n» |

IVO ŽELEZNÝ

Angličan Rodney čtvrt století píše o neuděl příhodách, které se skutečníj/jstaly. Těžištěm jeho zájmu jsou paranormální jevy. Vychází ze současného vědeckého poznání, a přitom bohatě uplatňuje své až neobyčejné duševní schopnosti, které mu pomáhají pronikat do záhadných a nevysvětlitelných událostí. Napsal patnáct knih a ze všech se staly velmi rychle bestsellery. V češtině zatím vyšla jeho příručka Jak číst obličeje (IŽ 1996) a Zázračná zmizení.

RODNEY DAVIES

O Z' V S V S _

HNE PŘÍBĚHU NEMRTVÝCH

Proložila Jaroslava Hromadová

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

Navštivte naši stránku

www.iz.cz a www.volny.cz/skylla-knihy

© 1997 R»hUi,V Navie"s"ra^T.

First published in Great Britain as Lazarus Syndrome 1999

First paperback edition 2000 ”

©IZ, s.r.o., 2001

ISBN 80-240-2070-X

Rád bych poděkoval zaměstnancům nové Britské knihovny, Knihovny novin a Guildhallské knihovny, v nichž jsem našel spoustu užitečného materiálu. Kromě toho mé díky patří dr. Stuartu McDonaldovi z Laboratoře anatomie lidského těla na Glasgowské univerzitě, Michaelu Petchovi, který mi půjčil počítač, když se mi ten můj nečekaně rozbil, Brendě Collinsové, Joyce Harrisonové, Peggy Sullivanové a Wendy Williamsové za to, že mi vyprávěly své neobvyklé zážitky, Johnovi a Joyce Matthewo- vým, v jejichž obchodě s knihami jsem sehnal několik užitečných publikací, které už nejsou jinde k dostání.

Svou knihu bych chtěl věnovat všem těm, kteří zdánlivě zemřeli, ale později se vrátili do života, a jejichž jedinečné a často děsivé zážitky jsou zde vylíčeny.

Když jsem byl malý, bydlel jsem nad pohřebním ústavem a kamenickou dílnou, které vedl můj nevlastní otec. Vyrůstal jsem tak v blízkosti rekvizit mrtvých - rakví, náhrobků, pomníků, uren, pohřebních vozů - a márnice. Neustále se tam ozývaly nějaké zvuky. Pily na kámen, jak se zařezávala do mramoru nebo žuly, lešticích strojů, monotónní ťukání při rytí textu do náhrobků či řezání, hoblování a tlukot kladívek z dílny na výrobu rakví. Pravidelně tam myli a leštili pohřební auta a potom vždycky vynesli z márnice rakev a naložili ji do vozu. Pasažér se pak vydal na svou poslední cestu, která čeká každého z nás.

Pohřební auta značky Rolls-Royce byla velká, černá a elegantní. Měla majestátní zvuk a zářila přirozenou krásou. Když je zvenku i uvnitř ozdobili květinovými věnci, zdálo se mi, že by se spíš hodila na karneval než na pohřeb. Zvlášť když řidiči a nosiči rakve byli takoví urostlí veselí chlapíci, kterým to moc slušelo. Měli na sobě černé obleky, černé kravaty a vyleštěné černé boty. A když šel můj otčím v čele smutečního průvodu, na hlavě nosil cylindr.

Hotové rakve a náhrobky taky vypadaly skvěle. Byly z přírodních materiálů a svým způsobem patřily mezi umělecké předměty. Nápisy do náhrobních kamenů ryli rytci, kteří museli chodit sedm let do učení. Některé nápisy se zlatily, což byla tichá práce. Ale když se zdobily olovem, do dálky se rozléhal tlukot gumového kladiva. Skoro jako by někdo netrpělivě bouchal do gongu a svolával rodinu k večeři. Vždycky jsem rád chodil do dílen, hlavně do té, kde se vyráběly rakve, bez ohledu na jejich účel. Pod ponkem a všude kolem ležely vrstvy pilin a příjemně voněly. Doplňovaly pronikavou vůni barvy na dřevo. Zato vosk na rakve voněl stejně jako vosk, který se používal v domácnosti. A když lesklou rakev vyložili zářivě bílým čalouněním a na vnější stranu přidělali zlatá držadla, skoro se mi chtělo do ní ulehnout.

Ale zdání klame, jak jsem zjistil jednoho dne, když se mě ten největší šprýmař ze tří zaměstnanců mazaně zeptal, jestli bych se odvážil lehnout si do rakve, kterou právě dokončil. Několik dní předtím jsem ho naštval, protože jsem mu ne- chtíc rozbil hoblík. Myslel jsem si, že už na to zapomněl. Nechtěl jsem vypadat jako zbabělec, a tak jsem do rakve vlezl, natáhl se na záda a přitom se usmíval. Jenže on popadl víko, vyčetl mi, jak si můžu dovolit brát cizí věci a tak dále, a pak rakev přiklopil. Ještě dneska vidím ten tmavnoucí otvor a zužující se proužek světla. Zařval jsem hrůzou, když se nade mnou víko tiše zavřelo a já se ocitl v odporné temnotě. Věděl jsem, že kdyby dělník víko zatloukl, nedostal bych se ven. To pochopitelně neměl v úmyslu, proto skoro okamžitě víko zase zvedl a položil ho zpátky na zem. Pak se dal do smíchu, podal mi ruku a pomohl mi ven. Oči jsem měl rozšířené hrůzou a třásl jsem se. Byli jsme si kvit. Už nikdy jsem mu nesahal na věci, ale taky jsem na kratičkou chvíli zažil hrůzu, kterou zažívá člověk pohřbený zaživa.

Stejně tak nikdy nezapomenu na to, jak jsem náhodou pootevřenými dveřmi márnice zahlédl mrtvoly oblečené v něčem, co mi připomínalo dlouhé noční košile. Ležely tam bledé a tiché a zdálo se, že spí. Můj pokoj měl okna směrem k tomuto přechodnému útočišti mrtvých, a když jsem v noci ležel v posteli a venku byla tma a nepřirozené ticho, při vzpomínce na postavy oblečené do dlouhých košilí mi přeběhl mráz po zádech. Bál jsem se, že některá z nich by se mohla najednou probudit, slézt z tvrdé pryčny a nějak se dostat až ke mně do pokoje. Abych se zachránil před takovým strašným pohledem, spal jsem s dekou přetaženou přes hlavu. Netrvalo moc dlouho a přišel jsem na to, že moje obavy nebyly v žádném případě liché. Pár nebožáků, o nichž se domnívali, že jsou mrtví, ve skutečnosti jenom spalo, ochromeno kómatem nebo katalepsií, a nikdo na to nepřišel. Hrozilo nebezpečí, že je zaživa pohřbí, spálí nebo rozpitvají. Několika šťastlivcům se sice podařilo probrat se v márnici, nebo je dokonce zachránili z hrobu, ale většina nebožáků nabude vědomí, když už jim není pomoci, a čeká na smrt uvězněná v dlouhé úzké truhle.

Smrt je přirozený konec života, kterému neunikneme, i kdybychom si to přáli sebevíc, ale nikdo z nás netouží po tom, aby se jeho odchod stal pro někoho jiného noční můrou. Tolika lidem se to však stalo a v této knize se budu zabývat jejich děsivým a zbytečným koncem.

Závěrem mi dovolte, abych vás varoval: Nečtěte dál, pokud jste slabší nátury. Mohlo by se stát, že byste se už nikdy neodvážili usnout.

A já bych si přál, aby všichni odpočívali v pokoji.

Příznaky smrti

Vzhledem k tomu, že lidské tělo (jako tělo všech živočichů a samozřejmě i rostlin) tvoří mikroskopické živé tkáně zvané buňky, kterých je dohromady mnoho desítek miliard, dalo by se zjednodušeně říct, že život každého člověka je souhrnem všech těchto částeček. Jinými slovy, všichni jsme zároveň jeden celek a velice mnoho částí. Proto život nikoho z nás nekončí najednou, jako když se vypne elektrický spotřebič, který odpojíme ze sítě.

Všechny tyto buňky, pokud mají dál žít, musí mít neustále přísun kyslíku a glukózy, z nichž pomocí chemických reakcí vyrábějí energii. V rámci tohoto procesu, známého jako dýchání, zároveň vzniká voda a odpadní plyn - kysličník uhličitý - který musí být vyloučen z těla. Chemické látky se dostávají dovnitř buněk a z buněk ven krví, která pomocí srdce zároveň zásobuje celé tělo kyslíkem. Takže pokud se z libovolného důvodu srdce zastaví, buňkám chybí kyslík a glukóza (a další výživné látky) a hromadí se v nich kysličník uhličitý, který je postupně zabije. Když odumře určité množství buněk, odumřou i hlavní orgány a tělo jako celek je prohlášeno za mrtvé.

Mozkové buňky jsou zvlášť citlivé na nedostatek kyslíku a glukózy. Například při uškrcení, kdy se přímo přeruší dodávka kyslíku, člověk rychle ztrácí vědomí. Podobně je tomu u poklesu glukózy v krvi (hypoglykemie). Nejdřív je člověk zmatený a pak postupně ztrácí vědomí. Ačkoli klasická lékařská věda nám tvrdí, že mozkové buňky odumírají na nedostatek kyslíku za tři až osm minut, existují faktory, které můžou toto období značně prodloužit. Například je-li člověk potopený ve studené vodě nebo zavalený pod lavinou, sníží

se mu tělesná teplota, následkem toho má menší potřebu kyslíku (a glukózy) a jeho mozkové buňky to zachrání před poškozením.

Některé buňky, například pokožky, jsou schopny přežít čtyřiadvacet i víc hodin poté, co se zastaví srdce a člověk už se nemůže probrat k životu. Proto mužům po smrti někdy dál rostou vousy a lidem obojího pohlaví nehty. Děje se to proto, že krevní kapiláry nadále pomalu okysličují kožní buňky, čímž je udržují při životě.

Buňky v kostní dřeni jsou ještě životaschopnější. Můžou přežít více než osmačtyřicet hodin po smrti člověka, což dovoluje dvoudenní odklad odběru transplantátů. Tuto neuvěřitelnou životaschopnost mají na svědomí buňky tepenných stěn, které dokážou přežít asi tři dny. Z toho všeho plyne, že smrt není tak náhlá, jak by se mohlo zdát. Je to spíš proces.

Jestliže tedy buňky lidského těla neodumírají zároveň, je velice těžké přesně určit, kdy je člověk opravdu (neboli neodvratně) mrtvý. Za hlavní indikátor smrti se považuje mozková smrt, kterou lze zjistit na elektroencefalografu (EEG), dokonce i v případě, že zbytek těla je naživu a může být pomocí přístrojů udržován při životě i poměrně dlouhou dobu. Toho se obvykle využívá tehdy, kdy je možné použít rohovky, ledviny, srdce nebo jiné části těla k transplantaci. V takových případech se stávají konečným soudcem elektrické přístroje, samozřejmě pod bedlivým dohledem lékařů, v jejichž zájmu je prohlásit člověka za mrtvého, jakmile to je možné. Ale EEG není a nemůže být naprosto přesným indikátorem činnosti mozku, a proto nemůžeme vědět, jestli by se pacient neprohrál, kdyby byla pokusům o jeho oživení věnována větší péče. Ani netušíme, zda takový člověk, který pochopitelně není pod narkózou, cítí bolest, když ho pitvají, a zda si vůbec celou záležitost uvědomuje.

Umírání je postupný proces, což znamená, že existuje různě dlouhé přechodné stadium mezi životem a smrtí. A v tomto období, kterému se říká zdánlivá smrt, protože se objevuje mnoho takzvaných známek smrti, by mohl být člověk zachráněn, pokud by oživovací pokusy byly prováděny s maximálním nasazením. A když se taková zdánlivá smrt zamění za skutečnou, může se stát, že se zaživa provede pitva, pohřeb nebo kremace. Musí být strašné, když se takový člověk najednou probere k vědomí. Takové příšerné věci se neděly jenom v minulosti, ale bohužel k nim dochází i dnes. Smrt je pokojná, ale nikoli pokud jde o domnělou smrt.

Edgar Allan Poe popsal tento problém ve své skvělé povídce nazvané Pohřben zaživa:

Hranice, které oddělují život od smrti, jsou mlhavé a neurčité. Kdo může říct, kde jedno končí a druhé začíná? Víme, že existují nemoce, při kterých se ztratí veškeré projevy života. Ale jsou to jenom dočasné výpadky v tom nepochopitelném mechanismu. Po určité době nějaký neviditelný impulz znovu uvede ta magická ozubená kolečka do pohybu.

V současné době toho o smrti moc nevíme. Je to částečně proto, že lidé žijí déle, a částečně proto, že umírají více v ústraní, než tomu bylo dřív. Například v roce 1891, kdy ve Velké Británii žilo 29 000 000 lidí, zemřelo na nemoc nebo z jiných příčin 671 498 lidí. V roce 1996 se počet obyvatel téměř zdvojnásobil na 58 800 000, ale počet zemřelých se snížil na 625 640, což je asi o 45 000 méně než v roce 1891. O tento neuvěřitelný pokles počtu zemřelých se zasloužil rychlý rozvoj medicíny a objevení účinných léků, jako jsou antibiotika. Důležitou roli také sehrály lepší životní podmínky - bydlení a hygiena. Dramaticky se snížila zvláště dětská úmrtnost. V roce 1900 zemřelo 14 procent dětí, než dosáhly jednoho roku, zatímco v současné době to je méně než 1 procento. Mnohem víc lidí dnes umírá ve stáří, ale zároveň jich stále víc umírá v nemocnicích a dalších zařízeních, daleko od svých blízkých. To je smutný rys moderní společnosti, že často nejsme nablízku, když nás naši senioři potřebují nejvíc.

Protože se straníme umírání, začali jsme si myslet, že to je něco nenormálního a nepříjemného, a nikoli přirozený konec pouti, které říkáme život. Dřív si lidé brali své zesnulé příbuzné domů, kde zůstali až do pohřbu, což dávalo těm, kteří nebyli ve skutečnosti mrtví, naději. Jenže dneska je ukládají v márnici do lednic, kde nemají žádnou šanci. Omyly v tomto směru se bohužel dějí stále. Zdánlivá a skutečná smrt se snadno zamění. Spletou se dokonce i ti, kteří by to měli rozpoznat. Naši lékaři.

Všichni známe dva základní příznaky smrti, které většina z nás považuje za nepochybné. Je to nehmatný tep a skutečnost, že člověk nedýchá. Další známé příznaky smrti jsou: ztráta barvy v obličeji, skelný výraz v očích, otevřená ústa, tělo chladne a nereaguje na žádné podněty. Jenomže všechno tohle se může vyskytnout i u lidí, kteří dosud žijí. Takže i když se všechny tyto symptomy objeví současně, nejsou stoprocentní zárukou, že dotyčný je mrtvý.

Známý anatom Jacobus Benignus Winslow, syn dánského luteránského duchovního, chtěl původně vstoupit do stejné církve jako otec, ale přešel ke katolíkům. V roce 1698 navštívil Francii a později se usadil v Paříži, kde vystudoval medicínu. Jako dítě a potom i v dospělosti byl vážně nemocný a vypadalo to, že zemřel. V obou případech jen o vlásek unikl předčasnému pohřbu. Tyto dva strašlivé zážitky ho přivedly k tomu, že začal zkoumat věrohodnost příznaků smrti a shromažďovat případy lidí, kteří byli stejně jako on mylně prohlášeni za mrtvé. Napsal:

Tep srdce a tepen je někdy tak nepatrný, že nás to oklame a věříme, že člověk je mrtvý... Dýchání neposkytuje důkaz o mnoho jistější než tep, protože je někdy tak nepatrné, že ani okem, ani rukou nezachytíme ten jemný pohyb hrudníku... a bledost kůže, chlad těla a necitlivost vnějších smyslů jsou velice nespolehlivé a klamavé příznaky smrti.

Mrtvé tělo nevydává žádné teplo, které vzniká při fyziologických pochodech živých buněk, jeho vnitřní teplota se postupně snižuje z normálních 36,6 stupňů na teplotu okolního prostředí. Jak rychle tento proces probíhá, závisí na příčině smrti, na oblečení, na teplotě okolního vzduchu, na tom, je-li mrtvola vystavena působení větru, který ji ochlazuje, apod. Teplota v konečníku může být ještě čtrnáct hodin po smrti 32 stupňů. Studená kůže sama o sobě je velice nespolehlivým příznakem. Koneckonců i živý člověk, který byl vystaven chladu nebo větru, má studenou kůži. Ale máme-li sami studené ruce a dotkneme se studené kůže, třeba i mrtvého těla, může nám připadat relativně teplá. Člověk v bezvědomí, který ležel venku, hlavně v zimě, nebo kterého vytáhli z vody nebo z bláta, je vždycky studený, ale snadno se dá oživit. Ještě větší záhadou je, když člověk, který onemocněl cholerou, upadne do kómatu; pořád žije, ale je studený jako mrtvola, zatímco po smrtelných záchvatech, ze kterých se už neprobere, se může jeho tělesná teplota zvýšit a mrtvola zůstane poměrně teplá i tři dny. Stejné klamavé zvýšení teploty nastává i u osob, které zemřely na žlutou zimnici, revmatickou horečku a neštovice.

Dalším příznakem smrti je ochabnutí duhovky (které také popsal Jacobus Winslow). Zornice se zvětší a pak se zdá, že oči jsou tmavé a zírají do prázdna. Ale je-li člověk krátkozraký, má větší zornice, než je normál, takže tento příznak není průkazný. Pokud zdánlivě mrtvému člověku posvítíte do očí, zornice se mu obvykle okamžitě zúží. To se však nestane, je-li mrtvý doopravdy. Zužování zornic se neprojeví, když člověk pozře menší dávku kyanovodíku nebo kyseliny kyanovodíkové. Když se lehce dotknete zornice, oko se obvykle samovolně zavře. Ale tyto ochranné reflexy ztrácejí lidé trpící katalepsií, která bývá často považována za smrt.

Jenom málo lékařů se obtěžuje tím, aby zkoumali reflexy zornic nebo očních víček, a většina z nich považuje za dostatečný důkaz smrti, když člověku nepracuje srdce, nemá tep a nedýchá.

Dřív se doporučovalo, aby lékař, pokud to je možné, vždycky používal nějaké pomůcky. Aby zachytil i sebemenší pohyby, měl hrudník obnažit a na hrudní kost postavit sklenici s vodou. Poslyšte rady Jacoba Winslowa:

Tělo by nemělo ležet přímo na páteři, ale mělo by se otočit na stranu tak, aby konec chrupavky třetího žebra zdola byl co nejvíc zvednutý, a nádobka s vodou se umístí nad něj, protože tak se mnohem lépe rozezná sebemenší pohyb hrudníku.

I sebemenší pohyb vody ve sklenici odhalí dýchání. Ale ani když se voda nehýbá, nemůžeme to považovat za příznak smrti, protože — jak Winslow dodává — „ze zkušenosti vím, že nepatrný pohyb bránice s nepatrným pohybem žeber někdy postačí, aby se pokračovalo v oživování“.

Lékaři se také často snažili zjistit, zda člověk nedýchá, následujícím způsobem: na ústa mu položili malý kousek vaty nebo pírko a sledovali, jestli se pohne. Nebo mu před ústy přidrželi malé zrcátko a čekali, jestli se zapotí.

Ve hřeWilliama Shakespeara Jindřich IV. Jindřichův syn princ Hal výstižně popisuje, jak pírko, které spadlo na ústa jeho umírajícího otce, prokázalo, že je mrtvý.

Shakespearův historický zdroj kronikář Enguerrana de Monstrelet zapsal, že král Jindřich IV. trpěl epilepsií, která může někdy vyvolat stav připomínající smrt, což se evidentně stalo i ve zmíněném případu. Ale panovník se brzy probral a zjistil, že jeho ambiciózní syn sebral korunu, která mu spadla z hlavy a ležela na zemi, a nasadil si ji na vlastní hlavu. Král se na něj zle obořil.

Jacobus Winslow však zjistil, že ani uvedené pokusy nemusí být směrodatné. Vypozoroval, že zrcátko se opotí „skoro stejně i v případě skutečně mrtvého člověka, který je ještě teplý, protože mu z úst a z nosu vychází pára“. A pokud se kousek vaty nebo pírko umístěné na ústa nebo vedle úst nepohnou, může to být proto, „že živý člověk zadržel dech, protože se mu taková zkoumání nelíbí“. Winslow už nedodal, že zrcátko se opotí jenom v případě, že je chladnější než dech. A zrcátko, které lékař vyndá z kapsy, nemůže být okamžitě účinné, protože je zahřáté od lékařova těla.

Pokud by nějaký šibal chtěl předstírat smrt, Jacobus Winslow nabízí řešení, jak ho s určitostí odhalit. Jeho metoda je stejně účinná i u člověka, který je ve stavu strnulosti. „Měli bychom mu do nosu vložit něco, co vyvolává kýchání - pár kapek šťávy z cibule, česneku či křenu nebo pírko.“ Winslow pochopitelně nepředpokládal, že by se do nebožtíkova nosu strkalo všechno najednou (to by nejspíš člověka uvrhlo do nekonečného kómatu), úplně stačí vybrat jednu věc.

Možná se vám zdá divné, že takový atak na nos je nutný k tomu, aby se zjistilo, zda někdo předstírá smrt. Vždyť tlukot srdce nebo tep by měl rozeznat i málo zkušený lékař. Jenomže existují lidé, kteří dokážou potlačit své životní funkce do té míry, že vypadají jako mrtví.

Svatý Augustin se ve svém díle Boží město proti pohanům zmiňuje o takovém člověku. Byl to kněz Restitutus, který sloužil v diecézi Calama a zřejmě „dokázal potlačit všechny své smysly“, takže ležel, jako by byl mrtvý. V tomto stavu necítil bolest, když ho někdo píchl nebo štípl, a jednou ho dokonce spálili, ale on o tom vůbec nevěděl. Bolest si uvědomil, až když se zase probral. Hloubka jeho strnulosti byla tak velká, že „vůbec nedýchal a říkal, že hlasy lidí, pokud mluvili hlasitěji než obvykle, slyšel jako z velké dálky“.

Dalším příkladem je Marie Isabeau, mladá služebná pařížského chirurga Jeana Devauxe, shodou okolností kolegy Jacoba Winslowa. Žil v letech 1649 až 1729 a napsal několik odborných knih. Marie Isabeau dokázala stejně jako indičtí fakíři zpomalit tlukot srdce a omezit dýchání do takové míry, že i Jean Devaux si myslel, že je mrtvá. Třikrát se nechala uložit do rakve a odnést na hřbitov. Tímto morbidním trikem určitě chtěla upoutat pozornost a dávala mu přednost před riskantním podřezáním žil nebo požitím jedu. Ale pes, který štěká, nekouše, jak říká doktor Walter Whiter ve své práci o podivných okolnostech smrti.

Velice se snažila dovést svůj kousek k dokonalosti a při třetí demonstraci zůstala jako mrtvá až do té doby, než ji zřízenci začali spouštět do hrobu. Říká se, že když pak opravdu zemřela, přátelé ji prý nechali ležet šest dní, než ji pohřbili (což byla nebývalé dlouhá doba na tehdejší Francii), aby odhalili případný podfuk z její strany.

Další současník doktora Winslowa, doktor George Chey- ne, který žil v letech 1671 až 1743, popisuje stejně pozoruhodné sebeovládání Townshenda, plukovníka ve výslužbě. Doktor Cheyne navštívil plukovníka během jeho poslední nemoci, takže měl příležitost podrobně zkoumat neobyčejné nadání tohoto muže. Plukovník Townshend žil v Bristolu a mnoho let trpěl bolestivou nemocí ledvin. Když se jeho stav zhoršil, nechal se přenést na nosítkách z Bristolu do Bathu, kde si se svými sluhy pronajal pokoje, aby se mohl léčit u dr. Cheyneho a jeho kolegy dr. Baynarda. Tito dva lékaři společně s plukovníkovým lékárníkem Skrinem týden navštěvovali nemocného dvakrát denně, ale na konci týdne se jeho onemocnění vůbec nezlepšilo. Plukovník Town- shend jim popsal, jaké má podivné schopnosti.

Řekl nám, že dokáže zemřít, kdy si vzpomene, a pak se zase bez cizí pomoci probrat k životu. Už si to vyzkoušel dřív, než pro nás poslal. Poslouchali jsme ho s úžasem... Ani jsme tomu nechtěli věřit. Jenže pak řekl, že nám to klidně předvede. My ale nechtěli.

Navzdory nechuti obou lékařů, nebo možná právě proto, se plukovník Townshend rozhodl předvést jim svou podivuhodnou schopnost. Třeba proto, aby to mohli prověřit. Pak se dělo následující:

Lehl si na záda a zůstal tak nějakou dobu bez hnutí. Já držel jeho pravou ruku a dr. Baynard mu přiložil ruku na srdce. Pan Skrine mu u úst přidržel čisté zrcátko. Tep se mu postupně zpomaloval, až jsem nakonec necítil nic. Dr. Baynard nezaznamenal sebemenší pohyb srdce, ani pan Skrine nezjistil na zrcátku, které mu držel u úst, žádné stopy dechu. Pak jsme všichni postupně zkoumali jeho ruku, srdce, dech, ale ať jsme pátrali se- bebedlivěji, žádnou známku života jsme neobjevili.

Dva lékaři a lékárník provedli všechna standardní vyšetření a nezjistili žádnou známku života. Když plukovník Townshend ležel zdánlivě bez života asi půl hodiny, dospěli k závěru, že jejich nejčernější obavy se naplnily a že plukovník opravdu zemřel. Ale pak je znovu překvapil.

Už jsme chtěli odejít, ale vtom jsme si všimli, že se tělo pohnulo. Když jsme plukovníka prohlédli, nahmatali jsme mu tep a tlukot srdce se postupně obnovil. Začal lehce dýchat a tiše mluvil. Úplně nás ta nečekaná změna vyvedla z míry a po krátkém rozhovoru s ním a mezi sebou jsme odešli sice spokojeni, ale zmateni, a nebyli jsme schopni najít nějaké racionální vysvětlení.

Přestože se tyto známé případy staly na počátku osmnáctého století, odh alují, že absence tlukotu srdce a dechu ještě neznamená, že je člověk mrtvý. Také z toho jasně plyne, že rychlé diagnózy smrti jsou vždycky nebezpečné. Přestože moderní lékařská věda tvrdí, že pokud hodinu nepracuje srdce, člověk nereaguje na vnější podněty a nefungují mu žádné reflexy, znamená to mozkovou smrt (což je stav, kdy je možné odebrat orgány pro transplantaci), nemusí tomu tak být vždy.

V lékařských knihách z minulých století se dochovalo jedno varování, které přežilo celé věky. Spočívá v tom, že kromě případů, kdy je člověk nesporně mrtvý, například když mu setnou hlavu (ačkoli dokonce ani to nemusí být vždy smrtelné, jak uvidíme později), nikdo by neměl být pitván, pochován nebo spálen, pokud na něm nebyly provedeny důkladné oživovací pokusy, dokud se nenechal ležet šest dní po smrti nebo dokud se nezačne rozkládat.

Dalším příznakem smrti je ztuhnutí končetin (rigor mortis), které je způsobeno tím, že svaly ztratí svou pružnost. Je-li člověk živý, pohybuje končetinami v kloubech, například v kolenou tak, že se ohýbače na zadní straně stehna stáhnou, vytáhnou nahoru zadní část holeně, zatímco nata- hovače na přední straně stehna se uvolní a natáhnou. Pak se noha může ohnout v kloubu. Provede-li se to v opačném pořadí, noha se natáhne. Když se žádná skupina svalů nemůže natáhnout, což se stane při rigoru mortis, končetinami nelze bez použití síly pohybovat žádným směrem. Proto člověk, který zemře se skrčenýma nohama, s hlavou otočenou na stranu, sepnutýma rukama atd., díky rigoru mortis tak zůstane.

V době, kdy se můj nevlastní otec připravoval na své povolání, musel pomáhat s uložením člověka, který zemřel doma v posteli. Mrtvý měl nohy skrčené v kolenou a otčímovi řekli, aby mu je narovnal. Ale rigor mortis už nastal, a když zatlačil na kolena, mrtvola se posadila a opřela se o něj. Otec zařval a málem z toho měl infarkt. Život s mrtvými není vždycky legrace.

Doba, kdy nastává rigor mortis, se dost liší. V jedné studii, popisující devadesát dva mrtvé, například bylo zjištěno, že u devíti se projevila od čtyř do šesti hodin po smrti, u jedenadvaceti po více než osmi hodinách a u deseti mrtvých od deseti do třinácti hodin po smrti. Rigor mortis sice nastává postupně a různě dlouho od okamžiku smrti, ale není trvalý; tento stav obvykle netrvá déle než čtyřiadvacet hodin. A v horkém počasí nemusí nastat vůbec. Vzhledem k těmto odlišnostem to není spolehlivý indikátor smrti, navíc je možné si ho splést se ztuhlostí končetin při katalepsii. Podobné ztuhnutí nebo křeč svalů je symptomem tetanu, jak dokládá jeho přezdívka: křeč žvýkacího svalu.

Je-li končetina ztuhlá vlivem rigoru mortis, zůstává ohnutá nebo natažená, kosti si zachovávají v kloubech pohyblivost. Pokud tedy ruka při rigoru mortis leží dál od těla, vrátí se k tělu, když se uvolní. Jeli však končetina ohnutá nebo natažená při katalepsii nebo tetanu, pak v této pozici zůstane.

Ztuhlé končetiny můžeme také pozorovat u lidí, kteří zmrzli. Když jim násilím pohneme kostmi v kloubech, ozve se charakteristický praskavý zvuk, který vyvolávají krystalky ledu v kloubech. Zmrzlý člověk je celý tvrdý, na rozdíl od toho, kdo zemřel jinak, a nelze mu snadno do kůže zabořit prst. Také otisk, který zůstane na kůži, mizí velice pomalu, pokud zmizí vůbec. Kůže normálně zemřelého člověka zůstává pružná, i když ve svalech nastane rigor mortis, a otisky od prstu (které vznikají stlačením podkožních tkání) postupně mizí, ale méně rychle než u živého člověka.

Je třeba dodat, že existuje řada dalších zkoušek, které mají chemickou podstatu, ale žádná z nich není stoprocentně spolehlivá. Takové testy můžou provádět jenom zkušení odborníci, kteří mají správné chemické látky a potřebné vybavení, které kontroluje použití chemikálií. Využívají se téměř výhradně tehdy, když existují pochybnosti při určování smrti. Ovšem jejich spolehlivost je sporná. Protože lidské buňky můžou přežít čtyřiadvacet i více hodin potom, co člověku přestalo bít srdce, takové testy přinesou nepřesné výsledky, pokud se provedou moc brzy.

Když viditelnou žílu na ruce stisknete palcem a prsty druhé ruky z ní tlačíte krev k srdci, pokud srdce přestalo bít, žíla se znovu nenaplní. Tato zkouška jenom odhalí, že srdce netluče, ale neurčí jednoznačně smrt. Proto je klidně možné znovu obnovit srdeční činnost pomocí masáže nebo elektrických šoků. Nelze to však provést, když jsou žíly schované pod podkožním tukem.

Doktor Winslow a další doporučují jeden starý test: spálit kůži na ruce svíčkou nebo jiným zdrojem tepla. Dnes by mohla stejně posloužit zapálená cigareta. Mrtvá kůže se jenom spálí, zatímco na živé kůži se utvoří puchýř podlitý vodou. Ale i tenhle test pouze určí život ve vrchní vrstvě kůže, což nemusí nutně znamenat, že žije i srdce nebo mozek. A navíc je hodně bolestivý pro ty, kteří mají záchvat katalepsie. Zato Marii Isabeauovou by to určitě přivedlo k rozumu.

Bolest při spálení může probudit i zdánlivě mrtvou osobu. Doktor Peron-Autret, autor knihy Pohřbeni zaživa, uvádí případ Luigiho Vittoria, člena vatikánské stráže za dob vlády problematického Pia IX. Dostal těžký záchvat astmatu a musel do nemocnice. Léčili ho, ale stejně zemřel. Nebo to tak aspoň vypadalo. Jeden mladý lékař měl pochybnosti a přidržel mu u nosu hořící svíčku. Luigi najednou vykřikl a reflexivně škubl hlavou, což prokázalo, že dosud žije. Brzy ho uzdravili a mohl dokonce pokračovat ve své kariéře mušketýra, i když měl na nose velkou jizvu po spálenině.

Když se živému člověku zapíchne injekční jehla do kůže a tuku, úzký otvor se obvykle zacelí okamžitě po vytažení jehly. To neplatí u kůže mrtvého, která ztratí svou pružnost. Vstříkne-li se živému člověku pod kůži malé množství éteru (asi 2 centimetry krychlové), proud odpařené chemikálie následuje jehlu při vytažení. Tohle nefunguje, jsou-li kožní buňky mrtvé. Pokud se pod kůži vstříkne stejné množství čpavku (Monteverdiho test), v případě živých kožních buněk se na kůži vytvoří charakteristická červená skvrna. U mrtvé kůže nenastane žádná změna barvy.

Poslední test, nazvaný podle Severina Icarda, který ho vynalezl v roce 1905, se vyznačuje tím, že se do žíly na ruce vstříkne barevný, ale zcela bezpečný roztok florescinu. Pokud krev obíhá tělem, i když třeba nepravidelně, kůže po celém těle zežloutne a oči se zbarví smaragdově zeleně. Tyto překvapivé změny barvy, při nichž člověk připomíná velkou exotickou žábu, nastanou během dvanácti hodin, pokud člověk ještě žije. V opačném případě se kůže nezbarví. Toto

zabarvení naštěstí vybledne a nakonec zmizí, což je výhoda, když člověk přece jen nakonec zůstane naživu.

Obsah močového měchýře a střev se vyprazdňuje během několika hodin po smrti, ale protože se to taky stává lidem, kteří zůstanou určitou dobu v bezvědomí, nedá se to považovat za spolehlivý příznak. Totéž lze říct o výtoku hlenu z nosu a z úst. Také z tepen mrtvého se vyprazdňuje krev, která se sráží a houstne. Lidé si často přejí, aby jim po smrti nařízli některou tepnu (oblíbená je tepna na krku), aby měli jistotu, že smrt je definitivní, a ne jenom zdánlivá. Ovšem přerušení tepny není bez rizika, protože pokud takový člověk dosud žil, zemřel by na vykrvácení. Nicméně je to nepochybně lepší než být pohřben nebo spálen zaživa.

Nejprůkaznějším příznakem smrti je rozklad těla. A protože se tak snadno udělá chyba při stanovení smrti, lidé dlouho tvrdili, že žádná zdánlivě mrtvá osoba by neměla být pohřbena, spálena nebo pitvána, dokud se nezačne rozkládat. Argumentovali tím, že když se tělo nezačne rozpadat, pořád je možné, že se člověk uzdraví.

Jenže k rozkladu těla může dojít i za života. Říká se tomu gangréna neboli nekróza a může se utvořit kolem neléčené- ho zranění, do něhož se dostala infekce, nebo v té části těla, r která není zásobena krví. Gangréna chodidla nebo dolních částí nohy hrozí diabetikům, zvlášť těm, kteří kouří a necvičí. Postižené části se pak musí amputovat. Gangréna může vzniknout i tehdy, jsou-li nohy nebo ruce pevně svázané.

Rozklad těla po smrti začíná v zažívacím traktu a vyvolávají ho saprofytické mikroorganismy, které se živí hnijícími látkami. Jsou to především bakterie a prvoci, kteří v zažívacím traktu běžně žijí a napomáhají trávení naší potravy, což je vlastně mrtvá organická látka. Jakmile však buňky ve střevech odumřou, saprofyty se rozmnoží a tyto mrtvé buňky napadnou. Po smrti tedy člověk vlastně pozře sám sebe. Saprofyty se dál množí a napadají ostatní vnitřní orgány. Ale buňky ve střevech odumírají teprve za dva až tři dny (někdy i později) a tím se oddálí rozklad na povrchu těla, hlavně kůže. Bakterie a prvoci svou činností vytvářejí spoustu odporně páchnoucího čpavkového plynu, který nafoukne břicho jako balon. Utopenci následkem toho vyplavou na hladinu. Činnost mikroorganismů podporuje vnitřní teplota v břiše, které zůstává nejdéle teplé. Naproti tomu části blíž k povrchu těla, jako jsou ústa a nos, které také obsahují spoustu mikroorganismů, se ochlazují rychleji, zvlášť když mrtvola leží venku nebo ve vodě. Jejich metabolismus se zpomaluje stejně jako rozklad těla.

Doktor Deschamps v roce 1843 napsal, že nezvratným příznakem rozkladu, a tedy i smrti, je zelenomodré zabarvení kůže mrtvého na břiše nebo na žaludku. Obvykle se objeví třetí den po smrti, ale pokud je vnější teplota nízká, může to trvat i čtyři až pět dní.

Změny, které prodělá mrtvé tělo chráněné před mrcho- žrouty a mouchami v rakvi, aniž by bylo nabalzamováno nebo pochováno, popisuje doktor Charles Clay v následujícím úryvku z článku uveřejněného v časopisu Medical Times:

Od šestého do osmého dne hřbety rukou a chodidla zbělí a obličej měkne a bledne. Asi patnáctý den obličej oteče a zčervená; na hrudní kosti se objeví zelená skvrna; dlaně rukou a chodidla jsou úplně bílé a scvrklé; kůže na hrudníku je načervenalá. Od dvacátého šestého dne obličej začne tmavnout, oční víčka a rty otečou, krk je zelený a uprostřed hrudníku se objeví tmavé skvrny velké jako dlaně, zeleně lemované; genitálie jsou nafouklé; ruce a chodidla vypadají jako uvařené; plíce nafouknou hrudník. Asi čtyřicátý den začne kůže odpadávat, nejdřív kolem zápěstí. Za dva měsíce se tělo pokryje slizem; obličej je hnědý a hodně oteklý; rty jsou oteklé a otevřené; jsou vidět zuby.

Když tělo zůstane venku, jeho zápach přivábí masařky a další mouchy Lehký zápach se objeví, ještě když je člověk naživu. Ten přivábí mouchy jako vůně vycházející z řeznictví nebo z kuchyně. Mouchy se živí všemi druhy organických látek včetně výkalů a mrtvoly jim nabízejí ideální místo, kde mohou naklást svá vajíčka. Z nich se během čtyřiadvaceti hodin vylíhnou larvy, kterým lidé říkají červy. Oblíbená místa pro kladení vajíček jsou otvory jako ústa, nosní dírky a uši, kde jsou červi chráněni před ptáky a dalšími predáto-

ry a kde taky nacházejí potravu hned od začátku. Larvy se hladově zakusují do masa a pomáhají s jeho rozkladem. Hrají tedy důležitou roli v přirozeném procesu rozkladu. Za pět dní se jejich počet mnohonásobně zvětší a červi se přemění na tvrdé, málo pohyblivé kukly, což je další vývojové stadium, z něhož se za tři i více dní, v závislosti na teplotě, vyvine nová generace dospělých much.

Každá mrtvola, která leží venku, ať už je lidská nebo zvířecí, vábí nejen mouchy, ale taky mnohem větší mrchožravá zvířata. Díky televizi budeme asi nejlépe znát ta, která žijí v Africe. Tedy supy, šakaly a hyeny, kteří neustále hledají mršiny a rychle roztrhají a zhltnou každé mrtvé tělo. Například hejno supů dokáže za tři čtyři hodiny spořádat masité části celého buvola. Kosti nechají hyenám. Přirozený zvyk supů požírat mršiny využívali Pársové v Indii. Své mrtvé ukládali ve věžích obehnaných zdmi, které stály na vyvýšených místech. Tam šije tito velcí ptáci našli. Hyeny dokonce vyhrabou a požírají těla pohřbená v mělkých hrobech.

Ve Velké Británii jsou mrchožrouti sice menší, ale stejně výkonní. Lidská mrtvola zanechaná v lese nebo na poli brzy přiláká ptáky jako straky, špačky, havrany a vrány černé. Bitevní pole pokrytá lidskými mrtvolami v minulosti obsazovala hejna havranů a vran. Kvůli nekonečné chuti k jídlu, černé barvě a krákání si vysloužili špatnou reputaci stejně jako obyčejný krkavec a luňák červený, kteří si rovněž dokážou velice rychle poradit s lidskými ostatky. Nejdřív vyklo- vou oči, které pro ně představují skvělou pochoutku. Masité rty a ušní lalůčky tvoří další chod. Za nimi následují části krku a obličeje. Dají si říct i lišky a jezevci. Mrtvoly nejspíš přivábí krysy, které se brzy dostanou pod šaty a prokoušou se do hrudníku a břišní oblasti, kde si pochutnají na srdci, plicích, játrech a ledvinách.

Činnost opeřených a chlupatých živočichů probíhá zároveň s činností bakterií a prvoků. Tělo je napadáno zevnitř i zvenku. Pomáhají i červi, mravenci, stínky, brouci, slimáci a také další mikroorganismy. Všichni dohromady vykonávají na rozkládajícím se těle neuvěřitelnou práci. Krmení pokračuje, dokud nezůstanou jenom kosti. Ale i ty jsou nakonec rozdrceny kvůli morku.

Zdánlivá smrt

Jak jsme si vysvětlili, člověk, který je zdánlivě mrtvý, nevykazuje známky života, které ho normálně odlišují od mrtvoly. Takové známky bývají nerozeznatelné prostě proto, že jsou omezeny, jsou jenom občasné nebo můžou úplně chybět. Přestane-li tlouct srdce nebo člověk nedýchá, za normálních okolností to vyvolá smrt. Ale občas, například když člověk zmrzne nebo je podchlazený, zůstane v bezvědomí, ze kterého je možné ho probrat. Totéž platí o těch zoufalcích, kteří se snaží vyzrát nad smrtí tím, že se nechají zmrazit v kapalném dusíku vzápětí potom, co se jim zastavilo srdce. Jsou udržováni v bezvědomí a doufají, že je probudí, až bude existovat lék na jejich nemoc.

Dnes lze zastavené srdce znovu probudit k životu pomocí masáže, elektrických šoků nebo dýcháním z úst do úst. Ale člověk se může probrat k vědomí i spontánně. I osoba zdánlivě mrtvá se někdy probere k životu. V těchto případech se pochopitelně zastaví jenom viditelnější životní funkce jako tlukot srdce a dýchání; jinak život stále pokračuje, i když v omezeném rozsahu, v buňkách těla. Každý z nás prochází občasným stavem smrti, protože je to součástí postupné únavy těla.

Fyzický vzhled člověka zdánlivě mrtvého přesně popisuje jeden z hrdinů Shakespearovy hry Romeo a Julie. Skoro se zdá, jako by dramatik s tím měl vlastní zkušenosti. Ten problém ho evidentně přitahoval, protože zdánlivá smrt se rovněž vyskytuje v již zmíněném dramatu Jindřich IV. a v Periklovi. Shakespeare zřejmě nalezl případy domnělé smrti a předčasného pohřbení také v historických prame-

nech a patrně o takových případech slyšel i ve své době. Mluvilo se o tom jistě s velkým zájmem, ne-li přímo s obavami.

V dramatu Romeo a Julie poradí Julii její přítel a rádce mnich Laurence, jak se vyhnout nechtěnému sňatku. Řekne jí, že musí vypít jed, který ji zdánlivě zabije.

Julie jed vypije a zdá se, že je mrtvá. Proto ji uloží do rodinné hrobky. Dopis informující Romea o tomto malém podvodu se naneštěstí zdrží, a když Romeo vejde do hrobky, věří, že Julie nežije. Naposledy si prohlédne její krásný obličej, vypije jed, který měl u sebe, a zemře. Julie se posléze probere a uvidí vedle sebe jeho mrtvé tělo. Vezme Romeovu dýku a probodne se. Laurencův plán tak dopadne hrůzně.

Předávkování předepsanými léky, jako jsou prášky na spaní, antidepresiva a prášky na uklidnění, nebo neustálé braní léků proti bolesti hlavy, jako je paracetamol, na které si lidé často dají několik panáků, v současné době nejčastěji zaviní nesprávnou diagnózu smrti. Stejně tomu bývá s předávkováním heroinem, kokainem, extází a dalšími nelegálními drogami, ať už náhodným nebo úmyslným. Hluboké bezvědomí, které tyto látky vyvolají, a následné zpomalení srdeční činnosti a dýchání můžou způsobit, že lékař špatně vyhodnotí příznaky a prohlásí člověka za mrtvého, i když ve skutečnosti je pořád naživu.

Taková chyba se stala nedávno, kdy se jedenašedesátile- tá manželka farmáře z Cambridgeshiru pokusila otrávit léky. Daphne Banksová, původem Australanka, žila se svým čtyřicetiletým manželem Claudem na osamělé farmě nedaleko Kimboltonu. Měla epilepsii a už dva roky trpěla depresemi. Trpěla samotou, a protože kvůli své nemoci nemohla řídit auto, připadala si jako ve vězení. A navíc si přestala rozumět s manželem. Když ji pak nechal na Silvestra 1995 samotnou doma, měla pocit, že už se v nadcházejícím roce nemá nač těšit, a rozhodla se se vším skoncovat. Asi v půl jedenácté v noci napsala ve spěchu dopis na rozloučenou a nechala ho ležet v kuchyni na stole. Pak odešla nahoru do pokoje pro hosty, kde snědla hrst prášků tlumících epilepsii, prášků na spaní a antidepresiv.

Claude ji našel v pokoji bledou a bez života, když se kolem půl jedné ráno vrátil s dvěma přáteli domů. Měla studenou kůži. Celý rozčílený okamžitě zavolal záchranku a pak i manželčina lékaře Davida Robertse, ten přijel první krátce po jedné hodině. Lékař Daphne vyšetřil a prohlásil, že je mrtvá. Záchranku proto poslali pryč, a když doktor Roberts oznámil její náhlé úmrtí na policii, zavolali pohřební službu, aby mrtvou odvezli. Zaměstnanec pohřebního ústavu s pomocníkem přijeli ve 3.38 a odvezli zdánlivě mrtvou ženu do márnice v Hinchinbroocké nemocnici v nedalekém Hun- tingdonu.

Jeden ze zřízenců byl jedenašedesátiletý Ken Davidson, který znal Clauda a Daphne Banksovy už několik let. Trápilo ho, co se stalo, a v márnici se k mrtvé postavil a mlčky ji pozoroval. A zjistil něco překvapivého. „Všiml jsem si, že se jí zaškubala žíla na pravé noze,“ líčil. „Podíval jsem se na ni znovu a prsa se jí pohybovala nahoru a dolů. Pak jsem uslyšel, že chrápe. Řekl jsem zaměstnanci pohřebního ústavu, že ta paní dýchá, ale nemyslel jsem, že mi uvěří. Tak jsem opakoval: ,Je to tak, slyšel jsem, jak dvakrát zachrápala.““

Paní Banksovou okamžitě převezli do nemocnice na jednotku intenzivní péče, kde se ji podařilo oživit. Tři dny tam zůstala a pak byla převezena na normální oddělení, kde zůstala dalších pět dní, než ji k velké radosti jejího manžela pustili domů. Banksovi se přestěhovali do moderního domu v Kimboltonu, kde se snaží znovu vybudovat vzájemný vztah.

Daphne Banksová je jedna z mála, kteří můžou upřímně říct, že vstali z mrtvých. Ale většina márnic v nemocnicích má nyní k dispozici chladicí jednotky, v nichž jsou uloženi mrtví, aby se oddálil proces rozkladu. Kdyby paní Banksovou dali hned do takové chladničky v márnici v Hinchin- brooku, určitě by se neprobrala a nezačala by chrápat a velice pravděpodobně by zemřela nebo by absolvovala pitvu zaživa.

Devatenáctiletý francouzský student farmacie Eric Villet z Orléansu měl téměř stejný zážitek se smrtí v listopadu 1990. Jako Daphne Banksová také trpěl depresemi a po jedné ostré hádce s přítelkyní se v pátek odpoledne rozhodl spáchat sebevraždu. Odjel asi pětatřicet kilometrů do lesa v Cóte-de Coeur, sjel ze silnice a snědl velkou dávku antide- presiv, barbiturátů a sedativ, o níž si myslel, že je smrtelná. To všechno zapil whisky.

Brzy upadl do bezvědomí, ale naštěstí ho za pár hodin našli nějací lidé, kteří byli na lovu vysoké, a rychle zavolali záchranku. Když přijela, lékaři se ho skoro půl hodiny snažili oživit. Dělali mu masáž srdce a zkoušeli i další oživovací techniky, ale bez úspěchu. Následně přivolali místní lékařku Anne-Christinu de Guillebonovou, ale protože nezjistila žádné známky života, prohlásila ho za mrtvého. Erika odvezli do márnice v Blois, kde čekal zaměstnanec pohřebního ústavu Didier Gallet, aby umístil mrtvolu do chladírny vedle ostatních těl.

