— 1 —

EMILY RODDA

DELTORA

Ostrov smrti

FRAGMENT

— 2 —

SÁGA DELTORA 1

1 * Lesy hrůzovlády

2 * Jezero prokletí

3 * Město krys

4 * Poušť zkázy

5 * Hora děsu

6 * Labyrint bestie

7 * Údolí ztracených

8 * Návrat do Del

SÁGA DELTORA 2

1 * Jeskyně strachu

2 * Ostrov přeludů

3 * Země stínů

SÁGA DELTORA 3

1 * Dračí hnízdo

2 * Brána stínů

3 * Ostrov smrti

4 * Jižní sestra

— 3 —

OBSAH

1. Honička

2. Špičák

3. Maják

4. Věc cti

5. Kruté moře

6. Loď duchů

7. Hlupákovo zlato

8. Pravda

9. Vzpoura

10. Vražedný obchod

11. V dunách

12. Překvapení

13. Podivné novinky

14. Ava

15. Červený ostrov

16. Krev a kosti

17. Ostrov smrti

18. Západní sestra

19. Přísaha

20. Staří kamarádi

— 4 —

Předchozí vyprávění…

Lief, Barda a Jasmína se vydali na tajnou výpravu, aby našli a

zničili Čtyři sestry, výtvory Pána stínů, které zamořují Deltoru svým

jedem. Pokud chtějí uspět, musejí probudit posledních sedm deltor-

ských draků, kteří po staletí spí hlubokým kouzelným spánkem. Te-

prve spojení dračí síly se silou drahokamu v Kouzelném pásu Deltory

může Sestru zničit.

Deltorské draky, nelítostné ochránce svého území, téměř vyhubi-

li ptáci Ak-Baba sloužící Pánovi stínů. Když na území každého z dra-

hokamů zbyl jediný drak, badatel Doran Drakomil je přesvědčil, aby

v bezpečí ulehli ke kouzelnému spánku, dokud je neprobudí král ne-

soucí Kouzelný pás.

Doran odhalil plán Pána stínů použít Čtyři sestry, které postup-

ně zahubí lid Deltory, bylo však už příliš pozdě. Jakmile se nepřítel

zbavil draků, nic mu nebránilo v tom, aby rozmístil Sestry po zemi.

Doran se pokusil na nebezpečí upozornit, ale nikdo mu nevěřil. Vy-

dal se hledat důkazy a v Del zanechal jen mapu, na které vyznačil

místa, kde jsou podle něj Sestry ukryté. Nikdy se nevrátil, jeho mapu

Pán stínů popsal posměšnými verši a roztrhal ji na čtyři části, které

pečlivě schoval.

První útržek mapy zavedl společníky do Dračího hnízda, kde

spolu s rubínovým drakem zničili Východní sestru a objevili druhou

část mapy ukazující k Bráně stínů na severu země. Navzdory snahám

podlého Smíška Jacka se dostali k Bráně stínů, s pomocí elbaitového

draka zničili Severní sestru a našli třetí část mapy.

Ted musejí cestovat dál, aby na děsivém Ostrově mrtvých nalezli

Západní sestru.

A teď čtěte dál…

— 5 —

1. HONIČKA

mar prošel obrovskými dveřmi delského paláce a přelétl oči-

ma nebe na severu. Uviděl poštovního ptáka, kterého mu

Z strážní hlásili, ale v jeho tvrdé, zjizvené tváři se nezračil ani

náznak nedočkavosti, strachu nebo naděje.

Na schodech vedoucích k travnatému prostranství před palácem

a k silnici stála spousta lidí, kteří si povídali. Měli si toho hodně co

říct. Už celé týdny se šuškalo o podivných událostech na východě —

o dracích prohánějících se po nebi a o tom, že obilí se začíná dařit.

Teď začaly přicházet stejné historky ze severu.

Nikdo z lidí na schodech se však neodvážil přijít ke Zmarovi a

zeptat se ho, zda je na těch zvěstech něco pravdy. Všichni jen po-

kradmu, úzkostlivě pohlédli na mlčenlivou postavu u dveří paláce.

Zmar byl pro ně hrdinou, ale báli se ho.

Z celého srdce si přáli, aby se jejich mladý král vrátil z cesty po

království. Časy jsou těžké a Lief jim velmi chyběl.

Pták se snesl dolů a upustil zprávu Zmarovi do dlaní. Ke zkla-

mání všech, kdo se ohlédli, Zmar okamžitě zašel dovnitř. Ať už to

byla jakákoli zpráva, očividně se o ni nehodlal podělit.

* * *

Když se Zmar ocitl sám v palácové jídelně, spěšně rozbalil vzkaz se

vzrušením, které by velmi překvapilo všechny, kdo ho pokládali za

chladného necitu.

— 6 —

Zpráva nebyla podepsaná, ale známé písmo Zmarovi napovědě-

lo, že přinejmenším Lief je v pořádku. V papíře byl zabalený maličký

kousek hnědého dřeva. Zmar ho vzal a přičichl k němu.

„Bulongová šiška,“ zamumlal a povytáhl obočí. „Takže — je na

Hoře děsu. A ostatní?“

Pohlédl na skicu nad zprávou, pak si přečetl každou větu odzadu

a vynechal všechna slova, která se týkala ryb.

Na severu vše v pořádku. Srdce se mu rozbušilo. To určitě zna-

mená, že navzdory všem těžkostem zničili Severní sestru a že Lief,

Barda i Jasmína jsou v bezpečí.

Starý přítel přinese další zprávy. Možná Gla-Ton od Gnómů z

Hory. Nikdo jiný, kdo by mohl společníkům na severu pomoci, ho

nenapadl.

Pokračujeme na západ. Takže našli třetí útržek Doranovy mapy.

Znají úkryt Západní sestry!

— 7 —

Dnes večer bílé město. Zmar vzrušeně vyskočil. Tora! Lief,

Barda a Jasmína budou právě tuhle noc v kouzelném mramorovém

městě! Nepochybně se chystají požádat Torany, aby pomocí kouzla

urychlili jejich cestu k novému cíli. Když jim hned pošle zprávu,

bude doručena právě včas.

Spěšně načmáral zprávu, pak vyšel na chodbu a zabočil do přís-

ně střežené části paláce, kde byli chováni poštovní ptáci.

Když došel ke knihovně, s podrážděným vnuknutím si vzpo-

mněl, že starý knihovník Josef si úpěnlivě přál napsat Liefovi. Za

poslední týdny z jeho neodbytnosti Zmar šílel.

Dveře do knihovny byly otevřené. Uvnitř Josefova pomocnice

Paffy rovnala knihy do polic a vypadala při tom ještě vytíženěji než

obvykle.

„Kde je Josef?“ zeptal se Zmar.

Paffy sebou trhla a vykulila růžově nalíčené oči. Je — v kuchy-

ni,“ odpověděla zaskočeně. „V poledne nejedl, protože…“

„Okamžitě za ním utíkej, prosím,“ přerušil ji netrpělivě Zmar.

„Brzy odlétá pták se zprávou pro Liefa. Josef mu může napsat, když

si pospíší. Vezmi mu papír a pero.“

Josef stále nosí pero a sešit u sebe,“ řekla Paffy, ale pořád stála

na místě s pootevřenou pusou.

„Tak už jdi!“ zakřičel Zmar.

Paffy upustila knihy, které držela, a proběhla kolem něj jako vy-

plašený králík směrem do kuchyně.

Zmar šel dál a tvářil se jako kakabus. Ve skutečnosti byl naštva-

ný sám na sebe, že se utrhl na někoho tak bezbranného, jako je Paffy.

Ale lidé, které míjel, bojácně ustupovali a přáli si ještě víc, aby se

jejich milovaný Lief vrátil domů.

* * *

Zatímco Zmar bloumal po paláci a Josef upustil polévkovou lží-

ci a horečně začal hledat svůj notýsek, Lief právě letěl do Tory ve

vaku Mila.

— 8 —

Několik dní předtím ho s Bardou a Jasmínou překvapilo, když

tři proslulí létající tvorové přistáli u Brány stínů, aby je odnesli do

bezpečí a k odpočinku na Horu děsu.

Byly to Alsa, Bruna a Prin. Prin velmi vyrostla od doby, kdy ji

společníci viděli naposled, a už byla skoro tak veliká jako Alsa.

„Ale — jak jste věděli, kde jsme?“ vysoukal ze sebe Lief, když

měli za sebou první radostné uvítání.

„Pramen snů!“ prohlásila pyšně Prin. „Celé týdny jsem noc co

noc pila vodu z Pramene a soustředila se na to, abych vás mohla na-

vštívit ve svých snech.“

„Všichni jsme o vás měli takový strach,“ povzdechla si Bruna.

„Gnómové z Hory také — zvláště vaše dobrá přítelkyně Gla-Ton.

Chtěla vám vyrazit na pomoc, hned jak jste dorazili do Brány stínů,

ale starý vůdce Fa-Glin jí to zakázal. Řekl, že kdybyste stáli o její

pomoc, řekli byste si o ni.“

Lief si ohromeně vyměnil pohled s Bardou a Jasmínou. Takže

jejich cestování vůbec nebylo utajené — aspoň ne na Hoře děsu!

„Poleťme už!“ vypískla Prin. „Všichni se vás nemůžou dočkat.

Gnómové chtějí připravit hostinu na uvítanou. Ale jak můžou udělat

hostinu, když nemají žádné jídlo, kromě pár starých bobulí a ston-

ků?“

„Měli by se naučit jíst bulongové šišky jako my,“ konstatovala

Bruna. „Těch tam roste spousta.“

Lief, Barda a Jasmína už nic neříkali. Ale v příštích dnech, kdy

odpočívali v jeskyních Gnómů a známý zelený mech z potoka na

Hoře děsu vyléčil Liefovy rány, toho namluvili spoustu a mnohému

se podivili.

Pán stínů vždycky nějak zjistil, kde na severu zrovna jsou.

Dlouho nedokázali pochopit jak. Teď už možná znali odpověď.

Věřte jen starým přátelům…

To jim Zmar kladl na srdce ve své poslední zprávě. A Gnómové

z Hory byli staří přátelé, právě jako Milové. Ale jsou takoví všichni

Gnómové? Nebo je tu někdo, kdo je oddaný Zemi stínů?

Stačil by jeden jediný…

Se svými obavami se svěřili jenom Gla-Ton.

— 9 —

„Ačkoli bych si to moc přála, nemohu odpřísáhnout, že mezi

námi není zrádce,“ odvětila věcně. „V každém hroznu může být jed-

na zkažená bobule, jakkoli sladká vypadá.“

A tak si společníci s úsměvem položili prst na rty, kdykoli se

jich někdo z jeskynních Gnómů zeptal na další plány.