Ale Eric Villet měl znovu štěstí. Gallet si najednou všiml, že se mu pohnul ohryzek. „Vyrazilo mi to dech,“ vyprávěl později. „Něco takového se mi ještě nestalo. A to už pracuju v márnici sedmnáct a půl roku.“ Erika rychle odvezli do nemocnice, kde ho začali oživovat. Žil, ale neměl ještě vyhráno. Srdce mu tlouklo dvacetkrát za minutu, nadechl se čtyřikrát za minutu a měl teplotu pouhých 26,6 stupňů Celsia. Zůstal v kómatu tři dny, ale nakonec se probral a úplně se uzdravil. Měl rozhodně velké štěstí. Kdyby totiž zůstal týden v márnici v chladímě, příští pondělí by šel na pitvu. Asi nikoho nepřekvapí, že si Eric uvědomil, že život se má žít, a ne si ho hloupě brát.

Několik let předtím, 17. března 1981, zachránil zaměstnanec pohřebního ústavu dalšího sebevraha před pitvou zaživa. Ráno toho dne našla policie dvaatřicetiletou Jacque- linu Rosserovou, rozvedenou matku dvou dětí ze Stroudu v Gloucestershiru, jak leží zhroucená v ložnici. Vedle ní se válelo několik prázdných tub od léků. Zavolali doktora Grahama Vosse; prohlédl ji, ale neobjevil žádné známky života a prohlásil ji za mrtvou. Jakmile dostali svolení koronera k převozu, uložili paní Rosserovou do rakve a odvezli pohřebním autem do márnice v Gloucesteru, vzdáleném necelých dvacet kilometrů. Když tam dojeli, zaměstnanec pohřební služby si náhodou všiml, že se výraz tváře mrtvé změnil. Sklonil se k ní a prohlížel šiji. Přitom zjistil, že dýchá. Rychle ji odvezli do Gloucesterské královské nemocnice na jednotku intenzivní péče. Tam si krátce pobyla a pak ji propustili domů.

Pod dojmem těchto případů nás nepřekvapí, když čteme o tom, co se stalo jednomu staršímu muži v osmnáctém století. Vykouřil víc opia, než snesl, a zaplatil za to krutou daň. O této události se psalo v časopise pro pány v prosinci 1786. Autor článku, pan R. W. E. ze západního Bromwiche, vysvětluje, že si vzal pero...

aby popsal neobvyklý vzhled kostry. Objevila se, když víko rakve, v níž byla uložena, rozbil dělník kopající základy kapie, která se měla postavit ve východní části kostela v západním Bromwichi; tělo a hlava byly otočené doprava a levý loket tlačil silně na víko rakve. Toho nešťastníka pohřbili živého, když se nacházel ve stavu strnulosti. Dověděl jsem se jenom, že tělo patřilo starému právníkovi z této farnosti, který se jmenoval Whitehouse. Moji domněnku potvrdil fakt, že během své poslední nemoci užíval velké množství opiátů. Zemřel pravděpodobně v roce 1764.

Můžeme jenom chudáka pana Whitehouse politovat, že prodělal smrt, kterou si ani nedovedeme představit. Jeho tragický konec, náhodou odhalený dvaadvacet let po jeho pohřbu, dokládá nebezpečí, jakému jsou vystaveni lidé, kteří berou velké množství léků.

Opium, které se získává z makovic, bylo v osmnáctém století velice oblíbeným prostředkem na utišení bolesti. K jeho užívání přispěl rozvoj anglického obchodování s Indií a Orientem uskutečňovaný po moři. Opium tvořilo základní složku oblíbeného lektvaru „Godfreyův posilující lék“, který ulevo- val bolestem, pomáhal při nespavosti, zmírňoval strach a celkově uklidňoval. Pro obchodníky s opiem měl ještě jednu výhodu - vytvářel se na něj návyk. Obliba opia pokračovala až do devatenáctého století, dokud zákon nezakázal jeho dovoz a užívání. Tento nebezpečný lék byl hojně podáván zlobivým dětem a jeden starostlivý lékař z osmnáctého století si postěžoval: „Jsem přesvědčený, že spánek, který vyvolává, přinesl smrt tisícům dětí.“

Dalším člověkem, kterého omylem pohřbili zaživa, byl

Frederick Leider z Nové Filadelfie v Ohiu, který se v říjnu 1890 pokusil o sebevraždu morfiem, což je derivát heroinu. Lékař, který vyšetřoval jeho tělo v kómatu, ho prohlásil za mrtvého. Nicméně on žil. Probudil se a zjistil, že je uvězněný v rakvi pod zemí. Následující zpráva v časopise Sunny- side vysvětluje, jak se na to přišlo.

Fred. H. Leider, který se 25. října předávkoval morfiem, byl považován za mrtvého a 27. října pohřben. Jeho bratr, který se nemohl zúčastnit pohřbu, přijel později a chtěl vidět jeho tělo. Když rakev otevřeli, zjistili, že zdánlivě mrtvý muž byl ve skutečnosti omámený a v rakvi se probral. Obličej měl poškrábaný a sklo ve víku rakve bylo rozbité.

Nevím, proč měl Frederick Leider v rakvi sklo, ale fakt, že bylo rozbité a zřejmě se o něj poškrábal v obličeji, dokazuje, že se snažil dostat ven, jakmile nabyl vědomí. Podobná zranění se u lidí, kteří se probudí v příšerné tmě pochovaní v rakvi, vyskytují často. Často je to ten nejpádnější důkaz, že toho člověka pochovali zaživa.

Drogy jsou nebezpečné v tom, že působí přímo na mozek. Nejenže člověk úplně jinak vnímá realitu, pokud jich vezme dostatečně velké množství, má to negativní vliv na prodlouženou míchu, která řídí srdeční činnost, dýchání a další důležité tělesné funkce. Některé drogy, například morfium, navíc snižují krevní tlak. Tyto fyzické změny spolu se sedá tivním účinkem můžou vyvolat kóma, které je někdy chybně považováno za smrt, jak ukázaly výše uvedené případy.

Nicméně kóma bývá nejčastěji vyvoláno poraněním hlavy, bakteriálními infekcemi, jako je meningitida, a mozkovými příhodami. Lidé takto postižení nereagují obvykle na podněty, které by je za normálních okolností probudily. Například na hlasité zvuky, píchání špendlíkem a jasné světlo. V závislosti na příčině a na rozsahu poškození mozku může kóma trvat jenom chvilku, nebo celé týdny či měsíce, a někdy dokonce i roky. Lidé v kómatu můžou být udržováni při životě pomocí podpůrných přístrojů, bez nichž by byli odsouzeni k smrti.

Zůstane-li pacient v kómatu měsíc, říká se, že se nachází v trvalém vegetativním stavu. Pokud kóma trvá rok, lékaři mají možnost odpojit ho od přístrojů. Ale dokázat, že mozek člověka už nepracuje, je mnohem obtížnější než dokázat, že ještě funguje. Problém se ještě komplikuje tím, že zdánlivě bezvědomý člověk, který nereaguje na podněty, může nicméně vědět, co se kolem něj děje.

To zažil Mark Newton, který upadl do kómatu po nehodě při potápění v prosinci 1990, když byl na dovolené v Jižní Africe. Příliš rychle se vynořil z velké hloubky a poškodil si plíce, které přestaly okysličovat mozek. Lékařská vyšetření ukázala, že jeho mozek je mrtvý. Nejenže diagnóza byla špatná, Mark dokonce ani nebyl v bezvědomí. Během šesti měsíců, kdy byl v kómatu, vnímal všechno, co se o něm říkalo; a dokonce si myslel, že mluví s těmi, kteří u něj byli. Zachránilo ho, když matka odmítla dát souhlas lékařům, kteří se domnívali, že jde o beznadějný případ, aby ho odpojili od přístrojů. Její víra se ukázala jako naprosto správná, protože Mark se probral krátce po svých dvacátých čtvrtých narozeninách 9. června 1991. Už je zpátky v Anglii, učí se žít na vozíčku a v poslední době ukončil kurz pro podnikatele. „Měl jsem velké štěstí,“ připouští. „Nechci ani pomyslet na to, co se mohlo stát.“

Mark Newton mohl dopadnout daleko hůř, než že by ho odpojili od přístrojů. Kdyby totiž lékaři prohlásili, že mu nefunguje mozek a že nemá naději na uzdravení, pak by ho téměř určitě operovali (se svolením rodičů), aby získali orgány pro transplantaci. A protože operace se provádí bez narkózy, Marka by čekal horší osud než smrt.

Další dva psychosomatické stavy, které mohou vést k předčasnému pohřbu, kremaci nebo pitvě, jsou strnulost a katalepsie. V obou případech je člověk nehybný jako po smrti.

Při katalepsii má ztuhlé končetiny, což se může zaměnit s rigorem mortis, v případě strnulosti nikoli. Nicméně hypnotizér může vsugerovat člověku ve stavu strnulosti, že jeho svaly jsou ztuhlé, čímž se strnulost změní na katalepsii.

Doktor Walter Hadwen, viceprezident Společnosti pro prevenci předčasných pohřbů, byl jednou zavolán k lůžku sedmnáctileté dívky, která dostala záchvat katalepsie, ale

její rodiče se báli, že je mrtvá. Lékař zapsal následuj ící zprávu o podivné ztuhlosti jejích končetin:

Zvedl jsem jí ruku v zápěstí, abych zjistil tep, a překvapilo mě, že když jsem ruku pustil, zůstalo předloktí určitou dobu natažené. Pak jsem zkusil dávat ostatní končetiny do různých pozic a tělo do nejnemožnějších poloh a k úžasu všech přítomných v těchto polohách zůstávaly a zřejmě by tam zůstaly nekonečně dlouho. Šestý den jsem si všiml, že částečně nabyla vědomí. Řekl jsem jí, aby se posadila. Poslechla a otevřela nepřítomně oči.

Katalepsie je nervového původu a nastává jako následek akutního duševního vyčerpání, zatímco strnulost má Často fyzickou příčinu. Může to být buď vážná fyzická nemoc jako žloutenka, cholera či dýmějový mor, nebo zranění. Někdy ji vyvolá i hysterie. Nervový původ katalepsie objasňuje, proč její záchvaty bývají poměrně krátké. Trvají obvykle stejně dlouho jako duševní vyčerpání, maximálně čtrnáct dní. Stav strnulosti může naopak trvat mnohem déle, v extrémních případech měsíce, a někdy dokonce roky. Je pravděpodobné, že ve starých příbězích o lidech, kteří usnuli na mnoho let, jako je Sedm spáčů, se hovoří o dlouhotrvajícím stavu strnulosti. Řecká báje například vypráví o Endymionovi, který se zamiloval do Seleny, ležící v bezvědomí v jeskyni na hoře Latmos, a o jednom z řeckých sedmi moudrých, který spal v jeskyni na hoře Ida čtyřicet let. Řekové také věřili, že během tohoto stavu strnulosti se duše člověka může oddělit od těla a toulat se po světě.

Stav strnulosti i katalepsie můžou vyvolat ztrátu vědomí. Častěji se to stává u stavu strnulosti. Lidé, kteří upadnou do mystického nebo náboženského transu, zůstávají při vědomí, ale jsou izolovaní od okolí a mají transcendentální vidiny. Pro normální stav strnulosti je charakteristická ztráta paměti, která brání pacientovi zapamatovat si podrobnosti o tom, co se s ním dělo.

Jeden z nejznámějších a nejzajímavějších případů stavu strnulosti postihl Arabellu Churchillovou, když už byla v pokročilém věku. Starší sestra Johna Churchilla, vévody

z Marlborough, vítěze známé bitvy u Blenheimu, byla milenkou Jakuba, vévody z Yorku, pozdějšího krále Jakuba II., s nímž měla čtyři levobočky. Když jejich vztah skončil, vdala se za plukovníka Charlese Godfreye, který se díky vlivu vévody z Marlborough stal revizorem u dvora Viléma III.

Když její bratr 16. června 1722 zemřel, Arabelle to zlomilo srdce. Ctyřiasedmdesátiletá žena, která prý byla vysoká, bledá, jenom kost a kůže, onemocněla a několik týdnů byla upoutaná na lůžko. Jedné neděle se cítila trochu lépe, a když uslyšela zvonit kostelní zvony, rozhodla se, že vstane a půjde na mši. Vstala a s pomocí komorných se oblékla. Ale pak se najednou zhroutila a ležela tak nehybně, že si všichni mysleli, že zemřela. Výkřiky komorných přivolaly do její ložnice manžela a ten poručil, aby ji uložily do postele a přikryly. Poslal pro lékaře a ti paní Godfreyovou vyšetřili. Zjistili, že jí netluče srdce, pulz má nehmatný a že nedýchá. Prohlásili, že pro ni nemůžou nic udělat, protože je načisto mrtvá.

Avšak plukovník Godfrey měl zkušenosti s vojáky, kteří vypadali jako mrtví, ale pak se probrali k životu. Chtěl si proto být naprosto jistý, že jeho žena je mrtvá, dřív než ji pohřbí. Proto u ní nechal dvě komorné, které se střídaly. Poručil jim, aby ji sledovaly, dokud se neprobere, nebo dokud se neobjeví neklamné známky smrti.

Dny pomalu míjely. Arabella zůstávala zdánlivě mrtvá, ale její tělo se nezačalo rozkládat. Proto se asi její manžel bez ohledu na rady přátel nevzdával naděje. Příští neděli, když začaly zvony v kostele zase zvonit, se najednou probrala, rozhlédla se udiveně po pokoji a zeptala se, proč ji neprobudili dřív, když věděli, že chtěla jít na mši. Nevěděla, že zkolabovala, a netušila, že ležela v posteli celý týden. Plukovník Godfrey ji nechtěl vystrašit, a proto přikázal, aby jí to nikdo neprozradil. Tak se taky stalo a Arabella se zřejmě nikdy nedověděla, že tak podivně ztratila týden života. Žila ještě několik let a zemřela až v roce 1730.

Další známou osobností, která upadla na týden do stavu strnulosti, byl Benjamin Disraeli, hrabě z Beaconsfieldu, který se proslavil jako romanopisec i jako politik a státník. Dvakrát se stal ministerským předsedou Velké Británie. Původně vystudoval práva a v roce 1825 začal pracovat. Ve volném čase psal. Následující rok vydal svůj první román Vivian Grayová, který ocenila kritika i čtenáři. Avšak přepracování spojené s „lehkou poruchou“, jak se eufemisticky vyjádřil jeho životopisec J. A. Froude, byly příčinou „záchvatů závrati, při nichž měl pocit, že se s ním točí země“. Nedlouho poté „upadl do stavu strnulosti, ze kterého se zcela probral za týden“. Lékaři Disraelimu doporučili ozdravnou cestu do zahraničí a krátký pobyt v kontinentální Evropě na něj měl blahodárný vliv, pokud ho neuzdravil úplně.

Disraeli využil svou zkušenost v románu Venetia, vydaném v roce 1837. Krásná Venetia, kterou matka vychovávala na opuštěném venkově, se zhroutila, když se dověděla, kdo je její otec. „To není spánek; je to horečnatý trans, který nepřináší žádnou úlevu,“ prohlásil lékař, který ji navštívil. Patnáctiletá dívka ležela v bezvědomí čtyři dny, teprve pátý den „si ošetřovatelky u své pacientky všimly změny k lepšímu... Krize pominula; Venetia upadla do dřímoty“. A když se za pár let znovu objevily stejné příznaky, matka Venetii odvezla na kontinent, aby se svých potíží zbavila.

Na sklonku života překonal známý viktoriánský charakterní herec Benjamin Nottingham smrti podobný stav strnulosti, který také trval sedm dní. Ale na rozdíl od Arabelly Churchillové a pravděpodobně i Benjamina Disraeliho neztratil vědomí, takže věděl o všem, co se kolem něj děje. Vyprávěl o tomto děsivém zážitku Johnu Colemanovi a ten ho zahrnul do své autobiografie Padesát let aktivního života.

Ležel jsem v transu týden, během kterého jsem nemohl mluvit ani se hýbat. Ale byl jsem naprosto při vědomí. Náš starý hodný doktor za mnou chodil dvakrát až třikrát denně a já jsem se pokaždé snažil mu odpovědět, když na mě mluvil, ale nemohl jsem ani mluvit, ani se hýbat. Nakonec mi jednou večer zkoumal tep a prohlížel mě pečlivěji než jindy. Přitom si povzdechl: „Chudák Ben!“ Pak se otočil k hospodyni: „Už je konec. Měla byste ho připravit na pohřeb.“ Poslouchal jsem to s tichou hrůzou, protože jsem se už viděl v rakvi a jak mě pochovávají zaživa. Trochu mě uklidnilo, když nato odpověděla rázně: „Mrtvý? Není mrtvý. Myslíte,

že by zemřel a po všech těch letech se se mnou ani nerozloučil?“

Hospodyně byla opravdu upřímně přesvědčená, že Ben Webster, jak ho všichni znali, stále žije, a když lékař sešel dolů informovat Benova tajemníka o jeho smutném skonu, zvedla hercovi hlavu a podařilo se jí dostat mu do úst lžičku nebo dvě domácího léku, což byla horká whisky s cukrem. Protože to nevyplivl, zřejmě to musel spolknout. Pak mu do hrudníku vetřela nějaký lektvar.

Tím, že Benovi zvedla hlavu a masírovala mu hrudník - možná že pomohla i ta whisky -, probudila Bena z transu, protože okamžitě otevřel oči, posadil se a křikl: „Kde je doktor?“ a vyskočil z postele. Když zjistil, že lékař šel dolů do salonu, stáhl z postele prostěradlo, zabalil se do něj a nejistě sešel po schodech. Našel lékaře a svého tajemníka, jak želí jeho odchodu nad kouřící mísou punče. Když zničehonic uviděli bledou „mrtvolu“ zabalenou do bílého prostěradla, vykřikli hrůzou, vyskočili a převrátili punč. Ze to není Benův duch, uvěřili, až když jim vynadal, že ho oplakávají a za špatnou diagnózu stanovenou lékařem. Pak se všichni srdečně zasmáli, objednali si další mísu punče a oslavili jeho návrat mezi živé.

Katalepsie může být někdy raným symptomem epilepsie, ale jak už jsem řekl, mnohem častěji ji vyvolá velká úzkost a duševní vyčerpání. To nějak brání přenosu impulzů z mozku do svalů ovládaných vůlí neboli do svalů na kostře. Napadá lidi všech věkových kategorií ve spánku i v bdělém stavu, i když nejčastěji k tomu dochází ve spánku. Když je člověk vzhůru, může ztratit vědomí. Když katalepsie nastane ve spánku, člověk se často probudí a zjistí, že se nemůže ani pohnout. Proto se jí říká spánková paralýza.

Co tedy katalepsie pro své oběti znamená? Můžu na to odpovědět na základě vlastní zkušenosti, protože jsem prodělal čtyři záchvaty během podzimu 1974, když jsem žil v Montrealu. Z objektivních důvodů to léto bylo pro mě a mou ženu obzvlášť těžké. V Montrealu se hodně stavělo a boj mezi hrabivými podnikateli a lidmi, kteří se snažili zachránit krásné staré obytné domy před zbouráním, dosáhl svého vrcholu. Má žena a já jsme byli přistěhovalci, ale přesto jsme se zajímali o situaci, i když se nás to netýkalo. Náš přístup se změnil, když se náš domácí rozhodl prodat atraktivní řadové domky, kde jsme bydleli, pro další výstavbu. Rozhodli jsme se, že svůj domek zachráníme.

Toto rozhodnutí nás přivedlo mezi protestující. Museli jsme sepisovat petice a organizovat protestní manifestace, jednat s médii, navštěvovat právníky, mluvit s různými cvoky, a přitom pořád vykonávat svou práci. Bylo to vyčerpávající a naprosto marné. Spor jsme prohráli a během několika týdnů se náš domov změnil na parkoviště, jak jsme se obávali.

O těchto událostech se zmiňuji proto, abych přiblížil tu zbytečnou nejistotu a námahu, kterým jsme byli vystaveni. Výsledkem bylo duševní vyčerpání, které u mě vyvolalo záchvaty katalepsie. Přicházely v noci, když jsem spal, obvykle tak kolem třetí ráno. Vždycky mě to probudilo. Nejdřív jsem necítil nic neobvyklého; jenom to, že ležím na zádech. Ale když jsem se pokusil pohnout, třeba jenom otevřít oči, ke své hrůze jsem zjistil, že to nedokážu. Bez ohledu na úsilí, které jsem vynaložil, jsem nemohl pohnout žádným svalem. Jenom mozek mi fungoval normálně. Plně jsem si uvědomoval svou situaci, čímž bylo všechno ještě horší, protože čím víc jsem se marně snažil pohnout, tím víc jsem se bál. Jednou jsem vynaložil obrovské úsilí, abych se otočil, a myslel jsem si, že se mi to nakonec podařilo. Dokonce jsem si uvědomoval, že se s mým tělem pohybuje i přikrývka. Ale záhy jsem zjistil, že to byla jenom halucinace a že jsem se vůbec nepohnul.

Sice mě napadlo, že bych mohl zůstat ochrnutý navždy, ale nikdy mi naštěstí nepřišlo na mysl, že by mě mohli omylem prohlásit za mrtvého a zaživa pohřbít.

Ze dvou záchvatů jsem se probral, ale když přišel další, vyděsilo mě to, protože jsem si nebyl jistý, jestli se proberu i tentokrát. Všechny záchvaty spontánně pominuly asi po půlhodině. Buď jsem jednoduše zjistil, že se můžu hýbat, nebo jsem znovu usnul, a když jsem se probudil, všechno bylo v pořádku. A to byla velká úleva.

V roce 1807 nebo 1808 byla jedna služebná v Uppingha- mu v Rutlandu stižena záchvatem katalepsie, který si přivodila akutním vyčerpáním a zraněním, a jen o vlásek unikla pohřbení zaživa. Zmíněná žena s určitou pravidelností kradla majiteli hostince věci. Byla sice podezřelá, ale museli by ji buď chytit při činu, nebo u ní některé ukradené věci najít. Jedno úterní odpoledne se ztratila nová spodnička. Prohledali Maryin pokoj a našli v truhle schovanou spodničku i další nakradené oděvy. Mary se třásla strachy zamčená v jiném pokoji, druhý den měla být předvedena před smírčího soudce. A v událostech došlo k nečekanému zvratu, jak napsaly místní noviny Royal Leamington Spa Courier.

Druhý den ráno se zjistilo, že si podřízla hrdlo nožem, který ležel vedle postele. Nehýbala se, ačkoli byla pořád teplá. Okamžitě poslali pro lékaře, který prohlásil, že zranění není nebezpečné, a když ji prohlédl, zjistil, že je ve stavu katalepsie, vyvolaném velkým duševním vyčerpáním. Zkusili všechny známé oživující procedury, ale nepřineslo to žádný výsledek. Tělo trochu vychladlo, barva z tváří jí však nezmizela. Oči měla skoro zavřené a čelist pevně sevřenou.

Později toho dne přijeli dívčini vystrašení rodiče, kteří žili v nedaleké vesnici, a sedli si k její posteli. Pozorně sledovali dceřino nehybné tělo, aby jim neunikly žádné známky navracejícího se života. Strávili u jejího lůžka celou noc, ale nic se nezměnilo. Byli už netrpěliví a příštího dne (v pátek) objednali na sobotu rakev.

Přikázali, aby tělo odvezli do jejich domu ve vesnici, odkud pocházeli, a po určité době chtěli dceru pochovat na místním hřbitově. Neproběhly u ní však žádné změny, které by takový krok ospravedlňovaly. Neobjevily se totiž sebemenší známky rozkladu. Naopak, měla pořád barvu ve tváři a nebyla úplně studená.

Majitel hostince proti odvozu nic nenamítal, i když Mary ještě nebyla obviněna z krádeže. Buď si myslel, že je mrtvá, nebo se jí jenom chtěl zbavit. Zpráva o jejím podivném stavu se rychle rozšířila a do hostince přijížděli lidé všeho druhu, aby se na ni podívali. A mnozí z nich byli opravdu nevítaní. Majitel asi proto slíbil Maryiným rodičům, že jim zapůjčí koně a kočár, aby mohli rakev odvézt.

Uplynula další noc a nastala sobota ráno. Maryin stav se nijak nezměnil. Nacházela se v hluboké katalepsii už víc než osmačtyřicet hodin. Zdálo se, že se neprobere a že ji uloží do rakve, a snad dokonce pohřbí.

Otec a matka ji pořád sledovali a asi v jedenáct hodin se dívka zničehonic posadila, otevřela oči a chtěla napít; ukázalo se, že měla velikou žízeň.

Neví se, zda byla Mary během záchvatu katalepsie při vědomí, aleje pravděpodobné, že aspoň určitou dobu ano. Možná že dokonce slyšela rodiče, jak se domlouvali, že ji odvezou domů v rakvi a pak ji pohřbí, což ji mohlo vyděsit. Ale měla dvojnásobné štěstí: nakonec ji nepohřbili zaživa a majitel hostince se rozhodl, že na ni nepodá žalobu pro krádež, což byl tehdy hrdelní zločin. Vrátila se s rodiči do rodné vesnice a rakev poslali nepoužitou do pohřebního ústavu.

Existují dva případy lidí ze vzdálené minulosti, kteří dostali záchvat katalepsie a byli uloženi do rakve. Zenu zachránil před pohřbením pot, který jí zalil obličej ze strachu. Muž takové štěstí neměl. Nestačilo, že ho pohřbili zaživa. Vykopali ho sice, ale on po exhumaci stejně zemřel.

První případ, o němž vyprávěl reverend Walter Whiter a další, se stal služebné jedné nejmenované německé princezny. Několik dní byla upoutána na lůžko kvůli jistým neurčitě popisovaným potížím, zřejmě nervového původu. Všichni si mysleli, že zemřela, a proto ji z postele přemístili do rakve, kde zůstala až do dne pohřbu. Teprve když začali zpívat církevní písně a chtěli rakev zakrýt víkem a zatlouct ho hřebíky, všimli si, že je na obličeji a na krku zpocená. Pak škubla rukama a nohama. K velikému překvapení všech přítomných se jí vrátila barva do tváře a za pár minut otevřela oči a „žalostně zasténala“. Probrala se ze záchvatu katalepsie doslova na poslední chvíli.

Nejzajímavější na tomto případu mi přišlo, že ta žena měla ze své nemohoucnosti stejnou hrůzu jako já sám.

Vyprávěla, jak si myslela, že se jí zdá, že je opravdu mrtvá; uvědomovala si tedy všechno, co se kolem ní dělo... Pokusila se křičet, ale neměla sílu a neovládala své tělo. Měla pocit, že zároveň je a není ve vlastním těle. Nedokázala natáhnout ruku ani otevřít oči nebo křiknout, ačkoli se o to neustále snažila. Pro její duši bylo nejmučivější, přestože se nacházela ve vzdálených výšinách, když začali zpívat církevní písně a chystali se zatlouct víko rakve. Strach, že ji pohřbí zaživa, vyburcoval její duši, aby dala pokyn tělesné schránce k nějaké činnosti.

Druhý případ, který se stal na počátku osmnáctého století, dopadl tragičtěji. Doktoru Winslowovi ho vyprávěl jeho kolega Jean Bernard, který celou událost zažil jako dítě. Malý Bernard byl s otcem a několika dalšími lidmi svědkem toho, když na pařížské farnosti v Riolu prováděli exhumaci. Sledovali, jak rychle vykopávají rakev s tělem jednoho františkánského mnicha, kterého pohřbili před třemi nebo čtyřmi dny. Důvod takového spěchu se brzy ukázal, když z hrobu (který byl mělký) vytáhli rakev a otevřeli ji. Muž uvnitř byl totiž ještě naživu. Měl poškrábané a zkrvavené ruce, protože se snažil vysvobodit se z provazů, které mu ruce držely vedle těla.

Bernard se dověděl později, že k exhumaci dal příkaz představený kláštera, kde mnich žil, a to na základě dopisu od starého přítele toho mnicha. Ten, když se dověděl o smrti svého přítele, napsal opatovi, že mnich trpěl záchvaty katalepsie, a proto je třeba, aby se před pohřbem ujistili, že je opravdu mrtvý. Naneštěstí podle tehdejších zvyklostí mnicha pohřbili velice rychle. Opat sice nařídil okamžitou exhumaci, ale ten nebožák zemřel krátce poté, co otevřeli rakev. Stal se další obětí předčasného pohřbu doprovázeného hrůzou, beznadějí, žízní a vyčerpáním, což je ta nejstrašnější smrt, jakou si umíme představit.

Vypravěč v povídce Edgara Allana Poea Předčasný pohřeb tvrdí, že i on stejně jako ten mnich trpí záchvaty katalepsie, a Poe jeho prostřednictvím uvádí několik zajímavých postřehů o tomto stavu, ačkoli přehání v tom, že katalepsie může trvat týdny, nebo dokonce měsíce. Ale správně zdůrazňuje, že záchvaty se při opakování prodlužují a že můžou v některých případech vést až k předčasnému pohřbu. Proto ti, kdo vědí, že někdo trpí katalepsií, by mohli sehrát životně důležitou roli a zabránit tragédii. Poe píše:

Velice často člověka zachrání před předčasným pohřbem pouze to, že jeho přátelé vědí, že už někdy prodělal záchvat katalepsie, nebo to, že má někdo podezření na katalepsii, a hlavně to, že se nezačne rozkládat... Smůlu má ten, u koho je tak dlouhý hned první záchvat. To potom může způsobit, že je zaživa uložen do hrobu.

Intenzita záchvatu je různá. Od lehkého až po opravdu těžký. Katalepsie může být provázena celkovou ztrátou citlivosti, i když se to stává zřídka. Reflexním pohybům brání ztuhlost svalů, včetně mrkání očních víček, které se ale obnoví, když se podráždí spojivka. Tento stav se může snadno splést se smrtí.

Skotský lékař James Braid (1795—1850), který se zabýval stavem strnulosti při hypnóze, jemuž se dřív říkalo mes- merický spánek, krátce před svou smrtí popsal agónii, kterou prodělala jedna žena trpící katalepsii. Měla tak těžký záchvat, že se jí se vřely čelisti a nemohla jíst ani pít neuvěřitelných čtrnáct dní. Braid poznamenal:

Jedinými viditelnými známkami života byly nepatrné teplo a zapocené zrcátko, které jsme jí přidrželi u obličeje. Prováděli jsme na ní všechny možné druhy mučení, abychom vyzkoušeli stupeň její necitlivosti a určili, jestli by nemohla být podvodnice, ale neprojevil se sebemenší náznak činnosti některého smyslu... Nicméně slyšela všechno a rozuměla všemu, co jsme říkali a dělali, když procházela těmi nejrafinovanějšími způsoby mučení při různých testech, které jsme na ní zkoušeli.

Toto fyzické týrání bylo pro tu ženu jistě velice bolestivé, ale umíme si představit, že daleko strašlivější by bylo, kdyby ji prohlásili za mrtvou, uložili do rakve a zaživa pohřbili.

Příprava mrtvého k pohřbu a probuzení v márnici

Člověk může vypadat jako mrtvý po pře- dávkování léky, ve stavu strnulosti a během záchvatu katalepsie, po různých fyzických zraněních, traumatech a ne- mocech, kdy srdeční činnost a dýchání jsou nezachytitelné nebo přechodně ustanou. Patří sem nemoci, které vedou ke zdánlivě náhlé smrti, jako je angina pectoris, srdeční infarkt, aneuryzma, nízký krevní tlak, poranění hlavy, pády a podobné nehody, akutní šok nebo stres, strach, intenzivní rozrušení, zásah blesku, elektrický šok, mrtvice, utopení, diabetické kóma, udušení nebo uškrcení, oběšení, střelná rána a epilepsie. Ze všech se člověk může někdy úspěšně uzdravit.

K těmto náhlým zdánlivým úmrtím můžeme přidat ta, í" která obvykle následují po vážných onemocněních, jako je eklempsie, krvácivé vředy, tetanus, cholera, tuberkulóza, neštovice, tyfus a dýmějový mor. I dlouhodobé nemoci můžou náhle skončit, nebo zdánlivě skončit srdečním záchvatem, nějakým typem trombo-embolické příhody, druhotnou infekcí či vnitřním krvácením.

Následující příklady z nedávné doby hovoří o lidech, kteří byli omylem prohlášeni za mrtvé a odvezeni do márnice nebo do pohřební síně a kteří už cestou nebo na místě pohřbu projevili známky života. Z toho je vidět, že stejně jako neexistuje jistota, že člověk je živý, neexistuje ani jistota, že je mrtvý.

Pozdě večer v neděli 14. dubna 1996 devětapadesátiletá vdova Maureen Jonesová, která byla diabetická, upadla do hypoglykemického kómatu, když se svlékala v ložnici svého domku v Thwingu v Humbersidu. Jak název napovídá, ta-

kové kóma je vyvoláno nízkou hladinou cukru v krvi, což v tomto případě pravděpodobně bylo způsobeno tím, že paní Jonesová vynechala večeři. Takový stav za normálních okolností neohrožuje život a diabetik, který se ocitne v kómatu bez pomoci, většinou nabude vědomí, když se z jater uvolní do krve cukr. Ale v případě paní Jonesové bylo kóma tak hluboké, že se z něj neprobrala ani druhý den. Protože nebrala telefon, její nejstarší syn Neil v pondělí kolem poledne dospěl k závěru, že něco není v pořádku. Jel za matkou a ke své hrůze zjistil, že matka leží v bezvědomí v posteli jenom ve spodním prádle. Protože to nebylo poprvé, co měla takový záchvat, zavolal do nemocnice v Hunmanby, vzdálené asi pět kilometrů, a vysvětlil jim celou situaci.

Pak zavolal matčině lékařce Marion Meesonové, která okamžitě přijela. Vyšetření neukázalo žádné známky života a v půl páté odpoledne byla paní Jonesová prohlášena za mrtvou. Šokovaný Neil ohlásil smrt matky na policii a zavolal pohřební službu, aby přijela pro matčino tělo. Za půl hodiny čekal před domem pohřební vůz. V tu dobu přijeli také policisté Kevin Smith a Phil Shrimpton na rutinní prohlídku místa nálezu mrtvé. A přitom si Kevin Smith všiml, že se tělo pohnulo.

„Najednou jsem uviděl, že škubla nohou,“ řekl. „Musel jsem ustoupit o krok. Byla v kómatu, ale jasně živá.“ Křikl na svého kolegu a oba policisté okamžitě začali paní Jonesové provádět masáž srdce. „Neřekli jsme to hned rodině, protože jsme seji snažili udržet při životě,“ dodal Kevin Smith. „Ale nakonec jsme zavolali jejího syna a požádali ho, aby na matku mluvil, protože jsme doufali, že jeho hlas by mohl pomoct ji zachránit.“ Společné úsilí policistů přineslo ovoce a paní Jonesová se po chvilce nadechla. Zachránili ji před smrtí a po krátkém pobytu v nemocnici se zcela uzdravila.

Riziko, že se lékař splete v diagnóze, je možná větší, když zdánlivě mrtvý člověk je hodně starý, protože umírání je spojeno s vyšším věkem. Proto také možná lékař není, třeba podvědomě, tak pečlivý, jako kdyby šlo o někoho mladšího. Ale starší lidé se můžou vrátit do života stejně jako každý druhý.

Dokladem toho je případ paní Agnes Tomblinové z Lei-

cesteru, čtyřiadevadesátileté vdovy, která se zhroutila v listopadu 1987. Našla ji její pomocnice v domácnosti a okamžitě zavolala lékaře paní Tomblinové. Ten neprodleně přijel. Vyšetřil ji, ale neobjevil žádné známky života a prohlásil Agnes Tomblinovou za mrtvou. Vše oznámili jejímu synovi Peterovi, který později řekl: „Já jsem ji neprohlížel, protože jsem se domníval, že lékař má pravdu.“ Přivolali pohřební vůz a paní Tomblinovou odvezli v rakvi do pohřební síně. Ale zanedlouho si zaměstnanec pohřebního ústavu všiml, že dýchá. Rychle ji převezli do nemocnice, kde se nakonec uzdravila a byla propuštěna domů. Peter Tomblin mi řekl, že její první slova, když se probrala, byla: „Podej mi knížku a brýle.“ Na celém příběhu je zajímavé, že jeden její synovec pracoval jako lékař ve stejné nemocnici. Paní Tomblinovou brzy umístili v domově důchodců, kde žila šťastně další dva roky. Zemřela v červnu 1989 ve věku 96 let.

Ještě zajímavější případ se stal na konci září 1996 v Zámoře ve Španělsku. Micaela Velascová, které bylo 101 let, zkolabovala a byla prohlášena za mrtvou. V rakvi ji odvezli do místní pohřební síně, ale když ji zaměstnanec pohřebního ústavu Francisco Heredero a jeho pomocníci začali připravovat na pohřeb, s překvapením zjistili, že najednou pohnula rty. „Všichni jsme byli v šoku,“ prohlásil. „Pak jsme se přesvědčili, že je opravdu naživu.“ Záchranka ji rychle převezla do nemocnice, kde se uzd ravila a brzy ji mohli propustit do péče dcery.

Pro tyto chybné diagnózy není žádná omluva, protože minimálně od roku 1777 je známo, že „dokonce i u starých lidí, kterým se postupně krátí život, je často smrt klamná“. Autor těchto slov William Hawes cituje případ starší ženy, o které se domnívali, že je mrtvá, ale ona se vrátila do života.

Před několika lety jedna dáma z Cornwallu, které bylo přes osmdesát, onemocněla a jednoho rána domněle zemřela... Ale zřízenec, který ji připravoval na pohřeb, ucítil někde uprostřed zad teplo a oznámil to jejím přátelům. Přiložili jí opakovaně k ústům zrcátko, ale neobjevili na něm sebemenší opocení. Dolní čelist měla pokleslou, jak se obvykle říká; krátce řečeno, vypadala jako mrtvá. Nesvlékli ji ani neoblékli, ale okna byla otevřená, jak je na takovýchto místech obvyklé. Večer se zdálo, že je teplejší, a po chvíli si všimli, že dýchá.

Nyní si naopak uvedeme případ malého dítěte.. Čtyřměsíční miminko Nathana Lee Oatese vyrval z rukou zubaté s kosou pronikavý zvuk policejní sirény. Drama začalo pro Nathanovu matku, čtyřiatřicetiletou Ritu Oatesovou ze Shef- fieldu, sobotního rána 12. května 1974, když se její dítě znenadání začalo dusit. Paní Oatesová běžela k sousedovi, který jí okamžitě nabídl, že ji s dítětem odveze do nemocnice. Když odjeli, další soused, JohnTaylor, zavolal na policii a dva policisté - řidič hlídkového auta Ron Calvert a jeho kolega Mick Basford, kteří byli naštěstí nedaleko - seje vydali hledat. Když je našli, uviděli rozčilenou matku, jak v náručí svírá něco, co vypadalo jako mrtvé dítě, protože Nathan nedýchal a nevykazoval žádné známky života.

Mick Basford vzal opatrně Nathana matce a přenesl ho do policejního auta. Pak uháněli do Sheffieldské dětské nemocnice. Přestože Nathan vypadal jako mrtvý, policista si ho položil do klína a začal to malé tělíčko masírovat. Doufal, že by ho mohl zachránit. Nathan na to nijak nereagoval, dokud řidič, který očekával silnější provoz, nespustil sirénu. Při jejím zvuku se dítě probralo a začalo znovu lapat po dechu.

„Potom se vyzvracel do auta,“ vyprávěl Basford, „a začal dýchat pravidelněji. Ale když jsme ho nakládali, mysleli jsme si, že je mrtvý. Je to úžasné.“

Zázračné oživení dítěte velice potěšilo jeho nešťastnou matku, která se bála nejhoršího. „Věřila jsem, že je mrtvý, když jsem ho předávala policistům,“ řekla později. „A když jsem přijela do nemocnice pár minut po nich, řekli mi, že je naživu a že bude v pořádku. Slyšela jsem, že zapnuli sirénu, a jsem moc ráda, že to udělali.“

Nathana si nechali přes noc v nemocnici, ale druhý den ho propustili domů. Záhada jeho záchvatu dušení nebyla nikdy úplně objasněna, ale předpokládá se, že možná spolkl nešťastnou náhodou kuličku na hraní.

K dalšímu překvapujícímu, ale příliš krátkému návratu

do života došlo o dva roky dřív, v úterý 13. dubna 1972. Nešťastnou obětí byla šestatřicetiletá Ruth Youngová z Cheshiru. Cestovala se svým dvouletým synem Craigem v horním patře autobusu, když chlapec nešťastně spadl ze schodů a vypadl na ulici. Paní Youngová bez rozmýšlení seběhla po schodech za ním a vyskočila z jedoucího autobusu. Dopadla tvrdě na silnici a utrpěla vážná poranění hlavy. Dítě mělo jenom odřeniny. Paní Youngovou rychle odvezli do nemocnice, kde ji umístili na jednotku intenzivní péče a připojili na podpůrné přístroje. Přestojí přestalo bít srdce a byla prohlášena za mrtvou.

Protože však pozornost lékařů byla dočasně soustředěna na jiný případ, paní Youngovou nechali ležet tam, kde byla. Za hodinu k překvapení všech začal monitor znovu ukazovat srdeční činnost. Srdce Ruth Youngové začalo opět bít. Naneštěstí zůstala v kritickém stavu, a i když přežila do druhého dne, nakonec ve čtvrtek 15. dubna zemřela.

Další pád, který byl stejně hrůzostrašný, ale dopadl šťastně, utrpěla jedna Francouzka v lednu 1890. Zena žila v Brestu v Bretani a cestovala vlakem do Paříže, což bylo necelých šest set kilometrů. Když vlak konečně dojel na nádraží Montparnasse, vystoupila z kupé. Na nástupišti najednou upadla a zůstala bez hnutí ležet, ačkoli nebylo jasné, jestli zakopla nebo omdlela. Lékař, který na nádraží čekal na jiný vlak, jí běžel na pomoc, a když se nepodařilo nahmatat pulz, prohlásil, že je mrtvá.

Když se o tom dovědělo vedení nádraží, poslalo dva zdravotníky, aby převezli tělo nešťastné ženy do pařížské márnice na ostrově uprostřed Seiny, kam se umisťovali všichni zemřelí bezdomovci (i ona mezi ně patřila, protože nebyla z Paříže) a odkud se těla později rozvážela do místních nemocnic, kde se na nich studenti učili pitvat. Když zdravotníci přejížděli nedaleké náměstí, domnělá mrtvola se k jejich hrůze najednou posadila a požádala o vodu. Sotva se muži probrali ze šoku, zamířili do nemocnice, kde dali ženě napít a kde se jí dostalo nezbytné lékařské péče. Zena se zcela uzdravila.

Jiný příklad překvapivého uzdravení se také odehrál v Paříži v devatenáctém století. Jako Nathana Oatse probudil velký hluk jinou domněle mrtvou ženu, která se později stala slavnou baletkou. V roce 1836 se jedenadvacetiletá Zaire Martelová, jejíž umělecké jméno bylo Madame Nathalie, najednou zhroutila uprostřed představení. V domě byl lékař, prohlédl ji a k překvapení všech prohlásil, že je mrtvá. Odvezli ji do pohřebního ústavu, kde ji oblékli do rubáše a uložili do otevřené rakve. Tam zůstala ležet bez hnutí a zdánlivě mrtvá dva dny, během nichž ji navštívilo mnoho truchlících lidí, kteří jí přišli vyjádřit svou úctu.

Když nastal čas pohřbu, pracovník pohřebního ústavu položil na rakev víko a chystal se ho zatlouct. Už při první ráně kladiva se Madame Nathalie probudila z letargie, do které upadla, a vykřikla. Překvapený muž se vyděsil, že není mrtvá. V nemocnici ji postavili na nohy a po pár dnech odpočinku byla dost silná, aby se mohla vrátit na jeviště. Zaire Martelová žila ještě čtyřicet devět let a zemřela v roce 1885. Ale nejpodivnější na jejím oživení je to, že „martel“ znamená ve francouzštině „kladivo“.

David Morgan Adams, známý labouristický poslanec, se zamlada také setkal zblízka se smrtí. Na přelomu století sloužil na lodích, s nimiž se dostal až do Jižní Ameriky. Po návratu do rodného Jižního Walesu neměl práci, a proto se nechal naverbovat k 69. waleskému regimentu, který připravoval muže do služby v Indii. David se cvičil teprve dva týdny, když onemocněl zápalem plic. Dostalo se mu nejlepší možné péče, ale jeho stav se zhoršil a zdálo se, že zemřel. Později o tom napsal:

Doktoři stáli kolem mé postele, vrtěli hlavami a prohlásili, že můj život vyhasl. Srdce se mi zastavilo. Odvezli mě do márnice našeho regimentu a pak mě položili na pryčnu vedle ostatních mrtvol. Za chvíli přišel jeden seržant, aby připravil mé tělo pro pohřeb. Ale jak jsem se dověděl později, ten člověk s hrůzou uskočil, když si všiml, že jsem naživu. V panice utekl z potemnělé budovy, aby sdělil svým nadřízeným, že ten „mrtvý“ zase dýchá.

Davida Adamse spěšně vrátili na nemocniční lůžko. Měl štěstí, že se zcela uzdravil. Zanedlouho dokončil výcvik a odjel se svým plukem do Madrásu v jižní Indii, kde se dověděl, že epidemie cholery způsobila smrt mnoha britských vojáků. Takže sice unikl zubaté ve Walesu, ale prvních několik týdnů svého tříletého pobytu v Indii se musel starat o nemocné a pomáhal pochovávat mrtvé.

Za druhé světové války zajali Johna Elwyna Jonesa, příslušníka Waleské gardy, Němci, když ustupoval se svým regimentem do Dunkerku. Dostal se do zajateckého tábora v polském Bedzinu, kde se seznámil se sedmnáctiletou Celin Marií Grygielovou, které se říkalo Celinka. Byla zavřená, protože dala facku německému vojákovi. John a krásná dívka se mnohokrát v noci sešli. John musel pokaždé přelézt přes ostnatý drát a riskoval, že ho zastřelí. Brzy se do sebe zamilovali, a když John dívku požádal o ruku, přijala. Na Štědrý den roku 1943 měl pár domácí svatbu a oddala je Celinčina kamarádka. Oba byli nesmírně šťastní.

Jejich štěstí však netrvalo moc dlouho. Druhý den je německý strážce, kterého sžírala žárlivost, od sebe oddělil. Zanedlouho Johna převezli do jiného tábora, vzdáleného skoro 500 kilometrů. Podařilo se mu uprchnout a přidal se ke skupině polských bojovníků za svobodu. Celinka vážně onemocněla. Měla tuberkulózu a rychle zeslábla a zkolabovala. Místní lékař ji prohlásil za mrtvou. Odnesli ji do márnice, kde ji připravili na pohřeb.

Když se John dověděl, že Celinka je pořád v táboře v Bedzinu, vydal se přes celou zem, aby se ji pokusil dostat ven. Chytili ho, než mohl svůj bláznivý plán uskutečnit. Všechny naděje se zhroutily, když se v tom novém táboře, kam ho poslali, dověděl, že Celinka zemřela.

Jenomže ona mrtvá nebyla. Několik hodin ležela v márnici a čekala, až ji pochovají, a najednou se probudila. Vyděšení dozorci ji rychle odnesli do táborové nemocnice, kde se zcela uzdravila. Vyléčili jí i tuberkulózu. Zůstala v zajateckém táboře až do osvobození Spojenci v roce 1945. Pořád nebyla volná, protože byla uvězněná za železnou oponou v Polsku okupovaném Rusy. A John, který věřil, že je mrtvá, neměl důvod po ní pátrat. Nikdy se už neviděli. Celince se v roce 1950 narodil syn, ale nevdala se. Zemřela v roce 1990. John Elwyn Jones zjistil bohužel až v roce 1997, že celé ty roky žila.

Celinka se uzdravila a přežila, ale stejné štěstí neměl devětačtyřicetiletý Thomas Brennan z Huddersfieldu v Yorkshiru. V dubnu 1978 dostal srdeční záchvat. Jeho zoufalá žena se dovolala na záchrannou službu, ale než přijeli, pan Brennan už pomoc nepotřeboval. Všechny zkoušky ukázaly, že nežije. V takových situacích musí posádka záchranky vyrozumět policii a přenechat zodpovědnost na ní. Nic dalšího už pro mrtvého nemohli udělat.

Policie přivolala zaměstnance pohřebního ústavu, aby odvezl tělo zesnulého. Ten přijel, uložil pana Brennana do rakve a vezl ho do márnice v nedaleké nemocnici. Když tam přijel, lékař si náhodou všiml, že pan Brennan hýbe očima. Bohužel se už nepodařilo probudit ho k životu a bez ohledu na veškeré úsilí zanedlouho zemřel.

Na základě tohoto případu byly změněny pokyny pro posádku záchranky. Koroner ze západního Yorkshiru Philip Gill prohlásil, že ,je velice obtížné určit, je-li člověk mrtvý, nebo živý, a že to vyžaduje jiné přístroje, než jaké jsou k dispozici v záchrance“. Nyní musí záchranka přivézt každého člověka, který je v bezvědomí, do nemocnice, pokud není nade vši pochybnost patrné, že je mrtev. To znamená, pokud nemá setnutou hlavu nebo není jinak vážně poraněný, částečně rozložený nebo prohlášený za mrtvého od lékaře. Ale jak jsme viděli, prohlášení lékařů není vždycky úplně spolehlivé.

Michel Delepine z Douru v jižní Belgii měl určitě právo si stěžovat, když 16. března 1988 ve svém bytě záhadně zkolaboval. Lékař, kterého zavolal vyděšený otec Alfred, Michela prohlédl, ale rychle dospěl k závěru, že pro jeho třiatřicetiletého syna nemůže nic udělat, protože je mrtvý. Zároveň vystavil úmrtní list. Avšak za několik hodin, když už se Michel nacházel v pohřební síni, zaměstnanec pohřebního ústavu přerušil přípravy na pohřeb, protože ho napadlo, že jeho tělo je příliš ohebné. Vystrašený muž přivolal jiného lékaře, aby se na něj přišel podívat, ale ten potvrdil verdikt svého kolegy. Takže Michel Delepine byl podle názoru dvou lékařů dočista mrtvý.

Jenže zaměstnanec pohřebního ústavu, který viděl víc mrtvol než oba doktoři dohromady a který věděl, že by tělo mělo vykazovat známky rigoru mortis, pokud by Michel

Delepine byl opravdu mrtvý, nebyl o jeho smrti přesvědčený. Zatelefonoval proto pro záchranku a nechal Michela převézt do místní nemocnice. Tam ho začali oživovat a nakonec se mu vrátilo vědomí. Když se probudil, řekl: „Je mi zima.“ Nyní je naprosto v pořádku a je rád, že je naživu. Hlavně když ví, jak málo chybělo a pohřbili by ho zaživa.

Určení smrti dále komplikuje fakt, že tělo se někdy může pohnout i po smrti. Takové posmrtné pohyby vznikají spontánními stahy nebo uvolněním svalů, tvořením a uvolňováním plynů. A takové pohyby by mohly být mylně vykládány tak, že člověk ještě žije. Lékaři, kteří pochybují o tom, že Udě jsou pohřbíváni zaživa, tyto posmrtné pohyby také považují za příčinu, proč jsou exhumovaná těla někdy nalezena v poloze, která se liší od té, v níž byla pohřbena.

Protože smrt je proces, a ne jednorázová událost, posmrtné pohyby jsou nejpravděpodobněji způsobeny náhlým vzedmutím vitality, než člověk skoná. Připomíná to svíčku, kterou člověk sfoukne, ale ona najednou vzplane, než zhasne docela.

To by mohlo vysvětlit, proč pan Masters nečekaně přerušil koronerovo vyšetřování náhlého úmrtí staršího muže jménem Freeman, které probíhalo v Londýně v úterý 27. prosince 1843. Pan Masters protestoval, že pan Freeman ještě žije. Sel se na něj podívat a zjistil, že „krk a vrchní část těla jsou teplé. Pak si všiml, že se mrtvému pohnuly rty a brada, a žena, která tam byla s ním, uviděla totéž“. Jenže vyšetření lékařů potvrdilo, že pan Freeman je mrtvý. Takže tento starý pán možná klidně zemřel na studené pryčně márnice jako další oběť nekompetentnosti lékařů.

Něco podobného se stalo v případě majitele veřejného domu v Liverpoolu v září 1908. Jeho mrtvé tělo uložili do rakve a vystavili v ložnici, aby se s ním mohli naposledy rozloučit přátelé a rodina. Těsně před pohřbem, když se s ním loučila vdova a pár nejbližších, „mrtvý otevřel oči a pohnul rukama. Vypukla panika. Některé ženy omdlely a ostatní hystericky utíkali z pokoje“. Dva lékaři přišli přezkoumat, zda je opravdu naživu, ale jejich výrok byl negativní. Ačkoli tvrdili, že „lidé zahlédli jeden z těch bezděčných pohybů svalů, které se objevují i po smrti“, pravděpodobnější se zdá, že

muž ležel ve stavu strnulosti a podařilo se mu s vypětím všech sil se pohnout.

V Británii už byly naštěstí vymýceny nemoce, jako je dý- mějový mor, neštovice, cholera a tyfus, které vyvolávaly pandemie. Při epidemiích těchto nemocí často omylem pohřbívali i živé lidi. To se nedělo proto, že by bylo obtížné odlišit mrtvé od lidí v kómatu, ale proto, že o tom často rozhodovali (hlavně při epidemiích moru) lidé nevzdělaní, nespolehliví a chamtiví. A v tom všeobecném strachu chtěli mrtvé uklidit do hrobů, jak nejrychleji to šlo, aby se zabránilo dalšímu šíření nákazy.

Známý italský lékař a anatom Giovanni Maria Lancisi, který se staral o zdraví tří papežů, Innocenta XL, Klementa IX. a Innocenta XII., napsal: „V době moru se všechno provádělo v takovém chaosu, že se příliš nezkoumalo, kdo je opravdu mrtvý a kdo ne.“

Mor přenášejí krysy a způsobuje jej bakterie Yersinia pestis. Původním hostitelem je krysa, které se do devatenáctého století dobře dařilo v přelidněných evropských městech s nedostatečnou hygienou. Nákaza se roznášela na lidi a pochopitelně i mezi krysami prostřednictvím blechy Xeno- psylla cheopsis. Existují dvě formy této nemoci: dýmějový mor, kterému se tak říká proto, že jedním z příznaků je bolestivý otok lymfatických žláz, známý jako dýměje, a plicní mor, který napadá plíce, ale nevyskytuje se při něm otok lymfatických žláz. Oba typy mají úmrtnost kolem 80 procent. Obrovská epidemie dýmějového moru nazvaná „černá smrt“, která zasáhla Evropu v letech 1348-50, zabila jednu třetinu obyvatel. V sedmnáctém století se v Anglii rozšířily epidemie vletech 1603,1625,1636,1640-1647,1665 a 1679. Epidemie v roce 1665 zabila asi 100 000 lidí jenom v Londýně (odhadovaný počet obyvatel byl 460 000).

Beznaděj a rezignaci, kterou cítili lidé za morových epidemií, zachytil v roce 1573 francouzský esejista Michel de Montaigne, kterých byl očitým svědkem v provincii Guien- ne, kde měl své sídlo:

Všichni se starali jenom o svůj život; hrozny vína, základní bohatství země, zůstávaly nesklizeny; každý člo-

věk se nějak připravoval na smrt - ve dne i v noci. Nebáli se, jako by se smířili s tímto univerzálním a nevyhnutelným rozsudkem. Ti, kteří byli ještě zdraví, si kopali hroby; jiní si do nich už lehli, i když ještě žili; a když jeden můj zaměstnanec umíral, zahrabával se do hlíny.

Tohle žalostné chování vyvolávala hrůza z toho, že jejich mrtvá těla zůstanou nepohřbena a stanou se potravou zvířat a ptáků, nebo že je hodí nahé do hromadného hrobu. Takové zoufalé jednání nebylo v žádném případě výjimkou. Například během epidemie v Anglii v roce 1625, kdy zemřelo víc než 41 000 Londýňanů, utíkal z města Richard Dawson. Když dorazil do rodného Cheshiru, zjistil, že už je nakažený, „a musel zemřít, až se naplní jeho čas, venku. Vykopal si hrob a požádal svého synovce, aby hrob, který nebyl daleko od jeho domu, vystlal slámou a aby ho tam položil a přikryl prostěradlem. A on pak sešel ze světa“. Je jasné, že při těchto svépomocných pohřbech často byli pohřbeni i živí lidé. '

Jakmile se člověk od krysy nakazí morem, následuje krátká inkubační doba, která trvá od dvou do deseti dnů. Bakterie se rychle množí v krvi, kterou jsou roznášeny do vnitřních orgánů. Průběh infekce je individuální. Někdo se začne třást, je mu špatně a zvrací. Jiní jsou unavení a můžou upadnout do hluboké letargie, v níž často zůstanou až do smrti. U těch je větší riziko, že je pochovají zaživa, protože jejich stav připomíná smrt a může se s ní snadno splést.

V další fázi se většinou dostaví silné bolesti hlavy, doprovázené vysokými horečkami a pocením. Spánek je nebezpečný, protože ve spánku by mohla nastat smrt. Proto každý, kdo má teplotu, musí zůstat vzhůru. Bakterie pak napadnou lymfatické uzliny, objeví se otoky v tříslech a v podpaží a někdy i za ušima. Jsou velice bolestivé. Pokud hlízy prasknou a jejich toxický obsah vyteče, následuje uzdravení; pokud ne, lékař je může vyříznout, aby nastal stejný efekt. Je to ale bolestivý zásah a pacient je vystaven nebezpečí druhotné infekce.

V posledním stadiu dýmějového moru se po celém těle objeví červené nebo tmavé skvrny, které jsou ohraničeny modře, někdy černě. Říká se jim znamení a signalizují přicházející smrt. Někdy znamení nepředcházejí žádné jiné symptomy a jsou prvním příznakem, že pacient je odsouzený k smrti. Pak už není třeba žádná léčba.

Mor, který postihl francouzský Dijon v roce 1558, byl tak nakažlivý, že musely být vykopány jámy, do kterých se mrtví házeli v noci z vozů. Podle doktora Johna Jamese Graffta se mladá vdaná žena Nicolle Lentilett nakazila proto, že několik dní předtím upadla do hlubokého bezvědomí a považovali ji za mrtvou. Co se s ní pak stalo, je obzvlášť příšerné.

Hodili ji do hrobu s ostatními mrtvými těly; druhý den ráno se probrala k životu a snažila se ze všech sil dostat ven. Ale byla slabá a těla, která na ní ležela, moc těžká. V této situaci zůstala čtyři dny, než přišel hrobník pochovat další mrtvé. Vytáhl ji ven a odvezl ji domů, kde se úplně uzdravila.

Další případ z Burgundska z období morové epidemie (mohlo by to být ze stejné doby jako předchozí, ačkoli můj zdroj Nathaniel Wanley mi datum nesdělil) se stal příslušníku aristokratické rodiny Taloriedi. Mladík, který zdánlivě zemřel na mor, nebyl pochován v hromadném hrobě (tam skončili jenom chudí), ale uložili ho do rakve a zemědělští dělníci, kteří u jeho rodiny pracovali, ho odnesli do vzdálené rodinné hrobky. Protože vyšli pozdě a nebylo proč spěchat, poručili jim, aby se na noc zastavili ve stáji, před kterou měli rozdělat oheň. Venkované pak utrpěli šok, protože

ze spáry v rakvi se vyřinula čerstvá krev; když ji otevřeli, zjistili, že pána poranil hřebík, který mu vnikl do ramene, a že rána se cestou rozdrásala. Přitom zjistili, že má hrudník ještě pořád teplý. Vyndali ho a položili ho k ohni. Probral se jako z hlubokého spánku a vůbec netušil, co sě s ním dělo.

Mladík zřejmě upadl do prvního komatózního stadia moru, ze kterého by se pravděpodobně neprohrál, a pohřbili by ho zaživa, kdyby náhodné propíchnutí ramene neodhalilo, že je pořád naživu. Wanley tvrdí, že se později oženil a stal se otcem dcery, která se pak vdala a porodila mu vnuka, který se jmenoval Sigismundus a stal se hlavním pastorem kostela sv. Marie v Basileji.

Daniel Defoe ve svém Deníku z morového roku píše o jednom chudákovi, který se živil hrou na dudy. Během velkého moru v roce 1665 se opil v hostinci v Coleman Street. Když zavřeli, vynesli ho ven a položili do chléva, aby se z toho vyspal. Jenže pozdě v noci sem přinesli nějací lidé svého mrtvého příbuzného, aby ho odvezli a pohřbili. Shodou okolností ho položili vedle dudáka.

Muži, kteří sváželi mrtvoly, si mysleli, že mrtví jsou oba, naložili je na téměř plný vůz a cestou na ně přihodili ještě několik těl. Když dojeli ke hrobu, dudák se najednou probral a uvědomil si tu hrůzu. Začal zoufale vystrkovat hlavu mezi těly a křičet o pomoc. Podařilo se mu upoutat pozornost těch, kteří ho sem přivezli. Pravdu tohoto pozoruhodného úniku o vlásek potvrzují paměti sira Johna Reresby- ho, ačkoli ten tvrdí, že když se dudák probudil, hrál na dudy, což zní poněkud nepravděpodobně. Socha toho šťastného dudáka od Caia Cibbera je k vidění nedaleko městečka Strat- ford-on~Avon.

Doktor Kenneth Henry Cornish z Královské společnosti, který v roce 1844 psal o nebezpečí pohřbení zaživa za epidemií cholery, což byla další vysoce nakažlivá nemoc, se zmiňuje o „hrobníkovi z Toulonu, který byl pochován před několika týdny jako oběť cholery, když se opil; a o dvou mužích, kteří byli později skoro pohřbeni jako mrtví na choleru v Omerguesu a které jiný hrobník zachránil“. Přestože nesdělil žádné další podrobnosti, těžko říct, jak se zjistilo, že muž z Toulonu byl jenom opilý.

Choleru stejně jako dýmějový mor vyvolává bakterie, ovšem člověk se nenakazí od blech, nýbrž z kontaminované vody nebo méně často tím, že sní nakaženou potravinu. Je to tedy otrava z jídla. Voda se kontaminuje z odpadních vod, které obsahují bakterie, kdežto jídlo se nakazí od much, které se pohybují po lidských výkalech, nebo ze špinavých rukou. První zaznamenaná epidemie cholery proběhla v srpnu 1817 v Jessore v Bengálsku, odkud se rozšířila do Evropy i jinam.

Na britských ostrovech vypukly rozsáhlé epidemie v letech 1831-1832 a také v roce 1854 a 1866. Ta v roce 1832 zabila čtyřiašedesát lidí v Bicesteru v Oxfordshiru. Obětí se stal i chlapec John Hudson, kterého připravili na pohřeb a uložili do rakve. Naštěstí když se na něj naposledy přišla podívat babička, všimla si jemného pohybu v jeho tváři. Okamžitě ho vyndali z rakve a díky lékařské péči se brzy uzdravil. Žil ještě sedmdesát osm let a zemřel v roce 1910.

Německý bakteriolog Robert Koch jako první v roce 1883 objevil, že choleru vyvolává mikrob, a ne špatný vzduch nebo elektrické výboje, jak se někteří lidé domnívali. Po krátké inkubační době začne pacienta bolet břicho, silně zvrací, má průjem a ztráta tekutin způsobí křeče ve svalech. Průjem se zhoršuje, stolice je řídká, mléčně zbarvená tekutina. Říká se tomu symptom rýžového odvaru. Nastane celkový kolaps organismu. Postižený má slabý, téměř nehmatný tep, studené ruce a nohy, což připomíná smrt. A tehdy se může stát, že takového nešťastníka pohřbí zaživa. Není-li možné nasadit léčbu antibiotiky, asi 70 procent nakažených v tomto stadiu umírá.

Tyfus je naopak akutní virové onemocnění, které šíří mezi lidmi vši. Proto se nejvíc vyskytuje v přelidněných, špinavých místech se špatnou hygienou. Patří mezi ně vězení, azylové domy, lodě převážející otroky a místa, kde žije chudina. Proto se tyfu také říkalo „vězeňská horečka“. Tyfus poprvé popsal v roce 1546 italský lékař Girolamo Fracasto- ro, který se proslavil svou průkopnickou prací o syfilis; v Anglii se tato nemoc objevila až v roce 1643.

Onemocnění tyfem se projeví náhlou horečkou - až 39 stupňů Celsia, která za tři čtyři dny může dosáhnout až 42 stupňů. Pátý den se často k horečce přidají červené skvrny na prsou, na břiše a na zápěstích. Druhý týden je pacient zesláblý, blouzní a má slabý tep. Pokud ztratí vědomí, můžou se tyto symptomy zaměnit se smrtí, i když je tělo pořád ještě teplé. V tomto stadiu také může nastat smrt, ale pacient se může uzdravit i bez léčby.

Tyfus byl hlavně rozšířen ve vězeních v osmnáctém století a ukončil tam životy více lotrů než kat. Mnoho nakažených bylo pohřbeno zaživa, protože nikdo neztrácel čas s těmi, kteří byli v bezvědomí a měli nehmatný tep. Ale jak zjistil reformátor vězeňství John Howard, překvapivé množství zdánlivě mrtvých vězňů se uzdravilo, když je umyli u studny studenou vodou.

Ve své zprávě Stou věznic v Anglii a Walesu, vydané v roce 1784, Howard píše:

Mohu psát o léčebném vlivu koupelí ve vězení, protože jsem znal případy lidí, o kterých se domnívali, že zemřeli na vězeňskou horečku, a proto je chystali na pohřeb; avšak když je umyli studenou vodou, projevily se u nich známky života a brzy se uzdravili. Dokonce i nemocní neštovicemi se po studené koupeli uzdravili.

Blahodárný účinek možná spíš souvisel s třením těla a s pohybováním jeho částmi než se šokem ze studené vody. Manipulace s tělem pomáhá stimulovat srdce, krevní oběh a dýchání. Krev tak lépe okysličí mozek a nemocnému se navrátí vědomí. Je nutné, aby se teplota těla vrátila do normálu, proto se musí pacient rychle usušit a zahřát.

V této souvislosti je třeba poznamenat, že Arabové vždycky důkladně omývali své zemřelé. Zřejmě už dávno znali oživující účinky, jaké toto počínání může mít na ty, kteří nejsou ve skutečnosti mrtví. Naturalizovaný beduín H. R. R Dickson ve své klasické práci Arab pouště živě popsal práci omývače těl:

Omývač položí nahé tělo na velký dřevěný stůl a polí- vá ho spoustou vody. Pak si na ruce navlékne drsné vlněné rukavice a důkladně umyje celé tělo mýdlem a vodou. Po této proceduře mrtvého pečlivě osuší a oblékne do nové bílé bavlněné košile. Nebo s tím pomáhá členům jeho rodiny.

Podle příkazů koránu se pohřeb musí uskutečnit za čtyřiadvacet hodin, a omývání by proto mělo zabránit tomu, aby pohřbili dosud živého člověka. K takovému zázračnému oživení došlo v roce 1973 při mytí třiapadesátiletého Murata Muletia, který zkolaboval po epileptickém záchvatu a vypadal jako mrtvý. Jeho nejlepší přítel imám Abdulláh ho podle rituálu začal omývat. Jenže když na něj vylil kbelík studené vody, Muletia zasténal a sedl si. Imám Abdulláh utrpěl šok, dostal infarkt a zemřel. A tak Abdulláha položili nakonec do rakve připravené pro Muletiu, a Muletia ho navíc pomohl pohřbít.

John Howard se zmiňuje, že omytí také zachránilo lidi ve zdánlivě beznadějných případech neštovic, což potvrzuje i doktor Charles Clay. Ten napsal do časopisu Medical Times, že „nemůže být pochyb o tom, že náhlá změna teploty vyvolaná omytím a přípravami na pohřeb, které se konaly v chladu při otevřeném okně, často oživila lidi, kteří zdánlivě zemřeli na neštovice“.

Neštovice jsou virové onemocnění s vysokou úmrtností, zvlášť u malých dětí. Tato dříve velice častá nemoc byla po celém světě vymýcena. Poslední případ se objevil v roce 1977. Nemoc se přenáší kapénkovou nákazou a kontaktem s výkaly nebo se strupy infikovaných osob. Začíná bolestí hlavy a v zádech, následuje horečka a někdy blouznění. Na kůži se objeví vyrážka, která se šíří z končetin ke středu těla. Asi šestý den se skvrny přemění na charakteristické hnisající puchýře; ty pak popraskají a udělají se z nich strupy. Po nich zůstávají ošklivé hluboké jizvy. Mnoho Evropanů v osmnáctém století mělo na obličeji jizvy po neštovicích, i když malíři je na obrazech nezachytili.

Doktor Clay popisuje zajímavý příběh osoby, která zdánlivě zemřela na neštovice, ale naštěstí ji zachránilo omytí vodou:

Dceru Henryho Laurense, prezidenta Evropského kongresu v letech 1777-1778, chystali na pohřeb. Domnívali se, že zemřela na neštovice, ale studená voda a chladný vzduch ji vrátily do života. Její otec se na základě této zkušeností tak vyděsil pohřbení zaživa, že si přál, aby přátelé jeho tělo po smrti spálili; jenže ani tak nebylo vyloučeno, že se dopustí stejné chyby - a zaživa ho upálí.

V Gloucestru vypukla epidemie neštovic v roce 1896 a během ní převezli nakažené dítě, o němž se domnívali, že zemřelo, z nemocnice do márnice. Druhý den ráno se zahradník, který šel kolem márnice, vyděsil, když uslyšel pláč. Chlapce rychle vrátili do nemocnice, kde se zcela uzdravil. Tento případ ale vedení nemocnice zatajilo, aby ušetřilo nemocnici potíží.

Jeden z nejdojemnějších případů oživení ze zdánlivé smrti způsobené neštovicemi se přihodil v osmnáctém století Owenu Manningovi. Manning byl skoro čtyřicet let vikářem v Godalmingu v Surrey, kde pracoval na své Historii a historických památkách Surrey. Když ještě studoval v Cambridgi, nakazil se neštovicemi, jeho stav se rychle zhoršoval a nakonec to vypadalo, že zemřel. Informovali jeho rodiče a začaly přípravy na pohřeb.

Když přijel Owenův otec, šel do místnosti, kde leželo synovo tělo, aby se na něj naposledy podíval. Překvapilo ho, že Owenův obličej neztratil barvu, a bez přemýšlení ho objal a trochu nadzvedl. Přitom řekl: „Dám svému chlapci ještě jednu šanci.“ Ke svému úžasu si všiml, že se synovi zachvěla víčka. Z toho pochopil, že syn není mrtvý, jak se všichni domnívali. Okamžitě přivolali Owenova přítele medika He- berdena a ten využil všechny své znalosti a nakonec chlapce vrátil do života.

Je zajímavé, že Heberden, z něhož se později stal lékař, zachránil Owena ještě jednou. Asi tak za rok nebo o něco později (pravděpodobně v roce 1740, když dokončil studia) onemocněl Owen epilepsií. Dostal záchvat, když se procházel kolem řeky Cam, a spadl do vody. Když ho vytáhli, nevykazoval žádné známky života a všichni se opět domnívali, že zemřel. Znovu se objevil doktor Heberden a i tentokrát se mu podařilo pomocí umělého dýchání vrátit přítele do života.

Utonutí a oběšení

Jeden neuvěřitelný případ oživení, ve kterém hrály svou roli i neštovice, ačkoli nevyvolaly údajnou smrt pacienta, uvádí doktor (pozdější sir) William Watson v doslovu ke své práci Soubor experimentů o využití nejúspěšnější metody očkování proti neštovicím, která vyšla v roce 1768. Doktoru Watsonovi ji vyprávěl jeho přítel, chirurg a lékárník Osborne z Londýna, který zmíněnou osobu zachránil.

Třetí týden v listopadu 1741 onemocněla třiadvacetiletá Jane Brownová neštovicemi. Měla štěstí, že se dostala do péče sestry, která se specializovala na léčbu této nemoci. Tato sestra žila v Islingtonu u New River. Brzy u Jane nastalo druhé stadium nemoci a začala blouznit. Když si sestra kolem poledne 21. listopadu odskočila na nákup, vylezla Jane z postele, utekla z domu a přes zahradu doběhla k řece a skočila do ní.

Islington byl tehdy tichá vesnice. Ale přesto si nějaký stařec, který šel po druhém břehu řeky, po chvíli všiml, jak dívka plave obličejem dolů. Přešel řeku, jak nejrychleji to šlo, a rozběhl se k nejbližšímu obydlenému domu, kde strhl poplach. Protože ten dům stojí kousek od řeky, musela mít Jane potopený obličej minimálně půl hodiny. Když ji nakonec vytáhli z vody a položili na břeh, nevykazovala žádné známky života. Všichni přítomní se domnívali, že je mrtvá, a nepokoušeli se ji oživit.

Dlouho trvalo, než její tělo odvezli, protože skočila do vody přesně na hranici mezi Islingtonem a Clerkenwellem a žádná farnost nechtěla platit její odvoz a pohřeb. Nakonec se rozhodlo, že by měla být převezena do chudobince na farnosti

Sv. Jakuba v Clerkenwellu. Rakev dopravili na místo neštěstí hrobník William Stevens a jeho pomocník Thomas Bull a mokré tělo nebohé dívky do ní uložili. Pak vzali rakev na ramena a vyrazili k Sv. Jakubovi. Cestou měli nehodu, která se pro dívku ukázala jako obzvlášť šťastná.

Jak ji tak nesli v rakvi přes pole do Clerkenwellu, Bul- lovi uklouzla noha, protože zem byla namrzlá, upadl a rakev pustil na zem. Když ji znovu zvedali na ramena, měli pocit, že zaslechli slabé zasténání, a řekli o tom v chudobinci.

Jenže zaměstnanci chudobince dospěli k názoru, že Jane je mrtvá. Proto ji vyndali z rakve, na rakev položili víko a nechali ji u otevřených dveří do ošetřovny, kde se vždycky ukládaly mrtvoly před pohřbem. Zanedlouho dívka vyslala další signál, že pořád ještě žije.

Když si ji pozorně prohlédli, objevili drobný pohyb horního rtu; a protože se zdálo, že to potvrzuje předchozí domnělé zasténání, šéf chudobince přikázal, aby ji přenesli do pokoje a uložili do postele; navíc přikázal, aby poslali pro pana Osborna.

Šéf chudobince byl pečlivější, než se možná zprvu zdálo nutné, protože ani sténání, ani škubání, dokonce ani obojí dohromady vždycky neznamená, že člověk dosud žije. Sténání nebo podobný zvuk může vzniknout tím, jak se vzduch tlačí z plic mrtvoly. To se mohlo stát, když se Jane zmáčkl hrudník, jak rakev upadla. A svaly se můžou stahovat nebo škubat sebou i hodinu či víc po smrti a jejich činnost může být daleko dramatičtější, jak ukazuje následující příklad z časopisu Lancet. „Rychlý rozklad mrtvoly není jistou známkou smrti a ani se podle toho nedá určit přesná doba úmrtí. V některých případech, například při setnutí hlavy, srdce bije ještě spoustu minut.“

Když doktor Osborne přijel do ošetřovny chudobince, neshledal žádné důvody k optimismu. Jane byla velice studená, měla nehmatný tep, nedýchala a břicho měla plné vody. Už víc než tři hodiny uplynuly od chvíle, kdy ji vytáhli z řeky. Přesto ji začal oživovat. Nejdřív jí dal lžičku teplé vody s trochou čpavku. Skutečnost, že to přijala, naznačila, že po- lykací reflex funguje. Pak jí třel tělo hrubou látkou a „převaloval ji z boku na bok“. To ji zahřálo a pomohlo stimulovat srdce a plíce. Tyto pohyby u ní viditelně vyvolaly sténání. Pak jí najednou z úst vyšel vzduch a voda. Okamžitě ji otočil na břicho, hlavou nad zem a Jane začala zvracet vodu.

Tep už byl hmatný a obnovilo se dýchání. Jane byla živá a vypadalo to, že živá zůstane, ačkoli byla stále velice slabá. Dali ji do teplé postele a dobře ji přikryli. V osm hodin večer se dokázala otočit, a dokonce vypila trochu vývaru a snědla kousek chleba. I teplotu měla normální. I když přežila utopení, pořád byla nakažená neštovicemi, jak se ukázalo druhý den, kdy jí po těle začaly vyrážet puchýře. Ale Jane měla tuhý kořínek. Úspěšně se uzdravila a odešla „úplně zdravá na vlastní žádost 12. prosince 1741“.

Smrt utopením, ať už záměrná nebo nešťastnou náhodou, je pořád častá, ale oběť může být v řadě případů oživena. Například 5. dubna 1996 se tříletá holčička procházela se psem u rybníka a rozhodla se, že se půjde vykoupat. Svlékla se, pečlivě si složila šaty a nechala je na břehu. Pak vlezla do studené vody. Za chvilku se dostala do hloubky a začala se topit. Naštěstí si jí všiml kolemjdoucí, a když uviděl, že pes pobíhá kolem rybníka sám, začal se o dítě bát a zavolal policii.

Přijeli dva policisté a začali dívku hledat. Nakonec ji zahlédli, jak plave obličejem dolů asi dvacet metrů od břehu. Policista Kevin Smith se za ní vrhl do vody, aby ji vytáhl, ale když ji dopravil na břeh, vypadala jako mrtvá. Byla studená a neměla hmatný tep. Přivolali záchranku, a zatímco policisté čekali, až přijede, druhý z nich, Paul Gibson, zabalil děvče do služebního saka a začal s umělým dýcháním. Jeho rychlá akce přinesla úspěch. Když záchranka přijela, holčička už vykazovala známky života. Rychle ji odvezli do nemocnice, kde ji během několika hodin stabilizovali. Zcela se uzdravila a policisté byli za rychlou a správnou první pomoc vyznamenáni. .

V obou případech měly oběti obličej pod vodou minimálně půl hodiny, ale existují případy, kdy lidé byli úspěšně oživeni i po daleko delší době. Jeden z nejpozoruhodnějších a věrohodně doložených se stal v osmnáctém století ve Švéd- sku. Podrobnosti případu zachytil doktor Joel Langelot, který s ním seznámil německou akademii.

Ústřední postavou byl pětašedesátiletý zahradník z královského paláce v Tronninghamu. Jeho dobrodružství začalo, když se snažil pomoct člověku, který spadl do nedalekého jezera. Přitom hloupě stoupl na led a ten se pod ním prolomil. Jezero tam bylo hluboké skoro šest metrů a zahradník, který neuměl plavat, se potopil až na dno, kde uvízl. Nemohl se vyhrabat z bahna, protože ledová voda ho skoro okamžitě ochromila. Doktor Langelot o tom píše: „Ten člověk mi vyprávěl, že všechny končetiny mu nejdřív ochromila zima a potom mu přestaly fungovat všechny smysly. Pak ucítil, že ho do hlavy tluče hůl. Strkali ji do vody lidé, kteří ho hledali.“

Je neuvěřitelné, že se ho podařilo vytáhnout až za plných šestnáct hodin. Během této doby ztratil částečně vědomí, i když se mu zdálo, že slyší zvonit zvony ve Stockholmu. Přežít po tak dlouhé době mu umožnil vzduch uvězněný v jeho ústech. Jak dodává doktor Langelot:

Jakmile ho vytáhli z vody, z úst mu unikla velká bublina vzduchu. To ho nepochybně zachránilo před udušením stejně jako to, že měl v uších vodu; pak ho zabalili od hlavy k patě do deky a postupně ho zahřívali u malého ohně, protože Švédové ze zkušenosti vědí, že utopenci se nemohou zotavit, pokud jsou moc brzy vystaveni studenému vzduchu.

Připadá-li vám tak dl ouhý pobyt ve vodě nemožný, ujišťuji vás, že nebyl v žádném případě ten nejdelší. Možná že rekord drží jiný Svéd, který žil a málem se utopil na počátku sedmnáctého století.

Někdy v roce 1604 (přesný rok není jistý) spadla do fjordu mladá dívka jménem Margaret Lasdotterová. Potopila se a podle vyprávění zůstala pod vodou tři dny. Nakonec ji našli a oživovali stejně jako královského zahradníka. Už se málem utopila podruhé, ačkoli poprvé ji našli mnohem dřív. Tyto události zachytil M. Tilasius, knihovník z Královské knihovny ve Stockholmu, který dívku dobře znal. Margaret nakonec zemřela v roce 1672 v požehnaném věku sedmdesáti pěti let.

K ještě delšímu (a proto ještě neuvěřitelnějšímu) pobytu ve vodě došlo údajně také ve Svédsku. Lawrence Jona z Boness z farnosti Pithovia spadl do vody, když mu bylo sedmnáct, a prý ho vytáhli až po sedmi týdnech. Přežil to a žil až do sedmdesáti. Ten příběh vyprávěl farář, který ho pohřbíval, a dál ho rozšířil pocestný Peter Burmann. Je však možné, že si místní obyvatelé celou historku trošku přibarvili.

I kdyby byl některý z těchto údajů přehnaný, oběti byly i tak ve vodě značně dlouho. Je zřejmé, že člověka, kterého vytáhnou z vody na první pohled bez známek života, lze zachránit, než se tělo začne rozkládat. To platí zejména v případech, kdy se člověk nachází ve studené vodě.

Podle doktora Martina Nemiroffa, profesora z Lékařského střediska Michiganské univerzity, potopení ve studené vodě podnítí potápěcí reflex u lidí a ostatních savců dýchajících plícemi. Tělo se ochladí, omezí se průchod krve v nedůležitých místech, jako je kůže, svaly nebo žaludek, takže organismus je schopen až hodinu přežít bez přívodu kyslíku zvenčí. Krevní oběh (a kyslík, který roznáší) nepřestává zásobovat mozek a srdce, což je životně důležité pro přežití. A protože studenou vodou rozumí doktor Nemiroff 20 stupňů nebo méně, skoro všechna utonutí v Británii a v jezerech severní Evropy spadají do této kategorie.

Doktor Nemiroff prostudoval třináct případů utonutí ve studené vodě, při nichž všechny osoby zůstaly pod vodou mnohem déle než čtyři minuty, což se běžně považuje za maximum, kolik může člověk přežít. Devět z nich se úspěšně uzdravilo bez poškození mozku nebo dalších orgánů.

Například osmnáctiletý student Brian Cunningham přežil osmatřicetiminutový pobyt ve vodě pod převráceným autem v částečně zamrzlém rybníce. Když ho vytáhli ven, byl modrý a neměl hmatný tep. Pochopitelně si mysleli, že je mrtvý, ale naštěstí bezděčně zasténal, takže ho začali okamžitě oživovat. Pokračovali v tom patnáct hodin, až se nakonec probral k vědomí. Brian se úplně uzdravil, a dokonce se vrátil za týden do školy.

Další případ zdánlivého utonutí, který zkoumal doktor

Nemiroff, se podobá případu tříleté holčičky, o němž jsme už psali. Obětí byl dvouletý chlapec, který spadl do Michiganského jezera. Za víc než dvacet minut od chvíle, kdy zmizel, ho našel muž na člunu, jak plave obličejem dolů. Doplul s ním ke břehu, naložil ho do auta a vezl ho i s matkou do nemocnice. Ta mu cestou dávala dýchání z úst do úst a masírovala mu srdce. Chlapec se probral, ještě než dojeli do nemocnice.

Tyto případy vedly doktora Nemiroffa k následujícímu závěru: „I když tělo vypadá jako mrtvé, oběť se může zachránit. Nemělo by se přestávat s oživováním, dokud se utopený nedostane do nemocnice.“ Kromě dýchání z úst do úst doporučuje masáže, které povzbuzují srdeční činnost a krevní oběh, a postupné zahřívání těla nemocného. Nejefektivnější je nechat člověka dýchat, pokud to lze, čistý kyslík zahřátý na 43 stupňů.

Jedinečnou metodu, jak oživit oběť utonutí po dlouhém pobytu ve vodě, měl John Jeremy z Minnesoty, který s její pomocí vrátil život pěti stům lidí, vytažených z vody na první pohled bez známek života. Za to si vysloužil výstižnou přezdívku „Rybář“. Dokázal oživit i lidi, kteří byli ve vodě delší dobu. Jeho metoda byla rodinným tajemstvím, které mu předal strýc. Ten zachránil tisíc utopenců a tajemství získal od svého otce.

Johnu Jeremymu nabízeli obrovské sumy peněz, aby svou metodu zveřejnil, ale on šiji žárlivě střežil. Zvali ho do všech částí Spojených států, a dokonce i do Kanady. Když v roce 1926 zemřel, bylo mu jedenačtyřicet a neměl žádné děti. Své tajemství proto předal dvanáctiletému synovci Georgeovi Lawrencovi a ten pak pokračoval v zachraňování utopených.

Snad nejpodivnější metoda oživování utonulých byla použita ve francouzském Passy 24. července 1757. Jedenadva- cetiletý převozník spadl do vody, ztratil vědomí a proud ho odnesl doprostřed řeky, kde zůstal potopený asi půl hodiny, než ho zachránili. Donesli ho do blízkého domu, ale všichni si mysleli, že je mrtvý, dokud

náhodou nepřiše! lékař a nefoukl mu do konečníku pomocí slámy velké množství tabákového kouře. Kouř

mu foukl taky do úst a do nosu. Utopený velice brzy projevil známky života. Sice nepatrné, ale stačily na to, aby ten dobrý doktor pokračoval... a zakrátko se pacient probral natolik, že mohl mluvit.

Ještě štěstí, že lékař měl s sebou slámu a nemusel provádět resuscitaci z úst do konečníku.

Za normálních okolností jsou lidé vytažení z vody snadno považováni za mrtvé, protože jsou studení, strašně bledí, oteklí, mají nehmatný tep a nedýchají. A riziko chybné diagnózy se ještě zvětší, když se najednou utopí větší počet lidí, zvlášť když přítomný zdravotník nemá velké zkušenosti. Takový případ se stal v Indii v listopadu 1997, když školní autobus přeplněný dětmi přejížděl po mostě řeku, dostal smyk, prorazil svodidlo a spadl do špinavé vody z výšky zhruba deseti metrů. A autobuse jelo asi sto dvacet dětí ve věku od šesti do čtrnácti let, dvakrát tolik, než kolik je povoleno převážet. Spoustu utopených a zraněných odvezli do nevyhovující nemocnice, kde se dvě ze zdánlivě mrtvých, které převezli do márnice, později probraly a přežily.

Oběšení zabíjí na stejném principu jako utopení - člověk se udusí. Při oběšení oběť padá jenom z malé výšky jako při popravách dřív. Oprátka se zatáhne těsně kolem krku vahou těla a oběť se uškrtí. Tohle však není jediný důvod. Ztráta vědomí a smrt může také nastat následkem udušení a zastavení průtoku krve do mozku. Žíly na krku se totiž uzavřou utaženým provazem. Následující popis popravy starosty z Tenby Thomase Athoea, kterého oběsili za vraždil syna Thomase v jedenáct hodin dopoledne v pátek 5. července 1723 v Surrey, ukazuje, že k jeho smrti mohlo přispět přerušení průtoku krve do mozku. „Když ho kat vyvedl na popraviště, starý Athoe si nejdřív zakryl obličej rukama. Když ho oběsili, silně krvácel z nosu... Starému Athoeovi bylo padesát osm a jeho synovi necelých čtyřiadvacet.“ Rychlost, s jakou oběšený ztratil vědomí a zemřel, závisela na spoustě okolností. Například na délce provazu, váze odsouzeného, na síle a pružnosti provazu a na umístění uzlu na oprátce. Pokud byl kat šikovný dělal většinou svou práci rychle a efektivně, ale když nebyl, jak se často stávalo, pak oběť nemusela být mrtvá, když ji odřízli. A dokonce i když dva odsouzené věšel stejný kat, u každého mohla smrt nastat úplně jinak. Například John Hawkins a George Simpson byli popraveni v Tyburnu v květnu 1722 za přepadení bris- tolského poštovního vozu a Hawkins měl daleko těžší umírání než jeho kolega.

Hawkinse oběsili. Aie nešlo to nijak hladce. Na rozdíl od jeho druha, který byl před smrtí mnohem klidnější a snadněji přestal dýchat... Tentýž den odvezli jejich těla na blata a tam je pověsili na pranýř, který tady postavili pro tento účel.

Oprátka bývala většinou konopná. Je to pevný materiál, což znamená, že když byl provaz silný a ne moc pružný, ne- zatáhl se pevně kolem kriminálníkova krku. Provaz musela koupit rodina odsouzeného, takže když byli chudí, nechtělo se jim vyhazovat peníze za něco, co už nikdy neuvidí. Kupovali provazy podřadné kvality, a proto chudí odsouzenci často umírali déle a těch pár šťastlivců, kteří přežili oběšení, patří mezi ně.

Touha po rychlé smrti přinesla oblibu v hedvábných oprátkách, i když tak drahé provazy si mohli dovolit jen ti bohatí. Samuel Pepys ve svém deníku 27. února zapsal, že jeden bohatý zločinec si zhotovil vlastní oprátku, aby si byl jistý, že z tohoto světa sejde opravdu rychle.

Příslušník bohaté rodiny Dillonů byl po marných pokusech o osvobození oběšen na hedvábné oprátce (kterou si vlastnoručně zhotovil), protože je měkká a uškrtí rychle; příliš tuhá oprátka se tak dobře nezatáh- ne a smrt nenastane dostatečně rychle.

Při věšení postaru se jenom málokdy stiskne průdušnice. Na rozdíl od škrcení. Takže když se odsouzenci podtrhne žebřík nebo stolička, pohyb těla dolů a zavěšení ve vzduchu způsobí, že oprátka se posune přes hrtan a zatáhne se kolem horní části krku. Oběšenec otevře ústa a vyplázne jazyk. Dýchací trubice se zablokuje a člověk nemůže dýchat.

Oběšení často kopou a brání se. Též se samovolně uvolní svěrače, takže oběšenec si zašpiní kalhoty, pokud je neměl potřísněné už předtím. Zeny, které se účastnily veřejných poprav jako diváci, z nichž velká část patřila mezi nižší šlechtu, se spíš zajímaly o erekci a o výron semene.

Zákon vyžadoval, aby kriminálník zůstal viset, dokud nezemře. Jenže nebylo snadné odhadnout, kdy se tak stalo, zvlášť v takové bouřlivé atmosféře, jaká panovala při popravách. Pokud sebou odsouzený mrskal, bylo jasné, zeje živý. Jakmile však ztratil vědomí, nebylo možné říct, kdy zemřel a je-li opravdu mrtvý. Dobu, po kterou zůstal odsouzený viset za krk, určoval kat, který odhadl, kdy nastala smrt. Jeho úsudek býval přibližný, založený na zkušenosti a ve většině případů byl docela správný. Každého nechali viset minimálně pět minut, ale někdy mnohem déle. Počasí, nálada diváků, přání příbuzných, kteří mohli podplatit kata, počet poprav, to všechno byly věci, které mohly zkrátit nebo prodloužit čas, kdy se odsouzený houpal na šibenici.

Co se týče popravy oběšením, neexistovala žádná diskriminace; ženy byly věšeny za stejné zločiny jako muži, pokud nebyly těhotné. Mnoho žen, které spáchaly hrdelní zločin, těhotenství předstíralo. Zkušené porodní báby podvod obvykle objevily, ale vždycky stálo za to to zkusit.

Ženám hrozilo, že je oběsí za samovolný potrat, protože klidně mohly být obviněny, že potratily úmyslně, a potrat byl považován za vraždu a byl to hrdelní zločin. Samovolný potrat, který představoval pro ženu dvojnásobnou tragédii, popsal William Harvey takto:

V době vlády Olivera Cromweíla žila jedna prostoduchá venkovská dívka, která otěhotněla. Staraly se o ni dvě přítelkyně a ty s ní i spaly. Jednou v noci vyklouzla z postele, aby si mohla vyprázdnit střeva a ulevit bolesti břicha. Spěchala k příkopu, kde tekl malý potůček. Myslela, že si vyprazdňuje střeva, ale místo toho potratila... Kamarádky se vzbudily a začaly ji hledat. Potkaly ji, když se vracela k domu. Zeptaly se jí, kde byla; řekla, že ji bolelo břicho, tak si šla ulevit, ale že z ní něco vyšlo a teď to leží na zemi.

Na břehu potoka leželo velice malé dítě, a místní koroner proto nechal dívku zatknout a odvést do vězení. U soudu ji Harvey obhajoval, ale marně. Porota ji shledala vinnou z potratu dítěte a „soudce ji odsoudil ke smrti oběšením, protože u porodu nebyla žádná žena“, která by potvrdila, že nepotratila záměrně.

Další případ dívky, která měla být oběšena kvůli potratu, se také stal v době vlády Olivera Cromwella. To, co následovalo, všem připadalo jako trest proti bohu. Ta dívka se jmenovala Anně Greenová (narodila se v roce 1629) a pracovala jako služebná u sira Thomase Reada v Duns Tew v Oxfordshiru. V létě 1650 otěhotněla s jedním ze synů sira Thomase, což bylo riziko služebných.

Ve čtvrtém měsíci těhotenství to Anně s prací trochu přehnala a začala mít porodní bolesti. Aniž by si uvědomila, co by to pro ni mohlo znamenat, uchýlila se do „domu útěchy“, jak se tomuto zařízení v žertu říkalo. Tam brzy porodila mrtvé dítě, „které bylo velké sotva deset centimetrů a nepoznalo se, jaké má pohlaví“ a které z ní „vypadlo samovolně“.

Ačkoli u jejího porodu byla na příkaz Harveye jedna žena, dívka byla okamžitě obviněna, že si přivodila potrat záměrně. Proto ji zatkli a poslali do Oxfordu, kde ji uvěznili. Byla postavena před soud za vraždu svého nemanželského dítěte a odsouzena k smrti oběšením. Pak měla následovat pitva.

Poprava se konala před věznicí v sobotu 14. prosince 1650. S Annou zacházeli velice tvrdě, protože s vrahy dětí neznal nikdo slitování. Podle záznamů ji nechali viset půl hodiny, a protože si nebyli jisti, jestli už je mrtvá, začali ji tahat za nohy, jiní ji tloukli do prsou a jeden voják jí několikrát vrazil do břicha mušketu. Pak ji odřízli a v rakvi odnesli do nedalekého domu, kde měla být provedena pitva. Pořád měla na krku oprátku. Pitvy se měla zúčastnit skupina významných oxfordských anatomů a lékařů včetně sira Williama Petty- ho, doktora Ralpha Bathursta a doktora Thomase Willise, kteří se dobře znali se sirem Williamem Harveyem.

Když Anně Greenovou přinesli do místnosti, kde ji měli otevřít, nosiči si ke svému úžasu všimli, že ještě dýchá. Někteří ji litovali a chtěli ji ušetřit takového krutého konce, jako je pitvání zaživa. Jeden z nich, jmenoval se Mason, jí skočil na prsa, zatímco voják ji znovu udeřil mušketou. Naštěstí příchod lékařů zastavil jejich dobře míněné, avšak kruté počínání. Lékaři zjistili, že jejich „objekt“ není mrtvý (slyšeli prý „slabé chroptění“), a okamžitě se dívku snažili oživit. Položili ubožačku do postele k jiné ženě, aby se zahřála. Krvácela z různých oděrek na krku, na prsou a na břiše. A protože přežila popravu díky milosti boží, anatomové zařídili, aby dostala milost.

Za několik hodin nabyla vědomí a do večera byla schopná mluvit. V neděli dostala milost. Zprávy o jejím návratu do života se rychle rozšířily po městě a mnoho tisíc bdí se na ni přišlo podívat, považovali ji za živoucí zázrak a příklad boží spravedlnosti. Když sejí ptali, jaké to je být oběšen, odpověděla, že si nic nepamatuje. „Možná necítila bolest, kterou by si zapamatovala, nebo spíš přišla k sobě, jako by se probudila ze spánku.“

Je zajímavé, že stejně se chovala i Arabella Godfreyová, která se probudila z týdenního stavu strnulosti a chtěla jít na mši. Jenže zatímco Arabella netušila, že byla v bezvědomí, Anně si nepamatovala ani to, jak ji vyvedli z vězení. „Nepamatovala si, jak stráže odemykaly, jak vyšla ven ani jak ji shodili ze žebříku,“ což pro ni možná bylo štěstí.

Anně Greenová se později provdala a usadila se v Steeple Bartoňů, vesnici ležící několik kilometrů jižně od DunsTew, kde podle vyprávění žila spořádaně. Stala se známou osobou a občas za ní přijížděli různí lidé. Mezi nimi i William Derham, farář z Upminsteru, který se o jejím oživení zmínil ve své knize Důkazy toho, že jsme v rukou božích, vydané v roce 1713. Píše: „Já sám jsem ji viděl mnoho let potom, co porodila spoustu dětí.“ Ve skutečnosti porodila tři děti a přežila jenom pár let. Zemřela už v roce 1659.

Otázka, zda oběšení bolí, nebo ne, byla diskutována celá století, možná i tisíciletí. Anně Greenová si třeba opravdu nepamatovala žádnou bolest. Tehdy panoval mezi lékaři všeobecný názor, že to nebolí. Domnívali se, že oběšenému přestanou fungovat smysly, a proto necítí žádnou bolest. Takový názor měli určitě i lékaři, se kterými poobědval Samuel Pepys v úterý 27. února 1662 těsně předtím, než strávil příjemné odpoledne sledováním pitvy mrtvoly námořníka, kterého oběsili za krádeže. Vyprávěl toto: „Všichni přítomní doktoři dospěli k závěru, že při oběšení dotyčný necítí žádnou bolest, protože se zastaví oběh krve, a tím se okamžitě vyřadí všechny smysly.“

Ale oběšený pochopitelně nepřestane vnímat okamžitě a je zřejmé, že John Hawkins, o němž jsme se zmínili dřív a který „měl daleko těžší umírání než jeho kolega“, byl při vědomí a pravděpodobně nějakou dobu v agónii.

Ačkoli Anně Greenová si nepamatovala žádnou bolest, stojí za zmínku případ Johna Smithe, který proslul jako „špatně oběšený Smith“. Byl to lupič, jehož na počátku osmnáctého století odsoudili za krádeže. Oběsili ho v Tybumu v úterý 12. prosince 1705. Když se asi čtvrt hodiny houpal na „stromu smrti“, nečekaně se dostavil poslíček a přinesl pro něj milost. Smithe okamžitě odřízli a odnesli do nedalekého domu, kde se ho k všeobecnému překvapení podařilo oživit. A když se ho později zeptali, jaké měl pocity, když se houpal ve vzduchu, odpověděl takto:

Když mě oběsili, chvilku jsem cítil velkou bolest, kterou způsobila váha mýho těla. Cítil jsem, jak se moje energie tlačí nahoru. Jak se mi tlačila do hlavy, viděl jsem velký zářící světlo, který jako by vycházelo z mých očí. Pak jsem necítil nic. Když mě odřízli, začal jsem se probírat a krev a energie se zase tlačily zpátky, což mi přivodilo tak strašnou bolest, že jsem si přál, aby pověsili ty, který mě oživovali.