Neposlali zprávu do Del, dokud Gla-Ton nesehnala poštovního

ptáka, který měl odletět potají toho dne, kdy opustí Horu děsu.

A tak požádali Mily, aby jim dali zbytek vody z Pramene snů,

protože věděli, že tyhle mírumilovné bytosti jim nic neodepřou.

A pak poprosili Alsu, Brunu a Prin, aby je odnesly, ale neřekli

jim, kam poletí, dokud nebyli vysoko ve vzduchu a nikdo jiný je ne-

mohl slyšet.

Protože sami Gnómové byli velmi obezřetní a podezíraví, bez

námitek respektovali přání společníků zůstat v utajení. Aby jim vy-

pomohl na cestě, vybavil je Fa-Glin také zásobami všeho druhu —

včetně měkkého koženého měšce plného zlatých mincí, který Jasmí-

na zastrčila do bezpečí jedné z mnoha svých kapes.

„To nic není,“ povzdechl si Fa-Glin, když mu děkovali. „Zlata a

šperků máme spousty. Kéž bychom se jich mohli najíst!“

Tou dobou už Milové letěli do Tory a plynule klouzali přes níz-

ké kopce, které se vlnily za horami. Světlo dne pomalu sláblo, a přes-

tože se do nich opíral silný vítr, Lief, Barda i Jasmína si byli jistí, že

do setmění dorazí k cíli.

Pak najednou Krej, který letěl vedle nich, zakroužil a varovně

zakrákal. Za sebou uslyšeli vzdálený rozzuřený řev.

Ohlédli se a uviděli obrovský zelený obrys, který se k nim řítil z

hor.

Lief ucítil záchvěv strachu. Elbaitový drak s ním spojil síly, aby

zničili Severní sestru, ale věděl, že k němu necítí náklonnost. A sou-

dě podle řevu, byl velmi rozhněvaný.

Filli zavřískal a zavrtal se do úkrytu pod Jasmíniným límcem.

Bruna s Alsou vykřikly a na okamžik zavrávoraly. Ale Prin sklonila

hlavu a nenadále vybočila ze směru.

„Prin, vrať se!“ volala za ní Alsa. „Letíš špatným směrem! Letíš

k pobřeží!“

— 10 —

„Chcete se nechat sežrat?“ vykřikla Prin. „Tohle je drak, Also!

Drak! Nikdy mu neuletíme, pokud nevyužijeme vzdušné proudy.“

„Když se nám podaří dostat za hranici území ametystu, přestane

nás pronásledovat!“ zvolal Lief. „Vydržte!“

S větrem v zádech Milové nabrali slušnou rychlost. Kopce pod

nimi ustoupily rovinaté vyprahlé zemi a brzy před sebou spatřili třpy-

tivé moře. Ale drak je doháněl každým okamžikem.

Hranici jsme museli překročit už dávno, pomyslel si vyděšeně

Lief. Ale drak se nezastavil — spíš letěl o to rychleji!

Vtom Krej varovně zakřičel. Drak se ocitl nad nimi, snášel se k

nim a tlačil je k zemi.

S vystrašeným vzlykotem žuchli Milové na zem. Lief, Barda a

Jasmína vypadli z vaků a okamžitě s nimi smýkla tlaková vlna z

mocného mávání dračích křídel.

Za chvíli se ale zase mohli svobodně pohybovat. Slyšeli jenom

tlukot vln a výkřiky mořských ptáků.

Rozechvěle se postavili na nohy. Drak přistál vedle nich, obrov-

ský a hrozivý. Zelené oči mu plály hněvem. Ostny na hřbetu připo-

mínaly chvějící se kopí.

„Už zase se opovažuješ ukrást elbait a odnést ho z mého území,

mladý králi?“ zasyčel.

Lief za sebou ucítil pohyb, Barda s Jasmínou sahali po zbraních

a byli připraveni ho bránit. Ale on se nepouštěl Kouzelného pásu.

Věděl, že nesmí ukázat ani náznak slabosti.

„Musím si ho vzít, elbaitový draku,“ pravil. Je součástí Pásu,

který nás všechny spojuje. A já musím vzít Pás do území diamantu

na Ostrov smrti, abych našel a zničil Západní sestru.“

„Co je mi po Západní sestře?“ zasyčel drak. „Zlo z mého území

je pryč a na ničem jiném mi nezáleží.“

Lief se zhluboka nadechl. „Muž, kterému jsi říkal Dračí přítel a

kterého známe jako Dorana Drakomila — by s tebou nesouhlasil,“

namítl.

Drak nehnul brvou. Ale při zmínce Doranova jména se zklidnil.

Lief věděl, že upoutal jeho pozornost.

— 11 —

„Doran přemýšlel o naší zemi stejně jako já,“ pokračoval roz-

hodně. „Tvé území je možná to jediné, na čem ti záleží, ale pro Do-

rana byla důležitá celá Deltora.“

Zhluboka se nadechl a nebojácně pohlédl drakovi do očí.

„Doran přišel o život, protože se pokusil najít Čtyři sestry a zha-

tit plány Pána stínů,“ vysvětloval. „Teď riskujeme své životy, aby-

chom dokončili, co on začal. Nesmíš nám bránit. Musíš nás nechat

jít!“

— 12 —

2. ŠPIČÁK

loba v zelených očích pomalu uhasla a děsivé ostny se sklopi-

ly. „Mluvíš se mnou stejně otevřeně jako kdysi dávno Dračí

Z přítel, když mě přemlouval ke kouzelnému spánku,“ zavrčel

drak. „A i když se mi to nelíbí, respektuji tvá slova, jako jsem kdysi

přijal ta jeho.“

Lief pocítil tak velikou úlevu, že se skoro zapotácel.

„Děkuji,“ odpověděl. „V tom případě budeme pokračovat svou

cestou.“

„Dobrá, pokud musíte,“ řekl chladně drak. „Ale varuji tě — dej-

te si pozor na ametystového a diamantového draka. Elbaitoví draci

jsou čestní. Ostatní jsou prolhaní a lační po území a moci.“

Lief neodpověděl. Věděl, že je zbytečné se přít. Jasmína ovšem

tak zdrženlivá nebyla.

„Ty jsi ten pravý, kdo má co mluvit o cti, draku,“ odsekla. „Bez

mrknutí jsi překročil hranice ametystového území, když jsi nás honil!

Ale když lazuritový drak vstoupil na tvé území, tak jsi…“

Drak vycenil tesáky. „Nemluv o té malé prohnané bestii, děvče!

Jestli znovu vpadne na mé území, roztrhám ho na kusy. Svou krví

zkropí mé skály. Jeho šupiny budou padat na mé hory jako déšť.“

„Tedy, vy draci nenávidíte jeden druhého víc než Pána stínů!“

zvolala Jasmína. „Nechápu, jak vás Doran dokázal přesvědčit, abyste

jeden druhému důvěřovali natolik, že jste usnuli — i když vám šlo o

život!“

Drakovi z tlamy vyšla pára. Já jsem ostatním drakům nevěřil,“

zasyčel zlostně. „Věřil jsem Dračímu příteli, kterého jsem měl rád a

který znal mé skutečné jméno. Tvoje hloupost mě obtěžuje. Loučím

se s vámi.“

S tlumeným šustěním roztáhl kožená křídla.

Krej zakrákal a vznesl se, Milové se přikrčili a Lief, Barda a

Jasmína ustoupili.

V příští chvíli je znovu přišpendlil k zemi závan od obrovských

křídel. A když konečně mohli opět zvednout hlavu, drak byl vysoko

nad nimi, ale už jen jako stín na pohasínajícím nebi.

Jasmíno!“ vykřikl Lief podrážděně.

— 13 —

Jenom jsem mu řekla pravdu,“ pokrčila Jasmína rameny a Krej

se jí snesl zpátky na paži.

„Když už jsme u té pravdy,“ podotkl Barda. „Bohužel je asi taky

pravda, že jsme v pěkné bryndě. Podívejte se kolem sebe.“

Jasmína s Liefem se otočili a rozhlédli se.

Stáli na dlouhém pásu země táhnoucím se k moři. Úzká silnice

se klikatila na konec pevniny, kde se tyčil maják — vysoký, bílý a

opuštěný. Vítr svištěl po rovině a přinášel s sebou slanou vůni. Vlny

narážely o skály. Několik mořských ptáků kroužilo nad zpěněným

oceánem a větrem se nesl jejich tlumený a strašidelný křik.

„Tohle je opravdu pochmurné místo,“ poznamenala Jasmína.

Filli jí zakňoural pod límcem. Vyčnívala mu jen špička čumáčku.

„Pomohlo by nám, kdybychom věděli, kde to jsme, Liefe,“ za-

bručel Barda. „Ty máš mapu…“

„Nepotřebujeme mapu,“ odvětil pomalu Lief. Společníci na něj

překvapeně pohlédli.

„Znám tohle místo,“ pokračoval Lief s pohledem upřeným na

maják. Jmenuje se Špičák.“

„Ať se jmenuje jakkoli, je to tu placaté jako gnómský chleba,“

zamračila se Prin. „Nemůžeme odtud vzlétnout. Vůbec jsme se ne-

měli nechat přinutit k přistání. Teď tady zůstaneme trčet!“

„Lepší zůstat trčet než se nechat ve vzduchu roztrhat na kous-

ky!“ odsekla Alsa.

Barda pohodil hlavou směrem k vysokému bílému sloupu majá-

ku. „Nahoře je ochoz. Třeba byste mohly vzlétnout odtamtud.“

„Můžeme to zkusit,“ prohlásila pochybovačně Alsa. Lief se ma-

linko zavrtěl, jako by chtěl něco namítnout. Ale když na něj Barda

pohlédl, semkl rty a přikývl.

„Ano. Nemáme na výběr,“ zašeptal. „I kdyby ametystový drak

ucítil Pás a přišel za námi, neunese nás všechny.“ Napřímil se a sviž-

ným krokem vyrazil k majáku.

* * *

Když Jasmína s Bardou konečně dostihli Liefa, stál u dveří ma-

jáku a hleděl nahoru na ochoz. Jeho plošina obehnaná jasně červe-

— 14 —

ným zábradlím vedla kolem vysoké budovy jako náhrdelník. Nad ní

se leskla okna místnosti, z níž zářívalo Světlo majáku.

Barda překvapeně vykřikl a ukázal na vyrytý nápis na kameni,

který byl vsazený do základů budovy.

„Ano, veliký Adin nechal postavit tenhle maják,“ řekl Lief, když

pohlédl dolů na kámen. „Bylo to těsně potom, co sjednotil sedm rodů

a stal se králem. Tyhle verše jsou zapsané v Letopisech Deltory. Jo-

sef nám je s matkou ukázal předtím, než odjela na západ.“

„Vypadá ovšem zachovale, jako by ho dostavěli teprve včera,“

podivil se Barda.