Není pochyb o tom, že Smith bolest cítil. Anně Greenová možná na bolest zapomněla ve chvíli, kdy ji pověsili, je nicméně divné, že na rozdíl od Smithe necítila nic, když se probrala.

John Smith nevzal svou milost jako druhou šanci, aby svůj život změnil k lepšímu. Příští rok ho znovu obvinili za loupeže, ale byl omilostněn. Byl však nepoučitelný Následně ho chytili za další loupež a poslali do vězení, kde čekal na soud. Jeho žalobce zemřel, a tak ho propustili. Smith vedl opravdu zajímavý život. Nakonec odjel na moře, protože byl posedlý myšlenkou, že získá bohatství jako pirát. Ale utopil se, když jeho loď ztroskotala v bouři.

Další žena obviněná z vraždy dítěte, která přežila popravu, byla Margaret Dicksonová (říkalo se jí „špatně oběšená Maggie“), pocházející z vesnice blízko Edinburghu. Těhotenství u ní proběhlo normálně, ale dítě se narodilo mrtvé. Byla obviněna a shledána vinnou z vraždy; porota nepochybně věřila, že žena otěhotněla s milencem, který ji pak opustil, zatímco její manžel byl na moři. Proto se rozhodla zbavit se důkazu své zrady, než se manžel vrátí domů.

Oběsili ji v Edinburghu na tržišti v roce 1727. Když mrtvolu odřízli ze šibenice, dali ji do rakve a vezli na koňském povoze do Musselburghu na pohřeb. Doprovázela ji hrstka příbuzných, přátel a zvědavců. Do Musselburghu to bylo jenom sedm kilometrů, ale už po prvních třech dostali žízeň, a proto se zastavili v hostinci.

Když utichly všechny zvuky a většina lidí byla v hostinci, z rakve se ozvaly nějaké zvuky.

Někdo zaslechl zvuk, jako kdyby něco škrábalo na víko. Okamžitě rakev otevřeli a ke svému úžasu zjistili, že se tělo hýbe. Přítomný zahradník otevřel ženě žílu a během několika hodin se probrala a mohla mluvit. Druhý den se vrátila domů do Musselburghu.

Když ji totiž zatloukli do rakve, nebyla mrtvá, ačkoli byla v bezvědomí. Jejímu návratu do života zřejmě pomohlo kodrcání na voze a křik lidí jdoucích za rakví.

Ale podle skotského práva byla Margaret mrtvá a nemohla být potrestána znovu. Tento zákon byl také aplikován v případě jejího manželství: popravou zaniklo. Takže její manžel, námořník James Wardlow, za kterého se provdala v Inverseku 7. listopadu 1721, byl svobodný, a kdyby chtěl, mohl ji vyhnat z domu a vzít si jinou ženu. Sotva někoho překvapí, že celý Musselburgh byl zvědavý jak se zachová, až se zanedlouho vrátí domů. Podle romantické verze příběhu Margaret nevěru odpustil a věřil, že je nevinná. Všechno se mezi nimi urovnalo a znovu se vzali v kostele v Inverseku. Ale já během pátrání v záznamech v tomto kostele zjistil, že Margaret Dicksonová se tu sice 3. června 1728 vdala, ale vzala si Williama Cockbuma. Takže pokud je to tatáž Margaret Dicksonová, James Wardlow ve skutečnosti nad ní zlomil hůl.

Ať už je pravdivá kterákoli verze, Margaret žila do roku 1752, zemřela tedy pětadvacet let po svém zázračném procitnutí.

26. července 1736 byl vTyburnu oběšen padouch jménem Reynolds. Byl usvědčený z ničení závor, které stály na důležitých silnicích, kde se platilo mýto. Tehdy to byl - naneštěstí pro něj - hrdelní zločin. Mýtné postihovalo chudáky, kteří neměli na zaplacení, takže ničení závor bylo formou politického protestu.

Reynoldse proto za tento zločin nezavřeli do vězení, ale oběsili. Protože neměl být pitván, uložili ho do rakve, kterou přinesli k šibenici. Když však začali zatloukat víko rakve, najednou se probral, tlačil víko pryč a snažil se posadit se. Dav přihlížejících lidí to s jásotem uvítal a bylo jasné, že katovi by neprošlo, kdyby chtěl popravu zopakovat. Raději to tedy vzdal a oživlého vězně odnesli do nedalekého domu. Nejdřív zvracel krev a pak mu dali napít vína. Bohužel víno nepůsobilo jako životabudič. Mělo opačný účinek a náš hrdina za pár minut zemřel.

Za čtyři roky, v pondělí 24. listopadu 1740, oběsili v Ty- burnu devatenáctiletého banditu Williama Duella (někdy se psal Duel nebo Dewell) za znásilnění, oloupení a vraždu Sarah Griffinové z Actonu. Oběsili ho spolu se čtyřmi dalšími odsouzenými, dvěma muži a dvěma ženami, kteří společně provedli několik loupeží a další zločiny, na dobře známé šibenici Triple-Tree. Byla nařízena Duellova pitva, takže tělo hned poté, co je odřízli ze šibenice, dopravili do pitevny. Lékaři měli právo provádět tady čtyři pitvy ročně. Všichni pitvaní byli zločinci, kteří spáchali ty nejhorší zločiny.

Vykonat čtyři popravy za sebou bylo na místního kata Dericka příliš a nedokázal se plně soustředit. Když Williama Duella odřízli, nebyl mrtvý. Zjistilo se to v pitevně, když ho svlékli a položili na stůl. Jeden zřízenec ho začal mýt, aby ho připravil na pitvu. Studená voda a tření měly na Duella stimulující účinek. Probral se, začal znovu dýchat a vykazoval i další známky života. Zřízenec přivolal lékaře a ten Duellovi podle zprávy časopisu New Wonderful Magazíne „pustil žilou a zločinec se během dvou hodin natolik vzpamatoval, že se mohl posadit do židle. Sténal a vypadal hodně rozrušeně, ale nemohl mluvit“.

Jeho oživení se nepochybně stalo událostí dne a Duellovu návratu do života byla věnována velká pozornost. Zůstal na pitevně do půlnoci a potom ho převezli do věznice v Newgatu, kde musel zůstat, dokud se nepotvrdilo, že je to opravdu William Duell. Následující den udělal velké pokroky - vrátil se mu hlas, dostal chuť k jídlu a chtěl vidět matku Hannah. Stala se z něj významná osoba a před věznicí stály zástupy lidí a zvědavě si ho prohlížely. Určitě by rozdával autogramy, kdyby uměl psát.

Nedostal sice milost, ale nemohli ho pověsit za stejný trestný čin znovu, i když o jeho vině nebylo pochyb. Vraha místo toho čekal stejný rozsudek jako všechny, kteří přežili popravu oběšením: byl vrácen do života.

Stejných chyb se dopouštěli kati po celé Evropě a stojí za to citovat případ, o němž vyprávěl lékař John Bell a který se stal v Itálii někdy na počátku šestnáctého století.

Když lupiče Jacoba odřízli ze šibenice, zdálo se, že je mrtvý, ale měl v sobě ještě zbytky života. Položili ho proto opatrně na zem a on se probral. Ale vrátil se ke starému způsobu života a nakonec se zase dostal na šibenici a tentokrát si dali záležet, aby ho oběsili řádně.

Když tohoto zloděje po druhé popravě pitvali, zjistili, že jeho srdce „bylo vycpané chlupy“. V dávných dobách se srdce vycpané chlupy považovalo za známku odvahy a síly (a nikoli dlouhověkosti), protože několik odvážných chlapíků takové srdce mělo. Patřili mezi ně vojevůdce Aristomenes, kterého zabili Sparťané v roce 671 př. n. 1. a snad i rétor Her- mogenes (zemřel v roce 161), jehož srdce bylo ještě ke všemu zvětšené.

Stávalo se často, že oběšenci ožili, a proto se začala používat propadliště. Při popravě se otevřela dvířka a pod odsouzeným se objevila hluboká díra. Propadliště se původně používala v divadle, aby mohli herci rychle zmizet ze scény. A někdo dostal skvělý nápad, že by se toho dalo využít při popravách. Koneckonců zločinec, kterého shodili ze žebříku nebo z káry se smyčkou kolem krku, často umíral pomalu a někdy to i přežil. Zato když se rychle otevřelo propadliště s hlubokou dírou, pád byl delší a odsouzený si při něm zlomil vaz. Okamžitě ztratil vědomí a rychle, pokud ne okamžitě, zemřel. Tato metoda byla rychlejší a humánnější, a navíc se dala celkem přesně spočítat optimální délka provazu.

Kati používali klouzavý uzel, který brzy nahradil kroužek umístěný po straně krku pod čelistí, aby využili páky krku ve chvíli, kdy se provaz napne. Trhnutím byl oddělen druhý a třetí krční obratel, přetržena mícha a porušeny různé vazy a žíly v této oblasti. A vzápětí následovaly ztráta vědomí a celkové ochrnutí svalů ovládaných vůlí. Člověk přestal dýchat, ačkoli srdce mohlo pokračovat v činnosti ještě patnáct minut, dokud neodumřelo vlivem nedostatku kyslíku.

První člověk, kterého oběsili za pomoci propadliště, byl Laurence Shirley, čtvrtý hrabě Ferrers ze Staunton Halí v Leicestershiru. V pátek 18. ledna 1760 zastřelil v návalu vzteku svého správce Johna Johnsona. Hrabě Ferrers byl popraven v pondělí 5. května v Tyburnu a poté pitván. I když metoda s propadlištěm byla od začátku velice úspěšná, trvalo spoustu let, než se rozšířila do celého království, a ještě déle, než se rozšířila po světě. Lidé k ní měli odpor, protože věřili, že zločinci před smrtí trpí.

Carské Rusko v tomto směru rozhodně zaspalo dobu. Popravy oběšením se prováděly za krádeže i za vraždy po celé zemi. Dělaly se nepořádně, což vedlo k řadě omylů. Uvedeme zde případ, který je nejkurióznější a nejkrutější ze všech.

V polovině devatenáctého století dohlížel místní guber- nátor von Rohren na popravu židovského zloděje oběšením. Když ale zločince odřízli a lékař přišel potvrdit jeho smrt, zjistilo se, že ho před udušením zachránil hustý plnovous, který mu kat neoholil. Odsouzený byl v bezvědomí a lékař se domníval, že by ho během pěti minut oživil.

Překvapující vývoj události přivedl gubernátora von Roh- rena do nepříjemné situace. Kdyby dovolil zloděje oživit, nesměl by ho nechat oběsit; a na druhé straně byl povinen dotáhnout popravu do konce. Co měl dělat? Gubernátor si poradil po svém. Prostě nařídil, aby muže uložili do rakve a pochovali ho, než se probere. Tím si ušetřil problémy, ale dalšího chudáka pohřbili zaživa.

Von Rohrenovo rozhodnutí bylo stejné jako počínání netrpělivého irského manžela, o němž se zmiňuje William Hone. Napsal, že „15. července roku 1714 zemřela .doopravdy' manželka nějakého Kirkeena, kterou v Dublinu málem dvakrát pohřbili; k velkému rozčarování manžela se probrala a ten ji okamžitě uložil do rakve, nechal zatlouct víko a druhý den ji pochoval“.

Trest smrti byl ve Velké Británii i jinde v Evropě zrušen, ale lidé sami často páchají sebevraždu oběšením. Někdy při tom ani nezvednou nohy ze země, takže se vlastně uškrtí.

Z tohoto hlediska je zajímavý pokus o sebevraždu třiapa- desátileté duševně nemocné ženy v roce 1883. Zachránila ji okamžitá pomoc a její depresivní stavy se tímto zážitkem hodně zlepšily. O tomto zázračném oživení napsal do časopisu Lancet doktor Ernest White z ústavu pro duševně choré v Kentu, kde se tato žena léčila.

Přijali ji do ústavu v úterý 3. října 1882, protože trpěla depresemi a před třemi měsíci se pokusila o sebevraždu. Nebylo to poprvé a pokračovala v tom i v ústavu. 10. října se chtěla oběsit na punčoše, nedlouho poté skočila ze schodů a v úterý 4. ledna 1883 se pokusila uškrtit pomocí zástěry.

V následujících měsících se její stav zlepšil, a navíc na ni zaměstnanci ústavu dávali pozor, proto se o sebevraždu nepokusila. Ale v pátek 30. listopadu téhož roku se jí podařilo dostat se nepozorovaně do koupelny, kde nebyl žádný dozor. Rychle se svlékla a připravila si smyčku, přivázala si ji ke krku a k žebříku, který stál u zdi, a pověsila se. Za osm minut ji našel spolupacient a přivolal pomoc. Za dvě až tři minuty ji odřízli. Zdálo se, že je mrtvá, a doktor White to komentoval takto:

Měla nehmatný tep na zápěstí i na spáncích. Ve stetoskopu jsem neslyšel tlukot srdce. Nedýchala, byla v bezvědomí, naprosto chyběly reflexy. Moč a stolice se samovolně vyprázdnily bezprostředně po oběšení.

Absolutní výpadek reflexů byl rovněž pozorován na pa- cientčiných zornicích. Byly sice silně rozšířené, ale neměnily velikost, když se na ně posvítilo, ani se při podráždění spojivky nezavřela víčka. Tento stav se všeobecně považuje za spolehlivý příznak smrti.

Nicméně asistent J. Reynolds Salter začal okamžitě s umělým dýcháním. Když jej prováděl asi deset minut, všiml si lehkého škubnutí bránice. Stetoskop odhalil rychlé, asynchronní a slabé údery srdce. Zvedl pacientce nohy a začal je masírovat od chodidel nahoru, aby povzbudil krevní oběh. V umělém dýchání pokračovali, ale trvalo další půlhodinu, než sebou bránice znovu škubla. V 17.45 začala žena dýchat, zatím jenom nepravidelně. Pacientku pak pleskali mokrými ručníky, což mělo evidentně pozitivní účinek, protože za patnáct minut už nebylo třeba s umělým dýcháním pokračovat. Nakonec ženu, která byla pořád v bezvědomí, umyli, osušili a uložili do teplé postele.

Asi kolem jedenácté hodiny v noci jí začaly zornice reagovat na světlo. Doktor White zaznamenal, že v devět ráno „nabyla částečně vědomí, ale byla hodně ospalá“. Změna k lepšímu nastala následující den. Začala přijímat potravu a různé podpůrné léky, například éter v roztoku náprstníku. 6. prosince se vrátila na své oddělení. Do 12. prosince měla bolesti svalů, ačkoli její stav byl dobrý. Nejpřekvapivější ze všeho byla pozitivní změna jejího duševního stavu. Dr. White o tom napsal:

U tohoto případu bylo zvláštní, že od posledního pokusu o sebevraždu se její duševní stav zlepšoval, už nemá deprese, je veselá a začala znovu šít. Mluví rozumně a řekla mi, že si vybavila, proč se chtěla oběsit i jak to provedla; ale od té chvíle si nepamatuje nic. Vzpomíná si až na dobu za dva dny, kdy za ní přijel její manžel a kdy prohlásila, že svého činu lituje.

Tyto příklady oběšení na krátké oprátce, stejně jako případy utonutí, o nichž jsme mluvili předtím, dokazují, že lidské tělo dokáže pozoruhodně vzdorovat dušení neboli nedostatku kyslíku a že tento stav může trvat mnohem déle, než se předpokládalo, a často nemá rychlé a smrtelné následky. Z toho vyplývá, že člověk, který se nezačal rozkládat, by neměl být prohlášen za mrtvého, dokud se nevyužijí všechny dostupné oživovací metody. Vždycky existuje šance, že se zdánlivě mrtvý může vrátit do života.

Jak jsme viděli, je známo několik případů lidí, kteří přežili po oběšení půl hodiny i víc. Může některý z nich soupeřit s Margaretou Lasdotterovou, která zůstala ve vodě tři dny? Odpověď překvapivě zní ano. Aktér následujícího případu předstihl Margaretu o dva dny. Tato událost je považována za zázrak.

Poprava oběšením se konala v německém Bonnu, pravděpodobně v září roku 1605; přesné datum není známo. Obětí byl mladý Angličan John Johnson, který pracoval pro svého strýce Johna Petersona, obchodníka z Antverp. Pan Peterson s sebou vzal Johna do Frankfurtu na každoroční trhy. Když trhy skončily, poslal Johna zpátky do Antverp, protože sám musel vyřídit ještě nějaké obchodní záležitosti. John se vracel přes Bonn, kde zůstal na noc v jednom hostinci. Když spal, hostinský ukradl jednomu hostovi peníze a další cenné věci a schoval je u spícího Angličana v jeho měšci.

Druhý den nic netušící John časně ráno vstal a odjel. Všichni ještě spali. Když host zjistil, že byl okraden, podezření padlo na mladíka. Okradený spolu s podlým hostinským zorganizovali pronásledování a Angličana brzy zastavili. V jeho měšci se našly ukradené věci, a i když se bránil, že je nevinný, okamžitě ho postavili před soud, který ho odsoudil k smrti oběšením. Bonnského soudce navíc popudilo, že se John odmítal přiznat a modlil se k Bohu, aby dokázal jeho nevinnost a udělal zázrak. Proto přikázal, aby poprava byla provedena okamžitě.

Za pět dní John Peterson zařídil své záležitosti ve Frankfurtu a vracel se do Antverp. Zastavil se ve stejném hostinci jako jeho synovec a velice ho rozrušilo, když se dověděl, že nějakého mladého Angličana tu před pár dny oběsili za krádež. Ještě víc ho rozrušilo, když mu mladíka popsali. Velice totiž připomínal jeho milovaného synovce. Proto spěchal k šibenici, kde se jeho největší obavy potvrdily: oběšený muž byl opravdu John Johnson. Když ho strýc uviděl, padl zarmouceně na zem. Následujícím událostem se dá jen stěží uvěřit. Synovec totiž nebyl mrtvý. Historik G. B. Harrison o celé události napsal:

Mladík, který visel na šibenici, s ním mluvil. Prohlásil, že Bůh mu pod nohy položil stoličku, kterou nikdo jiný neviděl, a že ho těch pět dní krmil anděl. Kupec odešel okamžitě na radnici, kde mu dovolili, aby mladíka odřízl. Byl naprosto v pořádku, ačkoli visel pět dní.

Radní Johnovu záležitost znovu prošetřili, protože je obměkčil zázrak jeho přežití. Pozorně ho vyslechli a uvěřili, že je nevinný. Potom předvolali majitele hostince a ten se přiznal. Jako zloděje a křivopřísežníka ho odsoudili k smrti upálením zaživa. Johnovi se omluvili a dostal 3000 zlatých, které vzali z majetku hostinského. Mladík se vrátil se strýcem do Antverp, kde žil šťastně a spokojeně mnoho let.

Pohřbení zaživa

Někteří z těch, které lékař prohlásil za mrtvé, se můžou probrat k životu, když je doma nebo v márnici připravují na pohřeb. Bohužel všichni nemají takové štěstí a proberou se, až když je pohřbí. Existuje mizivá nebo jenom malá šance, že se zachrání, a hrůzu, kterou prožijí uvnitř rakve, kde nemají téměř žádný vzduch, si ani neumíme představit. Bože, chraň nás před takovým strašným koncem!

K pohřbívání lidí zaživa docházelo vždycky a v dávných dobách se často používalo jako trest, hlavně pro členky náboženských řádů, které ztratily své panenství. Ve starověkém Římě udržovalo posvátný oheň Vesty, bohyně domácího krbu, šest speciálně vyškolených kněžek vestálek. Aby se zajistila čistota a nevinnost dívek, přijímaly se do řádu už šestileté děti a musely zůstat neposkvrněné dalších třicet let. Potom, pokud chtěly, mohly odejít a vdát se. Rozhněva- la-li v té době některá vestálka bohyni tím, že měla styk s mužem, odvedli ji na otevřené místo Campus Sceleratus, které se nacházelo za Římem, svlékli jí posvátné roucho a zazdili ji do podzemní komory nebo jámy. Nechali jí tam pouze hořící svíčku, kousek chleba a trochu vody s mlékem. Ani její svůdce neušel trestu. Ubičovali ho k smrti. Je s podivem, že během tisíce let, kdy vestálky pečovaly o posvátný oheň, bohyni rozzlobilo jenom osmnáct dívek, které byly pohřbeny zaživa.

Tuto krutou pohanskou praktiku převzali křesťané, kteří tak trestali jeptišky, zasvěcené Ježíšovi, za nevěru svému božímu pánovi. Provinilou jeptišku však nepohřbili zaživa v jámě, nýbrž ji zazdili v některé tlusté zdi kláštera. Stejně

jako její pohanské předchůdkyně ji zavřeli s hořící svící, sklenicí vody a kouskem chleba. Vchod potom zazdili a nechali ji zemřít v osamění hladem a žízní. Takový nešťastný osud stihl také každou jeptišku, která se pokusila utéct z kláštera a vrátit se do světského života.

Když se sir Walter Scott dozvěděl, že byla v opatství v Coldinghamu v Yorkshiru nalezena ženská kostra, inspiroval ho tento hrůzný nález k básni Marmion. Constance de Beverley, která se stala jeptiškou v Lindisfarnu, chytili při útěku, ve kterém jí pomáhal muž, a opati ze tří opatství ji odsoudili i s jejím pomocníkem k pohřbení zaživa.

Constance byla odvážná a nebála se. Varovala soudce, že až se Marmion, který ji miloval, dozví, co jí provedli, zabije je a srovná jejich opatství se zemí.

Soudci jí uvěřili a velkoryse rozhodli, že ona i její pomocník jsou nevinni a můžou se vrátit domů. A tak dva výklenky ve zdi zůstaly prázdné.

Někdy jsou lidé pohřbeni zaživa ze zlého úmyslu. Takový příšerný konec čekal jednoho panovníka Východořímské říše. Jeho příběh stojí za zmínku nejen proto, že je pravdivý, ale i proto, že poslouží jako varování, jak může chtíč a ctižádost změnit ženu v necitelnou zrůdu.

Ten nešťastný panovník se jmenoval Zeno a vládl v Kon- stantinopoli od roku 474 do svého zavraždění o sedmnáct let později. Původně se jmenoval Tarasicodissa a přijal řecké jméno (po zakladateli stoicismu Zenonovi z Kitia), když se v roce 467 oženil s Ariadnou, dcerou císaře Lea I. Leo zemřel na počátku roku 474 a říši zdědil jejich sedmiletý syn, pojmenovaný po dědovi. Protože byl příliš mladý, jeho povinnosti převzal Zeno. A když Leo II. zanedlouho zemřel, Zeno se prohlásil císařem.

Zeno se musel potýkat se spoustou problémů, jak vnějších, tak vnitřních, a nakonec ho na popud Vernie, ovdovělé císařovny, sesadil jeho švagr Basilicus. Ale Zeno získal vládu zpátky a vládl až do roku 491.

Zeno byl sice muž tvrdý, vychytralý a energický, ale měl dvě slabosti, které dokázala využít žena, která mu byla nej- bližší - jeho manželka. Ta také způsobila jeho pád. Za prvé trpěl epilepsií, což byla tehdy velice vážná nemoc, protože neexistovaly žádné léky, které by zmírnily záchvaty. A za druhé hodně pil, což vyvolávalo epileptické záchvaty. Při nich vždy upadl na zem a zmítal se v křečích. Měl pěnu u úst a pozvracel a pomočil si své purpurové roucho. Rozhodně na něj nebyl příjemný pohled. V roce 491 mu bylo šedesát pět let, není tedy divu, že si Ariadna našla hezkého mladíka, který se chtěl stát císařem. Proto se rozhodla vyměnit nemocného manžela za milence. Jejich sňatek byl v každém případě politickým svazkem, a ne svatbou z lásky.

Ariadnina chvíle nastala v úterý 9. dubna 491 večer, když Zeno uspořádal v paláci hostinu, která se jako vždy zvrhla v orgie. Jak se dalo čekat, císařovo popíjení vyústilo v epileptický záchvat. Tentokrát byl tak silný, že když křeč pominula, ležel jako mrtvý. Císařovna mohla sotva uvěřit svému štěstí. Rychle poručila sluhům, aby císaře odnesli do ložnice, svlékli ho a položili na stůl. Pak jim přikázala, aby si šli lehnout a přišli jí dát zprávu za úsvitu. Její chvíle nadešla.

Za rozbřesku odešla se sluhy do Zenový ložnice. Císař ležel tam, kde ho nechali, a nevykazoval žádné známky života. Ariadna zamáčkla slzu a prohlásila manžela za mrtvého. Pak rozkázala, aby mu oblékli rubáš a odnesli ho do hrobky císařů. Nešťastného Zena uložili dovnitř a hrobku uzavřeli těžkou kamennou deskou. Ariadna potom u hrobky rozmístila loajální stráže a přikázala jim, aby nikoho nepouštěli ven a aby si nevšímali žádných zvuků, které by mohly vycházet z hrobky. Za několik hodin se Zeno probral a začal volat o pomoc. Rozkázal strážím, aby ho pustili z kamenného vězení, a křičel, že není mrtvý. Ale stráže neuposlechly, protože se bály císařovny.

Za několik dní Ariadna usoudila, že manžel už musí být mrtvý, a proto nechala hrobku otevřít, aby si byla úplně jistá. Uvnitř našli císařovu mrtvolu, celou zkroucenou, jak se snažil dostat ven. Na holých rukou měl krvavé šrámy, protože si ukusoval maso v zoufalém pokusu utišit hlad a stále větší žízeň. Takže těsně před smrtí byl císař Východořímské říše hladem nucen pojídat sám sebe.

Zenův šílený konec nebyl samozřejmě náhodný, ale podobá se tomu, co se stalo v řadě případů jiným vinou nešťastné náhody. Někdo zkolabuje a ostatní se domnívají, že je mrtvý; ten, koho omylem pohřbí zaživa, se probudí ve tmě a v tichu hrobky nebo hrobu, snaží se dostat ven a volá o pomoc. A když pomoc nepřijde, možná začne jíst vlastní tělo.

Lidé, kteří jsou pohřbeni v hrobce, a nikoli v rakvi, mají větší šanci na přežití, protože tam je víc místa a víc vzduchu. Taky je pravděpodobnější, že venku uslyší jejich křik. Ale i když pomoc přijde rychle, může se stát, že člověk stejně zemře.

Takový konec čekal i arabského básníka z desátého století Hamadaniho. V roce 1007 ho postihl záchvat mrtvice a zdálo se, že je mrtvý. Pochovali ho jako vyznavače islámu během čtyřiadvaceti hodin. Uložili ho do kamenné hrobky, kde se po nějaké době probral. Jeho křik uslyšeli venku a otevřeli hrobku, jak nejrychleji to šlo. Hamadani byl sice ještě naživu, když ho vynesli ven, ale stejně brzy zemřel na následky šoku a vyčerpání, jak se snažil dostat z hrobky.

Další obětí pohřbení zaživa byl významný představitel své doby John Scot Duns, středověký vzdělanec, který si filozofickými pracemi a náboženskými komentáři vysloužil přezdívku Doktor Subtilis. Duns začal v pátek 8. listopadu 1308 krvácet do mozku a lékaři ho prohlásili za mrtvého. Truchlící přátelé a obdivovatelé ho pohřbili a tato záležitost by tím skončila, kdyby jeho hrobku zanedlouho neotevřeli. Nejspíš proto, že tam chtěli pohřbít někoho dalšího. S hrůzou zjistili, že jeho tělo leží na straně. Okamžitě bylo jasné, že se probral. Svědčily o tom i polámané nehty na rukou. Ale nejhorší bylo, že na rukou měl vykousané kousky masa, jak se zřejmě snažil utišit hlad. Taky měl velkou ránu na hlavě a prasklou lebku. Nejspíš si rozbil hlavu o kamennou hranu svého posmrtného lože, když si uvědomil bezvýchodnost své situace.

Zoufalá sebevražda Scota Dunse uvnitř hrobky není výjimečná. Podobný případ byl zaznamenán v Norfolk Chronicle 9. ledna 1819, za více než pět set let. Muž, který se zabil, byl baron Horstein, který patřil ke dvoru Maxmiliána II. Po domnělém náhlém skonu baronovi vypravili státní pohřeb a pak ho pochovali v rodinném mauzoleu. Za dva dny zjistil vyděšený dělník, který mauzoleum otevřel, že baronovo tělo leží za kovovými dveřmi celé zalité krví. Panovníkův oblíbenec se probral ze stavu strnulosti a podařilo se mu otevřít víko rakve. Ale už nedokázal přivolat pomoc, a proto si zřejmě rozbil hlavu o zeď. Zpráva končí takto: „Královská rodina a spolu s ní i celé město cítí zármutek nad tímto strašným neštěstím.“

Pojídání částí vlastního těla není tak řídkým jevem, jak odhalil uznávaný italský anatom Girolami Fabrizi z Aqua- pendenta, mezi jehož žáky patřil doktor William Harvey, objevitel krevního oběhu. Ve své práci Opera Chirurgica, vydané v roce 1617, se Fabrizi (který je spíš známý pod la- tinskýmjménem Fabricius) zmiňuje o dopisu od doktora Joh- na Jamese Graffta, lékaře z Neufchastelu, v němž Grafft popisuje případ předčasného pohřbení a následné probuzení mladé ženy, která si ukousla několik prstů.

Zvlášť se zmiňuje o mladé ženě z Augsburgu, která upadla do bezvědomí a byla pohřbena v hluboké hrobce. Nezahrnuli ji hlínou, protože její přátelé si mysleli, že stačí, když hrobku dobře uzavřou. Za několik let, když zemřel další člen rodiny, hrobku otevřeli a našli tělo mladé ženy na schodech u vchodu; chyběly jí prsty na pravé ruce.

A v časopise pro pohřební služby Undertaker's Journal and Funeral Director's Review v roce 1889 vyšel článek, v němž se tvrdilo, že „bylo dokázáno, že se uskuteční víc předčasných pohřbů, než se všeobecně předpokládá“. Článek se také zmiňuje o otřesném případu kanibalismu na vlastním těle, který se velice podobá případu, o němž jsme se zmínili. Tento se údajně stal v Americe před pětatřiceti lety, v roce 1854. Podrobnosti prý získali od newyorského zaměstnance pohřební služby, který pohřeb připravoval. Jeden pekař z Court Street nechal svou dceru, jež náhle zemřela, dočasně umístit v rakvi ve sklepě, aby se na ni mohla před pohřbem podívat její sestra, která žila ve vzdáleném St. Louis. Nic se nemohlo stát, protože byla zima a chlad brzdí rozklad těla. Ale běda! Rozloučení se proměnilo v noční můru. „Sestra přijela, otevřeli sklep, sundali víko rakve a všichni zúčastnění s hrůzou zjistili, že mrtvá má potrhané šaty a chybí jí prsty na obou rukou. Dívku pohřbili zaživa.“

Mám podezření, že příběh pekařovy dcery je upravená verze události, kterou jsem popsal výše. Jenom k tomu přidali, že si dívka ukousla všechny prsty, a ne jenom prsty na pravé ruce. Takovéto podivné události, ať už skutečné, nebo vymyšlené, mají pozoruhodnou schopnost, že se přesouvají na vzdálená místa (často z Evropy do Ameriky a naopak), datují se do pozdější doby a přitom se mění některé detaily.

Existuje však důkaz, který nemůžeme pominout. Zpráva v časopiseEcLdower's Journal z 24. srpna 1844 popisuje, jak před několika dny bylo zachráněno dítě, které pohřbili zaživa na hřbitově ve francouzském Arles. Zatímco hrobník zasypával hrob, chlapec se najednou probral ze stavu strnulosti a začal křičet. Překvapený hrobník rychle odstranil hlínu, vyndal z hrobu rakev a utíkal s ní do domu chlapcovy matky. Když sundali víko, dítě žilo a posléze se zcela uzdravilo. Tento konkrétní případ měl šťastný konec, ale za zprávou o něm byly otištěny následující řádky: „Zanedlouho kopal hrobník na stejném hřbitově hrob pro jiného nebožtíka. Přitom rozbil rakev a zjistil, že člověk, který tam byl před časem pohřbený, přežil svůj pohřeb, a než definitivně zemřel, okousal si maso na obou zápěstích.“

Doktor Peron-Autret ve své knize Pohřbeni zaživa, která vyšla v roce 1979, popisuje, jak se svým kolegou dr. Luisem- Claudem Vincentem vyzpovídali šedesát hrobníků, kteří pracovali dlouhá léta na hřbitovech v Paříži a jinde ve Francii, zda někdy nenašli ostatky lidí, které by svědčily o tom, že dotyční byli pohřbeni zaživa. K velkému překvapení všichni hrobníci odpověděli kladně. Dr. Peron-Autret píše:

Nejčastější byly kostry, které měly ohryzané kosti na rukou. Vypadalo to, jako by je okousaly krysy. Jenže jak by se krysy dostaly do zavřené rakve a proč by napadly jenom ruce? Žádná rakev nebyla poškozená a nenašly se v ní kosti jiné než lidské. Ale všechny rakve byly zevnitř poškrábané od nehtů. Jeden muž popsal případ, kdy nehty byly zadřené do dřeva.

Když se dr. Peron-Autret hrobníků ptal, proč neoznámili své nálezy tisku, většina hrobníků prohlásila, že radši chtěli na všechno zapomenout, a ne o tom někomu vyprávět.

A taky se báli, že kdyby se rozkřiklo, že se takovéhle věci stávají, lidé by své drahé nechávali spálit, což by hrobníky připravilo o práci.

Častější jsou však zranění způsobená při pokusech dostat se ven, jak ukazuje následující případ.

Během druhé světové války dopadla německá bomba na hřbitov v jihovýchodním Londýně, jehož jméno bylo utajeno, aby pozůstalí byli ušetřeni vědomí, že jejich blízké možná pohřbili zaživa. Výbuch vyhloubil kráter a přitom se pochopitelně otevřelo mnoho hrobů, z nichž vylétaly zbytky rakví, částečně rozložená těla a holé kosti. Hrobníci, kteří ostatky těl znovu pochovávali, si všimli, že někteří mrtví museli být pochováni zaživa a že se v hrobech probrali. Na kolenech a na rukou jim chyběla kůže a měli i olámané nehty a za nehty třísky. Některá těla měla dokonce polámané prsty na rukou a někdy i na nohách. Tyto hrůzné objevy se držely v tajnosti, ale jeden starší hrobník celou věc později prozradil místnímu policistovi Williamu Reptonovi. A mně to zase řekla policistova dcera Wendy. Vyprávěla, že to jejího otce tak vyděsilo, že mu ona i její matka musely slíbit, že až zemře, nechají ho spálit. Jeho reakce je sice pochopitelná, ale faktem zůstává, že kremace sice zabrání pohřbení zaživa, může ale člověku přivodit stejně strašnou smrt — upálením zaživa.

Sebeporanění se také vyskytují v případu z Fulhamu z roku 1776, který byl popsán v tisku. V červenci toho roku odváděl kočí koně do stáje, kde ho pak našli ležet bezvládně na slámě. Domnívali se, že je mrtvý. Pohřeb se konal v místním kostele a muže pochovali na tamním hřbitově. Ale jeden účastník pohřbu posléze prohlásil, že během pohřbu zaslechl z rakve bouchání, z čehož usuzuje, že kočí není mrtvý Jeho svědectví přesvědčilo nebožtíkovy přátele, aby rakev vykopali. „Když ji otevřeli, našli jasné důkazy, že ten nešťastník, nyní už opravdu mrtvý, se probral, protože měl na těle na mnoha místech šrámy a odřeniny. Některé mu dosud krvácely a kromě toho byla spousta krve i v rakvi.“

Na počátku devatenáctého století našli na těle zaživa pohřbeného námořníka z Walesu Stephena Evanse podobná zranění. Evans pracoval jako nekvalifikovaný lodník na lodi

Harriot, která kotvila v Milfordu. Jednoho rána odešel na břeh a v hostinci se opil. Vrátil se na loď a usnul tak tvrdě, že si jeho kolegové mysleli, že zemřel. Poslali pro rakev a zdánlivě mrtvého muže do ní zatloukli. Pár dní zůstal na lodi, nakonec ho v úterý 21. června 1821 v jednu hodinu odpoledne pohřbili na Selskarském hřbitově ve Wexfordu.

Následujícího dne, asi za čtyřiadvacet hodin, přišli na hřbitov dva chlapci vybírat ptačí vejce. Jeden lezl na strom k hnízdu a druhý se na něj díval z nového hrobu. Najednou uslyšel nějaké divné zvuky, které vycházely z hrobu. Oba chlapci v hrůze utíkali a křičeli, co se stalo. Na hřbitov se seběhli lidé a začali odhazovat hlínu z rakve Stephena Evan- se. Nikdo ale nebyl připravený na strašný pohled, který je čekal po odkrytí víka. Bylo totiž jasné, že námořník se probral k životu. Noviny Wexford Herald o tom napsaly:

Nešťastný muž se musel zoufale snažit dostat se ven. Nos měl rozbitý, jak narážel do víka rakve, ruce a kolena měl skrčené, jak nejvíc to šlo, a na kolenou sedřenou kůži. Jeho tělo ohledalo několik lékařů, ale zjistili, že tentokrát je opravdu mrtvý.

Za víc než padesát let proběhla na stránkách lékařského časopisu Lancet debata o pohřbívání zaživa. V květnu 1884 napsal David Williams, vikář z Llanelly ve Walesu, o tom, že když na jejich hřbitově otevřeli hrobku, aby pohřbili člověka, zjistili, že „víko rakve bylo pootevřené, protože se pochovaná žena snažila dostat ven. Pravá ruka a pravá noha visely na levé straně z rakve ven a tělo leželo obličejem dolů. Pravým kolenem se opírala o severní stranu hrobky“. Tato starší žena byla údajně pochována před jedenácti lety. V časopise položil vikář čtenářům otázku, zda si myslí, že byla omylem pohřbena zaživa.

Zpravodaj upozornil na to, že kdyby bylo víko rakve pevně přišroubované, ženě by se asi nepodařilo ho otevřít, když se probudila. Ani by se nemohla hýbat, protože by brzy nastal rigor mortis.

Vikář se zeptal tesaře a ten se dušoval, že víko přišrouboval, ale zřejmě se nepodíval, jestli v hrobce neleží šrouby. A nemluvil ani o úlomcích dřeva, které by tam musely být, kdyby víko vyrazily plyny z rozkládajícího se těla. O takových posmrtných explozích píšu ve své knize Doubles, kde popisuji roztržení těla královny Alžběty I. a její rakve pouhé tři dny po smrti. O toxicitě a výbušnosti těchto plynů se dočtete v následující kapitole.

Pokud víko rakve nebylo řádně zajištěné, žena se mohla probrat k životu a částečně vylézt ven. Ale jestli bylo víko přišroubované, pak by otevření rakve a pohyb mrtvé zůstaly záhadou.

Dopisovatel z Bayswateru, jehož dopis otiskl Lancet 10. června 1884 pod iniciálami H. S., využil příležitosti a popsal dvě těla, která viděl v kryptě katedrály v Bordeaux a která vykazovala známky pohřbení zaživa. Napsal:

Jedno tělo leželo na zemi na boku, nohy pokrčené až skoro k břichu a ruce v takové poloze, která vyvolávala dojem, že ruce i nohy se zoufale, ale marně snažily vyrazit stěnu rakve. V obličeji se zračil výraz takové hrůzy, který se ani nedá popsat. Druhé tělo leželo obličejem dolů, ruce natažené nad hlavu, jako by se pokoušelo odstrčit víko.

Jiný otřesný případ pohřbení zaživa se stal v irské vesnici Douglas nedaleko Corku v květnu 1894. Tím nešťastníkem byl starší dělník, který najednou zdánlivě zemřel. V den pohřbu ho v rakvi odnesli na hřbitov a po krátké bohoslužbě uložili do hrobu. Na pohřbu bylo pár přátel a několik příbuzných. Jeden nebo dva z nich hodili hrst hlíny na víko rakve. Údery hlíny zřejmě „mrtvého“ probraly, protože téměř okamžitě se z rakve ozval nějaký zvuk. Přítomní se lekli, že není mrtvý. Rychle vytáhli rakev ven a otevřeli ji. Ale nebožák ten otřesný zážitek nepřežil.

Našli ho málem udušeného. Ležel obličejem dolů na pravém boku a snažil se vyrazit víko rakve; měl strhané rysy a bylo na první pohled jasné, že se nachází ve smrtelné agónii. Bylo potvrzeno, že nešťastný muž byl ve stavu strnulosti.

Předčasný pohřeb, který se udál v Corku 7. června 1815, měl mnohem šťastnější konec. Podle časopisu Lady's Ma- gazine šlo o vojáka, který žil v místních kasárnách. Všichni se domnívali, že zemřel. Po dvou dnech ho přátelé odvezli v rakvi na hřbitov St. Nicholas, kde měl být pohřben. Když uložili rakev do hrobu, bylo slyšet, jak se snaží dostat ven. Vojáci se rychle podívali otvory v hrubě otesané rakvi a „viděli, že muž, kterého pohřbili, se snaží rukama a koleny nadzvednout víko. Zjistili, že jejich kamarád stále žije, a odvezli ho v otevřené rakvi domů“.

Podivné naříkání ozývající se ze země upozornilo na to, že Lawrence Cawthorn, řezník z Londýna, byl pohřben příliš brzy. Jeho předčasný pohřeb nebyl náhodný. Muž byl pře- dávkován opiem, které mu podala manželka v naději, že se dostane k jeho penězům. Když zdrogovaný Lawrence usnul a celou noc a celý den skoro nedýchal, paní Cawthornová oznámila, že zemřel. Pak ho pohřbila, i když věděla, že ještě žije. Tento zločin se udál v roce 1661.

Naneštěstí pro paní Cawthornovou manžela pochovali v sobotu, což znamenalo, že na hřbitov, kde ležel, přišla druhý den spousta lidí, když mířili do kostela na bohoslužbu. Někteří uslyšeli podivný dutý zvuk, který postupně sílil. Upozornili na to faráře a jeho pomocníky. Ti ale nic nepodnikli a počkali do druhého dne. Mezitím dospěli k názoru, že Lawrence Cawthorn mohl být pohřbený zaživa, a že by proto měli zjistit, jak se věci mají. Kvůli jejich váhání chudák Lawrence zemřel. „Když hrob otevřeli, tělo bylo ještě teplé. Takže se udusil. Jeho manželka utekla, a pokud je nám známo, už ji nikdo nenašel,“ psalo se o tom.

Na počátku následujícího století potkal paní Blundeno- vou z Basingstoku stejný osud, jenže v tomto případě si to zavinila sama. Omylem požila velké množství laudana neboli opiové tinktury a upadla do tak hluboké letargie, že se všichni domnívali, že zemřela. I ona na sebe upozornila z hrobu hlukem, ale vydržela naživu, než otevřeli rakev. Poznali, že žije, protože na vnitřku víka byla zkondenzovaná pára, jak dýchala.

Dřív lidé věřili, že dotkne-li se vrah své oběti, ta začne krvácet ze svých zranění, aby zločince usvědčila. Tato metoda se používala až do sedmnáctého století. Skutečnost, že mrtvola krvácela, nebo se dokonce hýbala, svědčila o tom, že osoba nebyla opravdu mrtvá, ale pouze ležela ve stavu strnulosti. Pokud si takový člověk uvědomoval, co se kolem něj děje, pak dotek vraha mu mohl velice zrychlit tep, a proto začala zranění znovu krvácet.

V roce 1629 se ve vesnici Hertfordshire stala vražda, jejíž pachatelé byli usvědčeni pomocí této metody. Je to tak zajímavé, že si tento případ zaslouží, abychom ho uvedli. Celou událost popsal pozdější sir John Maynard, který se účastnil soudu se čtyřmi obviněnými.

Joanu Norkotovou našli jednoho rána v posteli mrtvou. Měla podříznuté hrdlo a kousek od postele ležel nůž celý od krve. Její dítě spalo vedle ní a ve vedlejší místnosti byla její tchyně Mary Norkotová, sestra jejího muže Agnes a Agnesin manžel John Okeman. Joanin manžel Arthur Norkot byl tu noc někde pryč. Protože příbuzní tvrdili, že to nikdo z nich neudělal, koroner došel k závěru, že Joan Norkotová spáchala sebevraždu.

Brzy poté ji pohřbili do neposvěcené země.

Ačkoli Maynard neuvedl jméno vesnice, zjistil jsem, že John Okeman si vzal Annu Norketovou v úterý 1. listopadu 1615 ve vesnici Great Berkhampstead ve východním Hert- fordshiru. Jméno Norkot nebo Norket je v této oblasti časté. Nějaká Mary Norketová, což mohla být Arthurova a Agnesina (nebo Annina) matka, pokřtila syna Edwarda Norketa v nedalekém Tringu 5. října 1614. Z toho plyne, že tou vesnicí skutečně je Berkhampstead.

V následujících dnech a týdnech si obyvatelé vesnice začali myslet, že Joan byla zavražděna a že jí to udělali její příbuzní; netušili proč, ale všeobecně se vědělo, že vztahy mezi Joan a jejím manželem Arthurem byly neuspořádané. Na vraždu usuzovali proto, že Joan měla téměř zlomený krk; nemohla se přece podříznout a ještě si zlomit vaz.

Koroner proto nařídil exhumaci těla Joan Norkotové, které se měli zúčastnit Mary Norkotová, Okemanovi a Arthur Norkot, a „zkoušku před mrtvolou“, která by označila vraha. Přibližně třicet dní po pohřbu vykopali Joaniny ostatky a položili je na trávu vedle hrobu, kde měl být proveden starodávný test. To, co se událo, bylo ohromující.

Přizvaní příbuzní se dotkli mrtvé, načež se její čelo, které mělo namodralou barvu mrtvoly, začalo lehce potit. Kapky potu jí stékaly po obličeji a čelo lehce zrů- žovělo. Mrtvá otevřela jedno oko a znovu ho zavřela. Oko otevřela a zavřela celkem třikrát. Třikrát si stáhla z prstu snubní prsten a zase si ho natáhla. Z prstu jí začala téct na trávu krev.

Ačkoli tato „zkouška před mrtvolou“ Joaniny příbuzné usvědčila, porota v Hertfordu je osvobodila. Protože to byl sporný verdikt, který nebral zřetel na tento důkaz, soudce se odvolal ve jménu Joanina dítěte. Nejvyšší soud mu vyhověl a ke spokojenosti všech byl rozsudek změněn. Arthur Norkot, Mary Norkotová a Agnes Okemanová byli prohlášeni za Joaniny vrahy. Johna Okemana osvobodili. Krátce potom byli Arthur Norkot a jeho matka oběšeni. Agnes Okemanová unikla popravě, protože čekala dítě.

Srovnáme-li popis mrtvoly Joan Norkotové - pocení, barva pleti a pohyby - s popisy lidí, o nichž jsme psali dřív a kteří byli buď málem pochováni zaživa, nebo už dokonce uloženi do hrobu, vidíme shodné rysy. To znamená, že Joan Norkotová žila, když ji našli v posteli s podříznutým hrdlem a napůl zlomeným vazem, a žila dokonce, i když ji pochovali, a zůstala naživu i pod zemí. Těch třicet dní byla v kómatu. Její přežití je přesvědčivým příkladem odolnosti lidského organismu.

Existovala spousta faktorů, které nepochybně pomohly prodloužit její život pod zemí na tak dlouhou dobu. Za prvé, její rakev byla skoro určitě vyrobena z hrubě otesaných prken; mezerami mezi nimi tedy přicházel dovnitř vzduch. Za druhé, protože hroby byly na počátku sedmnáctého století mělké, její rakev nebyla pravděpodobně hloub než půl metru až metr. Proto také mohly odcházet plyny. Za třetí, její potřeba kyslíku byla omezena, protože se nacházela v kómatu. A za čtvrté, do rakve pronikla dešťová voda, takže se mohla napít, když se probrala k životu.

Pochybnosti o tom, že Joan Norkotová mohla přežít i měsíc bez jídla a jenom s nepatrným množstvím vody, může vyvrátit případ ze současnosti, který má s tím jejím některé shodné rysy.

V říjnu 1997 postihlo šestadvacetiletou vysokoškolačku Catherine Robertsovou krvácení do mozku. I když byla operována, zůstala ve zdánlivě beznadějném kómatu. Připojili ji na přístroje, tekutiny jí podávali v infuzích a potravu jí zaváděli hadičkou nosem přímo do žaludku.

Lékaři příliš nevěřili, že přežije, takže když jí jednoho dne hadička z nosu vypadla, už ji nezavedli zpátky. Ale Catherine překvapivě žila bez jídla dva měsíce. Pak lékaři, aby urychlili neodvratný konec, zastavili i přívod tekutin. Rodičům řekli, že za týden ji odpojí od dýchacího přístroje. Na základě této informace rodiče začali chystat pohřeb a koupili místo na hřbitově.

Den předtím, než ji měli odpojit od kyslíku, si Catherini- na matka všimla drobné změny. Domnívala se, že dcera možná znovu nabyla vědomí. Oslovila ji proto: „Catherine, jestli mě slyšíš, tak mrkni.“ A k její velké radosti Catherine mrkla. Pak ji vyzvala, aby vyplázla jazyk, jestli rozumí. Dcera to rovněž provedla. Catherine Robertsová nejen přežila dva měsíce bez jídla a několik dní i bez vody, ale probrala se i ze zdánlivě beznadějného stavu. Pomalu se její stav zlepšoval, a i když je dost silně postižená, mohla dokonce pokračovat ve studiu.

Další ženou, kterou omylem pohřbili a které se podařilo tuto strašnou zkušenost přežít, ale později zemřela na něco jiného, byla dvaapadesátiletá Spanělka ze Segovie. Budu jí říkat Inez Martinezová.

Jednoho rána v lednu 1977 měla paní Martinezová nehodu na mopedu a vypadalo to, že je na místě mrtvá. Pochovali ji podle tradice hned ten den odpoledne, což je v jižních státech zvykem. Pokud nemají k dispozici lednici, takže hrozí, že tělo by se začalo rychle rozkládat, dočasně ho uloží do země, než připraví pohřeb.

Za šest dní rakev vykopali a odvezli do místního kostela, kde ji umístili na katafalk. Pak začala bohoslužba, při níž si lidé všimli, že z rohu rakve vytéká nějaká tekutina. Nastala panika, protože se domnívali, že to je normální výsledek rozkladu mrtvého těla. Ale brzy poté se do ticha ozvalo z rakve škrábání. Bohoslužba byla přerušena a šokovaní pozůstalí rychle začali odšroubovávat víko rakve, aby zjistili, jestli Inez Martinezová žije, nebo zda ty zvuky nemají jiný původ.

Když konečně víko sundali, zápach a pohled, který se jim naskytl, byly téměř nesnesitelné. Inez pořád ještě žila. Bledý obličej měla zpocený, nehty ulámané, prsty zakrvácené, jak se snažila dostat ven. Kůži a maso měla od loktů tak rozdrásané, že byly vidět šlachy jako bílé provázky. Tekutina, která vytékala z rakve, nebyla následek rozkladu, ale uvolněná moč. Inez Martinezová přežila pod zemí šest dní. Byla obětí šokující nedbalosti lékaře, který ji ve spěchu prohlásil za mrtvou. Rychle ji odvezli z kostela do nemocnice na jednotku intenzivní péče, kde ji přivedli k životu. Ale za měsíc u ní nastala mozková embolie, následovaná zástavou dechu, což ji nakonec zabilo. Její druhá bohoslužba byla dvojnásob slavnostní; a tentokrát proběhla do konce bez přerušení.

Uvedený případ přinutil španělské úřady, aby si uvědomily, že příliš rychlé pohřby vedou někdy k takovýmhle tragédiím. Dr. Peron-Autret připomíná, že čtyřicet sedm Španělů bylo zachráněno z rakví během dvou let od roku 1976 do roku 1978. Podařilo se jim, jako Inez Martinezová, upozornit na sebe účastníky pohřbu, že ještě žijí. Jako v případě Stephena Evanse. Ale lékař přesto věří, že daleko víc případů pohřbení zaživa se nepodaří vůbec odhalit.

Ve druhé kapitole jsem uvedl několik případů lidí, kteří upadli do stavu strnulosti nebo katalepsie a jen o vlásek unikli pohřbení zaživa. Jejich trauma bylo umocněno tím, že věděli, co se s nimi děje. Proto můžeme jenom hádat, jakou hrůzu museli prožívat lidé předčasně pohřbení, tím spíš, že ze svého podzemního vězení se zachránilo jenom pár nešťastníků. Jedním z nich byl pětadvacetiletý Skot z Edin- burghu. Podle časopisu pro pohřební služby vydaného v roce 1904 byl pochován „před několika lety“, poté co zdánlivě zemřel po krátké nemoci. Ale rychle ho zase vykopali a zachránili. O svém zážitku napsal toto:

Cítil jsem obrovskou osamělost a myšlenka, že jsem se probral z transu, než jsem zemřel, mě znepokojovala nejvíc. Napadlo mě, jestli bych se nemohl nějak rychle zabít. Jak jsem tam tak ležel, dva metry pod zemí, přemýšlel jsem, kdo leží nalevo ode mě a kdo napravo a jestli je taky pohřbili zaživa. Najednou jsem cítil, že mi škube nějaký sval. Už to přichází, napadlo mě; za chvilku nebudu moct dýchat. Trošku jsem se nadechl, ale vzduch mi připadal těžký jako z olova. Jako bych si do plic nabíral páchnoucí vodu. Byl jsem rozhodnutý zemřít s rukama zkříženýma na prsou, takže kdyby moje tělo příbuzní někdy vykopali, nikdy by nepoznali tu strašnou pravdu. Ale nemohl jsem ležet klidně.

Začal boj a já bojoval ve svém úzkém vězení, jak jen člověk dokáže bojovat o život. Bylo hrozné, že jsem měl pocit, že slyším svou ženu. Snažil jsem se odpovědět, ale nemohl jsem. Najednou mým vězením otřáslo vyzvánění zvonů a těžké údery sekery otevřely schránku obsahující mou rakev. Za okamžik jsem ležel na trávě v náručí své ženy. Hned po pohřbu měla podezření, že mě pohřbili zaživa. Aby ji uklidnili, otevřeli hrob. Dovnitř mě uložili jako mladého člověka, ale ven jsem vyšel jako stařec, i když moje uvěznění trvalo jenom tři hodiny.

Tohoto mladého muže šťastně zachránila jeho žena, protože zdánlivě iracionálně věřila, že ještě žije. Ale dokázala by zařídit tak rychlou exhumaci dnes? Odpověď zní: nedokázala. Dneska by ženu odbyli, protože by automaticky předpokládali, že si dělá mylné iluze. A exhumace navíc vyžaduje úřední povolení; je třeba mít nějaký závažný důvod a jenom víra, že pohřbená osoba ještě žije, mezi ně nepatří. A vzhledem k tomu, že povolení k exhumaci se vyřizuje několik dní, nebo dokonce týdnů, je malá naděje, že by se podařilo zachránit toho, kdo byl pohřbený zaživa. Takový člověk pravděpodobně zemře dávno předtím, než hrobník nakonec otevře víko jeho rakve.

Na základě těchto příkladů se šťastným koncem můžeme přehodnotit vstání z mrtvých Lazara, což je považováno možná za největší zázrak Ježíšův, popsaný v evangeliu svátého Jana. „Byl pak nemocen nějaký Lazar z Betany, z městečka Marie a Marty, její sestry.“ Tak začíná 12. kapitola evangelia sv. Jana. Lazar je bratr Marie a Marty, všechny tři zná a miluje Ježíš. Ježíš byl asi 30 kilometrů odtud v Betabaře, za řekou Jordán, a Marie a Marta mu úpěnlivě vzkazovaly o nemoci svého bratra.

Ježíš se překvapivě nevydal do Betany okamžitě, aby uzdravil Lazara, ani ho nevyléčil na dálku. Místo toho zůstal v Betabaře další dva dny a vzkázal jim možná mnohoznačně, že „tato nemoc není smrtelná“. Pak prohlásil, že: „Lazar, přítel náš, spí, ale jdu, abych ho ze sna probudil.“ Jeho slova bychom mohli chápat jako důkaz toho, že nemoc sice Lazara nezabila, ale vyvolala u něj stav strnulosti nebo kóma.

Později Ježíš řekl: „Lazar zemřel.“ Po tomto překvapivém oznámení Ježíš odjel do Betany. Doprovázeli ho někteří jeho učedníci. Když nakonec dojel do Betany, ukázalo se, že Lazara už před čtyřmi dny pochovali do hrobu. Jeho sestry oplakávaly tu ztrátu a Marta se zlobila na Ježíše, že ho nepřijel uzdravit. Dodala: „Ale i nyníť vím, že cožkoli požádal bys od Boha, dá tobě Bůh.“ Na to Ježíš odpověděl: „Vstaneť bratr tvůj.“

Cestou k jeskyni, kde měl Lazar hrob, Ježíš přikázal svým učedníkům, aby odvalili kámen zakrývající vchod do jeskyně. Marta s tím nesouhlasila a prohlásila: „Pane, jižť smrdí, nebo čtyři dni v hrobě jest.“ Na to Ježíš odpověděl: „Všakť jsem řekl, že budeš-li věřiti, uzříš slávu boží.“

Poté co Ježíš poděkoval Bohu za to, že ho vždycky vyslyší, „zavolal hlasem velikým:,Lazare, pojď ven.‘ A ten, který byl mrtvý, vyšel ven, ruce a nohy svázané rubáši a tvář měl ovinutou kapesníkem. Ježíš jim řekl: ,Rozvažtež jej a nechte, ať odejde.4“

Skutečnost, že Lazar se po čtyřech dnech ještě nezačal rozkládat, naznačuje, že nebyl mrtvý, ale ležel ve stavu strnulosti nebo v kómatu. Ježíšovo původní tvrzení, že Lazar není mrtvý, ale jenom spí, naznačuje totéž, a může dokonce znamenat, že Lazar měl podobné záchvaty bezvědomí už dřív a Ježíš o tom věděl. Stejně tak když na něj Ježíš křikl „hlasem velikým“, Lazar se zřejmě lekl tak, až se probral k vědomí, neboť oslovení nebo jiný hlasitý zvuk může takového člověka probrat.

Můžeme se tedy domnívat, že Ježíš neprobudil Lazara z mrtvých, ale spíš ze zdánlivé smrti. Židé v té době (v roce 33), stejně jako dnes, pochovávají své mrtvé během čtyřiadvaceti hodin. Tak se může snadno stát, že není-li člověk mrtvý, může nabýt vědomí v hrobě. Muslimové dodržují stejně rychlé pohřební procedury. Z toho vyplývá, že může být pohřbeno zaživa daleko víc židů a muslimů než křesťanů. Hlavně proto, že neschvalují pitvu.

Podobný zázrak oživení popsal již řecký filozof Empedo- kles. V letech 442-41 před n. 1. oživil ženu jménem Ponthia, kterou už málem pochovali. Žila stejně jako její zachránce v řeckém koloniálním městě Agrigentum na Sicílii. Křesťané zase věří, že svátý Martin vzkřísil jednu ze svých učednic, která - možná zdánlivě - zemřela náhle poté, co dostala horečku, a později vzkřísil i otroka, který se oběsil. V obou případech se říká, že si lehl na mrtvolu a modlil se za její probuzení. Z toho plyne, že roli při vzkříšení mrtvého hrála teplota těla světce.

Strach z pohřbení zaživa, jež obvykle hrozí lidem, kteří jsou pohřbeni příliš brzy nebo jejichž smrt není důvěryhodně prokázaná (vždyť lékaři nejsou neomylní), vzrostl během osmnáctého století. Vyvolal ho zvyšující se počet případů pohřbení zaživa, které vyšly najevo, a publicita, která jim byla věnována. Také na tom měli podíl lékaři jako dr. Winslow z Francie a na počátku devatenáctého století dr. Joseph Taylor a reverend Walter Whiter z Anglie.

Ale jak často bývají pohřbíváni lidé zaživa? Určitě jich bylo víc v minulosti, kdy neexistoval žádný zákon, který by lékaři ukládal důkladně prohlédnout mrtvého člověka, než podepíše jeho úmrtní list. Plukovník Edward P. Vollum, vojenský lékař v armádě Spojených států, k tomu řekl:

Při odhadování počtu takových neštěstí se vychází z poznatků zjištěných při odstraňování ostatků ze hřbitovů, což se provádělo v některých velkých městech každých pět let. Některé kostry ležely na straně nebo obličejem dolů, zkroucené nebo s rukama nataženýma u hlavy. Byly považovány za kostry lidí pohřbených zaživa.

„Několikaletý soukromý výzkum v Evropě a ve Spojených státech mě přesvědčil, že pohřbení zaživa bylo povážlivě časté,“ dodává. Proto doporučil, aby v budoucnu všechny americké vojáky, kteří padnou v boji a které nebudou balzamovat, pochovali s tamponem napuštěným chloroformem v ruce. To by jim umožnilo zabít se bezbolestně, kdyby se v rakvi probudili. Není třeba říkat, že jeho citlivé doporučení nikdo nebral vážně.

Plukovník Vollum cituje dva francouzské odborníky. Doktora Lionce Lenormanda, který dospěl k závěru, že jeden člověk z tisíce je ročně pochován zaživa, a M. le Guena, který se domnívá, že to jsou dva případy z tisíce. Jejich americký kolega Carl Sextus z New Yorku, který shromáždil 1500 případů předčasných pohřbů za dobu delší než osmnáct let, byl přesvědčený, že počet lidí pohřbených zaživa je desetkrát větší, než odhadoval M. le Guen. V průměru dvě procenta ročně.

Doktor John Dixwell z Harvardovy univerzity, který byl sám jednou prohlášen za mrtvého a jen o vlásek unikl pohřbení zaživa, na základě svého výzkumu o čtyři roky později oznámil komisi z Massachusettského zdravotního výboru, posuzující zákon, který vyžadoval, aby bylo řádně prověřeno, jestli je člověk opravdu mrtvý, že v průměru dva lidé z tisíce byli pohřbeni zaživa.

Anglický lékař J. C. Ouseley již dřív prohlásil, že v průměru je v Anglii a Walesu pohřbeno zaživa 2700 lidí ročně. Není jasné, jak k tomuto číslu dospěl, ale kdybychom jako příklad vzali rok 1895, kdy bylo zaznamenáno 568 997 úmrtí, a předpokládali, že všichni byli pohřbeni, znamenalo by to, že počet pohřbených zaživa byl v průměru 4,7 na každý tisíc (neboli 0,47 procenta), což je víc než dvakrát větší cifra, než jakou uvádějí M. le Guen a dr. J. Dixwell, ale méně než 2 procenta, která odhadoval Carl Sextus.

Dvě procenta nejsou mnoho, vezmeme-li v úvahu pohřby za války, kdy se mnohem spíš můžou stát chyby, hlavně když je třeba vyšetřit velké množství zraněných a lidí v kómatu, ale zdravotnický personál není dostatečně vyškolený, aby rozeznal zdánlivou smrt od skutečné, což není snadné ani v době míru.

V roce 1950 zjistil doktor Louis-Claude Vincent, který shromažďoval údaje o amerických vojácích pochovaných na francouzských a jiných evropských hřbitovech, že všechny (bylo jich celkem 150 000) postupně exhumovali a kostry v bílých rakvích tajně ohledali, očistili a sdrátovali dohromady. Pak je umístili do nových mahagonových rakví, ty vložili do dubových truhel, zalili olovem a teprve pak vrátili do hrobu. Tato rozsáhlá a drahá operace byla provedena na náklady vlády Spojených států, aby se zjistilo, jak tvrdí dr. Vincent, kolik vojáků bylo pohřbeno zaživa.

Když dr. Vincent svou práci ukončil, dospěl k závěru, že 4 procenta pochovaných neboli 6000 lidí celkem bylo pohřbeno, i když ještě žili. Tito vojáci, námořníci a letci tedy trpěli dvakrát. Nejdřív když byli zraněni při službě vlasti a pak když se probrali a zjistili, že jsou uvězněni v úzké borové rakvi, v níž nakonec zemřeli, aniž by někdo uslyšel jejich volání. Žádná jiná statistika z druhé světové války není otřesnější než tato.

Další důkladné pátrání stejného druhu proběhlo na konci války ve Vietnamu, než se do Spojených států vrátili mrtví Američané. Během těch třiceti let se nic nezměnilo. Bylo zjištěno, že byla pohřbena zaživa 4 procenta ze všech pochovaných hrdinů (tedy 2000 lidí). Americké matky by plakaly, kdyby se někdy dověděly, co se stalo jejich synům. Ale exhu- mací a zničením děsivých důkazů vláda Spojených států zajistila, že se žádná matka nikdy nedoví, že se něco takového mohlo stát a že jejich synové zaplatili tak strašlivou a zbytečnou cenu.

Nemůžeme pochopitelně přesně vědět, kolik lidí ročně je ve Velké Británii pochováno zaživa. Ale použij eme-li některou z výše uvedených statistik, můžeme získat hrubý odhad. Rozhodně se způsob zacházení s mrtvými podstatně zlepšil. Už se nepochovává tak rychle a každá smrt musí být ověřena kvalifikovaným lékařem. Ale proti tomu stojí skutečnost, že zatímco úmrtí na infekční choroby se dramaticky snížila od vynálezu penicilinu a dalších antibiotik ve třicátých letech dvacátého století, počet úmrtí na srdeční příhody a mozkové mrtvice se stejně dramaticky zvýšil. Přitom tyto nemoci způsobují stavy, které lze snadno zaměnit za smrt.

Zkusme udělat odhad. Například v roce 1996 bylo ve Velké Británii pochováno 179 706 lidí. Pokud jen jeden z tisíce byl pochován zaživa, pak by to bylo dohromady 179 lidí. Před- pokládáme-li, že to byli dva lidé z tisíce, číslo se zdvojnásobí na 358. A pokud Ouseley došel k číslu 4,7 lidí z tisíce, celkově jde o 841 lidí. Je-li jedno procento ze všech pohřbů omyl, pak se číslo vyšplhá na 1797, a jsou-li to dvě procenta, dospějeme k šokujícímu číslu 3594 lidí, kteří nezemřeli v postelích, ale v rakvích.

Tuto kapitolu zakončím neobvyklým a záhadným zážitkem, který se stal paní Brendě Collinsové z Poolu v Dorsetu a o němž mi vyprávěla. Pracovala dřív jako uklizečka v kostele a na velikonoční sobotu roku 1978, kdy byl krásný slunečný den, byla v kostele s bývalým manželem a dvěma dětmi a uklízela, aby bylo všechno připraveno na zítřejší bohoslužbu. Ale najednou cítila, že vzduch je ledově studený, a v té chvíli si všimla starce, který kráčel mezi lavicemi a rozhlížel se, jako by něco ztratil. Popsala ho takto:

Mužovy šaty pocházely z viktoriánské doby. Byl malý a podsaditý a měl licousy. Oblek měl tmavě hnědý se světlým proužkem. Měl kapesní hodinky na řetízku. Pamatuju si naprosto jasně, že takové nosil můj děda. Vypadal normálně, přešel kolem oltáře, pak vstoupil do dveří vedoucích do zadních místností kostela. Zeptala jsem se paní, která dávala do vázy květiny, kdo to je, ale odpověděla mi: „Tady nikdo není.“

„Ale je,“ trvala jsem na svém. „Je tamhle.“

I když ta žena toho člověka neviděla, za chvilku se tam objevil a šel k Brendě a jejímu exmanželovi a dětem. Natáhl ruku a dotkl se Brendiny. Ruku měl studenou jako led.

Prsty měl zakrvácené a špinavé, za nehty špínu. Jeho hnědé boty byly na špičkách roztrhané... Můj bejvalej se ho zeptal, kde se tam vzal. Odpověděl: „Řekněme, že jsem se vyhrabal z hrobu.“ Pak se otočil a odešel. Šla jsem za ním ven, ale zmizel. V kostele bylo zase teplo.

Brenda tvrdila, že u jejich kostela není žádný hřbitov, a dodala, že ačkoli tam pracovala ještě pět let, nikdy už toho muže neviděla. Netušila, kdo to byl, ale měla podezření, a já s ní souhlasím, že to mohl být duch člověka, který byl pochován zaživa.

Pozoruhodná probuzení

François Maximilian Misson ve svém Putování po Itálii moudře poznamenává, že „počet osob, které byly pohřbeny jako mrtvé, ačkoli ještě žily, je hodně velký ve srovnání s těmi, které byly zachráněny“. Jak jsme viděli, má naprostou pravdu.

V této kapitole se budu věnovat některým vzkříšením, která nastala buď čistě náhodou, nebo z lásky, nebo z lakotnosti (asi nepřekvapí, že poslední důvod je nejčastější). Jsou to všechno případy z historie.

William Shakespeare popisuje ve hře Perikles, jak náhoda společně s lakotností zachránila manželku Perikla. Královský pár se plavil po Středozemí, přišla bouře a urychlila porod těhotné královny. Hned po porodu se zdálo, že žena zemřela. Jeden námořník řekl Periklovi: „Pane, v podpalubí máme truhlu, kam by se mohla mrtvá uložit.“ Když bouře ještě zesílila a ohrožovala loď, Perikles dal ženu zavřít do truhly a hodit přes palubu. Truhlu našli u pobřeží Malé Asie dva sluhové Cerimona, kupce z Efesu, a donesli mu ji. Když Cerimon zjistil, jak je truhla těžká, poznamenal:

Otevřete ji;

jestli je moře přeplněné zlatém,

obdarovalo nás celým jměním.

Ale našli krásnou Thaisu, nějaké šperky a dopis od Perikla, ve kterém žádal, aby nálezce jeho ženu pochoval a za odměnu si nechal její šperky. Cerimon však věděl, že se snadno udělá chyba při určování smrti, a nebyl si jistý, že Thaisa je opravdu mrtvá. Řekl:

Podívejte, vypadá jako živá. Bylo kruté, že ji hodili do moře. Rozdělám oheň; spálím všechny prázdné krabice, co mám.

Smrt možná na spoustu hodin vyhrála nad přírodou, ale oheň života vzplane znovu.

Slyšel jsem

o jednom Egypťanovi, který ležel devět hodin mrtvý, ale nakonec se uzdravil.

Rozdělal oheň, položil k němu Thaisu a hrál jí na violu. Zanedlouho uviděl, že se vrací do života.

Tento příběh měl šťastný konec. Thaisa se shledala s Pe- riklem i se svou novorozenou dcerou, která naštěstí přežila příchod na svět v takové bouři.

Ještě starší případ vzkříšení mladé ženy popisuje Giovanni Boccaccio v Dekameronu. Tou ženou je Madonna Catalina, manželka Niccoluccina Caccianimika z Boloně v Lombardii, která pobývala v domě vzdáleném padesát kilometrů od města, aby tam porodila. Ale onemocněla nějakou nakažlivou nemocí a brzy ji lékaři prohlásili za mrtvou. „A pak ji uložili do hrobky v nedalekém kostele a po dlouhém oplakávání hrobku uzavřeli.“

Ale Madonna Catalina měla mladého ctitele Gentila Ca- risendiho, šlechtice, který ji hluboce miloval. Když se dověděl, že zemřela, se zlomeným srdcem odjel v noci se svým sluhou do kostela, aby se ještě jednou podíval na její krásnou tvář a vzal si polibek, který mu vždycky odmítala dát. Když otevřeli hrobku,

poslechl nějaký vnitřní impulz a položil jí ruku na prsa a chvilku ji tam nechal ležet. Cítil přitom, že jí srdce slabě bije. Přemohl strach a prohlédl si její tělo pozorněji. Zjistil, že z něho život ještě nevyprchal, i když visí na vlásku. Proto ji za pomoci sluhy co nejopatrněji vynesl z hrobky, položil si ji před sebe na koně a odvezl ji domů do Boloně, kde žil se svou moudrou matkou. Matku seznámil s okolnostmi a ta nebohou ženu litovala. Nechala rozdělat velký oheň a připravit koupel, čímž ji zachránila.

Brzy potom Madonna Catalina porodila syna a zůstala v Gentilově domě tři měsíce. Jeho matka se o ni starala, dokud nebyla dost silná, aby se mohla vrátit k manželovi. Na rozdíl od moderních příběhů neutekla s hezkým Genti- lem, protože pro ni bylo daleko důležitější, aby zachovala dobrou pověst sobě i svému manželovi.

Mnoho příběhů v Dekameronu vychází ze skutečných událostí. Může to znamenat, že nějakou těhotnou ženu, která žila ve čtrnáctém století v Boloni, pochovali zaživa, ale nakonec ji z hrobky zachránil muž, který ji miloval. Je úžasné, že k velice podobnému vzkříšení došlo v Paříži o čtyři sta let později.

Na Rue St. Honoré žili dva kupci, kteří se přátelili a byli stejně bohatí. Jeden měl syna a druhý dceru. Mladí lidé se měli rádi, a proto přirozeně doufali, že se brzy budou moct vzít. Naprosto je zdrtilo, když otec dívky přijal nabídku k sňatku od velice bohatého muže. Dívka si ho vzala, ale byla tak nešťastná, že onemocněla a nakonec zemřela.

Její přítel z dětství, který také trpěl jejím vynuceným sňatkem, však nepropadl zoufalství. Vzpomněl si, že jednou upadla do stavu, který si spletli se smrtí. Proto v noci po pohřbu zašel na hřbitov s hrobníkem, kterého podplatil, a nechal tělo vykopat. Když dívku vyndali z rakve, odvezl ji domů a snažil seji ze všech sil oživit. Podařilo se mu to a probuzená žena se radovala, že vidí svého milého. Když se dověděla, jak ji zachránil před pohřbením zaživa, rozhodla se, že zůstane s ním a zapomene na manžela, kterého nenáviděla. V Paříži by nebyli v bezpečí, proto utekli do Anglie, koupili si na venkově dům a žili šťastně až do smrti.

Boccacciova hrdinka Madonna Catalina nebyla jediná těhotná žena, kterou omylem pohřbili zaživa a která potom porodila. Zatímco Madonna Catalina byla exhumována před narozením dítěte, existuje případ anglické ženy, která porodila v rakvi, ačkoli není přesně známo, jak sejí to podařilo.

Podle Percivalla Willughbyho, blízkého přítele Williama Harveyho z Derbyshiru, přišly na Emmě, těhotnou ženu Thomase Toplace z Ashbournu, porodní bolesti. Jenže ani po pěti dnech sejí nepodařilo dítě porodit. Následující den, v sobotu 20. dubna 1650, jí dal místní doktor teologie Kett-

leby, který předstíral, že se vyzná v medicíně, lék na urychlení porodu. Ten měl ale opačný účinek. Vypadalo to, že ji zabil. To, co následovalo, bylo velice podezřelé. „Manžel se svou matkou, porodní asistentkou, a ještě dalšími ženami ji rychle pohřbili. Do úst jí strčili roubíky z hrubé lněné látky.“ Zřejmě proto, aby nemohla křičet. Ze nebyla mrtvá, dokazuje následující tvrzení. „Když ji nesli k hrobu, někteří přítomní měli dojem, že slyší z rakve nějaký zvuk. Jako když se uvolní močový měchýř. A pak byl cítit odporný zápach. Její muž s ní špatně zacházel a často jí sprostě nadával.“ Manžel a tchyně si těch zvuků nevšímali a trvali na tom, aby ji pohřbili. V devět hodin večer tedy Emmě spustili do hrobu. Ale několik žen z vesnice to tak nechtělo nechat. Zdržely se u hřbitova, než Thomas Toplace, jeho matka a jejich přátelé odešli domů. „Anně Chadwicková se vrátila k hrobu; přiložila ucho k zemi a uslyšela vzdychání, které mohlo vycházet z hrobu. Byl tam s ní voják a ten slyšel totéž. Navíc se mu zdálo, že se ozývá dětský pláč.“

Anně Chadwicková a ten voják rychle došli za soudcem Peggem a sdělili mu, co se stalo. Anně trvala na tom, že Emmě Toplaceová ještě žije. Když to soudce Pegg slyšel, přikázal, aby okamžitě otevřeli hrob a přesvědčili se.

Rakev Emmě Toplaceové byla v zemi dvě hodiny. Zjistili, že rakev je pootevřená a prkna jsou teplá. Tělo uvnitř vykazovalo známky toho, že se žena probrala k životu. Nebožačka si například vytáhla z úst roubíky, některé zůstaly ležet na prsou, ostatní držela v ruce. Ale největší šok zažili, když zjistili, že teď již mrtvá Emmě porodila dítě. „Jedna žena sáhla do rakve a u kolen zemřelé našla dítě. Jednu ruku mělo v puse a druhá trčela na stranu. A placenta z ní taky vyšla.“

Tato příšerná událost, doložená svědecky, utvrdila Perci- valla Willughbyho v názoru, že žádná žena, která zdánlivě zemřela při porodu, by neměla být pohřbena ve spěchu. Proto radil: „Žena, která zemře při porodu, by neměla být pohřbena dřív, než se začne rozkládat. Hlavně pokud dostala nějaké léky na utišení bolesti nebo na spaní.“

Percivall Willughby zmiňuje také případ, který popsal William Harvey - o zdánlivě mrtvé ženě, která porodila dítě: „Když u nás zemřela jedna žena, nechali ji přes noc v pokoji.

Jaké bylo překvapení, když druhý den ráno našli u ní v posteli dítě, které se narodilo vlastními silami.“

Další porod ženy, která byla uložena v rakvi, ale ještě ji nepochovali, byl zveřejněný 12. srpna 1760. Šlo o manželku Edwarda Knighta z Warwicku. Zdánlivě zemřela před několika dny v pět hodin ráno, když začala rodit, i když u ní byla porodní asistentka. To není tak překvapivé, protože William Harvey dospěl k závěru, že porodní asistentky spíš škodily, než pomáhaly, protože „byly nedočkavé a snažily se porod uspíšit. Jenže ho naopak zdržovaly a komplikovaly... a ohrožovaly ženy na životě“. O podivné smrti Anne Knigh- tové se píše toto:

Kolem páté odpoledne mrtvou uložili do rakve a přikryli ji prostěradlem. Když druhý den ráno přišla do místnosti, kde mrtvola ležela, sestra, s úděsem zjistila, že se pod prostěradlem něco hýbe. Běžela pro pomoc. Když odhrnuli prostěradlo, objevili živé dítě pokryté pilinami, které zůstaly v rakvi.

Tento porod bohužel neměl šťastný konec. Novorozenec „zemřel dřív, než ho stačili obléknout“, i když se mu dostalo veškeré dostupné péče. A chudák Anne Knightová, pokud byla naživu při porodu dítěte, zemřela krátce potom.

Jeden z nejneuvěřitelnějších případů porodu po smrti se odehrál ve Francii v šestnáctém století. V dubnu 1537 se v Rouenu chystala porodit těhotná manželka šlechtice de Civille, který se hlásil k hugenotům. Její muž musel služebně odjet a během jeho nepřítomnosti onemocněla a zemřela. Okamžitě ji pochovali i s nenarozeným dítětem. Když se Seigneur de Civille vrátil druhý den domů a dověděl se o smrti manželky, poručil, aby ji vykopali. Když ji vyzvedli, nechal jí rozříznout břicho a vyoperovat dosud živého chlapečka. A tak přišel na svět François de Civille.

Příběh Françoise de Civille je pozoruhodný i proto, že byl pochovaný zaživa ještě dvakrát. Vždycky však se šťastně vrátil do života. Když se později stal poslancem v Normandii a měl sdělit své jméno národnímu shromáždění, hrdě k němu připojil: „Třikrát mrtvý, třikrát pochovaný a třikrát z boží milosti vzkříšený.“

Hugenoti byli v šestnáctém století velice utlačováni katolickým státem. V říjnu 1562 král Karel IX. obléhal Rouen, baštu hugenotů. Mezi obránci byl i kapitán François de Ci- ville, který velel stovce vojáků.

n

n

V úterý 15. října v jedenáct hodin se snažili odrazit útok nepřítele a kapitána de Civille střelili do pravé tváře a do krku z ručnice. Spadl z hradeb do příkopu, kde zůstal ležet jako mrtvý. Brzy na něj spadlo tělo dalšího muže a oba zasypala hlína. De Civille tam setrval až do půl sedmé ráno, kdy ho objevil jeho sluha Barre. S pomocí jednoho důstojníka vytáhli obě těla z příkopu. Protože de Civille byl celý od krve a oteklý, ani jeden ho nepoznal. Vrátili tedy obě těla do příkopu a spěšně na ně přihodili další hlínu.

Když odcházeli, důstojník si všiml, že vykukuje ruka, a vrátil se, aby ji zahrabal. Ve světle měsíce se zablýskl prsten. Muž se shýbl a stáhl ho mrtvému z prstu. Podal ho sluhovi se slovy, že za svou námahu bude odměněn. Barre však poznal trojhranný diamant na prstenu, který patřil jeho pánovi. Rychle zase tělo vytáhl z příkopu, a když pečlivě očistil obličej a prohlédl si ho ve světle lampy, poznal rysy Françoise de Civille. Políbil ho a přitom zjistil, že tělo je ještě teplé.

Odvezl pána na vojenskou ošetřovnu, ale tam nechtěli ztrácet čas s mrtvolou. Dopravil tedy kapitána do jeho bytu a uložil ho do postele. Tady zraněný muž zůstal, naprosto neschopný pohybu, pět dní a pět nocí. Dostal horečku, která byla nezvratným důkazem, že je naživu. Sluha poslal zprávu pánovým příbuzným, kteří se na něj přijeli podívat a povolali k němu dva lékaře. Lékaři mu vyčistili a obvázali zranění a pak se jim podařilo dostat do něj trošku polévky. V knize Podivné osudy se o tom píše:

Když druhý den lékaři sundali obvazy, ze zranění vyteklo hodně hnisu a otok na hlavě a na krku se značně zmenšil. Pacient začal vykazovat známky života. Taky pronesl pár slov. Stěžoval si na bolesti rukou; ale zpočátku nikoho nepoznával. Byl v hlubokém šoku jako člověk, který se probudí z dlouhého spánku.

Stav kapitána de Civille se v následujících dnech viditelně zlepšoval, ale horečku měl stále. 26. října Rouen dobyla

katolická vojska krále Karla. Následovalo vraždění a plenění. Nemocnému se zvýšila horečka. Do jeho domu se nastěhovali čtyři nepřátelští vojáci, ale s nemocným naštěstí zacházeli ohleduplně. Brzy však museli odejít, protože v domě se chtěl ubytovat královský důstojník. Jeho sluha odnesl kapitána na matraci do malé zadní místnosti. Aby toho nebylo dost, přišli sem i nepřátelé mladšího kapitánova bratra, kteří ho chtěli zabít. Když zjistili, že měli špatné informace, ve vzteku vyhodili Françoise z okna. Naštěstí spadl do kupy hnoje. Zůstal tam ležet tři dny a tři noci, jenom tak, v noční košili a čapce.

Když nakonec přišel kapitánův katolický příbuzný M. de Croisset, stará posluhovačka mu řekla, že tělo jeho synovce je za domem na kupě hnoje. Strýc zjistil, že de Civille ještě žije, i když to není žádná sláva. Nemocný naznačil, že má žízeň. Okamžitě dostal pivo a kousek chleba. Zima v noci mu srazila teplotu a de Croisset se rozhodl, že synovce odveze na rodinný zámek v Canteleu, padesát kilometrů po proudu Seiny. Tam kapitán zůstal několik měsíců. Ke vší bídě byl ještě silně nachlazený.

Nakonec se o něj postarali dva bratři, oba šikovní léčitelé, kteří žili ve vedlejším okrese Caux. Zůstal u nich šest týdnů a v srpnu 1563 byl zcela v pořádku. Jenom hůř slyšel a nemohl hýbat pravým malíčkem, protože mu střela poranila šlachu. Později se jeho zranění v obličeji znovu otevřelo a začalo ošklivě hnisat, až z toho málem zemřel. Přesto se mu podařilo připojit se k armádě hugenotů a bojoval s nimi v několika bitvách. Nakonec musel utéct z Francie, aby unikl hněvu Jindřicha III., který začal chytat a popravovat nepřátele katolíků. V roce 1585 se François de Civille, kterého třikrát pohřbili zaživa, dostal do Anglie, kde ho dva významní lékaři zcela vyléčili.

Život mu zachránil diamantový prsten, podle kterého ho poznali. Existují další případy, kdy se zloději pokusili ukrást prsten, protože si mysleli, že okrádají mrtvolu. Jaké bylo jejich překvapení, když se „mrtvý“ probudil a prsten jim sebral. Pár zlodějů zemřelo leknutím, což svědčí o tom, že na světě je spravedlnost.

První případ, který popsal Simon Goulart starší v roce 1606, se stal v Cologne v roce 1571 během epidemie moru. Nakazila se i Reichmuth Adolchová, manželka smírčího soudce, a zdálo se, že zemřela. Pochovali ji na nedalekém hřbitově a předtím jí na prst navlékli její oblíbený drahý prsten. Tu noc hrobník, který věděl, jaké bohatství má na prstě, rakev vykopal, otevřel a snažil se nebožce prsten z prstu stáhnout.

Při tom se paní Adolchová probrala ze stavu strnulosti, sevřela ruku a začala se zvedat, oblečená jenom v rubáši. Není divu, že se hrobník tak vyděsil, že utíkal pryč a křičel. Nechal probuzenou ženu, aby se sama dostala z rakve a z hrobu. Zena vzala lucernu, kterou tam hrobník odhodil, a velice duchapřítomně si posvítila na cestu. Když zaklepala na dveře svého domu a oznámila, kdo je, sluhu její hlas vystrašil, protože si myslel, že to je duch. Vyděšeně běžel za pánem, který ho pokáral, že je dětinský. Když se pak ozvalo další zaklepání, pan Adolch šel ke dveřím sám. Měl nesmírnou radost, že se mu žena vrátila. Pomohl jí dovnitř, posadil ji ke krbu a dal jí něco na posilněnou. Simon Goulart vypráví, že „se uzdravila a přivedla na svět tři syny, kteří později odešli do kláštera. Paní Reichmuth nakonec zemřela přirozenou smrtí“.

Její probuzení bylo jako zázrak, takže když zemřela, umístili jí na hrob u kostela Svatých apoštolů v Cologne „krásný pomník“. A na její památku je na něm vyryto, že ji před pohřbením zaživa zachránil zloděj. Kopie této rytiny vyrobil a prodával v roce 1604 John Bussenmacher. Dochovalo se jich však jenom málo.

Následující případ se podobá příběhu Françoise de Ci- ville. Týká se matky barona z Panatu, který byl také šlechtic a hugenot. Když byla v devátém měsíci těhotenství, spolkla kost a udusila se. Zdálo se, že je mrtvá. Pohřbili ji s několika prsteny na prstech, ale hned tu noc ji dva sluhové vykopali a chtěli ji okrást. Jeden z nich ji nenáviděl za to, jak s ním špatně zacházela, když žila, využil tedy příležitosti a dal jí pořádných pár facek. Přitom sejí uvolnil hrtan a ona mohla zase dýchat. Posadila se. Ten muž pochopitelně v hrůze utekl. Ženě se krátce poté narodil syn, o němž v žertu říkali, že „nejdřív zemřel a pak teprve se narodil“.

Další pozoruhodný případ probuzení, svědecky doložený, se stal tetě faráře Jeana Leclerka, reformního teologa z Ze- nevy, který se v roce 1684 stal profesorem teologie v Amsterodamu. O této události se doslechl francouzský cestovatel a pozorovatel François Maximilian Misson, když doprovázel Charlese Butlera na jeho velké cestě. Zahrnul ji do své práce Putování po Itálii. Podle něj byl farář Leclerc

všeobecně považován za poctivého a objektivního člověka. Tento pán vyprávěl každému, kdo byl ochotný poslouchat, že sestra první ženy jeho otce byla pochována na veřejném hřbitově v Orléansu s prstenem na prstě. Hned druhý den v noci jeden místní člověk otevřel rakev, ale zjistil, že prsten nejde stáhnout. Proto se jí snažil prst uříznout; bolest probudila ženu k životu a ona začala křičet. Vystrašený zloděj se dal na útěk, aniž by svůj záměr dokonal.

Také této ženě se podařilo vylézt z hrobu a dojít temnými ulicemi domů. Prožila s manželem dalších deset let, a jak dodává Misson, „darovala mu dědice“.

Misson píše o dalším velice podobném případu, který se stal ve francouzském Poictiers „několik let“ předtím, než vyšla poprvé jeho kniha (1691). Jde o paní Mervacheovou, manželku kováře, která trpěla apoplexií (jde o náhlou ztrátu vědomí, ochrnutí některé části těla, ztrátu řeči, vidění atd. v důsledku náhlé poruchy krevního oběhu v určité oblasti mozku). Vyjádřila přání, aby ji pochovali s některými drahými prsteny. Toto přání jí splnili.

Následující noc ji chudý soused, který věděl o její žádosti, vykopal a snažil sejí prsteny stáhnout z ruky. Bylo to těžší, než očekával. Choval se tak neurvale, až se paní Merva- cheová probrala z kómatu. Okamžitě „si nahlas stěžovala na bolest“. Vyděšený zloděj utekl a probuzená žena se podobně jako ostatní vrátila domů. Misson vyprávění zakončil sdělením, že paní Mervacheová žila pak ještě řadu let a „narodilo se jí několik dětí, z nichž některé pokračují v řemesle svého otce v Poictiers“.

Následující příběh, který se prý udál v Anglii, se hodně. podobá příběhu tety Jeana Leclerka. Tady je stručný záznam,

který se objevil v časopise New and Marvellous Chronicle v roce 1794:

Manželka ševče z Cripplegatu údajně zemřela. Podle přání ji pochovali ve svatebních šatech; na prstě měla prsten a hrobník se rozhodl, že ho ukradne. V noci otevřel hrob, a když zjistil, že prsten nejde dolů, vyndal nůž, aby ho odřízl i s prstem; tato operace probudila ženu k životu, takže si v rakvi sedla. Výděšený zloděj vzal do zaječích a žena sebrala jeho lucernu a odešla domů. Zaklepala na manžela a žila s ním ještě několik let. Na místním hřbitově má dodnes pomník.

Kostel sv. Gilese, který je dnes zavřený, je onen „cripple- gateský kostel“. Žádný takový pomník tam ale nestojí. Navštívil jsem kostel a hledal jsem památník při dvou příležitostech. Dokonce jsem se na něj ptal Franka Majora, který každý týden přednáší o historii kostela a ví o této stavbě víc než kdokoli jiný. Ale nikdy neslyšel, že by se tady něco podobného stalo.

Bývala tady údajně pamětní deska věnovaná mladé dámě Constance Whitneyové. Už je zničená stejně jako ostatní. Rozbili ji při bombardování v poslední válce, ale naštěstí ji předtím vyfotografovali a snímky jsou uložené v kostele. Na desce byl tepaný reliéf znázorňující Constance, jak vychází z otevřené rakve. Dalo by se to snadno splést s případem vzkříšení, který jsme popsali výše. Ve skutečnosti reliéf znázorňuje zmrtvýchvstání o soudném dni. A vytesaná slova nemluví o tom, že ženu probudil k životu zloděj, ale hovoří se tam jenom o původu mladé ženy a o jejích vlastnostech. Jak je napsáno, „byla vtipná, zábavná a vážila si rodičů“. Je zvláštní, že tam není uvedeno datum narození ani úmrtí, ačkoli jsem zjistil, že se narodila v roce 1610 a zemřela v roce 1627. A nebyla to žena ševče; vůbec nebyla vdaná. Ve skutečnosti byla šlechtična, protože byla dcerou sira Roberta Whitneyho a jeho ženy Anně. Zdá se pravděpodobné, že Constance Whitneyová není ženou, o které psaly výše citované noviny.

Je zajímavé, že o podobných případech se často psalo ve Spojených státech a v Kanadě. Například jednou večer, asi v roce 1849, šel jeden newyorský obchodník s moukou se svou ženou na ples. Zena měla krásné šaty a drahé šperky a obchodník na ni byl pyšný. Když tančili, manželka najednou zkolabovala a zdálo se, že zemřela. Obchodník byl zdrcený a rozhodl se, že ji pochová, tak jak byla oblečená, protože jí to velice slušelo. Proto nechtěl dovolit pitvu.

V den pohřbu pršelo a manžel smuteční obřad odložil, aby hosté nepromokli. Rakev se ženou dočasně uložil v márnici. Majitel pohřebního ústavu toho využil a v noci rakev otevřel, protože chtěl nebožce ukrást šperky. Když se jí snažil stáhnout diamantový prsten, sedřel jí kůži a ona najednou nabyla vědomí. Otevřela oči a zasténala. Zloděj utekl a nechal ženu být. Ta vylezla z rakve a vydala se domů. Později se zcela uzdravila a porodila několik dětí. „Dvě z nich ještě žijí,“ tvrdil majitel pohřebního ústavu, který to zažil, v roce 1889. ‘

Poslední případ tohoto typu se prý stal v rybářské vesnici Lunenburg na východním pobřeží Nového Skotska v Kanadě. Popisuje ho folkloristka Helen Creightonová ve své knize Duchové s modrým nosem, která vyšla v roce 1954. Ačkoli se nezmiňuje o datu, zdá se, že událost se odehrála na konci devatenáctého nebo na začátku století dvacátého.

Zenu, které se to stalo, pochovali s diamantovým prstenem, který viděli tři mladí lumpové, než její rakev zavřeli. Hned tu noc se vydali s rýči na hřbitov a mrtvé tělo vyhrabali. Když se však snažili sundat ženě prsten z prstu, probrala se ze stavu strnulosti, sedla si a zloděje oslovila. Jeden z nich se svalil na zem a byl na místě mrtvý. Zbývající dva utekli. Ženě se podařilo dojít domů, ale když přišla k vlastnímu domu, rodina nejdřív nechtěla věřit, že se vrátila z hrobu. Žila pak ještě několik let, ale říká se, že se nikdy neusmála ani nepromluvila.

Chtěl jsem se o tomto případu dovědět nějaké podrobnosti, a proto jsem napsal Clarymu Croftovi, který uspořádal po smrti dr. Creightonové její písemnosti a který je nejlepší současný folklorista v Novém Skotsku. Ptal jsem se ho, jestli se ta událost skutečně stala, a pokud ano, kdy se stala a jak se jmenovala ta žena. Odpověděl mi: „Neznám žádnou skutečnou příhodu, která by tomu odpovídala; existovalo sice mnoho případů tohoto druhu, ale ty patří spíš do oblasti paranormálních jevů“. A pak dodal:

Je zajímavé, že na podobné příběhy narazíte v Německu, protože oblasti, kde se tento příběh v Novém Skotsku stal, se říká Holandské (Dutch) pobřeží. A Dutch je odvozeno ze slova Deutch, jak říkali dávní osadníci, kteří přijeli do okresu Lunenburg z německy mluvících států v roce 1752.

Z toho by se dalo vyvodit, že Němci, kteří se přistěhovali z oblasti kolem Cologne a znali příběh Reichmuth Adol- chové, ho mohli přenést do Lunenburgu, kde se, příslušně upravený, stal součástí místního folklóru. Nebo se to tam možná skutečně stalo, ale některé podrobnosti za ty roky upadly v zapomnění. Byl bych rád, kdyby se našel nějaký obyvatel Nového Skotska, který by do této záležitosti vnesl další světlo.

Upálení zaživa

Kremace se hojně využívala v pohanském světě, a i když ji v křesťanské Evropě na mnoho století nahradilo pohřbívání, v posledním století získala zase převahu díky moderním metodám zpopelňování. V současné době se víc než sedmdesát procent zemřelých ve Velké Británii spaluje a toto procento každoročně stoupá.

Například už Homér ve svých eposech Ilias a Odyssea píše o tom, že Rekové dávali přednost kremaci v době trojské války (1194-84 př. n. 1.). A Platon ve své Republice popisuje, jak Er, syn Armenia, řeckého osadníka z Pampylie v Malé Asii, zdánlivě padl v bitvě a pak ho nechali deset dní mezi ostatními mrtvolami. Když jeho tělo, které se vůbec nerozkládalo, nakonec vyndali a umístili na pohřební hranici, probral se k životu, naštěstí dřív, než ji zapálili. Tento případ uniknutí před upálením zaživa je jedním z nejstarších dochovaných.

Rekové i Římané věřili, že kremace osvobodí duši z její tělesné schránky, nicméně prováděli i pohřby do země, hlavně v pozdějších letech. Domnívali se, že pokud se mrtvé tělo nespálí ani nepochová, duše se nedostane do ráje tisíc let. Správné zacházení s mrtvým tělem bylo důležitým rituálem.

Oba národy si uvědomovaly, že příznaky smrti nejsou v žádném případě spolehlivé, a proto používaly různé metody, jak zajistit, aby nikdo nebyl omylem spálen nebo pochován zaživa. Mrtvolu například nejdřív omyli teplou vodou, takže kdyby v člověku zůstala jen jiskřička života, tření a teplo by ho mohly probudit. Když zemřelého navoněli a oblékli do bílého roucha, stála nebo seděla u něj osm dní

skupina žen, známých jako plačky. Věřilo se, že jejich zpěv a pláč by probudily člověka, který není mrtvý. Tělo obvykle nepoložili na pohřební hranici nebo do hrobu dřív než devátého dne, i když někdy tak dlouho nečekali.

Jak jsme viděli na příkladu Era, devítidenní odklad by pokaždé nemusel zabránit tragickým omylům. Plinius Starší zachytil ve své Přírodovědě tři Římany, kteří se probrali k životu na pohřební hranici. Ani jeden se však nezachránil.

První byl Caelius Tubero, druhý Acilius Aviola a třetí Lucius Lamias. Acilius Aviola, stejně jako Caelius Tubero, byl prohlášen za mrtvého a prodělal obvyklé přípravy na pohřeb, které jsme popsali výše. Probral se, až když zapálili oheň a plameny ho začaly spalovat. V té chvíli už většina smutečních hostů odešla. Zůstal tam jenom jeho starý učitel, a i když se snažil ze všech sil, nedokázal zachránit svého žáka před upálením.