„Toranské kouzlo mě ochraňuje…“ přečetla Jasmína a nechápa-

vě se zamračila.

„Špičák byl součástí toranského území,“ vysvětloval Lief. „A

jak moc dobře víme, kouzlo starých Toranů bylo velmi mocné.“

Společníci přikývli, když si vzpomněli na pohromu, která stihla

současné obyvatele Tory kvůli porušení kouzelné přísahy oddanosti

Adinovi a jeho následníkům, kterou složili jejich předci. Jejich vy-

hnanství skončilo, teprve když jim Lief jako král jejich chybu Adi-

novým jménem odpustil.

„Adin požádal staré Torany, aby střežili Světlo,“ řekl Lief. „Bál

se, že by ho Pán stínů mohl chtít zničit. Nepříteli by se hodilo, aby

byla Deltora odříznutá od ostatního světa — aby sem nepluly lodě z

jiných zemí.“

— 15 —

„Takže — to Světlo vítalo lidi ze zemí západně od Deltory?“

zeptala se Jasmína.

„Nepochybně je i vítalo. Ale především mělo sloužit jako ukaza-

tel a varování,“ vysvětloval jí Lief. „Od konce Špičáku vyčuhuje do

moře skrytý skalní výběžek. Způsobil zkázu spousty lodí, které se v

noci odvážily příliš blízko.“

Mlčky se všichni obrátili a pohlédli k moři. Je příliv,“ zamumlal

Barda.

Mohutné vlny tvrdě narážely na výběžek skály a do rozeklaných

temných útesů jižně od majáku. Ale na severní straně, nedaleko od

místa, kde stáli, byla chráněná zátoka. Hladký půlměsíc světlého pís-

ku pokrytý mušlemi. O kousek výš ležely oprýskané pozůstatky čer-

vené loďky, skoro zahrabané v navátých hromadách suchých chaluh.

„Ryb tu možná není hojnost, ale i tak jistě stojí za to nahodit

udičku, když je tak málo jídla,“ zamračil se Barda. „Na co ten strážce

majáku myslí, že nechá svoji loď takhle chátrat?“

„Není tu žádný strážce majáku,“ řekl Lief. „Zrzavý Han, muž,

který udržoval Světlo Špičáku v dobách mého otce, byl poslední.

Světlo zhaslo v době, kdy Pán stínů vpadl do Deltory a Torané byli

vyhoštěni ze svého města.“

„Ale co ty cizokrajné lodě?“ zeptala se Jasmína.

„Žádné cizí lodě k nám teď nepřiplouvají,“ odpověděl zachmu-

řeně Lief. „Možná je to nebezpečné, možná proto, že lidé žijící na

západ od nás chápou tmu jako znamení, že Pán stínů stále ovládá

Deltoru. To nevíme.“

„Ale Torané už se do svého města vrátili!“ zvolal Barda. „Určitě

by Světlo dokázali znovu rozsvítit! A určitě by se dal najít nový

strážce majáku! Je to práce v osamění, to ano, ale…“

„Není to jen tak,“ přerušil ho Lief unaveně. Je tu něco mnohem

podivnějšího.“

Odmlčel se, pak pohlédl společníkům do zvědavých očí a ztěžka

pokračoval.

„Součástí kouzla starých Toranů bylo, že pouze strážce Světla,

který přísahá, že ho ochrání, může vstoupit do místnosti, kde Světlo

hořelo. Když strážce onemocněl nebo už byl svým posláním unave-

— 16 —

ný, musel cestovat do Tory a slavnostně odstoupit před všemi lidmi.

Teprve pak mohl být jmenován nový strážce.“

„To je opravdu ztřeštěné pravidlo,“ řekl Barda dotčeně.

Lief se ušklíbl. „Teď to tak sice vypadá, ale v Adinových do-

bách se to zjevně nezdálo tak složité. Staří Torané si byli velmi jistí

svou silou. A po celá staletí vše fungovalo dobře.“

Povzdechl si. „Ale před osmnácti lety se na Špičáku něco stalo.

Nikdo netuší, co to bylo. Víme jen, že Světlo zhaslo a Zrzavý Han

zmizel.“

„Určitě byl snadnou kořistí pro ely nebo Šedé strážce, jakmile

Torané odešli z města a už ho nechránilo jejich kouzlo,“ řekla Jasmí-

na.

„Nepochybně,“ odpověděl Lief. „A nenadálé zmizení strážce

Světla a toranského kouzla vysvětluje až moc jasně, proč Světlo

zhaslo.“

„Tak proč?“ vyzvídal netrpělivě Barda.

„Copak to nechápeš?“ zvolal Lief. „Zrzavý Han nikdy neod-

stoupil! Maják je uzavřený. Dávná přísaha stále platí a nedá se zlo-

mit — dokonce ani současní obyvatelé Tory to nedokázali.“

„Ale…“ zamračila se Jasmína. „Ale tohle musí znamenat, že Zr-

zavý Han je stále naživu, protože jeho smrt by určitě kouzlo zrušila.

Proč se nevrátil?“

„Protože nebyl hoden důvěry, kterou v něj vložili!“ zavrčel Bar-

da. „Porušil svou přísahu a utekl, když ztratil ochranu Tory. A teď se

schovává v nějakém zapadlém koutě Deltory a bojí se vylézt z úkry-

tu.“

Lief zamračeně zakroutil hlavou. „Zena z Tory Zrzavého Hana

znala. Říká, že to byl prostý člověk, ale muž dobré víry. Byl stráž-

cem Světla na Špičáku dvacet let. Nevěří, že by zradil svou povin-

nost.“

„Ale nemohl odstoupit řádným způsobem, i kdyby chtěl, Liefe!“

vykřikla Jasmína. „Podle toho, co říkáš, byla v době, kdy odtud ode-

šel, Tora opuštěná.“

„To nevysvětluje, proč tu není dnes,“ řekl Lief. „A také to nevy-

světluje…“

— 17 —

Zarazil se a ohlédl se přes rameno. Milové byli stále kus za ni-

mi, přešlapovali na silnici na krátkých tlustých nohou.

„Všichni, kdo vstoupí do majáku, cítí — zlo,“ pokračoval polo-

hlasně. „Slyší zvuky a vidí věci, které tam nejsou. Mnozí tvrdí, že to

místo je strašidelné.“

Barda si odplivl. „Kolem majáku skučí vítr. Ptáci křičí a vlny

tlučou o skály. Přidejte si k tomu místnost, do které se nesmí vstou-

pit, příběh o ztraceném strážci majáku a strašpytlové uvidí duchy raz

dva.“

„Možná,“ řekl Lief. „Ale moje matka zdaleka není bojácná. By-

la tu se Zenou z Tory. Obě viděly věci, které se nedaly rozumně vy-

světlit. Špičák byl dlouho v těchto končinách smolné místo, Bardo.

Nikdo se k němu neodváží ani přiblížit.“

Barda se zazubil. „Opravdu? No, zřejmě aspoň jedna živá duše

se nebojí. Možná bys měl požádat ji, aby se stala strážkyní majáku.“

„Koho?“ zeptal se Lief a rozhlédl se kolem.

„Přece tu holku na břehu!“ vykřikl Barda. „Tu dívku, co malu-

je…“

Znovu se obrátil k malé zátoce a poklesla mu čelist.

Lief s Jasmínou se zmateně podívali tím směrem. Nikoho ale

nespatřili. Zátoka byla liduprázdná.

„Ale… ale ona tam byla!“ zalapal po dechu Barda. „Dívka stará

asi jako Jasmína, s dlouhými zrzavými vlasy. Malovala obrázek. Mě-

la stojan a štětec. Žlutá sukně se jí třepotala ve větru. Já… jasně jsem

ji viděl! Kde je?“

Rozhlížel se na všechny strany a horečně očima prohledával

okolní krajinu. Ale nikde ani živáčka a v písku pokrytém chaluhami

nebyly žádné stopy.

„Viděl jsem ji!“ opakoval umíněně.

Lief přikývl. Jsem si jistý, žes ji viděl. Zrzavý Han tu nežil sám.

A nebyl jediný, kdo zmizel. Zrzavý Han měl dceru.“

— 18 —

3. MAJÁK

arda zůstal leknutím stát. Nadechl se, ale než stačil promlu-

vit, Filli vykoukl Jasmíne z kabátu a začal štěbetat na uvíta-

B nou. Prin s Brunou a Alsou v patách funěly nahoru k majáku.

„Co hledáš, Bardo?“ zeptala se Prin. „Ztratil jsi něco?“

Barda se otočil jako ve snu. Jen rozum, jak se zdá.“

Podle všeho k tomu nehodlal říct nic víc, a tak Prin obrátila svou

pozornost k majáku.

„Och, je daleko větší, než vypadá z dálky,“ kvikla. „A všichni se

snadno protáhneme dveřmi, tím jsem si jistá! Mám…?“

„Počkej!“ zvolal Lief. Jemně odsunul Prin stranou a položil ruku

na lesklou mosaznou kliku.

Jasmína a já vejdeme první,“ řekl. „Vy, Milové, se budete držet

těsně za námi. Barda půjde poslední. Je velmi důležité, abychom

zůstali pohromadě. Rozumíte?“

Milové s vykulenýma očima přikývli.

Je tam nějaké… nebezpečí?“ zašeptala Bruna a znepokojeně po-

hlédla na Prin.

„Maják je opuštěný,“ začal opatrně Lief. „Ale možná uvidíme

nebo uslyšíme věci… věci, které nejsou skutečné.“

„Duchové!“ vypískla vzrušeně Prin.

Bruna vylekaně kvikla a spráskla malé přední packy.

„Někdo tvrdí, že jsou to duchové,“ řekl Lief rozvážně. „Moje

matka si myslí, že jsou to jenom obrazy z minulosti vyvolané zdmi

tohoto místa. Maják je velmi starý a každý kámen je nasycen toran-

ským kouzlem.“

Povzdechl si. „Požádali stavitele z Raladinu, aby se ho pokusili

zbourat a na jeho místě postavili nový maják. Ale Torané příliš nevě-

ří, že je to možné.“

Stiskl mosaznou kliku. Dveře se neslyšně otevřely, jako by měly

čerstvě naolejované panty.

Uvnitř byla velká zima a tma jako v hrobě.

„Něco se tu stalo,“ zachvěla se Prin a ucouvla o krok. „Něco

velmi zlého. Cítím to.“

Já také,“ šeptla Bruna.

— 19 —

„I já,“ ozvala se Alsa.

„Vrátíme se, jestli chcete,“ navrhl Lief.

„Ne,“ namítla Alsa tenounkým hláskem. „Půjdeme dál. Předsta-

vy nám neublíží.“

Lief s Bardou rozsvítili lucerny. Jakmile se plameny rozhořely a

rozjasnilo se, uviděli před sebou točité schodiště stoupající vzhůru.

Po hladkých, nerovných kamenných stěnách poskakovaly stíny.

Lief pohlédl vzhůru a zdálo se mu, že zahlédl kousek žluté suk-

ně. Zatajil dech.

„Není to skutečné,“ zašeptala za ním Jasmína. A on věděl, že to

viděla taky.

Na stěně pod schodištěm visel obrázek zarámovaný obroušený-

mi klacíky z naplaveného dříví. Zpodobňoval malou zátoku a moře

za ní, byl namalován s láskou a umem.

Moře se třpytilo v úsvitu. Červená veslice byla vytažená na

hladkém mokrém písku, který byl lemovaný zvlněnou řadou mušlí

vyvržených vlnami. Na spodní straně malby byl podpis.

Lief natáhl ruku a zlehka se konečky prstů dotkl jména.

Ze schodů k nim dolehl živý smích. Lief sebou prudce trhl.

„Otče!“ volal vysoký rozrušený hlas, rozléhající se ozvěnou

prázdným prostorem. „Přichází nějaký host. Někdo sem vesluje od té

lodi! Jdi mu dolů naproti, otče! Honem!“

Bruna potichu zanaříkala.

„Nachytala jsem taky nějaké ryby,“ pokračoval hlas. „A bobule

u zátoky už dozrály. Není to báječné? Budeme mu moci nabídnout

dobrou večeři, pokud se zdrží.“

Obrazy z minulosti… Nejsou skutečné…

Matka, Zena a Pil viděli pouze krátké záblesky a slyšeli jen tlu-

mené zvuky, pomyslel si Lief. Nemluvili o ničem, jako je tohle.

Dotkl se Kouzelného pásu skrytého pod šaty. Veliký ametyst,

drahokam Tory, symbol pravdy, je teď na svém území, napadlo ho.

— 20 —

Cítí sílu kamenů majáku. Nebude divu, když uvidíme a uslyšíme víc

než ostatní.

Zatnul zuby, položil nohu na první schod a začal stoupat.

Kráčel rychle, snažil se na nic nemyslet a soustředil se jen na

zvuk kroků svých společníků, kteří šli těsně za ním.

Každou chvíli minuli nějakou další malbu na kamenné zdi. Šlo o

obrázky mořských ptáků, mušlí, majáku ze všech stran a moře ve

všech podobách. Všechny zjevně malovala tatáž milující ruka,

všechny byly podepsané stejně. Dával si pozor, aby se jich nedotý-

kal.

Vera, pomyslel si. Dívka s rezavými vlasy, která milovala ptáky

a moře. Dcera strážce majáku veslovala v malé červené loďce, lovila

ryby a malovala všechno, co viděla kolem sebe. Co se s ní stalo?

Proč tady její duch zůstává?

Vzpomněl si na vše, co mu o Veře vyprávěla matka.

„Vědělo se toho o ní jen málo,“ sdělila mu před časem Šarn.

„Narodila se v majáku a matka jí zemřela, když jí byl teprve rok.

Místní lidé říkají, že ji vychovávali otec a moře.“

Lief si uvědomil, že se blíží ke dveřím. Vystoupal posledních

pár schodů a se zatajeným dechem je otevřel. S vysoko zdviženou

lucernou opatrně vstoupil do místnosti.

Společníci se natlačili za ním, Milové se tak tak s bručením a

sténáním veřejemi procpali.

Barda se otočil, aby za sebou zavřel. Vykulil oči.

„Určitě se tu něco stalo,“ zvolal. „Tyhle dveře jsou poškozené.

Vypadají, jako by byly vykopnuté. A tyhle šmouhy…“

Sklonil lucernu a sehnul se, aby si prohlédl zlověstné tmavé

skvrny na promáčknutých rozbitých dveřích.

Lief se rozhlížel kolem sebe. Zřejmě se ocitli v obývacím pokoji

strážce majáku.

Dvěma kulatými okny sem pronikalo tlumené světlo, jedno okno

směřovalo k pevnině a druhé k moři. Stěny byly ozdobené spoustou

dalších obrázků. Dvě křesla stála vedle sebe před starými černými

kamny. Na podlaze ležel světlý vlněný koberec. Byl tady i malý sto-

lek s dřevěnými lavicemi po každé straně a police zaplněná talíři a

hrnky zdobenými modrými proužky.

— 21 —

Mělo to být útulné místo, ale nebylo. Místo toho v tom pokoji

Liefovi tuhla krev v žilách. Samotný vzduch jako by byl prosycený

utrpením a hrůzou.

Ve vzdálenější části pokoje, blízko kamen, byly další dveře. Lief

věděl, že za nimi musí být znovu schodiště vedoucí do ložnic a na-

konec na vyhlídkovou plošinu.

Přesto se nedokázal přinutit k tomu, aby se pohnul. A zdálo se,

že ostatní jsou na tom stejně. Mlčky stáli namačkaní k sobě, jako by

se nikomu nechtělo udělat první krok.

Liefovi se o tvář otřel závan studeného vzduchu. Koutkem oka

zahlédl pohyb.

Pomalu otočil hlavu a zamrkal.

Ještě před chvilkou byla místnost liduprázdná. Teď jakoby přes

mlžný závoj viděl dva muže sedící naproti sobě u stolu, jak hrají kar-

ty.

U jejich loktů stály poháry a na zemi kolem nohou se válely

prázdné kamenné nádoby. Mezi muži poblikávala dohořelá svíčka.

Obrazy z minulosti…

Lief pootevřel suché rty a zašeptal: „Vidíte je?“

„Ano.“ Hlasy jeho společníků zněly jako šustění listí ve větru.

Milové dýchali vyděšeně.

Muž, který seděl čelem k nim, měl širokou tvář, tmavě zrzavé

vlasy a hustý plnovous. Modré, krví podlité oči měl zakryté, ramena

svěšená. Oblé prsty se mu třásly, když odhodil svoje karty.

„Zase jsi vyhrál,“ řekl zklamaně. „Už skoro svítá. Já… já už ne-

budu hrát.“

Druhý muž přikývl.

Seděl zády k nim. Lief z něj viděl jen tmavý kabát a zplihlé čer-

né vlasy zastrčené za velikýma ušima. Ale něco ve způsobu, jak se

mu úzká ramena napjala, prozrazovalo, že tohle byla chvíle, na kte-

rou čekal.

„Pak zaplať, co mi dlužíš, Zrzavý Hane,“ pravil sladce. „A já

odejdu.“

„Nemůžu zaplatit,“ zamumlal vousatý muž. „Víš to, Gante!

Vždyť už o půlnoci jsem ti říkal, že jsem na mizině. Ty sám jsi mě

pobízel, abych hrál dál, a tvrdil jsi, že se štěstí určitě obrátí.“

— 22 —

Skryl tvář do dlaní. „Ach, jaký jsem byl hlupák, že jsem tě po-

slechl! Místo abych vyhrál zpátky, oč jsem přišel, dlužím ti teď tři-

krát tolik, než jsem ti měl dát na začátku!“

„Raději bys neměl mluvit tak nahlas, nebo vzbudíš svou dceru,“

zašeptal Gant. „Nech ji spát, dokud může. Velmi brzy zjistí, co se

stalo.“

Vousatý muž přidušeně zavzlykal.

Jediným ladným pohybem Gant vytáhl z kapsy svazek papírů a

položil ho na stůl.

Lief, Barda a Jasmína se naklonili dopředu a zahlédli vrchní list.

Jonáš Gant prolistoval dlouhými prsty papíry.

„No, byla to dlouhá noc, můj ubohý příteli,“ řekl laskavě. „Po-

depsal jsi celkem deset směnek, jak vidím. A každá je na deset zla-

tek.“

Zrzavý Han si vjel prsty do vlasů a zatáhl za ně, jako by si je

chtěl vyškubat. „Nemůžu zaplatit! Kde bych vzal sto zlatých?“

Hubený muž potřásl hlavou. „Na to jsi měl myslet dřív,“ odpo-

věděl s předstíranou lítostí. „Podepsal jsi směnky. Složil jsi slavnost-

ní slib, že zaplatíš.“

— 23 —

„Bylo to bláznovství!“ zaúpěl Zrzavý Han. „Bláznovství!“ Zve-

dl hlavu a pohlédl na svého hosta ztrápenýma očima. „Ty, ty jsi mě

přesvědčil! Vyplnil jsi směnky a dal mi je podepsat. To díky tobě to

bylo tak snadné!“

Jeho host pokrčil rameny. Jenom jsem se ti snažil pomoci,“ řekl.

Odmlčel se, pak se naklonil dopředu a spojil kostnaté ruce na hro-

mádce papírů.

„Možná… možná je tu něco, co pro tebe ještě můžu udělat,“ řekl

a zvýšil hlas. „Není nic, co bych dělal raději, než pomáhal těm, kdo

mají menší štěstí než já. No, já žiju, abych dělal dobré skutky. A ty si

podle všeho dobrý skutek zasloužíš.“

Lief ztuhl. Ta slova… Ten hlas! Slyšel, jak se Jasmína zprudka

nadechla, a věděl, že i ona muže poznala.

Jak to, že ho nepoznal dřív? Ten obraz z minulosti, tenhle muž,

který si říkal kapitán Jonáš Gant… byl člověk, kterého znali jako

Smíška Jacka.

— 24 —

4. VEC CTI

asmína sevřela Liefovu paži a zašeptala: „Smíšek Jack! Nepo-

znala jsem ho hned! Někoho mi připomínal, ale dokud nepro-

J mluvil, lámala jsem si hlavu, kdo to může být. Ty vlasy…“

Je mladší,“ odpověděl Lief také šeptem. „Nejmíň o osmnáct let.

To, na co se díváme, se stalo předtím, než nás napadl Pán stínů. Zr-

zavý Han byl ještě strážcem a Světlo stále ještě hořelo.“

Tvář strážce majáku se naplnila nadějí. „Odpustíš mi dluh?“

zvolal.

„Och, kdepak, to nemůžu,“ řekl klidně jeho trýznitel. Je to věc

cti — a obchodu, což je ještě důležitější. Ale… možná bys mi mohl

udělat laskavost výměnou za to, co mi dlužíš.“

„Cokoli!“ zalapal po dechu Zrzavý Han. „Cokoli!“

„Výborně,“ zavrněl Smíšek Jack. Naklonil se dopředu a něco

mu pošeptal tak potichu, že to Lief neslyšel.