Nejvýznamnější osobou byl Lucius Lamias, soudní úředník nejvyššího smírčího soudu, který se jako druzí dva probudil ze stavu strnulosti až na hořící hranici. Nikdo už mu nemohl pomoct. Záchrana byla velice obtížná, protože hranice pro prominentního Římana byla několik metrů vysoká a široká a byla z měkkého dřeva borovice a smrku, které obsahují hodně pryskyřice. Do ohně se přidával olej, tuk, kadidlo a podobné hořlaviny. Plameny byly brzy tak mocné, že se nedalo k hranici ani přiblížit.

Pohřbení zaživa se ve starém Římě také často používalo jako trest. Odsuzovali se k němu žháři, zvlášť když při požáru někdo zahynul, zrádci, vojenští zběhové a penězokazci. Židé využívali zvlášť odpornou variantu upálení zaživa, kterou trestali rouhače. Zahrabali je po kolena do země a pak jim do krku nalili tekuté olovo.

Kremace na hranicích se dnes provádí jenom v Indii a občas se stane, že zdánlivě mrtvý vystraší pohřební hosty, když se probudí před hranicí nebo už na ní. Takový případ se stal v lednu 1989, kdy se na hranici nečekaně probrala stoletá žena.

Děti, vnoučata a ostatní příbuzní Kalenben Balabhaiové se rozhodli, že se s ní rozloučí, jak se patří. Dva dny po smrti ji odnesli z domu na místo vyhrazené ke spalování, kde pečlivě připravili ze suchých polen pohřební hranici. Mrtvou, oblečenou do bílých saténových šatů, položili nahoru a zasypali ji květy. Všichni sledovali, jak se nejstarší syn zesnulé chystá zapálit oheň.

Ale když se shýbl, že hranici zapálí, najednou se nahoře stařenka pohnula, sundala ruce z bílých šatů, zamžourala do slunce a sedla si. Pak se podívala na šokované lidi kolem a netrpělivě se zeptala, co to proboha dělají, a žádala, aby ji odnesli domů.

Další případ se stal také v Indii na počátku dvacátého století. Unik před smrtí upálením byl jenom jednou epizodou v neuvěřitelném příběhu, který působí jako román. Je v něm zmizení šlechtice, ohrožené dědictví a nakonec návrat k titulu i majetku a myslím, že si zaslouží, abych ho vyprávěl celý.

Kumar Ramendra Narajan Roj byl druhorozený syn majitele velkého panství ve východním Bengálsku, nyní Bangladéši. V květnu 1909 mu bylo pětadvacet a byl šťastně ženatý s dvacetiletou Srimati Biblabati Devi.

Na počátku měsíce mladý pár odjel s přáteli na kratší dovolenou do Dardžílingu v podhůří Himálaje. Krátce po příjezdu kumar Ramendra vážně onemocněl, upadl do bezvědomí a všichni si mysleli, že zemřel. Jeho žena rozhodla, že ho nechají spálit na místním pohřebišti, a proto tam v sobotu v noci 8. května 1909 převezli jeho tělo. Pohřební hranice už byla připravená.

Ale než ji mohli zapálit, začalo hustě pršet a všechno nasáklo vodou. Přítomní hosté se běželi schovat. Jenom zdánlivě mrtvý kumar zůstal ležet tam, kde byl. Když déšť ustal a smuteční hosté se vrátili, překvapeně zjistili, že jeho tělo tam už není.

Silný déšť probral Ramendra k vědomí. Protože si nic nepamatoval, vstal a slezl z té děsivé hranice a ztratil se v temné noci. Za dva nebo tři dny náhodou potkal skupinu žebráků žijících v lese. Dali mu najíst, postarali se o něj a nakonec ho zcela přijali mezi sebe. A tenhle bohatý šlechtický synek s nimi zůstal. Hledal osvětu a žebral o jídlo a almužnu celých dlouhých dvanáct let.

V roce 1921 se dostali až daleko na jih do Dháky, kde shodou náhod Ramendru poznal jeden z jeho bývalých přátel. Toto překvapivé zjištění mu vrátilo paměť a on si najednou ke svému úžasu uvědomil, kdo ve skutečnosti je. Prázdnota jeho života se naplnila - on, žebrák bez domova, byl teď opravdový princ. Vypadá to jako pohádka, ale je to pravda.

Nicméně rodina ho nepřijala s otevřenou náručí a manželka odmítla uvěřit, že je to její tak dlouho pohřešovaný manžel. Zašla dokonce tak daleko, že tvrdila, že skutečný kumar Ramendra „zemřel v její přítomnosti kolem půlnoci 8. května 1909 po akutní žlučníkové kolice a že jeho tělo bylo spáleno druhý den ráno“. A přísahala, že tenhle žebrák je podvodník, protože to ani není Bengálec.

Naneštěstí kumarův otec byl už v té době mrtvý a sourozenci si jeho totožností nebyli jistí. Není divu, že se manželka tak bránila jeho návratu, protože po něm zdědila dost velký majetek, kterého by se musela vzdát. Následoval zdlouhavý soudní proces, v jehož průběhu byly vyslechnuty stovky svědků, a až v roce 1946 Nejvyšší soud rozhodl v Ramen- drův prospěch. Druhý kumar z Bhowralu získal zpět své právoplatné postavení ve společnosti a svůj majetek.

V současné době se kremace neprovádějí venku, a tím je možná omezen počet návratů zdánlivě mrtvých do života. Zemřelí jsou zavřeni uvnitř rakve. Pozitivní je, že kremace se může uskutečnit až po ohledání mrtvého a na základě rozhodnutí dvou nezávislých lékařů. Tím se snižuje pravděpodobnost chybné diagnózy. Z toho plyne, že procento lidí spálených zaživa je daleko menší než lidí pochovaných zaživa.

Jak už jsem řekl, kremaci prováděly v Evropě už pohanské národy. Jak se na evropském kontinentu šířilo křesťanství, postupně byla nahrazována pohřby do hrobu. Křesťané totiž věřili, že mrtvý by měl vstát z mrtvých o soudném dni, což by nebylo možné, kdyby jeho tělo spálili. Upalování bylo v křesťanském světě vyhrazeno čarodějnicím, kacířům, královrahům a zrádkyním (zrádné muže stínali) a na onom světě těm, kteří přišli do pekla.

Na počátku devatenáctého století, kdy se výrazně zvýšil počet obyvatel ve městech, se stal vážným problémem nedostatek místa pro pohřbívání. Hřbitovy musely pojmout obrovská množství mrtvých. Pohřbívalo se do mělkých hrobů a okolí hřbitovů bylo znečištěno částmi rozkládajících se těl, hlavně v létě. A protože církev se nechtěla vzdát poplatků za pohřby, které tvořily významnou součást jejích příjmů, mlčky trpěla, nebo dokonce podporovala všechny podezřelé činnosti. Jen když se ušetřilo místo pro nové pohřby. Peter Jupp popisuje ve své knize Z prachu v popel, jaké se někdy děly příšerné věci:

Obchodníci bez skrupulí využívali k pohřbívání nejrůznější místa - na nejlevnějších pozemcích, ve stokách, v základech nových silnic nebo mostů. Tehdy církevní hodnostáři často pohřbívali chudáky ve velkém v neděli odpoledne. Lidé si z toho dělali legraci, že církev pracuje jenom v neděli.

Zmiňuje se také o tom, jak ve čtyřicátých letech devatenáctého století sehrála kremace důležitou roli při pokusu nacpat neuvěřitelných 80 000 lidí do prostoru určeného pro tisíc. Bylo to možné proto, že „nové mrtvoly v noci vykopali a spálili v nedaleké dílně“. Tato pochmurná noční aktivita skončila, když dílna shořela a posvítila na hromady mrtvol, které čekaly na spálení.

V této době se začaly rozmáhat krádeže mrtvol. Zloději dodávali čerstvé mrtvoly lékařům, kteří je potřebovali pro studenty nebo pro vlastní potřebu na hodiny anatomie. Někteří sloužili jenom jako prostředníci a odváželi ukradené mrtvoly ze hřbitovů do piteven. Většinou je též vykopávali. Byla to odporná práce, ale trh se rozšiřoval a zákazníci platili velice dobře. Krádeže mrtvých nebyly nelegální, protože mrtví nikomu nepatřili. Totéž neplatilo o šatech, které měl mrtvý na sobě, nebo o rakvi. Zloději mrtvol si dávali velký pozor, aby odnesli ze hřbitova jenom tělo. Následující inzerát svědčí o tom, jaká byla po tělech poptávka:

Místnost je otevřena pro pitvání od 9 dopoledne do 2 odpoledne, od 10. října do 20. dubna, a provádějí se tu pravidelné demonstrace pitvaných částí; probíhají tady cvičení z anatomie a chirurgie; na mrtvých tělech se provádějí operace; učí se tu i očkování a různé další věci.

Několik zlodějů mrtvol, jako notoricky známí Burke a Hare z Edinburghu, nakonec přišlo na to, že nejsnadnější způsob, jak získat mrtvoly pro své zákazníky, je vražda.

Naštěstí zákon z roku 1832 zastavil krádeže mrtvol, protože umožnil, aby lidé svá těla předem darovali ke studijním účelům.

Problém přeplněných hřbitovů se začal řešit až po vážných epidemiích cholery v roce 1848. Rada lékařů se domnívala, že cholera se šířila (stejně jako v letech 1831-1832) z hřbitovů. Stížnosti veřejnosti přinutily vládu lorda Johna Russella, aby v roce 1850 schválila zákon, který zakazoval další pohřbívání na londýnských hřbitovech a omezoval jejich počet v ostatních městech. V letech 1852 až 1862 bylo údajně zavřeno kolem čtyř tisíc hřbitovů.

Není proto náhodné, že v roce 1874 byla založena Společnost přátel žehu, která si kladla za cíl nahradit pohřbívání kremacemi. Prvotní reakce byla nepřátelská. Nejen u veřejnosti, která kremaci považovala za útok proti církvi, ale i u policie a lékařů, kteří se obávali, že „kdyby se později vyskytlo podezření, že byl někdo otrávený, nebylo by možné je prověřit“.

Jenže lidé umírali dál a něco se s jejich těly dělat muselo. Problém se vyřešil v krátké době. Byly vybudovány velké hřbitovy na předměstích, kam se vešly stovky tisíc hrobů a kde bylo příjemné prostředí včetně stromů, záhonů květin, trávníků a cestiček. Jejich údržbu platily místní radnice. Takže například v Londýně vyrostly na předměstích dnes známé hřbitovy jako Abney Park, Camberwell, Hampstead, Hanwell, Kensal Green, Paddington a další.

Obyvatelé vnitřního města se tak oddělili od svých blízkých zesnulých, kteří už se nepochovávali tam, kde žili. Návštěva jejich hrobů navíc často vyžadovala dlouhou cestu veřejnou dopravou, kterou si chudí lidé nemohli dovolit. A ani na to neměli čas.

Tyto problémy způsobily, že se snížil počet návštěv hřbitovů, a tím došlo k psychologickému oddělení živých od mrtvých. A to spolu se skutečností, že církev byla zákonem o pohřbívání z roku 1850 zbavena odpovědnosti za udržování hřbitovů, smrt zesvětštilo. Rada nových hřbitovů byla ekumenických a často leželi křesťané vedle příslušníků jiné víry, i když na oddělených místech.

I když vznikaly nové hřbitovy, všem, kteří se tímto problémem zabývali, bylo jasné, že jednou nastane chvíle, kdy i tyto hřbitovy budou plné. Vždyť ve Velké Británii ročně průměrně umíralo víc než půl milionu lidí. Pohřbívání hluboko do země sice zabraňuje šíření zápachu, ale lékařská veřejnost postupně dospěla k závěru, že bakterie z rozkládajících se mrtvých těl znečišťují zdroje pitné vody a jsou stále nebezpečnějším ohniskem nemocí.

Zdravotnická osvěta plus problémy spojené s nedostatkem místa nakonec pomohly rozšířit myšlenku spalování mrtvých těl mezi inteligencí. Jejich mluvčím se stal známý chirurg sir Henry Thompson. Obhajoval kremaci ve svém článku, který se objevil v lednu roku 1874 v Contemporary Review. Kladl si otázku, jak by se mrtvé tělo mohlo rozložit na jednotlivé látky rychleji, bezpečněji a příznivěji. Jeho odpověď zněla: „Může to být ve vhodně konstruované peci.“

Technický pokrok umožnil, aby kremace získala pevné místo. Bylo jasné, že mrtvá těla nebudou v Anglii spalována na hranici jako v Indii. Naštěstí už proběhly první experimenty v Itálii, kde doktor Polli spálil v milánské plynárně těla psů. To mu umožnilo určit správnou směs plynu z uhlí a vzduchu, která byla třeba k tomu, aby se těla zvířat spálila beze zbytku. Profesor Brunetti postavil pec na dřevo, kde lidské tělo shořelo za dvě hodiny. Odpadní plyn neutralizoval v dřevěném uhlí, čímž zabránil znečišťování ovzduší. Pec byla předvedena veřejnosti na výstavě ve Vídni v roce 1873. Později spálil sir Henry Thompson ve zdokonalené peci na dřevo mrtvolu vážící 65 kilogramů a za padesát minut z ní zbyly dva kilogramy jemného popela. Odpadní plyny procházely druhou pecí.

Dalším důležitým krokem, který udělali sir Henry Thompson a další, bylo založení Společnosti přátel žehu v roce 1874, aktivně podporující kremace. Vydávali články a knihy o tomto problému a pořádali veřejná shromáždění. V roce 1878 koupila Společnost pozemek ve Wokingu a následující rok tam postavila pec podle projektu profesora Goriniho z Itálie. Jako prvního tam úspěšně spálili koně. Ale povolení ke spalování lidských těl dostali od ministerstva vnitra až v roce 1885 a 26. března toho roku byla legálně spálena první žena.

Rozvoji kremací napomohl strach lidí z pohřbení zaživa, neboť mezitím vyšla najevo řada takových případů. Navíc někteří lékaři varovali, že člověka snadno prohlásí za mrtvého nekvalifikovaní lidé, jako jsou příbuzní, zaměstnanci pohřebních ústavů, a dokonce věřitelé, kteří by mohli mít na smrti konkrétního člověka finanční zájem. Laxní přístup lékařské veřejnosti k pohřbívání zaživa dal podnět k založení Společnosti na ochranu před pohřbením zaživa, která vedla aktivní kampaň za změnu zákona. Její členové chtěli dosáhnout toho, aby lékaři nesměli vydat úmrtní list bez ohledání mrtvého. Za tyto změny bojovali až do roku 1930.

Společnost přátel žehu a Společnost na ochranu před pohřbením zaživa stály na stejné straně. Tvrdily, že kremace by zabránila pohřbení zaživa, ale nebraly v potaz skutečnost, že spálení by mohlo mít stejně hrůzný konec - v případě, že dotyčný by byl dosud naživu.

Ačkoli s kremacemi se ve Velké Británii začalo v roce 1885, jejich počet byl po mnoho let nízký. Je pravda, že každoročně se nepatrně zvýšil, ale v roce 1919 dosáhl celkový počet pouhých dvou tisíc ve čtrnácti krematoriích z celkového počtu 579 352 zemřelých. Toto číslo zůstalo téměř stejné následující čtyři roky. Až v roce 1924 se počet kremací zvýšil na 2935 a od té doby téměř neustále rostl. Skoro 10 000 lidí bylo spáleno v roce 1935 a za šestnáct let, v roce 1951, jich bylo už 100 000. V roce 1960 dosáhl celkový počet 200 000 a v roce 1968 byla spálena polovina zemřelých ve Velké Británii. V roce 1996 bylo ve 230 krematoriích v zemi spáleno celkem 445 934 lidí, tedy 71 procent všech zemřelých.

Zákon stanoví, že před kremací musí mrtvolu pečlivě vyšetřit dva nezávislí lékaři, kteří potvrdí úmrtí. Rovněž musí potvrdit, že člověk nezemřel násilnou smrtí. Tato dvojí kontrola přirozeně pomáhá zabránit případnému upálení zaživa, ale nemůže tuto možnost zcela vyloučit. I dva lékaři se můžou mýlit. Naštěstí na všechno dohlížejí ještě další lidé - posádky záchranek, policisté, zaměstnanci márnic a pohřebních ústavů, kteří často rozpoznají známky života u těch, kteří mají být spáleni.

Musím vám vyprávět příběh, který se mi stal. Před mnoha lety, když jsem studoval na univerzitě, jsem o prázdninách pracoval na velkém londýnském hřbitově, kde se mrtví pohřbívali, ale také spalovali. Kremační pec byla postavena v roce 1922.

Práce na hřbitově v létě patří k těm nejpříjemnějším. Člověk je venku, není to žádná dřina a zákazníci si nikdy nestěžují. Měl jsem za úkol vytrhávat plevel, stříhat živé ploty, sekat trávu, odklízet zvadlé květiny a vůbec udržovat pořádek. Na hřbitově jsem zažil různé podivné věci. Jednou ráno jsme u hrobu v řeckém oddělení našli nahou ženu. Zavolali jsme policii, aby ji odvedli, a jak se ukázalo, utekla večer předtím z jednoho blázince.

Nepracoval jsem na hřbitově dlouho, když se stala následující událost. Jeden stálý zaměstnanec se mě zeptal, jestli jsem někdy viděl kremaci. Když jsem odpověděl, že ne, poklepal mě po rameně a usmál se. Odvedl mě postranními dveřmi k peci na koks. V krematoriu byly dvě moderní pece na plyn, velmi výkonné, nicméně si tu nechávali starší typ na koks, který pracoval pomaleji, ale měli ho rádi pro jeho spolehlivost. V pecích hučelo a sálalo z nich teplo. Zřízenec se shýbl, otevřel železná dvířka a já uviděl žhavé uhlí a ke svému překvapení i lidskou kostru. Lebka byla kousek od dvířek, takže jsem jasně viděl lebeční švy.

Když jsme pak vyšli ven, všiml jsem si otevřené plechovky přede dveřmi, kterou jsem cestou dovnitř přehlédl. Byla vysoká přes půl metru, měla asi třicet centimetrů v průměru a byla plná drobných, asi dvoucentimetrových zbytků kostí. Zeptal jsem se kolegy, proč tam jsou, a on mi řekl, že jsou z pece na koks a že je později rozemelou na popel. Napadlo mě, že těch kostí je nějak moc.

„Opravdu nejsou z jednoho člověka?“ ujistil jsem se.

„Ne,“ odpověděl. „Tak ze čtyř pěti.“

„Ze čtyř nebo pěti?“ podivil jsem se. „Ale jak je rozliší?“

Pokrčil rameny. „To nejde.“

„Takže když si někdo přijde pro popel své ženy nebo příbuzného, dostane popel z různých lidí,“ řekl jsem nedůvěřivě.

„Je to tak.“

To byl problém starých typů pecí. Trvalo dlouho, než se rozpálily a zase vychladly, takže zbytky kostí nebylo možné vybírat po každé kremaci. Aby se ušetřil čas, spalovalo se po sobě několik zemřelých a pak se pec nechala přes noc vychladnout a ráno se kosterní úlomky vyndaly z roštu. Ohromilo mě, když jsem si pomyslel, že všichni ti lidé, kteří mají v urnách popel svých blízkých, netuší, že v nich mají i popel úplně cizích osob.

Kremace v Americe měly podobný osud jako v Británii. Jejich propagátoři se museli vyrovnávat s počáteční nedůvěrou. Jedno z prvních krematorií bylo postaveno v roce 1885 v Baltimoru v Marylandu, kde se o dvacet pět let později stala tragická událost. V Británii o ní vyprávěl F. Jenkins, viceprezident americké Společnosti pro předcházení pohřbívání zaživa, když se účastnil schůze sesterské organizace v Londýně v únoru 1909. Pan Jenkins nejen vyzval zdejší vládu, „aby vážně uvažovala o nutnosti vydat zákon, který by napravil neuspokojivý a nebezpečný stav zákona o pohřbívání“, ale také využil příležitosti a popsal, co se stalo v baltimorském krematoriu.

Nedávno se při zasouvání rakve do pece ozval strašný křik a jekot. „Ale rakev už byla uvedena do pohybu a nedalo se nic dělat,“ vyprávěl pan Jenkins šokovaným posluchačům. „Shořela během pár minut.“ Ten člověk uvnitř zřejmě byl ve stavu strnulosti, ze kterého se probral chviličku předtím, než ho zachvátily plameny.

Jeho vyprávění okamžitě vyvolalo v Americe odpor; ozval se též Lewis Ehlers, dlouholetý zaměstnanec baltimorské- ho krematoria, a řekl, že neví o žádném případu upálení živého člověka. Rakve se do pece zavádějí na vozíku, a ne nějakým mechanismem, který nejde zastavit. Snad největší ránu hodnověrnosti Jenkinsova vyprávění zasadil ředitel newyorského krematoria J. E. Carrol, který prohlásil, že vlastně všechny osoby v Americe, které se spalují, se nejdřív balzamují, a proto jsou určitě mrtvé. Pan Carroll poznamenal: „Neklamným příznakem smrti je absence krve v žilách. Kdyby se při balzamování zjistilo, že někdo má v žilách krev, bylo by jasné, že ten člověk ještě žije, a podle toho by se s ním zacházelo.“

Proto se zdá, že pan Jenkins byl nejspíš mylně informován. V Británii by se takové omyly mohly teoreticky stát, protože tady se těla příliš často nebalzamují. Proto jsem napsal ředitelům některých nejstarších krematorií, aby prověřili, zda se u nich někdo neprobudil k životu, než ho spálili. Všichni odpověděli, že takový případ neměli. Paní Carole Fennerová, generální manažerka krematoria ve Wokingu, které bylo postaveno v roce 1885, mi stručně oznámila: „Mám to potěšení sdělit vám, že nemám žádnou povědomost o tom, že by se někdo před kremací probudil.“

Pan Phillip Stephenson, ředitel krematoria v Leedsu, které bylo postaveno v roce 1905, byl o něco vstřícnější: „Nejsem si vědom žádných případů, že by byl spálen někdo živý. Vím o jediných dvou případech, o kterých se psalo. Šlo o to, že lidé, kteří byli jako mrtví převezeni do márnice, se najednou probrali.“ Paní Sheila Thompsonová, ředitelka krematoria v Birminghamu, postaveného v roce 1937, odpověděla podobně: „Musím říct, že o ničem takovém nevím. Osobně bych byla velice skeptická k vyprávěním tohoto typu, zvlášť dnes, kdy se pohřbívání i spalování věnuje tak velká pozornost.“

Pan Andrew Helsby, ředitel krematoria v Manchesteru, které bylo postaveno v roce 1892, mi sdělil: „Pracuji v krematoriu od roku 1973 a nikdy jsem o ničem takovém neslyšel.“ Připojil vysvětlení, proč si to myslí:

Před kremací tělo vyšetří dva nezávislí lékaři a při přípravě na pohřeb se mu věnují zaměstnanci pohřebního ústavu. Je velice nepravděpodobné, že by si nepovšimli nějaké známky života. A co se týče pohřbívání do hrobu, nikdy jsem nepracoval na hřbitově, ale neslyšel jsem, že by se někdo v hrobě probral.

Pitva zaživa

Lidé rozřezávají mrtvoly už velice dlouho a z mnoha různých důvodů. Mezi kanibaly to vždycky byla nezbytná součást rituálu a staří Egypťané, kteří vynikali v balzamování, své mrtvé běžně vyvrhovali, aby je mohli nakonzervovat.

V současné době mrtvoly pitvají studenti medicíny, patologové a chirurgové, kteří potřebují orgány pro transplantace. Metody určování smrti nejsou bohužel dokonalé, a proto ne všichni nebožtíci, které otevřou, jsou opravdu mrtví.

V šestnáctém a sedmnáctém století byly oblíbenými formami trestu - především pro kacíře - oběšení, vyvržení a rozčtvrcení. Obětí vyvržení byl i Angličan Edmund Genin- ges. Narodil se jako protestant, ale za svého pobytu ve Francii konvertoval ke katolíkům, a dokonce byl vysvěcen na kněze. Pak se vrátil do Anglie a působil tam jako misionář, čímž se dopustil velezrady. 7. listopadu 1591 ho spolu s dalšími dvěma katolickými knězi a čtyřmi laiky, kteří jim pomáhali, zatkli při mši v londýnském domě souvěrce Swythuna Well- se. Všechny odsoudili k smrti. Kněze za velezradu a laiky za hrdelní zločin. Geninges a Swythune Wells byli 10. prosince 1591 oběšeni a vyvrženi. Guningesova smrt patří k nejotřesnějším, které máme doloženy.

Oba muže přivlekli přivázané ke katrům k popravišti, vedle něhož hořel oheň. Pak je odvázali, vytáhli nahoru a svlékli do košile. Geninges měl jako první vylézt na žebřík u šibenice a strčit hlavu do oprátky. Když stál nahoře, vyzvali ho, aby se přiznal ke zradě. Slíbili mu, že dostane milost, když to udělá. Ale on dál tvrdil, že nespáchal žádný zločin, jenom se hlásil ke své víře a náboženství. Jeho zar-

putilost rozzuřila vyšetřovatele Toplisse tak, že poručil katovi, aby odstrčil žebřík. Sotva se však Geninges zhoupl ve vzduchu, Toplisse ho nechal odříznout; odsouzený byl pořád při vědomí a dokonce se postavil.

Toplisse to neudělal ze soucitu. Byl to akt krutého sadis- mu. Protože Geningese podle litery zákona „oběsili“, mohli ho vyvrhnout. Povalili ho na zem a dovlekli ke špalku, kde mu rozřízli břišní stěnu. Vykřikl: „To je strašná bolest!“ Šokovaný Wells na něj zavolal, že už to má skoro za sebou. Pak Geningesovi vytrhli žaludek a střeva a hodili je do ohně. Kat jménem Bull mu pak rozřízl hrudník a sáhl pro srdce. Když ho vytrhával ven, stále živý Geninges zvolal: „Svatý Jiří, stůj při mně.“ Rozzlobený kat se na něj obořil: „Tak se podívejte. Držím v ruce jeho srdce a on volá svatýho Jiřího. Takovýho kacíře!“

Geningesův bratr napsal: „Náš mučedník dokonal tak krůtě svůj smrtelný život; není pochyb, že ho slavný boží soud učiní nesmrtelným.“

Stejně barbarský trest za jiné vyznání je popsán ve Druhé knize makabejských v apokryfech. Razis, starší Jeruzaléma, projevoval víc úcty Židům a jejich náboženství, než byl Nicanor, vládce Judey, ustavený syrským králem Deme- triem, ochoten tolerovat. Nicanor proto poslal do Jeruzaléma vojáky, aby Razise zajali, protože doufal, že to pro Židy bude znamenat pohromu. Nicméně Razis netoužil po tom padnout do rukou Nicanora, a když se vojáci chystali vyrazit dveře do věže, v níž se ukrýval, pokusil se o sebevraždu pádem na meč. Meč ho však nijak vážně nezranil. Když Razis uslyšel, že dveře povolily, vyskočil na zeď a vrhl se na vojáky venku. Při pádu se zranil, ale opět to přežil. Silně krvácel, ale proběhl mezi vojáky a vylezl na strmou skálu. Z břicha si vytáhl střeva a na znamení odporuje hodil na vojáky pod sebou. Pak se zhroutil a zemřel.

Ve starověku nebylo dovoleno pitvat mrtvoly lidí a vědy- chtiví zájemci museli znalosti anatomie získávat při pitvách zvířat. Jen někdy se mohli poučit na tělech lidí, která byla rozsekána na kusy ve válkách nebo při utkáních gladiátorů.

Nejstarší zákon, který umožňoval získat znalosti z anatomie prostřednictvím pitvy, byl schválen v roce 1540 za vlády

Jindřicha VIII. Společnost bradýřů a chirurgů jím získala povolení pitvat každý rok čtyři zločince oběšené v Tybumu. Jinak veškerý lidský materiál, který potřebovali, získávali nákupem těl ukradených z hrobů. Jak jsme viděli, hanebný obchod s ukradenými těly kvetl od poloviny osmnáctého století až do přijetí zákona z roku 1832. Lékaři někdy za úplatu prováděli pitvu bohatých lidí, kterou si objednaly jejich rodiny, protože si přály znát příčinu smrti. Dnes se pochopitelně pitva běžně provádí u lidí, kteří zemřeli náhle. Je to hrůzná procedura, kterou mi jeden lékař popsal jako „znásilnění mrtvého těla“. To možná vysvětluje odpor židů a muslimů k tomu, aby jejich drazí byli takto znesvěceni.

Pitva se obvykle koná několik dní po smrti. Dřív, kdy nebylo možné zabránit rychlému rozkladu, se musela provádět rychle, zvlášť v zemích s horkým podnebím. A právě nutnost provést pitvu rychle spolu s nespolehlivostí příznaků smrti vedly často k tragickým omylům, kdy skalpel patologa probudil dosud žijící osobu ze stavu strnulosti nebo katalepsie a ta zemřela na řezné rány. Na následujícím příkladu ukážeme, že chyba tohoto druhu se může stát tragédií pro oba zúčastněné.

Nej známějším chirurgem šestnáctého století byl vlámský anatom Andreas Vesalius. Studoval medicínu v Lovani a v Paříži, kde se začal zajímat o pitvání. Později se stal profesorem anatomie v Padově, Pise, Boloni a Basileji. Byl autorem mnoha anatomických objevů a dokázal, že popis lidského těla podaný v dílech Galena z Pergamu ve druhém století, které se staly oficiálními učebnicemi, byl nepřesný a zavádějící, protože vycházel z pitvání zvířat.

Vesalius zkorigoval Galenovy omyly ve své obsažné práci De corporis humani fabrica neboli O struktuře lidského těla, která vyšla v roce 1543 a jejíž text doplňují výborné obrázky. Následující rok se stal osobním lékařem německého císaře Karla V. a v roce 1559 jeho syna Filipa II. Pitvání lidí, které spousta lidí považovala za bezbožné, a kritika Galeno- va díla mu zajistily mnoho nepřátel. Prováděl i operace psů a dalších zvířat bez umrtvení.

V roce 1562 Vesalius léčil jednoho španělského bohatého muže. Tomu se však přitížilo a zdálo se, že je mrtvý. A anatom, který využil každou příležitost k pitvání člověka, okamžitě žádal mužovy příbuzné o povolení k pitvě, aby zjistil příčinu úmrtí. Co se dělo potom, popisuje Jacobus Winslow:

I když povolení získal, pitva se nekonala, protože si všiml známek života; a nemýlil se. Když otevřel hrudník a uviděl, že srdce tepe. Zděšení přátelé pitvaného obvinili před inkvizičním soudem Vesalia z vraždy a bezbožného chování.

Versalius nemohl udělat větší chybu. Ukázalo se, že je neschopný lékař, a navíc zabil muže skalpelem. Jeho nepřátelé z toho měli škodolibou radost a inkvizice ho shledala vinným z vraždy a odsoudila ho k smrti.

Šibenici však unikl díky králi Filipovi, který o něm měl vysoké mínění a požádal, aby ho ušetřili za podmínky, že vykoná pouť do Svaté země. Vesalius nadšeně souhlasil, ačkoli -jak se později ukázalo - bylo by pro něj daleko lepší, kdyby ho pověsili.

Odkládal odjezd, jak nejdéle to šlo, nakonec se nechal zlákat nabídkou prestižního zaměstnání v Benátkách. V červnu 1564 konečně odjel do Palestiny a navštívil Jeruzalém a další svátá místa. Ale zpáteční cesta, na kterou se vydal na konci září, neskončila šťastně. Když se plavil Jónským mořem na jih k Benátkám, rozpoutala se prudká bouře a jeho loď narazila na skalnaté pobřeží jednoho ostrova. Vesaliovi se podařilo doplavat na břeh, ale dostal se do zoufalé situace. „Několik dní chodil po pusté krajině a trpěl hladem. Nakonec zemřel po velkých útrapách, kdy toužil po úlevě, 15. října 1564 ve věku padesáti osmi let.“

Vesaliův pacient evidentně při vlastní pitvě nenabyl vědomí, a proto necítil žádnou bolest. Dominicus Terilli popsal ve své práci Příčiny náhlé smrti z roku 1615, jak jedna nešťastná španělská žena, o které se domnívali, že se udusila, reagovala na bolest, kterou cítila:

Po druhém říznutí nože se probrala k životu a začala křičet bolestí, čímž jasně ukázala, že je naživu. Přihlížející byli tak konsternovaní hrůzou, že anatoma obvinili z vraždy.

rf

Podařilo se mu uniknout smrti lynčováním, ale později spáchal sebevraždu, protože ho trápily výčitky svědomí.

Francouzský porodník sedmnáctého století Philip Peu popisuje, jak ho na počátku kariéry zavolali k ženě ve vysokém stupni těhotenství žijící nedaleko Paříže. Když přijel, její sousedé byli celí rozrušení. Tvrdili, že je mrtvá, a chtěli, aby jí vyoperoval dítě. Peu začal zjišťovat, je-li opravdu mrtvá. Pomocí zrcátka zkoumal, zda dýchá, a sahal jí na hrudník, jestli jí bije srdce. Ale neobjevil žádné známky života a málem uvěřil názoru jejích sousedů. Proto se rozhodl provést císařský řez. Následující události ho šokovaly.

Když jsem tu ženu rozřízl, začala se třást, skřípat zuby a pohybovat rty. To mě tak vyděsilo, že jsem si přísahal, že už se o něco podobného nikdy nepokusím. A když se mě za několik dní kolega snažil přemluvit, abych provedl císařský řez ženě pokrývače, rozhodně jsem to odmítl. Zlobil se a vyhrožoval mi. Říkal, že někdy je nutné obětovat život matky, aby se zachránilo aspoň dítě. Nakonec jsem mu řekl, že jestli hledá kata, já to nebudu.

Na prvním případu je zvláštní, že i když ta žena cítila bolest, neprobrala se a ani se nehýbala. Nezvedla ruku, nekřičela ani neotevřela oči. To svědčí o tom, že se nacházela ve stavu částečné katalepsie. Nejspíš cítila, že ji Peu prohlížel, a slyšela, co říká, ale nebyla schopná reagovat na jeho hlas či doteky.

Další obětí pitvání zaživa se stal známý francouzský autor François Prévost d’Exiles, známý jako abbé Prévost. Napsal víc než 170 knih, ale nejznámější je nesmrtelná Manon Lescaut.

Abbé Prévost trávil stáří ve vesnici St. Firmin severně od Paříže. Ve středu 23. listopadu 1763 se procházel v lese. Dostal záchvat apoplexie a zhroutil se pod stromem. Našli ho sedláci a odnesli ho na nedalekou faru. Farář věřil, že Prévost nežije, a proto přivolal místního soudce, aby potvrdil jeho smrt a určil její příčinu. Ten okamžitě nařídil pitvu. Jeho příkaz byl splněn, ale výsledek byl tragický. Abbé Prévost nebyl mrtvý a v té chvíli „se ozval srdcervoucí výkřik,

který prozradil, že oběť ještě žije. Chirurg ztuhl, ale smrtící nůž, který pronikl Prévostovými vnitřnostmi, způsobil smrtelná zranění. Nešťastník zamrkal očima a vzápětí zemřel“.

Další tragédie v pitevně je popsána v životopise francouzského chemika a státníka Jeana Antoine Captala. Když se Napoleon dověděl o jeho chemických objevech, v roce 1811 mu udělil titul hraběte de Chanteloup. Chaptal se začal zajímat o anatomii lidského těla už jako student. Škola jednou získala tělo mrtvého muže, a když se o tom Chaptal dověděl, spěchal se svým kolegou Pressinem do pitevny, aby využil příležitosti, která se mu naskytla. Odhadli, že smrt nastala asi před čtyřmi hodinami. V euforii z toho, že mají k dispozici tak čerstvou mrtvolu, začali neprodleně s pitvou. Pressine nechal Chaptala, aby udělal první řez. Jenomže je čekalo velké překvapení.

Vzal jsem skalpel a rozřízl jsem hrudní kost. Ale už když jsem to dělal, měl jsem pocit, že se tělo nepatrně pohnulo. Přerušil jsem práci a odložil jsem skalpel; v němé hrůze jsme pak s Pressinem sledovali, jak „mrtvola“ zvedla pravou ruku a položila si ji s prosebným gestem na hrudník. Zároveň lehce zavrtěla hlavou... Ten ubožák nás naprosto jasně prosil, abychom s tím přestali, než bude pozdě.

Ten muž byl bohužel tak vážně zraněný, že brzy zemřel. Chaptal neunesl pomyšlení, že zavinil jeho smrt, proto ukončil studia medicíny a zvolil si zaměstnání, kde nepřišel do styku s živými bytostmi.

K této strašlivé chybě pravděpodobně dochází i dnes, když pacient při operaci dostane nedostatečnou narkózu. Pak je při vědomí po celou dobu, nebo vědomí nabude, dřív než operace skončí. Protože lidé před operací dostávají prostředky na utlumení svalové činnosti, jsou v horší situaci než výše zmíněné oběti, protože nemůžou mluvit ani se pohnout, aby upozornili lékaře, jak trpí.

Hrůzu takového omylu zažila jedenačtyřicetiletá matka tří dětí June Blackerová, když ji v úterý 24. května 1994 operovali v Nemocnici prince Charlese v Merthyru ve Walesu. Operace měla být rutinní a bezproblémovou záležitostí,

ale ve skutečnosti to byl pravý opak. Nejdřív jí aplikovali silný prostředek na utlumení svalové činnosti, který ji úplně ochromil, takže nemohla ani pohnout očima. Pak jí podali anestetikum, jenomže dávka nebyla dostatečná. Nikdo v sále si nevšiml, že látka nezabrala, a operace probíhala, jako by žena byla v bezvědomí. Později o svém příšerném zážitku vyprávěla:

Slyšela jsem, jak lidi kolem mě mluví, ale nerozuměla jsem jim. Místnost se se mnou točila. Najednou jsem pocítila tu nejhorší bolest v životě. Nejdřív jsem si myslela, že mě píchli do ruky, ale hned mi došlo, že ta strašná bolest vychází z břicha. Rozřízli mi břicho, ale já jsem nespala. Pokusila jsem se vykřiknout. Napadala mě slova, ale nemohla jsem mluvit... Bylo to jako zlý sen. Myslela jsem si, že umřu. Tu nesnesitelnou bolest jsem cítila do té doby, než jsem konečně ztratila vědomí.

June Blackerová dostala asi za patnáct minut srdeční záchvat, což konečně lékařský tým upozornilo, že není všechno v pořádku. Naštěstí ženu zachránili masáží srdce. Na tenhle příšerný zážitek nezapomněla a měla z toho trvalé deprese a noční můry. Podala u lékařské komory stížnost pro nedbalost a nemocnice v srpnu 1998, po více než čtyřech letech, přiznala svou odpovědnost. V době, kdy jsem psal tuto knihu, ještě nebyla stanovena výše kompenzace, ale očekávalo se, že dosáhne 100 000 dolarů.

Stále větší počet lidí si nyní přeje po smrti nabalzamovat neboli nakonzervovat. Hlavně tehdy, když jejich mrtvá těla musí nejdřív dopravit k rodině nebo přátelům, kde budou pohřbena nebo spálena. S moderním způsobem balzamováním se ve větším měřítku začalo během americké občanské války, když chtěly rodiny své mrtvé syny, kteří často padli stovky kilometrů od domova, dopravit domů a tam je pohřbít. Jejich přání plnili průkopníci jako dr. Thomas Holmes, který zdokonalil a využil techniky balzamování vyvinuté v Evropě. Měly nahradit obkládání ledem, solení a další metody. Balzamování se v Americe těší takové oblibě, že skoro každý zesnulý obyvatel Spojených států je takto ošetřen.

Ochránit těla před rozkladem je obtížné a metody, které používali staří Egypťané, byly běžné ještě před dvěma sty lety. Herodotos popsal nejdražší metodu, která měla trvalý účinek. Nosními dírkami se vytáhl mozek, pak se rozřízl trup a vyjmuly se vnitřní orgány. Na jejich místo se vložila směs aromatických a konzervačních bylin, jako je myrha, dračí krev (pryskyřice různých tropických rostlin) a skořice. Nakonec bylo tělo ponořeno na sedmdesát dní do roztoku uhličitanu sodného. Herodotos také zaznamenává, že těla krásných nebo prominentních žen byla předána k balzamování až po třech čtyřech dnech, aby se zabránilo jejich znásilnění.

p

p

Případ znásilnění zdánlivě mrtvé zachytil mimo jiné dr. Michael Ryan ve své knize Příručka lékařské právní vědy a státní medicíny. Není známo, kdy přesně se to stalo, ale pravděpodobně v šestnáctém století. Hlavním hrdinou byl mladý mnich, který kamsi cestoval a zůstal na noc v domě, kde právě zemřela mladá žena. Nabídl se, že bude bdít u její postele a modlit se za ni. Ale když zůstal s mrtvou sám, nedokázal odolat pokušení. Svlékl ji a obdivoval krásu jejího těla. Ten pohled ho tak vzrušil, že využil možnosti a svůj chtíč uspokojil na bezvládném těle.

Druhý den pokračoval v cestě a za pár hodin se k překvapení všech dívka probrala k životu. Netušila nic o svém znásilnění, ačkoli nebylo pochyb, že se stalo něco podivného. Za nějakou dobu zjistila, že je těhotná, a za devět měsíců po mnichově návštěvě porodila dítě.

Na zpáteční cestě se mnich zastavil ve stejném domě a dověděl se, že jeho hanebný čin z něj udělal otce. Neutekl a ke svému zvrácenému činu se přiznal. Nabídl mladé matce, že si ji vezme, a když ho propustili z církve, slib splnil. Oba mladí lidé spolu žili šťastně a měli spoustu dětí. Takže nekrofilie může někdy skončit pro všechny zúčastněné šťastně.

Metody balzamování Egypťanů a dalších starověkých národů zjednodušil významný skotský anatom William Hunter. Zjistil, že nejsnadnější způsob, jak zajistit dočasnou konzervaci, je nahradit krev mrtvoly konzervačními prostředky. Největší úspěch měl s roztokem z terpentýnové-

ho, levandulového a heřmánkového oleje, který se vstřikoval do stehenní tepny. Pokud má být konzervace trvalá, pak se za několik hodin vyjmou vnitřní orgány, napustí se konzervačním roztokem a poté se vykoupou v roztoku kafru a alkoholu. Když se orgány vrátí na své místo, prostor mezi nimi se vyplní směsí práškového kafru, ledku a pryskyřice, kterou se také vyplní ústa, nos a další otvory. Potom se kůže natře levandulovým a rozmarýnovým olejem a nakonec se tělo uloží do rakve na vrstvu sádry, která postupně pohltí veškerou vlhkost.

Později se používaly jednodušší a účinnější konzervační roztoky, jako je arzenik s glycerinem (bohužel je jedovatý), který se vstřikoval do stehenní tepny, a roztok vody, alkoholu, kyseliny karbolové a glycerinu, který se vstřikoval do krční tepny. Tyto roztoky chránily tělo před rozkladem několik dní. Používal se také formalin, čtyřicetiprocentní roztok formaldehydu. Tyto roztoky nahradily krev, kterou z těla vypustili žilami z podpaží.

Než přišel se svou metodou William Hunter, byli balzamováni jenom bohatí lidé, protože to byla příliš nákladná procedura. Tito lidé, mezi něž patřili panovníci a členové šlechty, ovšem riskovali, že je rozříznou ještě zaživa.

To byl případ padesátiletého Williama Herberta, třetího hraběte z Pembroku, který zdánlivě zemřel po záchvatu apoplexie 10. dubna 1630. Jeho smrt nikoho nepřekvapila, protože i když měl spoustu ctností, „dopřával si radovánky všeho druhu“, a jak dodává historik lord Clarendon, „příliš se oddával ženám“. Pembroke nezkolaboval v ložnici, ale spíš po bujaré večeři, jak uvádí Clarendon.

Reverend James Granger popsal, co se stalo v místnosti, kde se balzamovalo:

Když ho rozřízli, aby ho mohli nabalzamovat, všimli si, že okamžitě po řezu zvedl ruku. Tento pozoruhodný jev vede k závěru, že nezemřel, ale měl záchvat apoplexie. Tento příběh mi sdělil jeden Pembrokův potomek, který ho často slyšel vyprávět.

Francouzský lékař Jean Janin de Combe-Blanche se ve svém článku Příčiny náhlé smrti zmiňuje o podobně hrúz-

ném procitnutí kardinála Spinoly během balzamování:

Omdlel, ale všichni si mysleli, že zemřel. Jeho lidé ho nechali rychle otevřít, aby mohl být nabalzamován. Už mu byly málem vidět plíce, když se zjistilo, že mu tluče srdce. Nešťastný muž se probral, natáhl ruku ke skalpelu, kterým ho lékař rozřízl, a odstrkoval ho pryč. Ale bylo příliš pozdě; rána byla smrtelná.

Stejně dopadl i italský kardinál Giulo Maria della Soma- glia, který se rovněž probudil během balzamování jako kardinál Spinola. Vysocí představitelé církve v zemích s horkým podnebím měli zkrátka smůlu. V roce 1830, kdy mu bylo osmdesát šest, vážně onemocněl. Postupně upadl do stavu strnulosti nebo kómatu, který byl tak hluboký a trval tak dlouho, že si ho spletli se smrtí. Aby zabránili očekávanému rozkladu a připravili kardinálovo tělo na pohřeb do rodinné hrobky, okamžitě ho začali balzamovat. Ale sotva mu balzamovač rozřízl hrudník, ukázalo se, že jeho srdce ještě tluče. Nebožák se probral k vědomí, zvedl ruku a odstrčil smrtící nástroj pryč. I když hned balzamování přerušili, nedalo se pro záchranu kardinála Somaglii nic udělat. Měl smrtelně poškozené plíce. Zemřel krátce poté „tím nejstrašnějším způsobem“.

Další osobou, která se vrátila do života při balzamování, byla francouzská herečka Elisa Felixová. Stejně jako v již zmíněných případech i ji probraly k životu bolestivé rány, které ji nakonec zabily. Elisa Felixová, uměleckým jménem Mademoiselle Ráchel, se proslavila rolemi ve velkých tragédiích, například v Moliěrově Misantropovi, a diváci ji přímo zbožňovali.

Ale talentovaná Mile Ráchel bohužel onemocněla chorobou, která tehdy byla častou příčinou úmrtí herců - tuberkulózu. Průvodními jevy této nemoci bylo hubnutí, slabost a vykašlávám krve. Krize nastala v roce 1858, když herečka pobývala doma v Canet, nedaleko Cannes. „V deset hodin večer 3. ledna,“ zaznamenala anglická autorka Joanna Richard- sonová, „se Ráchel začala dusit; asi za hodinu zbledla a hlava jí klesla na polštář... Za několik minut zemřela a držela přitom ruku své sestry, plná víry, kterou jí nikdo nemohl vzít.“

Ačkoli ji dva lékaři prohlásili za mrtvou, její smrt byla jenom zdánlivá, ale na to se přišlo až při balzamování. Operace začala brzy potom, co ji připravili na převoz do Paříže. Jenomže místní balzamovač neznal novější metody dočasné konzervace, kdy se do tepen vstřikuje konzervační roztok, a proto jí rozřízl břicho, aby odstranil vnitřní orgány. Musel s tím přestat, protože se najednou ozval bolestný výkřik a herečka otevřela oči. Celé tělo sebou škubalo. Přivolali lékaře, ale bylo příliš pozdě. I když se jí dostalo rychlé lékařské péče, její zranění byla tak vážná a ona sama byla tak zesláblá, že už se nemohla vyléčit. Pomalu skomírala, ale její konec byl nevyhnutelný. Za deset hodin zemřela.

Moderní balzamování, které lze provést rychle, má tu výhodu, že předejde tomu, aby lidé ve stavu strnulosti nebyli pohřbeni nebo spáleni zaživa. Buď totiž zemřou rychle a bezbolestně, když jim vstříknou do tepny konzervační roztok, nebo si balzamovač povšimne, že jsou naživu, a postará se o jejich záchranu.

Právě takto unikl smrti za války ve Vietnamu jeden americký voják, kterému budu říkat Homer Weisenstein. Zdánlivě ho zabila raketa Vietkongu. O tom, že se nacházel mezi životem a smrtí, svědčí fakt, že zažil oddělení vědomí od těla. Jeho duch se vznášel nahoře. Z tohoto výhodného postavení se mohl dívat na své tělo a na to, co se kolem něj děje. Viděl, jak jeho i mrtvé kamarády okrádají nepřátelští vojáci o peníze, prsteny a další cennosti. Později sledoval, jak jeho tělo i těla ostatních odnášejí zpátky do tábora členové amerického záchranného týmu.

„Vypadal jsemjako mrtvý,“ uvedl Weisenstein. „Strčili mě do pytle. Odnesli nás do auta a odvezli do márnice.“

Byl svědkem toho, jak z něj strhali špinavé šaty a umyli ho od krve. Pak se ho chystali balzamovat. Jeden zdravotník mu otevřel žílu, aby mu vytekla krev, ale protože mu ještě tlouklo srdce, náhlý proud krve ho naštěstí varoval, že voják ještě žije. Takže mu nevstříkli do žil žádné konzervační látky. Místo toho ho rychle přenesli do polní nemocnice, kde ho zachránili. Následně ho přeložili na normální pokoj.