Zrzavý Han vykulil oči. Jeho optimistický výraz se vytratil a vy-

střídal ho zděšený pohled plný hrůzy.

„Ale proč? Proč bys po mně chtěl takovou věc?“ koktal. „Pokud

Světlo Špičáku zhasne, každá loď, která dopluje k útesům, bude v

nebezpečí. Cizí lodě přestanou navštěvovat naše pobřeží.“

„Zajisté,“ odtušil Smíšek Jack.

Zrzavý Han se naklonil dopředu, široké čelo měl svraštělé. „Ale

ty lodě sem jezdí obchodovat. A Deltora potřebuje stále více potra-

vin, které ty lodě nabízejí výměnou za naše zboží. Nevím, proč ne-

dokážeme vypěstovat dost jídla pro naši vlastní potřebu. Ale je to

tak. Copak bys chtěl, aby naši lidé hladověli?“

Úzká ramena se pokrčila. „Ty se nemusíš starat o takové věci,

Hane,“ odpověděl Jack sladce. „Mysli jen na svůj dluh, který musíš

splatit. A děkuj svému osudu, že jsi jediný, kdo může vstoupit do

místnosti, v níž Světlo Špičáku hoří.“

Zrzavý Han přimhouřil oči podlité krví. „Na mou duši, je to

tak,“ zašeptal. „Ale jak to víš?“

V další chvíli vyskočil na nohy a převrhl lavici za sebou.

— 25 —

„Ty sloužíš Nepříteli!“ zasyčel. „Podvedl jsi mě! Přišel jsi sem s

jediným cílem! Zničit mě a zhasit Světlo. Podvodníku! Zrádce! Vy-

padni!“

Druhý muž se škodolibě zasmál. „A co ten dluh, který jsi mi

před chvílí přísahal splatit? Přísahal jsi na všecko, co je ti drahé!“

„Čert vem ten dluh!“ zakřičel Zrzavý Han.

Jeho host se znovu zasmál. „Ach, není to tak snadné,“ prohlásil

vyrovnaným hlasem. „Zaplatíš. Tak nebo onak, ale zaplatíš.“

Zrzavý Han se na něj vrhl. S podivuhodnou rychlostí Smíšek

Jack sklouzl z lavice a uskočil stranou. Han narazil do druhé lavice a

upadl.

Dveře ke druhému schodišti se rozlétly. Stála v nich dívka s

očima slepenýma od spánku. Vylekanou tvář jí lemovala spousta

kudrnatých zrzavých vlasů. Přes noční košili měla nedbale přehozený

modrý plášť.

„Otče!“ vykřikla, když uviděla Zrzavého Hana ležet na zemi, a

vyrazila kupředu. „Co se stalo? Jsi…?“

„Vero, vrať se!“ zařval její otec a snažil se postavit.

Ale už bylo pozdě. S rychlostí útočícího hada se paže Smíška

Jacka obemkla kolem dívčina krku. Během chvilky ji držel před se-

bou s hrotem nože přitisknutým k jejímu hrdlu.

„Jediný krok a zemře, Zrzavý Hane,“ zavrčel Smíšek Jack. Vle-

kl Věru s sebou a začal couvat ke dveřím, které vedly ke schodům a

ven.

Šel přímo k Liefovi, Bardovi, Jasmíne a Milům. Barda natáhl

ruku, ale jeho paže sevřely jen prázdný vzduch. Smíšek Jack se svou

zajatkyní prošli skrz společníky jako studený vítr a zanechali je roz-

třesené a zmrzlé na kost.

Strážce majáku stál se zaťatými pěstmi a jeho oči potemněly

hrůzou.

„Doufal jsem, že se dohodneme jako čestní muži,“ usmál se

Smíšek Jack. „Nesnáším hrubé násilí. Ale tys mě k tomu přinutil,

strážce majáku. Odmítl jsi vykonat malou službu, kterou jsem po

tobě žádal místo splacení dluhu. Takže si vezmu, co mi patří — to,

co je ti nejdražší.“

„Ne,“ zašeptal Zrzavý Han. „Ne, prosím tě!“

— 26 —

Smíšek Jack se krutě zasmál. „Tak zhasni to Světlo.“

„Cože?!“ vykřikla užasle Věra. „Otče! To ne!“

Tvář Zrzavého Hana se sevřela utrpením. Hlas se mu chvěl,

když promluvil.

„Nikdy nezhasnu Světlo. Přísahal jsem, že ho budu bránit, ať to

stojí cokoli. A tak to zůstane.“

Smíšek Jack ohrnul ret. „Vážně?!“ odplivl si. „Pak tvůj dluh za-

platí tvoje dcera.“

„Ráda ho zaplatím,“ zašeptala dívka. „Raději zemřu, než…“

Hlas se jí vytratil a přešel v přiškrcený vzlyk, když se jí kostnatá

paže sevřela kolem krku ještě silněji.

„Ze své věže budeš mít dobrý výhled na mou loď, Zrzavý Ha-

ne,“ řekl tiše Smíšek Jack a zlehka otevřel dveře. „Dobře se dívej. A

věz, že to ty můžeš za utrpení své dcery. Až toho uvidíš dost a Světlo

zhasne, vrátím ti Věru — ale v jakém stavu, to už je na tobě.“

S tím proklouzl dveřmi a zabouchl je za sebou. Zvuk jeho kroků

se rozléhal nad schodištěm.

Liefovi se svíraly útroby vzteky a soucitem, když sledoval, jak

Zrzavý Han se zmučeným výkřikem vyrazil ke dveřím. Stiskl kliku,

ale dveře nešly otevřít.

Takže Smíšek Jack přece jen ovládá nějaké čáry, pomyslel si

Lief. Ne dost silné, aby zlomil kouzlo, kterým Torané chrání Světlo.

Ale na tohle stačí.

Zrzavý Han kopl do tvrdého dřeva a bušil do něj pěstmi. Dveře

se třásly, ale držely pevně.

„Vero!“ zasténal. Po tvářích se mu koulely slzy jako hrachy.

Pěsti mu začaly krvácet, ale přesto mlátil do dveří vší silou.

„Už dost!“ zabědovala Bruna.

A najednou se obraz Zrzavého Hana zachvěl a byl pryč.

Společníci se vyjeveně rozhlédli kolem sebe. Stůl byl zase

prázdný a lavice stály pevně na svém místě. Slyšet byl jen Brunin

tichý vzlykot.

„Takže teď už víme, proč Světlo Špičáku zhaslo,“ řekl Barda

nahlas.

„Ne,“ zakroutila hlavou Jasmína. „Zrzavý Han byl silný. A jeho

dcera taky. Ani jeden z nich by se nepodvolil.“

— 27 —

„Ale Světlo přesto zhaslo,“ namítl Lief. „A lodě s jídlem přesta-

ly jezdit, přesně jak Nepřítel plánoval.“

„Pojďme odsud,“ zaprosila Alsa. „Velmi jsem se mýlila, když

jsem tvrdila, že nás nemohou představy ranit. Nesmírně mne z toho

bolí u srdce.“

Barda přešel přes místnost a rozrazil druhé dveře. Objevilo se

další točité schodiště, jak ostatně čekali. „Takže jsem přece jen viděl

Smíška Jacka na vlastní oči,“ zamumlal, když začali stoupat. Je to

pěkný hanebník, to je jasné.“

Zamračil se. „Určitě jsem jméno Štěstěna kdysi dávno slyšel.

Nemůžu si vybavit kde, ale jistě si vzpomenu.“

„Je to divné pomyšlení, že byl kdysi Smíšek Jack kapitánem lo-

di,“ řekla zamyšleně Jasmína.

„Hodně divné.“ Barda zakroutil hlavou. „Lidé, kteří pracují u

moře nebo na moři, od něj podle mě jen zřídkakdy odejdou. Přesto se

zdá, že Smíšek Jack vyměnil pobřeží za pevninu ve vnitrozemí.“

„Možná ho pronásledují vzpomínky na špatnosti, které tu prove-

dl,“ prohodila za nimi potichu Alsa. „Možná utekl před hanbou.“

„Ne,“ zavrhla to šmahem Jasmína. „On se nestydí. To se spíš

musel vzdát své lodi, protože se posádka vzbouřila a utekla před jeho

krutostmi. Kéž by ta ubohá zvířata, která musí táhnout jeho vůz,

mohla udělat totéž!“

Lief stál za ní, takže jí neviděl do tváře. Ale slyšel bolest v jejím

hlase.

V té chvíli se tomu podivil. Roky, které Jasmína přežívala v Le-

sích hrůzovlády, ji naučily, že život je často krutý. Když něco ne-

mohla změnit, obvykle se s tím smířila, šla dál a soustředila se na

budoucnost. Přesto ji vzpomínka na koně Smíška Jacka zjevně stále

bodala u srdce jako nůž.

Dorazili na podestu se dvěma otevřenými dveřmi vedoucími do

malých ložnic. Rychle prošli kolem pokojů a stoupali dál.

Brzy došli na další odpočívadlo. Bylo velmi šeré. Barda na něj

opatrně vystoupal. Jasmína s Liefem ho jeden po druhém následova-

li.

Slyšeli, jak kolem majáku fičí vítr. Přímo před nimi stály červe-

ně natřené dveře s velikým nápisem.

— 28 —

„Světelná,“ zašeptal Lief. „Tudy nemůžeme jít.“

S Bardou zvedli lucerny do výšky. Mihotavé světlo odkrylo dal-

ší dveře zasazené do oblého kamene zdi.

Barda přešel ke dveřím, otevřel je a klopýtl zpátky, když se mu

do tváře opřel poryv studeného větru. Obě lucerny zhasly. Milové

vykřikli leknutím a tlačili se dopředu na odpočívadlo, až přitiskli

Liefa k rudě natřeným dveřím.

Liefovi začala nepříjemně mravenčit kůže. Dřevo na dveřích by-

lo teplé a podivně se otřásalo, jako by se na druhé straně rojily včely.

Toranské kouzlo mě ochraňuje…

Zkusil se odtáhnout od dveří, ale nemohl se pohnout. Cítil, jak

se mu Kouzelný pás zahřívá na těle. A najednou v duchu spatřil ob-

raz velikého ametystu, zářícího fialově jako veliký bouřkový mrak

zasažený bleskem.

Jsem Adinův následník, pomyslel si najednou. Nosím Kouzelný

pás Deltory. Je možné, že proto mě sem osud přivedl? Je možné, že

já mohu otevřít tyhle dveře?

Položil ruku na kliku a prudce ji stiskl. Klika povolila. Nedo-

čkavě zatlačil. Dveře se… začaly otevírat!

Jeho vítězoslavný výkřik rychle utichl, jakmile mu rukou, paží i

ramenem projela palčivá vlna bolesti. Mezerou mezi dveřmi a zárub-

němi se řinul kouř a syčel jako pára.

Liefa pálila tvář. Měl pocit, jako by mu vzplanuly vlasy. Uslyšel

zoufalé zaúpění a uvědomil si, že ten zvuk vydává on sám.

— 29 —

Všude kolem se valil syčící kouř. A z toho kouře vystupovaly

tváře zkroucené hněvem. Tvář Zrzavého Hana — a další, které ne-

znal.

Ústa měly dokořán a křičely. Slova mu burácela v uších. Jdi

pryč! Jdi pryč! Jdi pryč!“

Další hlasy volaly jeho jméno — Jasmínin, Alsin, Prinin…

Cítil, jak ho odtáhli od dveří. Pronikavá bolest najednou ustala.

Ale ty rozzlobené tváře ho pronásledovaly a hemžily se v kouři.

„Pronásledují nás!“ vypískla Alsa. „Ach, pospěšte si! Pospěšte

si!“

A náhle tloukl Liefa do tváře studený vítr a vodní kapky. Viděl

tlumené světlo a slyšel vlny narážející o skály. Uvědomil si, že ho

táhnou ven na vyhlídkovou plošinu.

Mraky se vařily na nebi a hřmělo. Vítr byl silný. Nebe rozčísl

blesk. Dveře se za ním zabouchly. „Ty mladý hlupáku!“ zvolal Bar-

da.

Lief cítil, jak ho popadly a zvedly svalnaté ruce. Najednou byl

zabalený a v teplíčku a přes svůj zmatek si uvědomil, že je v Prinině

vaku. Převaloval se a házelo to jím, jak Prin lezla na zábradlí. Vítr

kvílel jako zbloudilá duše.

Je příliš silný!“ zakřičela Bruna. „V tomhle nemůžeme letět!“

„Musíme!“ volala Alsa. „Honem, jdou po nás — pode dveřmi!

Pospěšte si!“

„Leť, Prin!“ zavelel Barda. „Hned leť!“

Pak se Liefovi zhoupl žaludek, jak se Prin vrhla do vzduchu a

větrný poryv ji okamžitě smetl.

— 30 —

5. KRUTÉ MOŘE

ladina šedého moře se pod nimi vzdouvala jako kůže obrov-

ského rozzuřeného netvora. Nad nimi se převalovaly temné

H mraky. Milové zápolili s větrem a mocně máchali obrov-

skými křídly. Ale bylo to beznadějné. Každým okamžikem je vichři-

ce hnala dál od pevniny.

Liefem to házelo v Prinině vaku. Nechápavě a zděšeně sledoval,

jak se za nimi zmenšuje útlá bílá silueta majáku.

Způsobil jsem to já, blesklo mu hlavou. Bouře nás žene od ma-

jáku, protože jsem se pokusil otevřít dveře světelné místnosti.

Ale ta bouře… Jak nás mohla zastihnout tak rychle a tak nena-

dále!

Rozbušilo se mu srdce. Jako závoj se na něj snesla mrazivá jis-

tota.

Pán stínů je našel na Špičáku a chopil se příležitosti. Přivolal

tuhle bouři. Poslal vítr z hor, aby je odvál pryč.

Pryč od pevniny. Pryč z Deltory. Aby…

Liefa jako by hrůzou bodlo u srdce, když si uvědomil, že zatím-

co tvář a ruce má mrazivě chladné, Pás kolem jeho beder se zahřívá.

Je čím dál teplejší — žhavý jako oheň.

V mysli se mu vynořila vzpomínka na otcův mírný hlas.

Vzít drahokamy za hranice Deltory přináší smrt…

Dokonce i pro mě, pomyslel si rozrušeně Lief. I pro Adinova

následníka. Protože existuje kouzlo starší než Kouzelný pás Delto-

ry — kouzlo starší než Adinův sen. Starodávné kouzlo, které poutá

drahokamy s draky a zemí…

A Pán stínů to ví.

Pás mu spaloval maso. Jako by se každý z drahokamů proměnil

v doruda rozžhavený uhlík.

Prin to cítila. Začala ztěžka oddychovat a naříkat. Křídla jí sláb-

la. A vítr je stále nesl dál a dál.

Lief pohlédl dolů. Vzdouvající se šedá voda. Vlny s bílými

hřbety.

Je příliv…

— 31 —

Věděl, co musí udělat. Nemohl si dovolit zaváhání. Musel jednat

hned. Okamžitě!

Naklonil se přes okraj Prinina vaku. Její vyděšený výkřik mu

zvonil v uších, když se vrhl do moře.

Dopadl do ledové vody a potopil se. Několik děsivých chvil kle-

sal ke dnu osleply a ohluchlý a bezmocně plácal rukama kolem sebe.

Teprve když už mu plíce skoro praskly, dokázal si probojovat cestu

nahoru.

Právě když hlavou prorazil hladinu, do vln vedle něj žbluňkla

temná postava. Vzhlédl včas, aby uviděl Alsu s prázdným vakem, jak

ji odnáší skučící vítr.

„Bardo!“ vykřikl a vdechl doušek slané vody.

Mokrá hlava se vynořila vedle něj. Barda k němu naléhavě natá-

hl paže.

Lief zakroutil hlavou. Jsem v pořádku,“ lapal po dechu. „Nespa-

dl jsem. Musel jsem skočit. Ale ty…“

„Tys skočil? “ zakřičel Barda, odtáhl ruku a zuřivě šlapal vodu.

„Zbláznil ses, hochu?

Proč?“

„To Pás…“ Liefa zradil hlas. Byla mu hrozná zima, a zároveň

ho sužovalo nesnesitelné horko. Kolem něj z ledové vody stoupala

pára.

Barda vykulil oči, když pochopil. Spěšně se rozhlédl kolem.

„Támhle!“ zakřičel. „Liefe, tudy!“

Lief se ve vodě otočil. V šeru v dálce uviděl útlý bledý obrys

majáku a bílou pěnu vln narážejících na pobřeží. Vyrazili s Bardou k

pevnině, snažili se nepanikařit a nechali se unášet proudem k pevni-

ně.

Jasmíno!“ drmolil. „Kde…?“

„Oba jsme tě viděli spadnout,“ funěl Barda. Jasmína nemohla

nic dělat, protože neumí plavat. Stále je někde tam nahoře s Mily. A

určitě se strachuje o vlastní život.“

Lief rychle pohlédl vzhůru. Neviděl nic než ženoucí se mraky.

Milý s Jasmínou to odneslo dál nad otevřené moře.

Budou v bezpečí, ujišťoval sám sebe. Ve větším bezpečí, než

kdybych byl s nimi. Pán stínů, jak se zdá, ví o každém mém pohybu,

— 32 —

takže teď určitě ví, že jsem skočil do moře. Nechá vítr utichnout,

proč by zbytečně plýtval silami? Potom budou Milové moci doletět

zpátky na pevninu.

Pás se ochlazoval. Cítil to. Věděl, co to znamená — že se doká-

zal trochu přiblížit k pobřeží.

Ta úleva byla nesmírná. Ale drkotal zuby. Paže a nohy ho bole-

ly, měl je ochromené zimou. Stále častěji mu hlava sklouzávala pod

hladinu rozbouřeného moře.

Převalila se přes něj vlna. Znovu se potopil. Znovu vystrčil hla-

vu na vzduch. Bolelo ho v krku. Už neviděl pobřeží. Před slzícíma a

pálícíma očima měl jen mlhu.

Takhle to už dlouho dál nepůjde, pomyslel si chmurně. Ale přes-

to se snažil pohybovat za zvukem příboje, snažil se nevnímat bolesti-

vě ochromené nohy a paže. Byl odhodlaný dostat se k pevnině co

nejblíže, než ho nakonec přemůže chlad a vyčerpání.

Téměř jistě s Bardou zemřou, než je příliv vyhodí na skály nebo

na písek malé zátoky u majáku. Ale Pás se najde.

Slyšel Bardu, jak těžce plave za ním, a sevřelo se mu srdce.

Barda na něj dával pozor skoro celý život. Nejdřív si ani neuvě-

domoval tuhle nepřetržitou ochranu. Pak se jí často bránil a vadila

mu. A později začal brát jako samozřejmost, že ať udělá cokoli, Bar-

da bude vždy po jeho boku.

Ale Barda má svůj vlastní život, říkal si v duchu Lief. Nebo

aspoň na něj má právo.

Myslí mu prolétl obrázek Lindy, jak stojí vysoká a vzpřímená u

bran Smetkova, své dlaně má vtisknuté do Bardových při dlouhém,

němém rozloučení.

Barda mohl po všech těch letech boje najít štěstí, pomyslel si

Lief. Místo toho zemře se mnou v tomhle krutém moři.

„Promiň, Bardo,“ dusil se. Je mi to tak…“

A v té chvíli kopl do něčeho tvrdého.

Ohromeně se otočil. A napůl oslepenýma očima uviděl, jak se

nad nimi tyčí temný bok lodi.

Na okamžik zíral, neschopen uvěřit vlastním očím. Jak k nim ta

loď mohla doplout tak potichu? Jak to, že si jí nevšiml — musel by ji

přece vidět i v tom podivném mlžném šeru?!

— 33 —

Křikl na Bardu a pak začal volat z plných plic na posádku lodi.

Barda se brzy přidal. Ale neobjevilo se nad nimi žádné světlo a nikdo

na jejich volání neodpovídal.

Z malých temných děr podél boku lodi těsně nad čarou ponoru

visela dlouhá vesla. Lief ztěžka oddechoval a hmátl po veslu, které

bylo nejblíže. Ale i když sevřel prsty mokré rozpraskané dřevo, vě-

děl, že jim to moc nepomůže. Veslo bylo příliš nízko, než aby se dalo

použít jako schůdek na palubu. A otvor, kterým bylo prostrčené, byl

velký možná tak pro krysu.

„Nepřestávej křičet, Liefe!“ zalapal po dechu Barda, když k ně-

mu doplaval. „Oni nás určitě uslyší.“

Potom Lief ucítil, jak se mu něco otřelo o volnou ruku. Sevřel

prsty kolem tlustého mokrého lana. Když se znovu podíval nahoru,

uviděl najednou přes bok lodi viset provazový žebřík, jehož spodní

část mizela pod hladinou.

„Bardo!“ křikl radostně.

„Vidím ho,“ slyšel Bardu oddechovat vedle sebe. Jdi! Já polezu

za tebou.“

Lief chytil žebřík oběma rukama, našel nohama příčku a se za-

tnutými drkotajícími zuby začal šplhat nahoru.

Když byl asi v půlce cesty, uvědomil si, že na té lodi je něco po-

divného.