„Byl tam kaplan, který mě uklidňoval, že všechno bude v pořádku,“ vzpomínal Weisenstein. „Už jsem se na sebe nedíval shora. Byl jsem zase zpátky ve svém těle.“ Tento voják se vrátil do života.

Asi v roce 1967 se s balzamovačem setkal zblízka jiný mladý voják bojující ve Vietnamu. 16. července vojín Jackie Baynes šlápl na minu a utrpěl vážná zranění obou nohou. Převezli ho do vojenské nemocnice v Saigonu, kde dostal šestadvacet transfuzí a lékaři bojovali dlouhé hodiny o jeho život. Ale i přes jejich úsilí Baynesův elektroencefalogram nakonec ukázal, že nastala mozková smrt.

Jeho tělo převezli do márnice a asi za čtyři hodiny ho měli balzamovat. Ale když se šéf zdravotníků chystal otevřít mu žílu, všiml si, že se mu pohnul sval v obličeji. To nasvědčovalo tomu, že by mohl ještě žít. Zdravotníci ho rychle odvezli do nemocnice a lékaři zjistili slabý pulz. Mrtvý se pak sám probral k životu a i přes vážná zranění zůstal naživu. V nemocnici pobyl několik týdnů a nakonec se uzdravil a mohl odletět domů.

Protože dřív chirurgové a anatomové obtížně získávali mrtvoly pro výzkumné a studijní účely, často využívali služeb zlodějů mrtvol, kteří jim mrtvá těla prodávali.

Jedním ze špičkových zlodějů mrtvol byl Jack Halí, který pracoval v pohřebním ústavu, a proto věděl o všech nových pohřbech.

Vykrádání mrtvol byl sice odporný obchod, nicméně se díky tomu zachránili lidé, kteří byli pohřbeni zaživa. Bohužel je často zaživa také rozpitvali. Ti, kteří přežili oba procesy, byli opravdové děti štěstěny. Stojí za to se zmínit alespoň o dvou neuvěřitelných případech.

V roce 1824 se student medicíny John Mclntyre dostal do stavu naprostého fyzického i duševního vyčerpání a musel ulehnout do postele. Jeho stav se zhoršoval, až se ocitl na pokraji života a smrti. Utrpěl záchvat katalepsie. Prohlédl ho lékař, který neshledal žádné známky života a prohlásil ho za mrtvého. Připravili ho na pohřeb, a i když si mladík plně uvědomoval, co se kolem něj děje, nemohl mluvit ani se pohnout, aby ty, kteří ho oplakávali, upozornil, že je pořád naživu.

Ráno čtvrtého dne ho strčili do těsné rakve. Později si vybavil, že když zatloukali víko, „každý úder kladiva mu

zabušil v hlavě jako na poplach“. Rakev převezli na místní hřbitov, proběhla bohoslužba a pak ho spustili do hrobu. Zůstal při vědomí po celou tu strašnou proceduru, ale pořád se nemohl pohnout. Vyprávěl, co se dělo pak.

Uvědomil jsem si, že už jsem na dně hrobu, a zdálky jsem slyšel smutný hlas přítele, který se se mnou tiše loučil. Pak se mi nad hlavou začaly ozývat rány a já pochopil, že zasypávají hrob hlínou. Světlo zmizelo a zůstal jsem sám.

Chudák John Mclntyre nemohl říct přesně, jak dlouho zůstal tak nepohodlně pohřbený, ale nejspíš to trvalo několik hodin. „Doufal jsem, že nebudu trpět dlouho,“ řekl, „a že mi brzy dojde kyslík. Ale pořád jsem žil.“ Pak nad sebou uslyšel nějaký hluk. Nejdřív slabý, ale postupně se zesiloval. Slyšel kopání a lidské hlasy. Nakonec se ozvalo hlasité škrábání lopaty o víko rakve. Z toho pochopil, že jeho dřevěné vězení bylo odhaleno. Pocítil úlevu a doufal, že rakev vyndají ven a položí ji na zem. Skoro okamžitě se ozval ohlušující rámus sochorů, kterými prudce mlátili do rakve, až třísky létaly. Najednou se víko otevřelo a ovanul ho studený vzduch. Srdce mu poskočilo radostí.

Nemohl se pohnout ani otevřít oči, a proto neviděl muže, kteří ho vyndali. Nechápal, proč tak spěchají a proč s ním zacházejí tak neurvale. Ale když ho nacpali do pytle a táhli ho pryč, pochopil ke své hrůze, že ho nepřišli zachránit, ale že ho chtějí prodat anatomům. Zachránili ho zloději mrtvol a odnesli ho do nějaké budovy.

Nakonec mě odnesli do nějaké velké místnosti, možná v podzemí, a položili mě na kamennou desku, která byla vlhká a studená. Byla mi strašná zima. Slyšel jsem kolem sebe hlasy, úplnou kakofonii. Začali na mě sahat, prsty mi mačkali různé části těla. Pak mi nadzvedli oční víčko a já se mohl podívat. Jenže jsem toho hned litoval, protože jsem uviděl něco děsného. Byl jsem v pitevně, natažený jako ryba na kamenné desce, a kolem stáli mladí lidé. Mezi nimi jsem poznal i několik svých kolegů.

Johna Mclntyrea shodou okolností prodali jednomu jeho učiteli, který na něm chtěl před pitvou vyzkoušet experiment s elektrickým proudem. John cítil, jak mu k tělu připojuje dráty a pak zapíná proud. „Před očima mi explodovaly tisíce světel a tělo se mi málem rozletělo na kusy.“ Druhý elektrický šok mu stáhl břišní svaly, až se posadil a otevřel oči dokořán. Uviděl, jak všichni kolem uskočili, protože je ten hrůzný pohled vyděsil. Jeho kolegové volali, že už to stačí.

Profesor pokus zopakoval ještě jednou a možná tím Johna zachránil, protože elektrický proud nepochybně prolomil katalepsii. Pak následovalo toto:

Znovu mě natáhli na mramorovou desku, přistoupil ke mně profesor s nožem v ruce a lehce mi řízl doprostřed hrudníku. V tu chvíli jsem měl pocit, jako by se mi všechno uvnitř uvolnilo. Vykřikl jsem a jako ozvěna vykřikli i všichni kolem. Pouto smrti bylo přetrženo a já se vrátil do života.

Ačkoli kradení mrtvol bylo až do roku 1832 legální, těm, které chytili, hrozilo, že je zmlátí, nebo dokonce zlynčují rozzlobení lidé. S touto činností byla spojena i další nebezpečí. Zloděj se mohl poranit nebo se od mrtvého nakazit smrtelnou nemocí. Taky ho mohla zasypat hlína, když vykopával rakev. A protože tuto práci musel dělat v noci, aby ho neobjevili, nebyla nouze o nehody. Kariéru několika zlodějů mrtvol ukončil tetanus, kterým onemocněli poté, co si zanesli nákazu do zranění od rýče nebo krumpáče.

Snad nejpodivnější nehoda postihla zloděje mrtvol v Aber- deenu v září 1784. Na místním hřbitově pohřbili ženu, která zemřela v městské nemocnici. Dověděli se o tom mladí chirurgové, kteří chtěli mrtvé tělo pitvat. Podplatili proto hrobníka, aby jim označil její hrob, a v noci se chystali rakev vyhrabat. Jenže druhý hrobník se rozhodl, že je vystraší, a přenesl značky na hrob ženy, která byla pochována před třemi či čtyřmi měsíci a jejíž tělo už pochopitelně bylo v rozkladu.

Tu noc dorazili chirurgové na hřbitov, našli označený hrob, vykopali ho a rakev vyndali. Neotevřeli ji, jak to dělají pro-

fesionální zloději, a odnesli ji k sobě. Když odkryli víko, „rozšířil se příšerný zápach síry a oni se okamžitě udusili“, jak napsal Gentleman s Magazín. Uvolněný plyn, který byl nejspíš směsí metanu a sirovodíku, otrávil i dvě ženy, které náhodou šly kolem. Celkem zemřelo jedenáct lidí.

Se skalpelem patologa se setkal několik let po Johnu Mclntyreovi i farmářský synek George Hayward, který se narodil v roce 1823 v Gloucestershiru a později emigroval do Ameriky. Usadil se v Independence v Missouri, kde se stal známým klenotníkem.

Událost, která způsobila, že se ocitl na pitevním stole předčasně, se mu stala v mládí. Jednoho dne pracoval na otcových polích a nešťastnou náhodou ho vidlemi uhodil do hlavy nešikovný dělník. Zranění se nejdřív nezdálo nijak vážné, ale později mladík musel ulehnout. Za dva týdny se jeho stav rapidně zhoršil, až přestal jevit známky života a dva lékaři ho prohlásili za mrtvého.

Jenže George Hayward nebyl ani mrtvý, ani v bezvědomí. Věděl o všem, co se kolem něj děje, i když se nemohl ani pohnout. Z toho plyne, že dostal záchvat katalepsie. Slyšel, jak ho oplakávají jeho blízcí, jak přijel zaměstnanec pohřebního ústavu, připravil ho na pohřeb a vzal mu míru na rakev. Nakonec ho do ní uložili. Při vědomí zůstal i během pohřbu a jako John Mclntyre slyšel dunění, jak na rakev dopadala hlína. Pohřbili ho zaživa.

Okamžitě po pohřbu se dva lékaři, kteří ho prohlásili za mrtvého, začali hádat o to, proč zemřel. Jeden tvrdil, že mu do mozku pronikl hrot vidlí, kdežto druhý byl přesvědčený, že zemřel na zánět pohrudnice. Nakonec se rozhodli, že nařídí exhumaci a budou ho pitvat, aby zjistili pravdu. Objekt jejich zájmu v té době upadl naštěstí do bezvědomí. Později o tom napsal:

Netuším, jak dlouho jsem zůstal v bezvědomí. První, co jsem uslyšel, bylo škrábání rýče na víko rakve. Měl jsem pocit, že jsem se znovu narodil. Vyndali mě z rakve, ale neodvezli mě domů, nýbrž do pitevny. Tam už na mě čekali dva lékaři. Měli dlouhé bílé zástěry a v rukách drželi nože. Pootevřenýma očima jsem viděl,

že se hádají. Sluch mi fungoval velice dobře. Oba přistoupili ke stolu a otevřeli mi ústa, aby mi vytáhli jazyk. V tu chvíli jsem s nadlidským úsilím lehce pootevřel oči. Pak jsem uslyšel:

„Podívej, ty hlupáku, on žije.“

„Je mrtvý,“ nesouhlasil druhý.

„Podívej, otevřel oči,“ pokračoval první. Ten druhý lékař zahodil nůž a za krátkou dobu jsem se začal uzdravovat. Nerozřezali mě a místo toho mě odvezli domů.

Možnosti, že se něco podobného stane dnes, jsou nejspíš daleko větší než v minulosti. Těla se už sice nekradou z hrobů, ale běžně se pitvá daleko větší počet lidí. Posmrtné vyšetřování je povinné u těch, kteří zemřeli náhle, aby se určila příčina smrti. Často také bývají pitváni lidé, kteří nezemřeli žádnou záhadnou smrtí. Mnoho lékařů trvá na pitvách svých zemřelých pacientů, protože jim to nejen umožní určit příčinu smrti, ale navíc se v zájmu lékařského výzkumu dovědí víc o přidružených nemocech a abnormalitách.

I když existuje jenom malé nebezpečí, že se někdo probere k životu na pitevním stole, riziko je mnohem větší u lidí, kteří jsou dárci orgánů, protože orgány musí při odběru ještě fungovat. V takových případech je pacient prohlášen za mrtvého, když encefalograf nezaznamená žádnou mozkovou činnost. Lékaři tomuto stavu říkají mozková smrt, protože neexistuje naděje na uzdravení, ačkoli zbytek těla může být ještě naživu a mohl by být udržován při životě pomocí přístrojů skoro neomezeně dlouho. Naše vnitřní orgány jsou velice životaschopné, jak dosvědčují následující dva případy. Zároveň dokazují, že mozek může fungovat déle, než se běžně předpokládá.

Slavný Francis Bacon ve svéHistorii života a smrti z roku 1623 zachytil podivnou příhodu, kterou zažil při jedné popravě. „Vzpomínám, že jsem viděl srdce toho člověka, kterého vyvrhli jako zrádce. Hodili ho podle zvyku do ohně a ono vyskočilo nejdřív asi čtyřicet centimetrů a pak v tom pokračovalo asi sedm osm minut.“

Přední chirurg a anatom John Bell, který asi věděl víc o pokračujícím životě odstraněných vnitřních orgánů než

kdokoli jiný, napsal ve své práci Anatomie a psychologie lidského těla toto: „Sval odříznutý od končetiny se třese a tepe ještě dlouho potom; srdce vyjmuté z těla se stahuje, když se podráždí; když se z těla vytrhnou střeva, pokračují ve svých peristaltických pohybech, kdy se válí po stole. Přestanou, teprve když ztuhnou a vychladnou.“

Ačkoli termín „mozková smrt“ napovídá, že mozek je mrtvý, je to nadsázka. Encefalograf totiž zachycuje pouze činnost na povrchu mozku, a nikoli tu, která probíhá v hlubších vrstvách. Proto může být diagnóza stanovena chybně. Tři případy ze sedmdesátých letech dvacátého století odhalily, že takzvaná diagnóza mozkové smrti nemusí být spolehlivá.

V květnu 1972 se při jízdě na koni vážně zranil třiadvacetiletý student Russell Lee z Kalifornie. Podle očitých svědků se jeho kůň najednou něčeho lekl a začal cválat pod nízkými kabely vedoucími podél Pacifické pobřežní dálnice. Russell narazil do jednoho kabelu hlavou a spadl z koně. Způsobil si vážné poranění lebky a míchy. Byl při vědomí, když ho záchranka odvážela do nedaleké Nemocnice sv. Marie, ale stěžoval si, že nemůže dýchat.

V nemocnici se jeho stav stále zhoršoval. Nakonec přestal dýchat a museli ho připojit na dýchací přístroj. Za pětadvacet minut neurochirurg prohlásil, že u něj nastala mozková smrt. Koroner potvrdil mladíkovu smrt a jeho matka, která u něj seděla, dala svoleni k odebrání očí a ledvin pro transplantaci.

Oznámení o Russellově smrti odeslali do Všeobecné nemocnice, kde se měly transplantáty použít. Tamní lékaři žádali, aby Russella nechali připojeného na podpůrných přístrojích, protože se nesměla přerušit činnost ledvin. Trans- plantační tým pak odjel do Nemocnice sv. Marie, aby orgány odebral.

Zatímco byl tým na cestě, s domnělou mrtvolou se něco přihodilo. „Pacient vykázal známky mozkové činnosti, které předtím nebyly zaznamenány,“ sdělil mluvčí nemocnice dr. Paul Hildebrand. Russell nebyl tedy mrtvý, jak předpokládal neurochirurg. Rychle ho převezli na jednotku intenzivní péče, kde zůstal nějakou dobu v kritickém stavu. Nakonec se uzdravil, ačkoli zůstal po nehodě částečně ochrnutý.

Následující rok se něco podobného stalo jedné pacientce

v Nemocnici královny Alžběty v Birminghamu. Celá událost vyšla najevo v únoru 1976, když ji zveřejnil chirurg Victor Brookes. Zena neměla příbuzné, o kterých by se vědělo, a dr. Brookes použil její příklad, aby všem připomněl, že je nutná obrovská pečlivost, když jde o potenciální dárce orgánů. Po další debatě bylo rozhodnuto, že bez souhlasu příbuzných by se orgány neměly odebírat pro transplantaci.

Ta žena byla přijata do Nemocnice královny Alžběty kvůli operaci nádoru. A došlo u ní k zástavě dechu. „Přestala dýchat,“ vysvětloval dr. Brookes. „Všechno nasvědčovalo tomu, že je mrtvá a že se neprobere. Provedli jsme dva typy vyšetření, abychom určili mozkovou smrt. Teprve pak jsme kontaktovali transplantační tým.“

Když ji však chirurgové vyšetřili, ukázalo se, že není vhodným dárcem. Hlavně proto, že by trvalo dlouho, než by se našli její příbuzní. Naštěstí ji nechali připojenou na přístrojích, a přestože byla prohlášena za mrtvou, začala vykazovat známky života a probrala se. Nakonec se zcela uzdravila; dr. Brookes uvedl, že ženu viděl před třemi měsíci.

Stejné štěstí neměl pětašedesátiletý Michael McEldowney z Birminghamu. V sobotu 16. února 1974 ho porazilo auto a utrpěl vážná zranění. Byl v bezvědomí, když ho záchranka přivezla do nemocnice. Nehoda se nemohla stát v horší dobu, protože měl jít za dva měsíce do penze.

Ukázalo se, že pro něj nelze nic udělat. Mluvčí nemocnice později oznámil: „Byl operován, ale lékaři zjistili, že má vážně poškozený mozek. 19. února přestal dýchat a všichni byli přesvědčeni, že je mrtvý.“

O nehodě informovali rodinu pana McEldowneye v Belfastu a získali od ní svolení k odebrání ledvin. Ale jak sdělil mluvčí, oznámení o pacientově smrti bylo poněkud unáhlené: „Začala operace, při které mu měli odebrat ledviny. Po prvním řezu se zjistilo, že pan McEldowney dýchá. Převezli ho na jednotku intenzivní péče, ale za patnáct hodin zemřel.“ Nevíme, zda Michael McEldowney cítil bolest, když ho rozřízli, nebo jestli řezné rány urychlily nebo dokonce zavinily jeho smrt. Nemůžeme vyloučit jedno ani druhé. Jedno víme určitě. Ti, kteří ho prohlásili za mrtvého, byli velice nekompetentní.

F rankensteinovy experimenty

Elektrické šoky, které dostal John Mcln- tyre potom, co ho ukradli z hrobu a prodali anatomovi, jak bylo popsáno v minulé kapitole, patřily mezi několik experimentů s elektrickým proudem, které se prováděly na mrtvých lidech na počátku devatenáctého století. Tyto děsivé pokusy vědcům dokázaly, že elektrický proud dokáže stáhnout sval, ale také může být účinný při oživování. Mimochodem moderní defibrilátor, který se běžně používá k obnovení srdeční činnosti nebo k odstranění nepravidelného tepu srdce, pracuje na stejném principu.

Výrobu statické elektřiny třením jantaru hedvábím objevil už v sedmém století před naším letopočtem řecký filozof Thales Milétský ale jeho vynález upadl v zapomnění. Až v alžbětinské době ho dál rozvinul anglický vědec William Gilbert, který použil jako první termín elektřina (z řeckého elektron, což znamená jantar). Gilbert dokázal, že k výrobě statického náboje třením lze použít i další látky, jako je sklo a pečetní vosk. Dokonce objevil způsob, jak se dá náboj změřit.

Následný vývoj mechanických přístrojů na výrobu statické elektřiny (známých jako elektrostatické přístroje) a ley- denské láhve, v níž se dá elektrický výboj uchovat, umožnil zkoumat účinek elektrického proudu na živé tkáně. Tento výzkum zahájil v osmnáctém století Luigi Galvani, profesor anatomie na Boloňské univerzitě, který zjistil, že elektrické šoky vyvolávají stažení svalů na nohách mrtvých žab.

Na svůj nej důležitější objev přišel Galvani úplnou náhodou. Všiml si totiž, že se svaly na nohách žáby silně stáhly, když jí do páteře zavedl měděný drát, na jehož druhém kon-

ci udělal háček, který zasunul do železné mřížky, na níž nohy ležely. Stahy i bez statické elektřiny dokazují, že mícha a nervy vedoucí z ní tvoří vodiče, jimiž prochází elektřina do svalů. Galvani přišel rovněž na to, že tkáně živočichů obsahují dřív neznámou energii, kterou nazval „živočišná elektřina“. Ta je nejlépe patrná v těle elektrických úhořů a rejnoků. Galvani předpokládal, že existuje vedle „přírodní elektřiny“ v blesku a elektřiny vznikající třením. Věřil, že živočišná elektřina vzniká v těle mrtvého živočicha, když dva kovy utvoří můstek mezi nervy a svaly. Jeho experimenty vedly k závěrům, které sdělil světu v roce 1791 v pojednání nazvaném Komentář o účincích elektrické energie na svaly.

Na Galvaniho navázal italský fyzik hrabě Alessandro Volta, který zjistil, že elektřina působící stažení svalů na nohách žáby opravdu vznikla pomocí dvou různých kovů (mědi a železa), které vytvoří okruh s živočišnými nervy a svaly. Prokázal, že jeden kov (měď) je nabitý kladně a druhý (železo) záporně a elektrický proud prochází z měděné destičky tělem živočicha do železné destičky a pak se zase vrací do měděné destičky, aby se okruh uzavřel. Volta sestrojil známý „Voltův sloup“, který se skládal z několika destiček z mědi a železa, jež umístil střídavě na sebe. Byly od sebe odděleny vlhkými kousky plátna. Když se vrchní měděná destička spojila drátem s železnou, která byla vespod, procházel mezi nimi neustále elektrický proud. To byla první elektrická baterie na světě a její uvedení v roce 1800 odstartovalo elektrický věk.

Později se zjistilo, že výroba elektrického proudu je účinnější, když se místo železa použije zinek. Destičky ze zinku a z mědi se umístí do skleněné láhve a oddělí se kyselinou sírovou a vrchní měděná destička se spojí se spodní zinkovou drátem. Tak vznikne galvanický článek, který stejně jako Voltův sloup pracuje na principu přeměny chemické energie na elektrickou. Elektrický proud takto vzniklý obíhá dokola, dokud je okruh uzavřený, nebo dokud se zinkové destičky v kyselině nerozpustí.

Nyní se dostáváme k práci Galvaniho synovce Giovanniho Aldiniho, který se stal profesorem experimentální filozofie v Bologni. Jeho pokusy s elektrickým proudem na mrt-

vých lidech inspirovaly Mary Shelleyovou k napsání známého gotického románu Frankenstein neboli moderní Prométheus, který vyšel v roce 1818. Modelem pro hrdinu Victora Frankensteina se nepochybně stal Aldini.

Ve své práci Všeobecné názory na využití galvanismu k lékařským účelům Aldini napsal: „Vláda mi v roce 1802 dovolila v Bologni provést pokusy na tělech dvou zločinců, kterým setli hlavu. Popravení byli mladí lupiči. Měli robustní postavu a přišli o hlavu v lednu toho roku.“ Aldini už dřív provedl několik experimentů s elektřinou na setnutých zvířatech a už se nemohl dočkat, jestli stejné výsledky přinesou pokusy s lidmi.

Poprava se konala na veřejnosti, jak bylo v té době obvyklé, před soudní budovou. Aldini si nedaleko odtud najal pro své pokusy místnost. Měl tam pitevní stůl, na kterém stál Voltův sloup zhotovený ze stovky stříbrných a zinkových destiček, z nichž vedly dva dráty - jeden nahoře a druhý dole. Anatom profesor Mondini mu pomáhal s pitvou, aby se galvanická kapalina dostala ke každé části lidského těla. Jakmile dostali tělo a hlavu prvního zločince, práce mohla začít. Pokusu se zúčastnilo několik tuctů pozvaných lidí. Nikdo z nich neměl sebemenší tušení, jakou hrůzu uvidí.

Aldini řekl: „Nejdřív provedu pokus na hlavě.“ Hlavu postavili na stůl, uši uvnitř navlhčili slanou vodou a pak jeden konec drátu z Voltová sloupu zastrčili do levého a druhý konec do pravého ucha. Bylo to kruté, ale účinné. Aldini pokračoval:

Všechny svaly v obličeji se šíleně stáhly. Oční víčka se začala škubat, ale stahy byly menší než u dobytčete, se kterým jsem dělal pokusy předtím. Pak jsem umístil vrchní kovový drát do levého ucha a spodní na špičku jazyka, který povylezl asi tři centimetry z úst; obličej se znovu stáhl, jazyk zalezl a z úst vytekla trocha slin. Silné stahy se objevily, když jsem dráty umístil do nosu, na čelo a na obočí.

Aldini tentýž experiment provedl na druhém odsouzeném a se stejnými výsledky. Na stůl vytekla z obou hlav krev. Neohrožený experimentátor teď získal vhodný objekt, aby

mohl provést tu nejbizarnější část svého pokusu. Postavil obě hlavy do vyteklé krve a otočil je tak, aby se dívaly na sebe, ale trochu stranou. Jeden konec drátu zastrčil do levého ucha jedné hlavy a druhý do pravého ucha druhé hlavy. Vznikl okruh, protože elektřina procházela krví na stole.

Byl to děsivý pohled. Obě hlavy se začaly šklebit jakoby jedna na druhou. Někteří diváci, kteří nebyli na takový pohled připraveni, z toho měli šok. Sledoval jsem, že stahy byly v tomto případě silnější, než když jsem pokus prováděl na každé hlavě zvlášť.

Stahy obličejových svalů useknutých hlav vyvolané elektrickým proudem ukazují, proč je tak obtížné určit smrt. Svaly se sice můžou stahovat, jenom když jsou živé, jenže živé zůstanou ještě nějakou dobu po useknutí hlavy, i když je odsouzený prohlášen za mrtvého. A pokud svaly na hlavě a v obličeji dokážou přežít hodinu i víc po popravě, není důvod předpokládat, že mozek zemře okamžitě. Přestože mozkové buňky jsou citlivější na nedostatek kyslíku a glukózy než buňky ve svalech, neprojeví se nedostatek těchto látek ihned.

Nelze ani předpokládat, že mozek setnutého člověka okamžitě ztratí vědomí. Proč by to tak mělo být? Sekyra nebo gilotina ho totiž nepoškodí. Nedostane žádnou ránu, která by způsobila bezvědomí, a pád do koše s pilinami ho spíš probere. Z toho plyne, že po určitou různě dlouhou dobu po odseknutí hlavy si odsouzený může uvědomovat, co se kolem něj děje, může cítit bolest poraněného krku a všechno ostatní.

I když to zní neuvěřitelně, existuje několik zaznamenaných příkladů, kdy byl člověk po setnutí hlavy při vědomí. Pocházejí hlavně z Francie, kde za Velké francouzské revoluce skončilo pod gilotinou 5000 šlechticů. Popravy tohoto typu však pokračovaly u vrahů a zrádců až do roku 1981.

Krásná Charlotte Cordayová, která 13. července 1793 zavraždila revolucionáře Jeana Marata, je toho příkladem. Byla popravena gilotinou 17. července. Krátce poté vyndal katův pomocník François le Gros její hlavu z koše a ukázal ji přihlížejícím lidem. To mu nestačilo, a proto ji udeřil do

tváře. Jeho počínání rozzlobilo nejen přihlížející, ale i slečnu Cordayovou, jak poznamenal profesor medicíny Pierre Sue, kterého citoval Alister Kershaw ve své Historii gilotiny.

Výraz tváře Charlotty Cordayové vykazoval neklamné známky rozhořčení... Obě tváře jí zrudly... Nelze říct, že jí zrudly od té rány, protože mrtví můžou dostat facku, ale nikdy nezčervenají. A navíc v tomto případě dopadla rána jenom na jednu tvář, ale zčervenala I druhá.

Ještě pozoruhodnější a přesvědčivější důkaz toho, že useknuté hlavy jsou při vědomí, přinesl vrah Henry Languille, kterého setnuli brzy ráno 28. června 1905 a jehož hlavu zkoumal a použil pro pokusy dr. Gabriel Beaurieux. Spadla přímo do pilin, což znamenalo, že dr. Beaurieux s ní nemusel manipulovat a taky to zredukovalo ztrátu krve.

Dr. Beaurieux si všiml, že asi za pět nebo šest vteřin po popravě se oční víčka a rty na useknuté hlavě začaly nepravidelně stahovat. Postupně se však obličej uvolnil a oči se přivřely.

Pak jsem na něj hlasitě křikl: „Languille!“ Víčka se mu pomalu, bez jakýchkoli záškubů, zvedla. Zdůrazňuji, že to byl úplně normální pohyb, jaký člověk provádí mnohokrát denně, když se probudí nebo když se vytrhne ze zamyšlení. Pak se Languille zadíval na mě a zaostřil zornice. Nedíval se na mě tím prázdným pohledem bez jakéhokoli výrazu, jaký mívají umírající, na které někdo mluví. Hleděly na mě jednoznačně živé oči.

Languille se takhle díval na dr. Beaurieuxe několik vteřin, a když nic neříkal, pomalu a plynule zase oči zavřel, jako by ho to nudilo.

V té chvíli jsem na něj zavolal ještě jednou. A oční víčka se mu znovu pomalu a plynule otevřela a pohlédly na mě zcela živé oči, ještě pátravěji než poprvé. Zase zavřel víčka, ale tentokrát ne úplně. Zavolal jsem potřetí, ale už se nic nestalo. Jeho oči už vypadaly jako u mrtvého člověka.

Z toho lze vyvodit závěr, že jeden popravený italský zloděj, nebo možná oba, si uvědomovali šoky, které jim dával Aldini.

Když Aldini ukončil pokusy s elektrickým proudem na hlavě druhého zloděje, zaměřil se na jeho tělo. Nejdřív požádal profesora Mondiniho, aby obnažil svaly na předloktí a šlachy na hřbetě ruky. Když to provedl, vytvořil stejné spojení mezi Voltovým sloupem a míchou. K velkému překvapení všech přítomných se obě ruce zvedly ze stolu.

Dokonalejší spojení vzniklo mezi bicepsem pravé ruky a míchou. Stahy byly tak silné, že se ruka ležící na stole zvedla o několik centimetrů nad stůl. Ale následující věc byla ještě překvapivější. „Hodinu a čtvrt po popravě jsem mu dal do dlaně kleště, které vážily čtvrt kilogramu; ruka se zvedla a prsty sevřely kleště; ale v nejvyšším bodě sevření povolilo a kleště upadly.“

Aldini potom použil lupičovo srdce. To už pochopitelně netlouklo a vědec doufal, že elektrický proud také vyvolá stahy jeho stěn. Elektrický proud bohužel v tomto ohledu zklamal. Možná proto, že už uběhla příliš dlouhá doba od popravy. Aldini poznamenává, že stejný pokus provedl v Turíně o něco později toho roku profesor Vasilli-Eandi a „docílil silné stahy srdce“. Takže srdce je schopné reagovat na elektrický proud stažením stejně jako svaly řízené vůlí.

Aldini se především zajímal o schopnost elektrického proudu obnovit činnost srdce, které se zastavilo, a tak oživit zdán' livě mrtvého člověka. Povzbudily ho zprávy z různých míst, které ukazovaly, že to možné je. Uvedl případ, který se stal v roce 1774.

Šlo v něm o tříletého chlapce, který vypadl z okna na chodník. Byl v bezvědomí a zdálo se, že je mrtvý. To také potvrdil lékař. V sousedství bydlel člověk, který nabídl, že se pokusí oživit chlapce pomocí elektrického proudu. Rodiče dítěte souhlasili. Protože to bylo dřív, než Volta objevil způsob, jak vyrobit elektrický proud, ten neznámý muž pravděpodobně použil leydenskou láhev. Nejpozoruhodnější na tom je, že elektrický přístroj přinesl a spustil během dvaceti minut. Prvních několik šoků vedl do břicha dítěte. Neměly však žádný efekt; změna k lepšímu se dostavila, když si za cíl vybral hrudník. „Po několika šocích do hrudníku se objevil slabý tep a brzy poté začalo dítě vzdychat a s velkými obtížemi dýchat. Asi za deset minut zvracelo. Několik dní zůstalo trochu strnulé, ale asi za týden bylo v naprostém pořádku.“

Musel to být jeden z prvních případů, pokud ne úplně první, oživení člověka pomocí elektrických šoků a má naprosto stejnou podstatu jako defibrilátor, který se používá dnes. Když si uvědomíme, že dýchání z úst do úst se poprvé využilo přibližně ve stejné době, zdá se, že oživovací metody se příliš nezměnily.

O rok později Giovanniho Aldiniho pozvali do Londýna, kde měl několik velice úspěšných přednášek a kde navíc předvedl praktickou ukázku účinků elektrického proudu na lidské tělo. Tentokrát měl k dispozici kompletní mrtvolu. Experiment se konal na lékařské fakultě ráno 17. ledna 1803 po popravě dvaatřicetiletého zločince George Fostera, který se podle deníku The Times „do poslední chvíle choval statečně a rezignovaně“. Právě jeho tělo dopravili asi půl hodiny poté, co ho prohlásili za mrtvého, na lékařskou fakultu. Během té hodiny, jak zaznamenal Aldini, byla Fosterova mrtvola vystavena teplotě minus dva stupně Celsia.

Fostera, který pracoval jako dělník, oběsili za vraždu manželky Jane a dvanáctiměsíční dcery Louisy. 5. prosince 1802 je strčil do paddingtonského kanálu, kde se utopily. Přestože důkazy proti němu byly většinou nepřímé a on během soudního líčení sveřepě zapíral, byl shledán vinným z tohoto krutého činu, odsouzen a okamžitě oběšen. Nevysvětlil, proč to udělal.

Fosterovi měli ještě dvě další děti, které žily v Bametově chudobinci. George Foster tvrdil, že s manželkou, s níž žil odděleně, poobědval tu neděli v hostinci Mitře, který stál u paddingtonského kanálu. Pak šel pěšky do Bametova chudobince (který byl odtud necelých dvacet kilometrů daleko), aby navštívil děti. Manželku a malou Louisu nechal doma. Řekl, že se brzy začalo stmívat, a proto došel jenom do Whet- stonu. V té době musela jeho žena spadnout do kanálu, kde se utopila i s dítětem. Jenže se ukázalo, že nikam nešel, protože jeden svědek vypověděl, že Fostera potkal na Oxford Street v půl sedmé večer. Nebylo možné, že by došel doWhet- stonu a zpátky, což bylo necelých třicet kilometrů, během dvou hodin.

Jako předtím profesor Aldini zavedl nejdřív elektrický proud z Voltová sloupu do zločincovy hlavy a přitom se dráty dotýkal různých částí obličeje. Když umístil jeden drát do ucha a druhý do úst George Fostera, „čelist se začala okamžitě třást, přilehlé svaly se příšerně stáhly a levé oko se otevřelo“. A pokud by tohle divákům nestačilo, při následující akci se jim zatajil dech. Bylo to tak odpudivé, že to dodatečně způsobilo smrt pana Passa, zaměstnance Společnosti chirurgů, který se tohoto experimentu účastnil jako oficiální host. Byl už na ledacos zvyklý, ale tohle na něj tak zapůsobilo, že se po návratu domů zhroutil a zemřel na srdeční záchvat. „Když vznikl oblouk mezi oběma ušima, hlava se začala hýbat; všechny svaly v obličeji se stahovaly, rty stejně jako oční víčka. Jejich pohyb se zintenzivnil, když elektrický oblouk vznikl mezi uchem a nosními dírkami.“

Následující test byl ještě bizarnější, protože Aldini umístil jeden elektrický drát Fosterovi do ucha a druhý do konečníku. „Svaly mrtvého se začaly tak silně stahovat, až to vypadalo, že se snad probral.“

Když pokračoval v elektrických šocích do vypreparovaných svalů na ruce, ruka se zvedla a pěst sevřela. Pak Aldini soustředil pozornost na zločincovo srdce. Rozřízli mu hrudník a obnažili srdce. Ale neohrožený Aldini byl znovu zklamaný. Bylo jedno, jestli umístil dráty do srdečních komor, nebo do nervů vedoucích do srdečních tepen. Nic se nedělo. To ho notně překvapilo, protože srdce je koneckonců klíčovým orgánem při oživování zdánlivě mrtvého člověka. Komentoval to následovně: „Z toho, co bylo řečeno, lze vyvodit, že náš pokus neměl prokázat oživení, ale jenom získat praktické znalosti, jak dalece by mohl galvanismus posloužit jako podpůrný prostředek k ostatním oživovacím metodám za podobných okolností.“

Další výzkum elektrického proudu na mrtvých lidech musel počkat až do roku 1818. Tehdy James Jeffray, profesor anatomie na Glasgowské univerzitě a vynálezce motorové pily, kterou při operacích řezal kosti, aniž by poškodil blízké měkké tkáně, získal povolení provést stejný pokus

s elektrickým proudem na mrtvole vraha. Objektem tohoto smutného pokusu se stal Matthew Clydesdale (narodil se asi v roce 1790), tkadlec a bývalý horník mohutné postavy, který v srpnu 1818 utloukl topůrkem sekyry jednoho mladíka. Když Clydesdale vyslechl rozsudek soudu, že po popravě oběšením použijí jeho tělo k nějakým pokusům s elektřinou, prý se začal „silně třást“. Když ho umístili na samotku, pokusil se podříznout si krk rozbitou láhví, ale zachránil ho vězeňský lékař.

Oběsili ho brzy ráno 4. listopadu 1818 spolu s dalším zločincem Rossem. Clydesdale zemřel téměř okamžitě, ale Ros- sovi to trvalo déle. Poprava byla přísně střežená, protože lidé věděli, že Clydesdale má být pitván a vystaven působení elektrického proudu. Úřady se obávaly, aby se rozzuřený dav nepokusil odsouzené osvobodit, a proto povolaly vojáky, kteří obstoupili popraviště s namířenými bajonety. Neobjevily se však žádné problémy a Clydesdalea asi po hodině odřízli, uložili ho do rakve a odvezli na patologii Glasgowské univerzity.

V pitevním sále byl připraven nízký stůl. V jeho čele stála „baterie skládající se z 270 párů elektrod se spojovacími vodiči. Asi pět minut předtím, než policisté přinesli tělo, naplnili baterii kyselinou sírovou, která začala rychle reagovat“. Takto popsal celé zařízení Andrew Ure, chemik a kolega Jamese Jeffraye, který byl profesorem fyziky na stejné univerzitě. Předvedl nabíjení Clydesdalea, přičemž mu pomáhal anatom Marshall. Profesor Jeffray měl všechno řídit. Na přilehlých galeriích sledovalo celý průběh velké množství studentů, vyučujících i odborné veřejnosti. Nikdo z nich však pořádně nevěděl, co se bude dít.

Celou záležitost popsal Peter MacKenzie, který tvrdil, že byl také v publiku. Říká, že když Clydesdaleovo tělo přinesli do místnosti, rychle mu z obličeje sundali roušku, rozvázali mu ruce a nohy a pak ho posadili do „pohodlného křesla“ (které je dosud v majetku univerzity), čelem k divákům.

Za chvilku mu do nosní dírky strčili hadičku napojenou na galvanickou baterii. Pak začaly měchy jemně foukat do nosu vzduch. Hrudník se mu okamžitě zvedl

- nadechl se. Do druhé dírky mu rychle strčili druhou hadičku. Tělo popraveného se nadmulo ještě víc. Pak rychle provedli několik operací, které nelze dost dobře popsat, ale nakonec vrah vyplázl jazyk; taky otevřel oči dokořán - a rozhlížel se, jakoby překvapeně, kolem sebe; přitom pohnul hlavou, rukama a nohama; zdálo se, že učinil chabý pokus vstát z křesla, kde seděl. Za okamžik se postavil.

Všichni přítomní podle Petera MacKenzieho vykřikli hrůzou; ale následující věc je musela doslova šokovat. MacKenzie vypráví, že profesor Jeffray vzal do ruky lancetu, postoupil dopředu a rozřízl Clydesdaleovi krční žílu. Probuzený muž okamžitě upadl a za chvilku zůstal ležet mrtvý v tratolišti krve.

Z MacKenzieho zmateného popisu toho, jak funguje elektrický proud, je jasné, že jeho vyprávění je hodně přikrášlené.

Napojení baterie na hadičku zastrčenou do nosní dírky nemá žádný význam a nejspíš je zcela zbytečné. Clydesdale se nemohl probrat tak rychle, jak popsal MacKenzie, protože ho nechali viset na šibenici celou hodinu. Zločinec by se mohl probrat k životu elektrickými šoky do hrudníku, které by mu obnovily srdeční činnost, v kombinaci s vháněním vzduchu do plic pomocí měchů. I kdyby se Clydesdale díky tomu probral, nemohl by tak rychle vstát.

Vyprávění MacKenzieho, které bylo uveřejněno až po padesáti letech, je naprosto v rozporu s popisem Andrewa Ure- ho, který přednesl před Glasgowskou literární společností 10. prosince 1818, necelých pět měsíců po této události. Tvrdil, že se s tělem Matthewa Clydesdalea děly podivuhodné věci, které měl na svědomí elektrický proud, ale že by se probral k životu, o tom se nezmínil.

Ure vypověděl, že vrahovo tělo přinesli do pitevny a položili ho na stůl. Tedy nikoli do křesla. A nemohl ožít, protože anatom Marshall okamžitě řízl do zadní části krku, hned pod lebkou, aby odstranil zadní část prvního krčního obratle a dostal se k míše. Druhý řez vedl na boku, v hýžďovém svalu, aby obnažil sedací nerv. Chtěl totiž dokázat, že elek-

tričky proud má větší účinek na svaly, pokud se k nim dostane prostřednictví nervů. Malý řez také provedl na patě nohy.

Potom přiložil jeden vodič z galvanické baterie k míše a druhý k sedacímu nervu. Účinek byl velice dramatický.

Všechny svaly v těle se okamžitě začaly škubat. Připomínalo to stav, kdy se člověk silně třese zimou. Levá půlka těla se při každém elektrickém šoku otřásla víc než pravá. Když přesunuli druhý vodič z boku na patu, mrtvola tak prudce vykopla nohu, až skoro srazila jednoho asistenta, který se marně snažil tomu pohybu zabránit.

Příští pokus byl ještě dramatičtější. Když Marshall na hrudníku odhalil levý brániční nerv, Ure k němu přiložil jeden vodič, zatímco druhý zasunul k bránici. K té se dostal díky malému řezu pod sedmým žebrem. „Bylo to opravdu úžasné. Okamžitě se obnovilo dýchání. Hrudník se zvedl a klesl; břicho se nafouklo a znovu kleslo, jak se pohybovala bránice. Tento proces trval bez přestávky, dokud pokračovaly elektrické šoky.“

Takže Clydesdalea opravdu rozdýchali,jak se zmínil MacKenzie, ale provedli to stimulací svalů na hrudníku a stahováním bránice, a nikoli pomocí měchů. I když elektrické šoky vedly do hrudníku, srdce stejně nezačalo bít. Andrew Ure se domnívá, že to bylo nejspíš proto, že z těla odešlo dost krve (z řezů na krku a na stehně).

Pak jeden vodič přiložili k nervu na čele, tzv. nadočnico- vému, a druhý k patě. Poté začal mrtvý dělat „ty nejúžasnější grimasy“. Ještě ke všemu vrahovi pustili do hlavy několik elektrických šoků, jejichž intenzita se postupně zvyšovala. Obličej se mu „ihned začal stahovat do příšerných grimas, které vyjadřovaly hněv, hrůzu, strach i bolest. Bylo to tak odporné, že několik diváků muselo odejít ven, protože se jim udělalo špatně. Jeden pán dokonce omdlel“.

Čtvrtý a poslední pokus provedli tak, že přiložili mrtvému jeden vodič k páteři a druhý k lokti. Přitom se mu prsty pohybovaly, jako by hrál na housle“. Když vodič přemístili z lokte na špičku sevřeného ukazováčku, „prst se okamžitě

natáhl; vypadalo to, jako by ukazoval na diváky. Někteří si dokonce mysleli, že se mrtvý vrah probral k životu“.

Tyto čtyři pokusy, z nichž každý se soustředil na jinou část těla, trvaly asi hodinu. Jejich výsledkem bylo jen zdánlivé oživení mrtvého muže, ale Andrew Ure byl přesvědčený, že by ho mohli oživit, kdyby zvolili jiný postup. Napsal:

Domnívám se, že pokud by neřezali do krku a nejdřív oživili plíce (jak jsem navrhoval) pomocí elektrických šoků (což by se dalo provést bez nebezpečných řezů), existuje možnost, že by se mrtvý mohl probudit k životu. To by bylo z vědeckého hlediska velice užitečné, i když v případě vraha by to nebylo zrovna vhodné.

Tato práce byla ve své době skutečně pozoruhodná. Nabízela reálnou možnost, jak mrtvého člověka díky elektrickému proudu navrátit do života. Tím by člověk získal moc, která dřív náležela jenom Bohu. A člověk by snad jednou dokázal i stvořit život. Ale taková moc představuje nebezpečí jak pro stvořitele, tak pro stvořeného. O tom ostatně píše Mary Shelleyová ve svém Frankensteinovi.

Nejspíš slyšela o Aldiniho experimentech s elektrickými šoky od svého manžela nebo od některého z jeho přátel, což je patrné z předmluvy, kterou napsala v roce 1831:

Častokrát jsem naslouchala rozhovorům mezi lordem Byronem a Shelleym. Jednou probírali různé filozofické otázky, mimo jiné i podstatu života a zda bude někdy odhalena... Možná že bude možné oživit mrtvolu; vždyť galvanismus dokáže úžasné věci; možná člověk dokáže vyrobit části těla, spojit je dohromady a vdechnout jim život.

Její hrdina Victor Frankenstein sice neužívá elektrický proud, aby oživil svého netvora, jak tomu je ve filmech, které o něm byly natočeny. V nich tato umělá bytost ožije při bouřce, když blesk uhodí do přístrojů, na nichž leží; tím vznikne energie, která ho probudí k životu. V knize je Franken- steinova metoda mnohem jemnější a sofistikovanější, ačkoli Mary Shelleyová původně zamýšlela, že vdechne život umělé bytosti „pomocí nějakého výkonného motoru“. Franken-

stein sestrojil svou bytost z částí těl lidí i zvířat a mohl ji oživit díky tomu, že objevil podstatu vzniku života; a kromě toho dokázal oživit i neživou hmotu.

Frankensteinova příšera měla hned od počátku velkou nevýhodu - byla ohavná a příliš velká. Měřila skoro dva a půl metru. Byla sice inteligentní a citlivá k lidem, ale přesto nenašla štěstí. Skoro od začátku se Frankenstein svému výtvoru vyhýbal a nakonec utekl a nechal ho vlastnímu osudu. Skrýval se mnoho měsíců v kůlně, přilehlé k jednomu rodinnému domu. Ve spojovací zdi byl otvor, kterým se netvor díval. Naučil se německy, a protože členové rodiny si nahlas předčítají odborné knihy, načerpá velké znalosti o lidstvu. Nakonec se ukáže otci rodiny, který je slepý, a doufá, že získá jeho důvěru a pomoc. Napadne ho však snoubenec mužovy dcery, který se nečekaně vrátí. Dcera, kterou příšera zbožňuje, při pohledu na něj omdlí. Z toho ubohý netvor pochopí, že nemá šanci najít lásku a že ho lidé nikdy nepřijmou.

Zbytek příběhu je tragický jak pro Frankensteina, tak pro jeho výplod, protože jsou pro sebe navzájem prokletím. Každého, koho Frankenstein miluje, netvor zabije a sám Frankenstein nakonec umírá. Netvor je zoufalý, protože ho všichni odmítají a protože se cítí opuštěný. Proto musí zabíjet. Původně nebyl zlý, k tomu ho dohnal až jeho odpudivý vzhled.

„Jsem k ničemu, jsem zmetek, kterého každý odkopne. Ještě teď se mi krev vaří v žilách, když si vzpomenu na tu nespravedlnost,“ pláče netvor, když se postaví vedle mrtvého těla Victora Frankensteina.

Tato slova nechť jsou varováním pro všechny současné Frankensteinovy následovníky, kteří chtějí klonovat lidi či oplodňovat ženy všech věkových kategorií spermiemi získanými z mrtvol.

Zážitky na hranici života a smrti

Jak jsme si uvedli v předchozích kapitolách, mnoho zdánlivě mrtvých lidí ožilo. A někteří z nich vyprávěli, že zatímco leželi a vypadali jako mrtví, opustili svá fyzická těla a ocitli se v jiném světě. Tam viděli krásné krajiny a stavby a často se setkali se svými drahými, kteří už zemřeli. Jejich mimotělní prožitky byly vesměs pozitivní a povznášející, ačkoli někdy navštívili ponuré a méně příjemné dimenze. Z toho pochopili, že posmrtný život není jenom příjemný.

Tyto návštěvy na druhém břehu jsou známy pod pojmem prožitky blízké smrti a často o nich mluví ti, které zachránily před smrtí moderní oživovací metody. Od roku 1975, kdy vyšla kniha Raymonda Moodyho Život po životě, byly zaznamenány stovky, nebo dokonce tisíce takových příběhů, které zaplnily víc než stovku knih.

Zatím jsem popsal jenom dva případy posmrtného uzdravení, kdy jejich účastníci zmiňovali, že se s nimi ve chvíli smrti dělo něco podivného. První byl John Smith, kterého oběsili v Tybumu. Možná si vzpomenete, že když později vyprávěl, jaké to je být oběšený, řekl: „Cítil jsem, že se moje energie tlačí nahoru. Jak se mi tlačila do hlavy, viděl jsem velké zářící světlo, které jako by vycházelo z mých očí. Pak jsem necítil nic.“

Ve druhém případě šlo o amerického vojáka, který byl zraněný a málem zemřel ve Vietnamu. Najednou zjistil, že se vznáší nad svým mrtvým tělem, dívá se dolů i kolem sebe. Z té výhodné pozice sledoval, jak jeho i mrtvé kamarády okrádají příslušníciVietkongu, a později se díval, jak je všechny naložily a odvezly zpátky do tábora americké jednotky.