Měla hluboký ponor, a místo aby sebou ve vlnách házela ze

strany na stranu, jak by čekal, klouzala plynule jako ryba. Díky tomu

se mu lezlo snadněji, ale s každým krůčkem výš v něm narůstal pocit

neblahé předtuchy.

Když se blížil k vrcholu žebříku, zastavil se, protože ucítil mra-

venčení na temeni hlavy. Nemohl se zbavit pocitu, že ho někdo pozo-

ruje. Přesto nad sebou neviděl ani záblesk světla. Nezaslechl žádné

hlasy. Bylo slyšet jen praskání dřeva a tu a tam slabé, jakoby myší

zapištění.

Rychle se rozhlédl ze strany na stranu a všiml si kousek od své-

ho pravého ramene zbytků nějakého nápisu.

Jméno lodi, napadlo Liefa. Takže musíme být na přídi. Zamžou-

ral na jméno a snažil se ho přečíst.

— 34 —

Nápis byl tak oprýskaný, že jeho zbytky nedávaly Liefovi smysl.

Přesto nějak cítil, že by měly. Na písmenech, tvořených těmi posled-

ními vrstvami barvy, bylo něco povědomého. Něco, co už někde vi-

děl…

„Kapitán žádné fungující lodi by nedopustil, aby její jméno

takhle zaniklo,“ zamumlal pod ním Barda. „Tohle je opuštěný vrak.

A podle toho, jak vypadá, je opuštěný už pěkných pár let.“

Lief si byl jistý, že má Barda pravdu. Loď byla unášena prou-

dem. To strašidelné kvílení byl zvuk kormidla otáčejícího se ze stra-

ny na stranu na opuštěné palubě.

Ale někdo — nebo něco — na palubě bylo. Věděl to. Něco je cí-

tilo. Něco zatajilo dech a vyčkávalo…

„Nezastavuj se, Liefe,“ zabručel Barda. „Ať je tam nahoře coko-

li, musíme se tomu buď postavit, nebo se utopíme. A já raději zemřu

v boji.“

Takže Barda také cítí nebezpečí, pomyslel si Lief. Aspoň jsme

na to připraveni. Ale přinutit se vylézt posledních pár příček žebříku

byla jedna z nejtěžších věcí, které kdy udělal. Jako by měl nohy z

kamene. Celé tělo mu ztěžklo strachem.

Vylezl až nahoru. Uviděl na palubě plíživou mlhu, spleť lan a

plachet, pomalu se pohupující kormidlo bez kohokoli, kdo by ho

vedl, rozeklaný pahýl, jediný pozůstatek hlavního stěžně.

Myslí mu proběhl příběh jako záblesk živých vzpomínek. Viděl

loď zmítat se v divoké bouři. Viděl obrovské vlny valící se přes pa-

lubu. Slyšel hrozný skřípavý zvuk stěžně zlomeného vedví a zděšené

výkřiky topících se mužů.

Obrazy z minulosti…

Sklouzl přes zábradlí na palubu. Roztřesený a zadýchaný se od-

plazil stranou, aby udělal místo Bardovi. Vtom ho něco přimělo

zvednout hlavu. Srdce mu vyskočilo až do krku.

Na přídi lodi nehybně stála žena v dlouhých modrých šatech.

Hleděla do moře, byla malinko nakloněná kupředu a ruce měla sepja-

— 35 —

té na srdci. Vznášela se kolem ní mlha, ale nic se na ní nepohnulo —

ani záhyb šatů, ani pramínek dlouhých rudých vlasů.

Její tvář s neústupnou bradou a klidnýma šedýma očima mu byla

zvláštně povědomá.

Liefovi vyschlo v ústech, když si uvědomil, kdo to je. A když

Barda žuchnul na palubu vedle něj, najednou mu také došlo, proč

pozůstatky jména lodi spustily poplašné vyzvánění v jeho hlavě.

Tenhle opuštěný, v proudu se zmítající vrak, byla loď Smíška

Jacka — Štěstěna.

A ta žena stojící tak tiše, tak nehybně na přídi byla dcera Zrza-

vého Hana — Věra.

— 36 —

6. LOĎ DUCHŮ

ief s Bardou se s námahou postavili, celí promočení a roztře-

sení. Paluba pod nimi zaskřípala. Za zády jim zavrzalo kormi-

L dlo a pootočilo se. Postava Very se ani nepohnula.

„Není skutečná,“ zašeptal Barda. „Podívej, jak se naklání nad

vodu, jako by loď vedla. Je to jen figurína vyřezaná ze dřeva a nala-

kovaná. Hodně lodí je má. Určitě jsi viděl obrazy…“

„Ano,“ zašeptal Lief skrz drkotající zuby. „Ale nikdy jsem nevi-

děl dřevěnou sochu, která by vypadala tak opravdově. Je jako živá.

Mám dojem…“

Jeho hlas znejistěl. Zdálo se mu, že nehybná postava na přídi

malinko pootočila hlavu, jako by ho zaslechla. Nebo jeho oči klame

ta plíživá mlha? Sevřel Pás u svých beder…

Najednou se okolo nich něco pohnulo, zablesklo oslnivé světlo a

ozval se rachot. Mořští ptáci zakřičeli.

Voda zacákala. Drsné hlasy hulákaly, křičely a chechtaly se.

Najednou tu nebyli sami. Všude kolem nich se strkal dav šklebí-

cích se mužů.

Barda vylekaně zaklel a sáhl po meči.

Lief se ani nehnul. Věděl, že je muži nevidí. Tohle byla posádka

Štěstěny, která se shromáždila na palubě před osmnácti lety, aby si

vychutnala velkou zábavu.

Dva muži přivazovali nějakou dívku k tyči na přídi. Dívka na

sobě měla dlouhý modrý plášť.

„Vera,“ vydechl Barda.

Muži umístili Věru tak, aby byla otočená tváří k bíle zářícímu

majáku na pevnině.

„No, je z ní pěkná socha, fakticky,“ poškleboval se muž s kry-

sím obličejem v pruhované vlněné čapce.

„Na můj vkus je moc hubená!“ zaječel zavalitý surovec s černou

páskou přes oko.

„Bude ještě hubenější, až s ní ptáci skončí, Volku,“ zaburácel

třetí muž, který vycenil zkažené zuby připomínající křivé žluté ko-

líčky.

Celá posádka se hurónsky zasmála.

— 37 —

Dívka na sobě nedala znát, že by cokoli z toho slyšela. Nebráni-

la se, když se kolem ní ovíjela jedna smyčka lana za druhou a přiva-

zovali ji k tyči.

Smíšek Jack stál vedle ní a díval se dalekohledem. Stál nehybně

jako vysoká štíhlá socha, kostnatá ramena měl strnulá a ostrá křivka

jeho čelistí se ani nepohnula. Po chvíli spustil dalekohled, obrátil se k

Veře a koutky širokých úst se mu zkroutily do úsměvu.

A na okamžik, když se otočil, někoho Liefovi připomněl. Něko-

ho, koho zná, pomyslel si zmateně. Koho…? Pak se úsměv rozšířil

do známého úšklebku smrtky a iluze se vytratila.

„Tvůj otec se dívá, holka,“ posmíval se Smíšek Jack. Je ve svě-

telné místnosti.“ Věra neodpověděla.

Smíšek Jack se k ní trochu přiblížil. „Zvuk se po hladině nese

dobře,“ ušklíbl se. „Zrzavý Han tě uslyší, až budeš křičet. Udělala

bys nejlíp, kdybys hned začala. Čím dřív se vzdá, tím dřív budeš vol-

ná.“

„Můj otec se nikdy nevzdá, Jonáši Gante,“ řekla Věra klidně. „A

já ho nikdy nepřivolám.“

Smíšek Jack přimhouřil oči. „Hezká slova,“ zasyčel. Jenže dlou-

ho ti to nevydrží. Brzy budeš žadonit o jídlo a vodu, budou tě šlehat

vlny a vítr. A pak přijdou hladoví ptáci. Budeš křičet hodně nahlas,

až na tobě začnou hodovat, o tom nepochybuj, děvče.“

Otočil se na patě a odkráčel od ní přímo k Liefovi s Bardou. Po-

sádka mu uhýbala z cesty, někteří v tom spěchu zakopli a upadli.

Lief s Bardou se ani nepohnuli. Smíšek Jack jimi prošel jako zá-

van ledového dechu. A v té chvíli obraz zmizel a oni stáli na vrzající

palubě sami, všude kolem nich se vznášela mlha a tichá dřevěná

loutka zůstala jejich jediným společníkem.

„Kéž bych toho šklebícího se netvora mohl dopadnout, aby po-

znal, co je strach,“ zabručel nakonec Barda.

Se sevřenými pěstmi upíral oči na dřevěnou sochu.

Vzpomíná na dívku, kterou viděl malovat na pláži v malé záto-

čině, pomyslel si Lief. Tu šťastnou dívku ve žluté sukýnce, která se jí

třepotala ve větru.

— 38 —

„Neznáme konec toho příběhu, Bardo,“ utěšoval ho. „Zrzavý

Han to možná přece jen vzdal. Možná se k němu Vera vrátila. Pak

mohli utéct ze Špičáku spolu.“

„O tom pochybuji,“ zamumlal Barda.

Lief tomu také nevěřil. V hlavě se mu hemžily otázky, ale výjev,

který právě s Bardou viděli, byl důkazem, že Štěstěna bývala dějiš-

těm strašných věcí. Loď pronásledovaly vzpomínky tak děsivé, že

dosud nepomíjely.

S těžkým srdcem se odvrátil od figuríny. Ať už měl předtím ja-

kýkoli dojem, teď už si byl jistý, že je to jen řezbářská práce.

Pleť figuríny byla hladká a neporušená, vyrovnané oči netknuté.

Mrchožrouti by to tak nenechali.

Když Veřino sešlé, roztrhané tělo bez života nakonec odřízli,

Smíšek Jack si zřejmě neodpustil to potěšení nahradit ho její podo-

biznou. Jak by lépe mohl trýznit jejího otce, který se odmítl podrobit

jeho vůli?

Lief se celý zachvěl a najednou si uvědomil, jaká je mu zima.

Zuby mu znovu drkotaly. Z vlasů a šatů mu crčela voda. Nohy měl

jak kusy ledu.

„Musíme jít do podpalubí a zkusit najít něco, čím bychom se

zahřáli,“ navrhl Barda. „Nevidím tu žádné záchranné čluny. Určitě si

je vzali, když opouštěli loď. Budeme tu muset zůstat, dokud bouře

nepřejde a nevrátí se pro nás Milové.“

„Tady není žádná bouře,“ podotkl tiše Lief. Oba pohlédli nad

sebe. Mlha se zlehka pohybovala všude kolem nich. Neviděli žádné

nebe, žádné moře. Neslyšeli vítr ani hromy. Jako by okolní svět mi-

mo Štěstěnu úplně zmizel.