Dr. Raymond Moody konstatuje, že většina prožitků blízké smrti má docela podobný průběh. Jednotlivé etapy se trochu liší a v žádném případě všichni lidé nepřežili všechno. Moody zjistil, že ve chvíli, kdy se umírajícímu zastaví srdce, slyší lékaře, jak ho prohlašuje za mrtvého. Pak uslyší nějaké bzučení nebo zvonění a má pocit, jako by se pohyboval tunelem. Najednou si uvědomí, že je vně svého těla, vznáší se ve vzduchu a dívá se dolů na svou nehybnou tělesnou schránku.

Brzy si na své osvobození zvykne a vůbec nelituje, že umírá. Možná cítí, že jeho nynější podoba je úplně odlišná od jeho fyzického bytí. Když se posléze setká s „dušemi“ svých blízkých, kteří zemřeli před ním, jak se obyčejně stává, pozná je podle jemu známé lidské podoby. Tvoří ve skutečnosti uvítací výbor.

Pak se setká s velice zvláštní duchovní bytostí, kterou charakterizuje jasné bílé světlo. Tato „zářící bytost“ je srdečná, milující a přátelská a v její přítomnosti cítí klid a mír. Beze slov ho požádá, aby zhodnotil svůj život, a k tomu mu přehraje důležité okamžiky, které před ním ubíhají jako zrychlený barevný film. Když se na to dívá, intuitivně pochopí všechny své činy a pochopí veškeré příkoří, které způsobil ostatním. Pak se ho možná zářící bytost zeptá, jestli je připraven zemřít.

Potom ho odvede k nějaké hranici, což může být pouhá čára na zemi, ale častěji je to plot nebo zeď. Hranice symbolizuje konec jeho pozemské existence. Pochopí, že pokud tu hranici překročí, už se nebude moct vrátit do svého fyzického těla. Chce ji přejít, ale uvědomí si, že má ještě nějaké povinnosti. Například musí pečovat o malé děti. Když začne váhat, zjistí, že vstupuje zpátky do svého fyzického těla, protože ho oživili.

Někdy se sice člověk ve chvíli smrti ocitne mimo své tělo, neznamená to však, že opouští tento svět. Uvedu jeden zajímavý příklad. Muž, kterého se týká, byl německý kníže Eve- radus Ambula, a jeho zážitek se uskutečnil na začátku třináctého století .

Everadus Ambula byl nemocný a zdálo se, že zemřel. Truchlící příbuzní ho připravili na pohřeb, ale on po nějaké

době znovu nabyl vědomí. Příbuzní se divili ještě víc, když jim vyprávěl, že zatímco byl mrtvý, jeho duše opustila jeho tělo a „zlé duše“ ji odnesly na cestu. Nejdřív ji zanesly do Jeruzaléma a potom do Saladinova tábora v Egyptě. Odtud se přesunuly do lesa v Lombardii, kde potkaly německého přítele; nakonec ji vzaly do Říma. Dokázal přesně popsat domy i okolí stejně jako vzhled několika významných osob, i když v Římě nikdy nebyl. Ještě podivnější bylo, že když se na to zeptali německého přítele, kterého potkal v Lombardii, vybavil si jejich setkání a uvedl stejné místo i stejnou dobu, a navíc zopakoval, o čem Ambula mluvil. Také on si myslel, že mluvil s normálním člověkem.

Taková cesta po světě se vyskytuje zřídka, ale s přízrakem mrtvého blízkého se lidé setkávají často. Podobné setkání, jaké zachytil neznámý autor v roce 1799, zažil devítiletý chlapec, kterého navštívila mrtvá matka. V době smrti ta žena evidentně vešla do chlapcova pokoje:

Slyšel, jak se roztáhl závěs, a uviděl u své postele matku: položila mu ruku na hlavu a řekla: Beale (to bylo jeho křestní jméno), buď hodný a bohabojný; chlapec se vůbec nebál, protože než šel spát, matka byla naprosto v pořádku. Druhý den ráno vyprávěl, že matka přišla k jeho posteli, pohladila ho po tváři a řekla mu, aby byl hodný a bohabojný; pak mu sdělili, že matka už nežije.

I já jsem zažil něco podobného. Jednoho dne v roce 1996 kolem půlnoci, když v nemocnici po dlouhé nemoci zemřel bratr mé matky, jsem najednou cítil, jak mě někdo vzal kolem ramen. Byl to lehký, ale nepřehlédnutelný stisk a já ucítil takové zvláštní brnění. Pak vše zmizelo. Přemýšlel jsem, jestli to byl strýc a dal mi tak znamení, že zemřel. Druhý den ráno jsem se dověděl, že zemřel asi ve čtvrt na dvanáct v noci. Pochopitelně si nemůžu být jistý, ale protože to byla jediná ruka, která na mě tu noc sáhla, myslím, že to byl on.

Další příhoda s přízrakem se stala panu Wilsonovi, původem z Liverpoolu. Jednoho dne se procházel nedaleko Santa Dominga. Najednou „měl dojem, že vidí svého příbuzné-

ho, který se měl vrátit z Jamajky a který ho čekal nedaleko na poli; zamířil tedy přímo k tomu poli a došel až k němu. Pozdravil ho, ale připadalo mu, že se propadá do země“.

Pana Wilsona to velice vyděsilo, a když se vrátil k přátelům, s nimiž byl na procházce, hned si všimli, že není ve své kůži. Ptali se ho, co se stalo. Řekl jim, že právě spatřil Wil- liama Jamese, kterého všichni znali, a dodal, že je přesvědčený, že se brzy dovědí o jeho smrti, a vysvětlil jim, proč si to myslí. Přátelé se mu vysmáli a řekli, že to jsou jen jeho představy. „Ale druhý den připlula do přístavu loď z Liverpoolu a přivezla smutnou zprávu, že dotyčný muž, hlavní důstojník, v té době, kdy ho pan Wilson viděl, spadl z paluby, rozbil si lebku a během několika minut zemřel.“

Jak tyto příklady dokládají, přízrak se přesně podobá skutečné osobě. Je to dokonalý dvojník. Od ducha se liší tím, že je při vědomí a dokáže pohybovat předměty. Proto přízrak mrtvé matky ve výše uvedeném příkladu mohl roztáhnout závěs kolem synovy postele a mohl se ho dotknout. Přízrak dokáže spoustu věcí jako hmotné tělo, což nasvědčuje tomu, že může být - jak věřili staří Egypťané - částečně hmotný. Ruka, která mě objala kolem ramen, byla hmotná, protože jsem cítil její přítomnost a vibrace.

Ve své knize Dvojníci: Záhada druhého já uvádím, že tento paranormální obraz, který dokáže přerušit i odrazit světlo, a může být proto normálně vidět, máme v sobě po celý život, i když se může příležitostně od našeho těla oddělit a objevit se kdekoli. K takovému oddělení dochází, když spíme, především když se nám něco zdá; nebo když jsme vzhůru a jsme rozrušení. V takovém případě se tomu „druhému já“, které opouští živou osobu, říká dublér nebo astrální dvojník; termín přízrak se používá jenom tehdy, když se dvojník objeví ve chvíli smrti. Ve skutečnosti má přízrak za úkol stanovit hranici rodiny, uložit si ji do vědomí a odnést si ji do příštího světa po smrti.

Thomas De Quincey zachytil ve svém eseji Palimpset of the Brain zážitek své blízké příbuzné. Jako devítiletá si hrála u hlubokého nebezpečného potoka, spadla do vody a potopila se.

V jednu chvíli, jak tak klesala, se jí zdálo, jako by do ní narazil proud; z očí jí zazářilo fosforeskující světlo a v mozku jí okamžitě proběhlo úžasné divadlo. V jediném okamžiku se jí před očima promítl celý život. Znovu žila a jednotlivé události se nevyskytovaly jako jednotlivosti, nýbrž jako součást celku. Toto světlo jí osvítilo celou cestu životem zpět do stínů dětství a za nějakou dobu pohaslo.

Tato pozoruhodná příhoda se v první části podobá tomu, co zažil oběšený John Smith. Ten také viděl světlo, které jako by vyzařovalo z jeho očí. Ale „fosforeskující světlo“ u utopené dívky rychle vystřídalo to, čemu Moody říká „panoramatický průřez životem“, během něhož se jí přehrály všechny události života. Za pozornost stojí hlavně to, že tyto události, které se děly postupně, viděla Jako jeden celek“ a že byla schopná je všechny pochopit.

Panoramatický průřez životem ukončil zřejmě sedlák, který měl pronajatá přilehlá pole. Jel zrovna na koni kolem, když dívka spadla do vody a co nejrychleji jí spěchal na pomoc. Skočil pro ni a vytáhl ji ven. Podařilo se mu ji oživit. De Quincey dodává: „Ta žena mi svůj příběh vyprávěla dvakrát a mezitím uplynulo pětačtyřicet let. A přitom na svém vyprávění nezměnila ani čárku.“ To svědčí o pravdivosti celého příběhu.

Lady Eveline Gurdonová zase popisuje posmrtné zážitky manželky sira Richarda Harrisona, který žil v jedné vesnici v Hertfordshiru. Tři měsíce poté, co se paní Harrisonové 25. března 1625 narodila dcera Ann, dostala horečku a vše nasvědčovalo tomu, že zemřela. Možná že se stala obětí moru, protože toho roku byla velká epidemie. Dva dny po smrti přijel na pohřeb pan Winston. Byl to lékař a měl podezření, že paní Harrisonové není ve skutečnosti mrtvá. Proto se dovolil jejího manžela, aby jí mohl lehce naříznout chodidlo. Když to provedl, z ranky jí začala vytékat krev. Dr. Winston proto začal ženu okamžitě oživovat. Brzy se mu to skutečně podařilo.

Když lady Harrisonové otevřela oči, nejdřív uviděla široké rukávy šatů dvou přítomných dam, což ji přinutilo říct:

„Copak jste mi neslíbily patnáct let? To už jste tu zas?“ Tato podivná poznámka se vysvětlila, když později manželovi a faráři vyprávěla, že když zemřela, ocitla se na nějakém podivném místě, které nedokáže popsat. Všude kolem panovalo ticho a klid, jenom ona musela myslet na své dětství. Najednou před ní stály dvě postavy oblečené do dlouhých šatů a zeptaly se jí, proč je tak nešťastná. Padla před nimi na kolena a vykřikla: „Dejte mi šanci, abych mohla žít ještě patnáct let a vidět, až bude moje dcera dospělá.“ Evidentně jí to splnily, protože žila přesně patnáct let.

Podobnou událost, také z Hertfordshiru, uvádí John Aubrey. V roce 1670 jedna služka málem zemřela na nějakou vážnou nemoc. Když se o jejím stavu dověděla její matka, modlila se k Bohu, aby zachránil její dceru a místo ní si vzal ji. Ve chvíli, kdy se modlila, dcera upadla do transu, který trval asi hodinu. Rodina, u které pracovala, se domnívala, že je mrtvá. Ale dívka se brzy probrala a vyprávěla pozoruhodný zážitek. John Aubrey zapsal:

Přistoupil k ní člověk v černém, jehož obličej byl tak zářící a krásný, že to nemohla snést; a stejnou záři měl nad hrudí a nad rukama; řekl jí, že modlitby její matky byly vyslyšeny a že její matka brzy zemře a ona se najednou uzdraví. A ona se uzdravila a její matka zemřela.

Osoba, která řekla dívce, že modlitby její matky byly vyslyšeny, je jiná verze „zářícího člověka“, kterou popisovali lidé Moodymu. Její černý šat je však neobvyklý.

Další zajímavý prožitek blízké smrti je ze sedmnáctého století a stal se čtrnáctileté dívce Anně Athertonové. V listopadu 1669 onemocněla a její nemoc, která vypadala jako malárie, dělala lékařům velké starosti. V následujících týdnech zhubla, byla bledá, apatická a její stav byl beznadějný. V únoru 1670 dospěla nemoc do krize a vypadalo to, že dívka zemřela. Zeny, které ji chystali na pohřeb, si všimly, že její tělo je teplejší, než je obvyklé. Otevřely okno a uhasily oheň, ale tělo dívky zůstalo teplé celý den. Večer jí vystrašené ženy přiložily k nosu zrcátko, které se ale nezapotilo. Potom jí k chodidlům daly žhavé uhlíky. Ale zase žádná re-

akce. Tyto pokusy je zřejmě utvrdily v tom, že Anna je opravdu mrtvá.

Annina matka pořád doufala, že dcera ještě žije, a pohřeb odložila. Nechala Annu ležet v posteli a seděla u ní. Sedm dní uplynulo a nic se nezměnilo. Najednou dívce stoupla teplota, což přinutilo lékaře, aby provedl oživovací pokusy, které dívku nakonec vrátily do života. Jakmile otevřela oči, chtěla vidět matku a vyprávěla jí následující pozoruhodnou věc:

Maminko, když jsi nebyla u mě, byla jsem v nebi, přišel ke mně anděl a vedl mě na druhý břeh; prošla jsem několika branami a nakonec jsem došla k bráně do nebes, kde jsem viděla nádherné věci, jako jsou svati, andělé a tak, a slyšela jsem neskutečně krásnou hudbu a zpívání aleluja. Už jsem chtěla vejít do toho nádherného místa, ale anděl, který šel přede mnou, mě zastavil; řekl mi, že nemůžu dovnitř, že se musím vrátit ke svým přátelům. Dovnitř mě pustí až za nějakou dobu. Odvedl mě zase zpátky a teď stojí u mé postele. Maminko, musíš ho vidět, je celý v bílém.

Paní Athertonová, která neviděla nikoho, jí řekla, že to . byl jenom přelud a že se jí určitě jenom zdálo, že je v nebi. Ale Anna protestovala. Trvala na tom, že to opravdu viděla, a na podporu svých slov se zmínila o třech čtyřech lidech, kteří tam také byli. Prošli kolem ní, když stála u nebeské brány. „Jeden z nich byl ničema, který došel až k nebeské bráně, ale poslali ho jinudy pryč. Všichni lidé, o kterých se zmínila, zemřeli v době, kdy ležela v transu.“

Anna Athertonová žila ještě dva roky a „těšila se výbornému zdraví; pak zemřela smířená ve své víře a uklidňovala všechny, kteří za ní přišli, a dávala jim užitečné rady“.

Podobný prožitek existence mimo tělo v podobě přízraku měl už před více než dvěma sty padesáti lety čtyřiatřicetile- tý Matthew Robinson z Leicestershiru. Upadl do stavu strnulosti asi ve tři hodiny v noci v pondělí 5. listopadu 1821, když se vrátil velice pozdě z bohoslužby. Jeho ženu to vyděsilo. Pokud vím, nemysleli si, že je mrtvý, ale zůstal v bezvědomí tři dny až do 8. listopadu.

Matthew o svém zážitku vyprávěl následující: „Okamžitě mě odvezli do rozlehlé a úrodné nížiny, kde kromě mě nebyli žádní lidé.“ Tato příjemná krajina připomíná „krásnou zelenou louku“, o které mluvil John Hayes, když ho v roce 1782 oběsili v Newgatu. Jenže on si nic jiného nevybavil, když se probral na pitevním stole. Matthew Robinson ale nezůstal dlouho sám:

Když jsem se za chvíli rozhlédl, uviděl jsem kousek dál staršího ctihodného člověka ve volných splývavých šatech. Přistoupil ke mně, přátelsky se usmíval a mávl stříbrnou hůlkou, abych šel za ním. Okamžitě jsem poslechl a on mě vedl po úzké pěšině do příjemného hájku, kde to krásně vonělo a ozývaly se tam kouzelné melodie. „Můj synu (řekl mi průvodce), tohle je místo, kde duše svátých hovoří s Bohem.“

Muž v dlouhém hávu ho pak odvedl na jiné místo, „které nelze popsat slovy“. Uprostřed stál nádherný osvětlený oltář, z něhož vycházela příjemná nasládlá vůně. Starší muž pak ukázal hůlkou nahoru a Matthew se tím směrem podíval. Uviděl další nádhernou scénu.

Záře drahokamu není nic ve srovnání se zářivými paprsky, které osvětlovaly trůn. Před ním se vznášela spousta božských bytostí, které se vždycky co nejuctivěji uklonily. Byl jsem z toho celý zmatený. Málem jsem padl na kolena, ale můj průvodce mi to zakázal. Odvedl mě na vrchol vysoké hory, odkud jsem uviděl spoustu radujících se lidí, kteří kráčeli po pěšině. „Můj synu (řekl mi průvodce), teď tě dovedu na konec tohoto veselí.“ V tu chvíli dolehly k mým uším velice skličující zoufalé zvuky a spatřil jsem něco nadpřirozeného.

Matthew se instinktivně odvrátil od toho děsivého pohledu do podsvětí, ale průvodce na něj naléhal, aby si všechno zapamatoval. Ze mu to pomůže vykonávat dobro, až se dostane zpátky zem. Mimoděk zvolal „Bože, pomoz mi“ a najednou se zase vrátil do svého těla. Tři dny byl zbaven svých přirozených sil.

O mimotělních prožitcích ve chvíli smrti a o pobytu na

zelené louce mluví lidé často. Následující případ, o kterém se psalo v časopise Telegraph, je z nedávné doby. Když u šestatřicetileté Mary Erringtonové z Washingtonu konstatovali při operaci mozku klinickou smrt v důsledku aneu- ryzma, ocitla se mimo své tělo. Vznášela se u stropu operačního sálu a pak spěchala do dlouhého tunelu za jasným bílým světlem. Dostala se na louku.

Byla to rozlehlá louka s hustou šťavnatou trávou. V dálce jsem viděla strom. Napadlo mě, jestli bych se s ním nemohla ztotožnit. Nikdy jsem o stromech nepřemýšlela, ale tenhle byl přátelský. Nešla jsem po louce, ale vznášela jsem se směrem ke stromu na druhém konci louky. Bylo tam takové ticho... popsala bych ho jako těžké ticho... Větve stromu vypadaly jako napřažené ruce. Jako by mě vítaly. Měla jsem pocit, že musím k tomu stromu. Už jsem tam skoro byla. Stačilo natáhnout ruce a dotknout se ho. A pak jsem se najednou vrátila velice rychle do tunelu, opět jsem se vznášela u stropu a znovu jsem viděla lékaře a sestry, jak mi vracejí život.

Zážitek Mary Erringtonové byl veskrze příjemný, i když šije jistá, že by se nemohla vrátit do života, kdyby sáhla na ten strom. Věří, že se jí to nepodařilo, protože její rodina ji ještě potřebovala mít na zemi. Proto se probrala k životu.

Překvapující zjištění AnnyAthertonové, že u nebeské brány viděla několik lidí, kteří všichni zemřeli, zatímco ona byla v transu - což naznačuje, že byla opravdu na místě, které popsala - není první. Existuje podobný případ, který stojí za pozornost mimo jiné proto, že jeho protagonista skutečně zemřel.

Tímto mužem byl známý německý humanista Johann Reuchlin, který zemřel v Ingolstadtu v pondělí 30. června 1522. Jeden z jeho nejstarších přátel žil v Tůbingenu. Byl to františkánský mnich, který se těšil všeobecné úctě. Ingolstadt a Tübingen jsou od sebe vzdáleny necelých dvě stě kilometrů a v těch dávných dobách trvalo několik dní, než si lidé předali zprávu.

Brzy ráno 30. června se mnich po bohoslužbě vrátil do

svého pokoje a lehl si do postele, kde brzy usnul. Najednou zjistil, že se nachází na jiném místě, které my už známe.

Stál jsem u malého mostu, který vedl na nádhernou louku. Všude byla měkká tráva a krásné stromy. Dokonalá krása a spousta květin. Ve srovnání s tím vypadalo všechno na druhém břehu mrtvé, špinavé a zvadlé.

Zatímco se kochal tou nádherou, jeho přítel Johann Reuch- lin vstoupil na most, hebrejsky se s ním rozloučil a pokračoval dál.

Byl asi v půlce mostu, než jsem si to uvědomil; chtěl jsem jít za ním, ale otočil se na mě a poručil mi, abych na most nevstupoval. Tvůj čas ještě nenadešel (řekl mi); ale za pět let přijdeš za mnou. Do té doby sleduj, co se bude dít.

Reuchlin měl na sobě jednoduché bílé šaty, a když došel na druhý konec mostu, setkal se se svátým Jeronýmem oblečeným do dlouhé řízy, která byla „průzračná jako křišťál“, a ten mu řekl: „Bůh s tebou, můj svátý společníku, já tě mám odvést k blahoslaveným duším tam nahoře, protože si to zasloužíš za svou bohulibou práci.“ Svatý muž potom vyndal stejné šaty, jako měl sám, oblékl je Reuchlinovi a odvedl ho na louku. Nakonec vylezli na vrchol kopce, který stál uprostřed.

A nebesa se otevřela a objevila se tak neuvěřitelná nádhera. Pak se objevil oheň, který byl průsvitný a příjemný.

Potom se mnich probudil, „ale díval se nahoru a jako blázen volal, kde je most a louka. Nedokázal mluvit o ničem jiném ani na nic jiného myslet; nevěřil, že je ve svém pokoji“. Jeho slova se potvrdila později, když se představení kláštera dověděli, že Johann Reuchlin zemřel v době, kdy ho mnich viděl u mostu.

Mnich měl štěstí, že měl mimotělní prožitek ve spánku a že jeho dvojník se objevil na hranici mezi naším a tím druhým světem, kde byl svědkem, jak prošel na onen svět jeho

přítel a bratr v Kristu. Také je třeba říct, že mnich zemřel za pět let, jak předpověděl Reuchlin.

Ačkoli to byl příznivý zážitek stejně jako ostatní, mnich také pravil, že viděl, jak Johanna Reuchlina sledují „v určité vzdálenosti“ odpudivě vypadající ptáci velcí jako supi, kteří „by se na něj určitě vrhli, kdyby to šlo“. Nemohli se k přízraku mrtvého muže přiblížit, protože před nimi udělal kříž. Proto nemohli vletět na tu nádhernou louku. Ale několik mimotělních prožitků z dřívější doby se odehrálo na místech velice nepříjemných.

Jeden z nejstarších případů popisuje Bede ve své Historii anglické církve a anglického národa (A History of the English Church and People). Píše o Drycthelmovi z Cunningha- mu v Northumbrii, který asi v roce 698 onemocněl, postupně chátral a nakonec zemřel doma „v časných večerních hodinách“. Ale k ránu se k překvapení truchlící rodiny probral k životu a vyprávěl zarmoucené ženě, která seděla u jeho postele, co prožil, když byl mrtvý. Řekl, že se setkal s „hezkým mužem v nádherném rouchu“ a šel s ním na východ, až došli k „širokému a hlubokému údolí, které bylo nekonečně dlouhé“.

Na jedné straně toho údolí šlehaly plameny, ve kterých se škvařily duše, zatímco na druhé straně byl sníh a zima, kde duše naopak mrzly. Duše mohly přeskakovat z jedné strany na druhou, aby unikly svému osudu, ale účinek byl jenom přechodný, protože ty, které se pekly, potom mrzly a naopak. Počet týraných duší se nedal spočítat, ale údolí nebylo peklo, jak Drycthelm předpokládal, ale spíš „místo, kde jsou duše trestány“. Dověděl se, že je v den Posledního soudu pustí. Průvodce ho potom dovedl do tmy na druhém konci údolí, kde byla hluboká propast, z níž vycházel „černý oheň“. Jazyky plamene obsahovaly duše lidí, které vylétávaly jako jiskry a zase padaly do propasti. Tohle hrůzné místo bylo ústí pekla, „do kterého kdo spadl, nikdy se nedostal na věčnost“.

Z této příšerné díry vedl průvodce Drycthelma po silnici doprava, kudy se dostali zase na světlo a ke zdi, která se zdála nekonečně vysoká a nekonečně dlouhá. Nebyla tam žádná brána ani jiný vchod. Překvapený Drycthelm se na-

jednou ocitl i se svým průvodcem na zdi, odkud viděl „širokou a příjemnou louku“, jasně ozářenou a plnou květin, která připomínala louky, o kterých jsme se už zmínili. Na louce bylo obrovské množství lidí v bílých šatech a spousta skupinek lidí, kteří spolu seděli a vypadali šťastně. Potom se stejně zázračně ocitli na louce a procházeli mezi jejími obyvateli.

Toto příjemné místo nebylo království nebeské. Jak mu vysvětlil průvodce, tito lidé udělali za života hodně dobra, ale „nebyli dost dobří, aby mohli okamžitě vejít do království nebeského“. Průvodce potom Drycthelma odvedl na ještě krásnější místo, kde byla spousta světla a zněl tu krásný zpěv. Tam mu sdělil, že už jsou blízko království nebeského. Pak mu ale řekl, že už se musí vrátit do svého těla. Dodal, že od téhle chvíle bude žít prostě a ctnostně, aby „sis zasloužil přijít mezi tyto šťastné duše, které tady vidíš“. Drycthelm se nechtěl vrátit do svého těla, ale najednou zjistil, že se probouzí.

Drycthelm si dobře zapamatoval všechno, co mu průvodce řekl. Vzdal se světských radovánek a stal se mnichem. Zbytek svého života strávil v modlitbách, a když stával celé hodiny po krk v ledové řece, odpovídal všem, kteří to nedokázali pochopit: „Viděl jsem větší odříkání.“

Ještě starší příběh putování po smrti popsal řecký filozof Platon ve své desáté knize Republika. Tento zážitek měl voják jménem Er. Příběh jeho návratu do života potom, co byl zdánlivě mrtvý dvanáct dní a probudil se právě včas, aby ho nespálili zaživa, jsme popsali v sedmé kapitole.^

Když se probral k životu, vyprávěl neuvěřitelné věci. Řekl, že jeho duše opustila tělo a „putovala ve společnosti mnoha dalších, než došla na zvláštní nádherné místo, kde kousek od sebe ležely dvě rokle a proti nim a nad nimi další dvě rokle na obloze“. Mezi oběma roklemi na zemi seděla řada soudců, kteří rozhodovali, zda přicházející duše půjdou po silnici doprava, která vedla na oblohu, nebo doleva do podzemí. Dobří lidé šli do jedné z roklin na obloze, které vedly na nebesa, a zlí lidé šli do jedné rokle na zemi, která vedla do pekla.

Z jiných roklin na obloze a na zemi vycházely duše, které

už strávily určený čas na nebesích nebo v pekle. Teď se měly znovu narodit na zemi. Zůstaly sedm dní na rozlehlé louce obklopené soudci, kde jim nejdřív ukázali uspořádání vesmíru, a pak stanuli před Lachesisem, aby si vybrali, jaký si přejí nový život. Částečně se o tom losovalo. Muži se mohli stát ženou, pokud si to přáli, a naopak, nebo se mohli stát zvířaty. To bylo pro ty, kteří neměli rádi lidskou rasu.

Er řekl, že vybírání nových životů bylo velmi zajímavé, protože většina si vybrala to, co znala z předchozího života... Večer se utábořili u Řeky zapomnění, jejíž voda se nedala nabrat do džbánu. Všichni museli vypít určité množství této vody. A když se člověk napil, všechno zapomněl. Pak Er usnul, a když nastala půlnoc, začala bouřka a zemětřesení a všichni se jako vystřelené hvězdy narodili do nového života. Er se nesměl napít, ale nedokázal říct, jakým způsobem se vrátil do svého těla; najednou otevřel oči a svítalo a on ležel na pohřební hranici.

Dále nahlédla do života na onom světě matka francouzského kronikáře Guiberta de Nogenta. Její příběh je citován v Curiosités Biographiques. Zažila existenci mimo tělo, když jednou v noci usnula na úzkém travnatém břehu. Cítila, jak její duše opouští tělo, vznáší se nad nějakou galerií a pak se blíží k okraji tmavé díry. Její syn popisuje, co se objevilo pak:

Najednou z díry vylétly stíny lidí, jejichž vlasy vypadaly jako sklo rozdrcené na prach. Chtěly ji chytit a stáhnout ji do propasti. Ale v tu chvíli se za matkou ozval nějaký hlas, který se třásl zlostí. Přikázal jim: „Nedotýkejte se té ženy.“ Stíny se vrátily do díry. Matka zůstala stát na okraji, kde se najednou objevil můj otec a vypadal jako zamlada. Velice pozorně si ho prohlížela a třesoucím se hlasem se zeptala, jestli je Everard (to bylo jméno mého otce); ale odpověděl záporně.

Není jisté, proč Guibertův otec nepřiznal, kdo je. Guilbert tvrdí, že přízraky nikdy neužívají jména, která měly ještě za života. Je-li to pravda, vysvětlovalo by to otcovo chování.

Zážitek jeho matky skončil krátce poté. Probudila se zpátky ve svém těle.

Tyto příběhy ukazují, že onen svět je i temné místo plné hrůzy, kde jsou trestáni ti, kteří žili špatně. Většina náboženství učí, že lidé, kteří žijí špatně, jsou po smrti souzeni a trestáni, což potvrzují i mimotělní prožitky. Někteří lidé sice tvrdí, že tyto zážitky jsou v podstatě subjektivní, že jsou to buď sny, nebo fantazie těch, kteří je vyprávěli, ale slouží jako varování všem, kterým chybí láska a morálka a kteří si myslí, že všemu uniknou. Takoví lidé dostanou, co si zaslouží.

Na konec této kapitoly bych rád uvedl podobný zážitek Keňa Harrisona z Hastings, který v roce 1988 vážně onemocněl po nezdařené operaci kyčle. Dostal zánět a vysokou horečku. Jeho zážitek je naprosto neobvyklý, protože se vněm vyskytuje moderní druh dopravy, který by člověk na onom světě nečekal.

Když u něj horečka dostoupila vrcholu, najednou uviděl jasné světlo ve dveřích nemocničního pokoje. Připadalo mu, jako by ho celého pohltilo. Pak s překvapením zjistil, že nese kufr a jde na nástupiště. Když došel nahoru, přijel vlak a zastavil u něj. Nastoupil.

Našel si volné místo. Ve vlaku byla spousta cestujících. Nikoho neznal. Když se vlak rozjel, dostali se do husté mlhy. V tu chvíli vešel do kupé průvodčí a požádal Keňa o jízdenku. Ten pokorně přiznal, že žádnou nemá, a průvodčí řekl přísně: „Nemůžete jet bez jízdenky, musíte vystoupit.“ Ken odpověděl: „Nemůžete mě vysadit v neznámu. Podívejte se, jedu navštívit otce a matku. Potvrdí to, až dojedu na místo.“ A s překvapením zjistil, že průvodčí laskavě souhlasil, aby zůstal ve vlaku.

Po nějaké době vlak zastavil na nádraží a mlha se rozplynula. Kenovi poskočilo srdce, když uviděl otce a matku, jak stojí na nástupišti. Když vystoupil z vlaku, radostně ho vítali a vřele ho objímali. Ken jim řekl: „Přijel jsem za vámi, ale Joyce a děti jsem nechal doma.“ Otec se na něj usmál a odpověděl: „Ano, synku, ale nemáme moc času.“ Pak se otočili a odcházeli pryč. V tu chvíli všechno zmizelo a zůstal tam jenom nějaký prostor a v dálce brána.

Pak už Ken zase ležel v nemocnici a cítil se špatně. Později mu řekli, že málem zemřel. Vypadá to, že jeho mrtví rodiče využili příležitost, aby se s ním setkali na jeho krátké cestě v jejich světě. Ale je zajímavé, že byl zrovna při ruce vlak, který ho za nimi odvezl.

Ken nedávno zemřel a určitě jel znovu vlakem na stejné místo. Tentokrát budou rodiče vědět, že zůstane.

Jak předejít pohřbení zaživa

Strach z pohřbení zaživa dosáhl svého vrcholu v devatenáctém století, kdy se stále víc lidí dovídalo, že takzvané příznaky smrti nemusí být stoprocentně spolehlivé a že se snadno může stát chyba. Přispěly k tomu též některé publikované případy, kdy byl pohřben člověk dosud živý. Jak jsme viděli, dokonce i kvalifikovaní lékaři s praxí můžou udělat chybu při určování smrti. Tyto omyly byly častější v dobách, kdy se lékařům za jejich službu platilo a kdy nemuseli vystavovat úmrtní list. Takže o tom, jestli je člověk mrtvý, nebo živý, často rozhodovali příbuzní a další nekompetentní lidé. Založení Společnosti na ochranu před pohřbením zaživa v roce 1875 bylo jen odrazem zvýšeného strachu veřejnosti. Společnost vyvíjela silný tlak, i když někdy poněkud hysterický, na změnu zákonů. Požadovala, aby úmrtní list vystavovali lékaři, a také bojovala za uzavření přeplněných městských hřbitovů a za otevření nových na okrajích měst, za potlačení korupce u lidí, kteří přicházejí do styku s mrtvými, a za rozšíření kremací.

Společnost také vyžadovala okamžité praktické kroky, jako je pohřeb až za sedm dní po smrti. Podporovala návrh na výstavbu nových márnic, kde by mrtvý ležel v otevřené rakvi, dokud se na něm neobjeví nezvratné příznaky smrti (začínající rozklad). Takové márnice už byly postaveny v různých městech v Německu a Rakousku a je nesporné, že by určitě zabránily předčasným pohřbům. Ale proti nim mluví vysoké náklady na výstavbu a provoz.

Do devatenáctého století většina lidí zemřela doma a pohřeb organizovala rodina. To znamenalo, že rakev stloukl místní tesař, hrob vykopali na místním hřbitově, tam pří-

buzní a přátelé dopravili zesnulého a místní farář provedl krátkou bohoslužbu. Pozůstalí byli jistě zoufalí ze smrti svého blízkého, ale většinou netoužili po tom mít mrtvolu v ložnici několik dní, jestli se neprobere k životu. Všeobecná tendence byla zbavit se těla co nejdřív, takže Společnost doufala, že věci pomůže zřízením nových márnic.

Plukovník Edward Vollum z Mnichova popsal márnici nového typu, která byla postavena v roce 1904.

Márnice se skládá z hlavní místnosti, kde leží těla v otevřených rakvích osvětlených slabým světlem. Je tady topení i ventilace; též je tam laboratoř, zařízená přístroji na oživování, oddělené pokoje pro infekční případy a pro nehody; kaple, oddělení pro lékaře a zřízence a kanceláře.

Další popis je z roku 1908. Jeho autor dodává, že „některé mrtvoly mají v ruce provaz se zvonkem“. Ale jak poznamenal jeden významný odborník, „od doby vzniku tohoto zařízení nikdo neslyšel zazvonit zvonek“.

Je ironií, že takovéto márnice by byly zapotřebí nebo by se vyplatily, kdyby úmrtní list nevystavoval lékař, ale to není případ Mnichova. Jak plukovník Vollum zdůraznil, u umírajícího člověka musí být jeho lékař, když nastupuje krize, a přestože by lékař mohl člověka prohlásit za mrtvého...

zákon nedůvěřuje jeho zkušenostem, ať je sebevý- znamnější. Přichází inspektor a do té doby se nikdo nesmí dotknout těla mrtvého. Vystaví potvrzení a to podepíše přítomný lékař. Resuscitaci je možno provést v případě, když to inspektor uzná za vhodné. Obvykle dovolí dvou- až dvanáctihodinový odklad pro zajištění pohřbu, pokud tělo bude uloženo v márnici, kde zůstane dvaasedmdesát hodin nebo déle. Pokud se nic nepřihodí, vystaví mu tam lékař úmrtní list a potom mrtvého pohřbí na přilehlém hřbitově.

Kromě těchto tří odborníků mrtvolu také prohlédnou kvalifikované ženy, které připraví mrtvého do rakve a domluví pohřeb. Každého mrtvého člověka tedy pečlivě prohlédnou čtyři zkušení lidé. Díky tomu existuje jenom minimální

možnost, že se do márnice dostane člověk, který ještě žije.

V Británii se změny provádějí pomaleji, takže ještě v roce 1927 si stěžoval tajemník Britské asociace pohřebních ústavů J. R. Hurry, že „víc než šedesáti procentům mrtvých vystavili lékaři úmrtní list, aniž by je vůbec viděli“.

Nepřekvapí proto, že se předčasného pohřbu obávali i lidé ve dvacátém století a bojí se ho dodnes. A stejně tak nepřekvapí, že tyto obavy vedou některé lidi k tomu, že do svých závětí vkládají speciální dodatky, co se má s jejich tělem po smrti učinit, aby se prokázalo, že jsou mrtví.

Jeden příklad se stal 1. února 1721. Thomas a George Triggerovi, bratři zesnulého sedláka HenryhoTriggera, podle instrukcí jeho poslední vůle, z níž měli mít také nemalý užitek, uložili jeho mrtvé tělo do speciální rakve, kterou sami vyrobili. Víko rakve mělo zámek, kterým se dalo otevřít zevnitř, klíč od zámku byl uvnitř. A protože by se sedlák sám z hrobu nedostal, kdyby se probral k životu, rakev umístili na trám ve stodole, kde měla zůstat třicet let, dokud se nerozpadne. Roky utíkaly a 5. února 1751 bratři pohřbili rozpadlou rakev na místním hřbitově. Nechali ho venku ještě o čtyři dny déle, než určil v závěti.

V Muzeu patentového úřadu ve Washingtonu se v roce 1890 objevil zajímavý návrh, který vycházel z toho, že každý nemá vhodný trám, na který by položil rakev. Patent navrhoval padací dveře, kterými by oživlý člověk mohl vylézt z hrobu. Autorem vynálezu byl člověk, o kterém se říkalo, že zemřel a pochovali ho normálním způsobem, protože jeho patent nebyl ještě schválený.

Zajímavý je případ jednoho duchovního z osmnáctého století, který si uvědomil nebezpečí příliš spěšného pohřbu. První žena reverenda Johna Duntona z Buckinghamshiru vážně onemocněla a lékař ji prohlásil za mrtvou. Jenže ona se za tři dny probrala k životu. Protože si pan Dunton uvědomoval, že ji málem pohřbili zaživa, uvedl ve své poslední vůli, že si přeje, aby jeho tělo pohřbili až pět dní po smrti. Vyhověli mu.

Lord George Bentinck byl známý sportovec a politik. V roce 1826 se stal poslancem parlamentu a zasadil se o rozsáhlou státní pomoc při hladomoru v Irsku. Když najednou v září

1848 zemřel, zjistilo se z jeho poslední vůle, že měl špatný krevní oběh. Proto žádal, aby ho nezavírali v rakvi dřív než za tři dny a tři noci po smrti a aby u něj v té době pořád někdo byl. A těm, kteří u něj budou sedět, mělo být zaplaceno 50 guineí, což byla na tu dobu velká suma.

V dubnu 1927 vyšel v časopise Undertakers' Journal článek o Henrym Lewisovi z Howe, který zemřel v lednu téhož roku. Ten si přál, aby jeho smrt posoudil lékař, a navíc žádal, aby ho nechali v otevřené rakvi šest dní. Poté ho měl bedlivě prohlédnout jiný lékař, a pokud si bude naprosto jistý jeho smrtí, měl mu otevřít tepnu.

Bývalá herečka Mary Wildeová, která spáchala sebevraždu v roce 1919, nechala dopis na rozloučenou, kde žádala, aby jí lékař otevřel tepnu, než ji pochovají. Vysvětlovala, že si to přeje proto, že ji jednou málem pochovali zaživa, a ona netouží po tom, aby se probudila v rakvi.

Někteří lidé dokonce přesně určili, kterou tepnu jim mají otevřít. Například Sidney Francis Bampfield Cogan, bohatý obyvatel Torquay, který zemřel v roce 1908, v závěti žádal, aby mu dr. Hall, kterému plně důvěřoval, otevřel jednu tepnu na krku, za což tomuto lékaři zaplatil 100 liber. A kdyby dr. Hall z nějakého důvodu nemohl jeho žádost splnit, Coga- nův vykonavatel poslední vůle měl najmout jiného kvalifikovaného lékaře. Ale tomu měli zaplatit jenom 25 liber.

Rozříznutí tepny na krku si volili lidé se špatným krevním oběhem. Slečna Lucy Soulsbyová, ředitelka Oxfordské dívčí školy, která zemřela v květnu 1927, své přání vysvětlila v poslední vůli. „Protože jsem se vždycky bála, že mě pohřbí zaživa, přeji si, aby mi po smrti lékař otevřel tepnu na krku. Kdyby se na to z nějakého důvodu zapomnělo, přeji si, aby mě exhumovali a mé přání vyplnili.“

Známá feministka a filantropka Frances Power Cobbeo- vá, která razantně vystupovala proti vivisekcím, se rozhodla, že se nenechá pohřbít zaživa. Doslova napsala: „Ve své poslední vůli jsem vždycky měla požadavek, aby mi před pohřbem podřízli hrdlo.“

Její strach z předčasného pohřbu vyvolaly dva osobní zážitky, kvůli nimž ztratila důvěru ve schopnosti lékařů určit smrt.

Romanopisec a politik Edward Bulwer, který napsal víc než šedesát knih, z nichž některé se staly klasickými díly anglické literatury, se také bál pohřbení zaživa. Proto zanechal striktní příkazy, aby mu lékař probodl srdce skalpelem.

Ovšem pokud člověk ještě žije, je to drastický způsob. Takový případ se stal v Americe. Jedna stará úctyhodná rodina ve Virginii se bála pohřbení zaživa, protože v polovině osmnáctého století se při exhumaci příbuzného ukázalo, že ho pohřbili živého. Od té doby když někdo z nich zemřel, hlava rodiny probodla jeho srdce nožem. Dělali to tak až do roku 1850, kdy zemřela mladá dcera. V duchu tradice jí otec zabodl dýku do hrudi. Dívka, která byla jenom ve stavu strnulosti, vykřikla bolestí a hrůzou a téměř okamžitě na osudné zranění zemřela. Chudák otec, zdrcený tím, co provedl, krátce potom spáchal sebevraždu.

Nakonec uvedu ještě dva případy lidí se špatným krevním oběhem, jejichž strach z předčasného pohřbení byl až chorobný.

Závěť známého anglického antikváře Francise Douce, který zemřel v roce 1834, začínala slovy: „Odkazuji siru Anthonymu Carlisleovi 200 liber a žádám ho, aby mi odřízl hlavu, nebo mi z těla vyndal srdce, abych se nemohl v hrobě probrat k životu.“

James Mott z Birminghamu, bývalý slévač, se tak bál pohřbení zaživa, že do své poslední vůle z roku 1920 napsal:

Po mé smrti dva lékaři provedou všechny dostupné zkoušky, aby prokázali, že jsem skutečně mrtvý. Pak mi do úst vloží velkou dávku kyanovodíku, jeden z nich v přítomnosti druhého setne hlavu a oba potvrdí, že se to stalo. Jinak nařizuji, aby mé tělo prošlo pitvou.

Takové příkazy nemají žádnou závaznost. Lékař je jenom povinen potvrdit, že jeho pacient zemřel. Není povinen odříznout mrtvole hlavu, otevírat jí tepnu ani dělat jiné zákroky, aby zaručil, že dotyčný je opravdu mrtvý. Navíc lékař, který by něco podobného udělal a přitom by zjistil, že jeho pacient byl ještě naživu, by se dostal do pěkných potíží. Mohl by být obviněn z vraždy Nevím sice, jestli sir Anthony Car-

lisle odřízl Francisovi Doůceovi hlavu, ale pochybuji, že to provedl, i když měl slíbeno 200 liber.

Někteří lidé si přesto přejí, aby je pohřbili s dávkou jedu, který by spolkli, kdyby se probudili v hrobě. Jiní zase chtějí do hrobu nějakou střelnou zbraň. Co se týče těch druhých, musím se zmínit o jedné ženě z Doks v Cechách, která se tak bála, že ji pohřbí zaživa, že když v roce 1908 umírala, požádala na smrtelné posteli svého muže, aby jí do jedné ruky dal kříž a do druhé nabitou pistoli. Ve Velké Británii není nic takového dovoleno. Kdyby totiž byli lidé pochováváni s nabitými zbraněmi, mohli by je zločinci vykopávat, aby jim zbraně ukradli.

Takže co si můžou počít lidé se špatným krevním oběhem, aby je zaživa nepohřbili, nespálili nebo nepitvali? Asi by se měli nechat nabalzamovat. Nikdo nemůže přežít, když mu krev nahradí konzervačním prostředek.

Úvod 6

Kapitola 1

Příznaky smrti 9

Kapitola 2

Zdánlivá smrt 23

Kapitola 3

Příprava mrtvého k pohřbu a probuzení v márnici 39

Kapitola 4

Utonutí a oběšení 56

Kapitola 5

Pohřbení zaživa 76

Kapitola 6

Pozoruhodná probuzení 97

Kapitola 7

Upálení zaživa 109

Kapitola 8

Pitvání zaživa     120

Kapitola 9

Frankensteinovy experimenty 138

Kapitola 10

Zážitky na hranici života a smrti 151

Kapitola 11

Jak předejít pohřbení zaživa 166

Rodney Davies

Pohřbeni zaživa

Edice Neuvěřitelné, ale pravdivé, sv. 1

Z anglického originálu Buried Alive,

vydaného nakladatelstvím Robert Hale Limited

v Londýně roku 1999, přeložila Jaroslava Hromadová.

Obálku navrhl Milan Sládek.

Vydal jako svou třítisící devítistou sedmdesátou druhou publikaci IZ, s. r. o., Praha 1, Václavské náměstí 36, roku 2001.

Odpovědná redaktorka dr. Anna Staňková.

Vytiskly Těšínské papírny, s. r. o., Bezručova 212/17,

737 01 Český Těšín 1.

Vydání první.

Distribuci výtisku pro zrakově postižené a nevidomé čtenáře provádí: Pro členy zasilatelské knihovny ECCE HOMO Brno. Kontaktní adresa pro písemný styk: Pošt. přihr. 454,660 54 Brno 2.

Všechny knižní tituly nakladatelství Ivo Železný si můžete objednat na adrese: Služba čtenářům, Nakladatelství Železný, Tuchorazská 17, 282 01 Český Brod tel.: 0203/620 150, e-mail: obchod.iz@pha.eridan.cz

Kompletní knižní produkci nakladatelství Ivo Železný vám nabídnou pražská knihkupectví Křižíkova v Praze 8-Karlíně (Thámova 115, přímo u stejnojmenné stanice metra trasy B) a Modré knihkupectví v areálu obchodního střediska Unimarket (přímo u stanice metra trasy B Lužiny). Totéž vám může poskytnout virtuální knihkupectví na internetové adrese www.volny.cz/skylla-knihy nebo webová stránka nakladatelství Ivo Železný na internetové adrese www.iz.cz

Všechny knižní tituly nakladatelství Ivo Železný si můžete objednat na adrese: Služba čtenářům, Nakladatelství Železný, Tuchorazská 17, 282 01 Český Brod tel.: 0203/620 150, e-mail: obchod.iz@pha.eridan.cz

Kompletní knižní produkci nakladatelství Ivo Železný vám nabídnou pražská knihkupectví Křižíkova v Praze 8-Karlíně (Thámova 115, přímo u stejnojmenné stanice metra trasy B) a Modré knihkupectví v areálu obchodního střediska Unimarket (přímo u stanice metra trasy B Lužiny). Totéž vám může poskytnout virtuální knihkupectví na internetové adrese www.volny.cz/skylla-knihy nebo webová stránka nakladatelství Ivo Železný na internetové adrese www.iz.cz

V edici Neuvěřitelné, ale pravdivé právě vychází: Ip

Daniel Korn - (Vlark Radíce - Charlie Hawes: Kanibal!

Šokující případy lidojedství

Z edice Knihovna fantastických fakt doporučujeme:

Peter a Mary Harrisonovi:

Podruhé na tomto světě

Peter a Mary Harrisonovi:

Na prahu onoho světa

Ted Andrews: Cesty k minulým životům

David Clark: Záhadná zmizení

I dnes, přes veškerou vyspělost lékařské vědy, existuje nebezpečí, že lékař prohlásí za mrtvého člověka, který dosud žije. Lze vůbec předcházet podobným případům? Rodney Davies probírá desítky hrůzných lidských osudů, případů předčasných kremací, ale také balzamování nebo pitev zdánlivě mrtvých lidí. Popisuje také ty šťastnější případy, kdy se dotyčný probral v márnici nebo se mu podařilo uniknout z hrobu. Předčasně zpopelněné, nabal- zamované nebo rozřezané při pitvě z pochopitelných důvodů takové štěstí nepotkalo. Ti, kteří se probrali včas, říkají, že sice vnímali, co se s nimi děje, ale nemohli se ani pohnout. Další z těchto šťastlivců se rozpomínají na svoji návštěvu onoho světa. Případy předčasně pohřbených varují nás živé: i z nás se mohou jednoho dne stát „nemrtví“.

Table of Contents

Příznaky smrti                  9

Zdánlivá smrt      23

Příprava mrtvého k pohřbu a probuzení v márnici      39

Utonutí a oběšení      56

Pohřbení zaživa      76

Pozoruhodná probuzení      97

Upálení zaživa            109

Pitvání zaživa       120

Frankensteinovy experimenty      138

Zážitky na hranici života a smrti      151

Jak předejít pohřbení zaživa      166