„Musíme najít něco, čím bychom se zahřáli,“ opakoval tvrdošíj-

ně Barda. „Musíme si odpočinout a zase nabrat síly. Potom můžeme

přemýšlet, co dál.“

Zjevně byl odhodlaný nedopustit, aby se ho zmocnil strach. Za-

háněl ho způsobem, který se mu nejlépe osvědčil — soustředěním se

na praktické věci.

A má pravdu, pomyslel si Lief. Pokud zpanikaříme, určitě ze-

mřeme.

— 39 —

Společně doklopýtali k houpajícímu se kormidlu, překročili za-

motaná lana a roztrhané zbytky plachet. Nedaleko od kormidla našli

úzké dveře ústící do vyvýšené části paluby.

Barda zvedl ruku, aby je otevřel, ale pak se ohlédl na Liefa.

Lief si odhrnul plášť a podíval se na Kouzelný pás. Rubín byl

bledý. Nebezpečí. Elbait ztmavl. Zlo. Porušená přísaha.

„Cítí současnost, nebo minulost?“ uvažoval Barda.

Lief sám nevěděl.

Viděl, že lazurit, nebeský kámen, nositel štěstí, se stále třpytí

tečkami světla jako noční obloha. Je silný. Pokud v podpalubí stále

číhá nějaké nebezpečí, aspoň budou mít nějakou ochranu. A byla mu

taková zima, taková zima…

Nadechl se a přikývl.

Barda otevřel dveře. Do mlhy unikl závan kyselého vzduchu.

Dolů vedlo krátké strmé schodiště.

Opatrně po něm sešli. Ocitli se v malém čtvercovém prostoru.

Naproti nim se nacházely dveře z bohatě vyřezávaného dřeva.

Nade dveřmi byla zaprášená výplň z barevného skla, vykládaná

písmeny a symboly.

„Tohle jsou moc fajnové dveře na tak obyčejnou loď,“ hlesl

Barda. „A zdá se, že je to spíš cesta ven než dovnitř. No, to nám ale

nevadí.“

Zahleděl se na zašlou skleněnou tabuli. „Všechno jsou to sym-

boly štěstí. Tak proč…?“

— 40 —

Pak se rozmrzele plácl do čela. „No jistě! Štěstěna! Už vím, kde

jsem to jméno slyšel! Mluvil o ní pocestný v prvních letech, kdy

jsem hrál žebráka v Del.“

Pomalu přikývl, jak se upamatoval.

„ Štěstěna byla hráčská loď — plovoucí dům hazardních her —

která se kdysi plavila po řece Tor. Měla špatnou pověst, i když muž,

který o ní vyprávěl, ji nikdy sám neviděl. Říkal, že loď zmizela z

Tor, než sem vpadl Pán stínů, a nikdo nevěděl, co se s ní stalo.“

„Tak tahle záhada je vyřešená,“ odtušil Lief zamračeně. „ Štěstě-

na odplula po řece Tor až na moře. Smíšek Jack uposlechl příkazy

svého pána. Vydal se zničit Světlo Špičáku.“

Jak mluvil, mžoural na malá slůvka uprostřed skleněné tabulky.

„To nepřečteš,“ řekl Barda netrpělivě. „Ne v tomhle světle, bez

zrcadla. Budou dávat smysl až z druhé strany.“

Chytil kliku dveří. „Pojď! Uvnitř musí být hlavní kajuta. S tro-

chou štěstí tam najdeme kamna. A možná i svíčky a další zásoby.

Kapitán Jonáš Gant zajistil, aby jeho hosté měli veškeré pohodlí —

aspoň dokud měli ještě nějaké peníze, které mohli prohrát!“

Lief zaváhal. Něco na těch vyřezávaných dveřích ho znepokojo-

valo.

Rozhlédl se a poprvé si všiml, že odtud vedou ještě jedny dveře.

Byly nalevo od něj — obyčejné ploché kovové dveře s masivní pá-

kou místo kliky.

„Možná vedou do ložnic posádky nebo do lodní kuchyně,“ za-

uvažoval. „Zkusíme je jako první?“

Aniž by čekal na odpověď, zatlačil na páku a kovové dveře ote-

vřel.

Tma. Tiché šplouchání vody. A zápach tak odporný, že se Lief

zapotácel. „Co je tam?“ zasyčel za ním Barda.

Lief se snažil nadechnout. Slzely mu oči, jako by ten páchnoucí

vzduch vanoucí z prostoru za dveřmi byl otrávený.

A v tom okamžiku se mlha, která se valila po schodech dolů,

rozplynula, jako by ji shora něco osvítilo.

„Vychází měsíc,“ řekl Barda. „Liefe…“

Lief si promnul oči a zahleděl se do tmy.

— 41 —

Nejdřív viděl jenom obrysy. Pak postupně pochopil celou hrůz-

nost výjevu před sebou.

Díval se do trupu lodi — napůl zatopeného prostoru, kde kdysi

sedali veslaři a vytrvale pádlovali.

Kde stále ještě seděli…

Napůl shnilá těla po pás ponořená ve vodě, shrbená přes vesla. Z

kostnatých zápěstí jim visely zrezivělé řetězy jako náramky. Mořští

červi se jim svíjeli kolem krků a prstů a hlemýždi s kropenatými uli-

tami se hustě seskupili na hadrech, které stále visely na kostech.

Lief cítil, jak mu bledne tvář. Za zády mu tiše zaklel Barda.

„Nechali je tu umřít,“ zašeptal Barda. Jak to? Proč? Co se tu sta-

lo?“

Co se tu stalo?

Lief drkotal zuby. Točila se mu hlava.

Viděl… viděl lebku bez masa s černou páskou zakrývající jeden

oční důlek. A vedle ní šklebící se hlavu zakrytou špinavými, rozklá-

dajícími se zbytky pruhované vlněné čapky.

Mdlá zář zamlženého měsíčního světla se nesla plesnivým zato-

peným prostorem. Řetězy tiše zacinkaly ve tmě. Shrbené stíny jako

by se pohnuly…

Lief s výkřikem couvl a zabouchl dveře.

„Dovnitř!“ Barda popadl kliku vyřezávaných dveří a zatlačil.

Lief vklopýtal za ním…

Do nenadálé záře světla.

— 42 —

7. HLUPÁKOVO ZLATO

ief s Bardou stáli a udiveně mžourali, zatímco dveře za nimi

se zlehka zavřely. Ať už čekali cokoli, nebylo to tohle.

L Dlouhá místnost vypadala, jako by ji lidé opustili teprve před

pár okamžiky. Bylo tady nádherně teplo. Podlahu pokrývaly tlusté

červené koberce. V mramorovém krbu praskal oheň. Ve třpytivých

křišťálových držácích visících ze stropu hořely svíce. Stěny lemovala

dlouhá, zlatě rámovaná zrcadla a odhalovala další a další věci nachá-

zející se v místnosti.

Všude byly rozestavěné malé naleštěné stoly obklopené pohodl-

nými židlemi. Na některých stolech ležely sady karet. Na jiných byly

kostky, deskové hry nebo kola štěstí. Nacházely se zde jak hry zalo-

žené na zručnosti a důvtipu, tak hry na principu náhody. Uprostřed

každého stolu ležela zlatě lemovaná kartička vysvětlující pravidla

hry a vysoká skleněná nádoba se zlatými mincemi.

Nalevo od dveří, kde stáli Lief s Bardou, byla postavena otevře-

ná pokladnice se spoustou dalších zlaťáků. Na vnitřní straně víka

měla připevněnou velikou ceduli.

„Celé je to iluze,“ prohlásil rozhodně Barda, když vyrazil od

truhly a vytasil meč. „Musí být!“

Lief položil ruku na topas. Už dávno zjistil, že tenhle veliký

drahokam má schopnost zažehnat mámení. Ale nic v místnosti se

nezachvělo ani neproměnilo.

Dřepl si a dotkl se prsty koberce. Byl měkký a teplý. Když se

napřímil, všiml si, že z mokrých šatů mu stoupala pára. Začaly usy-

chat.

— 43 —

„Tohle není klam,“ pravil po chvíli. Je to skutečné. Nevím, jak

je to možné, ale je to skutečné!“

„Když budeme stále ve střehu a nebudeme se ničeho dotýkat,

měli bychom být v bezpečí,“ řekl Barda. Jakmile nám uschne oble-

čení, vrátíme se na…“

Zarazil se a vylekaně vykulil oči. Podíval se na svoje nohy, po-

tom rychle zase nahoru.

„Co se děje?“ sykl Lief. Ale jakmile to vyslovil, ucítil to také.

Něco na té lodi se změnilo. Už se jen zlehka nehoupala v prou-

du. Hýbala se, plula cílevědomě kupředu.

A Liefovi přeběhl mráz po zádech, když uslyšel zvuky, které

nemohl ztlumit ani tlustý koberec. Rytmické vrzání vesel.

Beze slova se s Bardou prudce otočili zpátky ke dveřím. Skleně-

ná výplň nad nimi jako by se rozzářila. A teď se dala slova snadno

přečíst.

Jako by se Liefovi v žaludku usadilo chladné závaží. Pomalu se

podíval dolů.

Na téhle straně dveří nebyla klika.

Barda vytáhl z opasku dýku. Chtěl strčit její hrot do škvíry u

dveří, ale nůž se náhle zarazil kousíček od vyřezávaného dřeva, jako

by jej odpuzovala neviditelná zábrana.

Barda překvapeně zamručel a zkusil to znovu. Přesto se nedoká-

zal dveří ani dotknout.

Stejně tak Lief. Dlouhé minuty se oba bezvýsledně snažili pro-

lomit ochranný štít. Ale ať zkoušeli cokoli, jejich ruce, nohy i zbraně

se odrážely zpátky. Dveří ani skleněné výplně nad nimi se dotknout

nedokázali.

Je to marné,“ vydechl nakonec ztěžka Barda. „Tohle zaklínadlo

je silné jako zábrana, která uzavírá hory v Zemi stínů.“

„Jak by taky ne?“ poznamenal Lief trpce. „To Nepřítel je určitě

poskytl Štěstěně, na oplátku za užitečné služby Smíška Jacka.“

Oba pohlédli vzhůru na skleněnou tabuli. Během jejich marného

útoku na dveře se zlověstný nápis ještě jakoby zvětšil a rozjasnil.

Barda se k němu otočil zády. Jestli jsou pro nás tyto dveře uza-

vřené, najdeme jiné!“ rozhodl a odhodlaně začal prozkoumávat dlou-

hou místnost.

— 44 —

Lief se také obrátil, ale s těžkým srdcem. „Bardo, já si nemys-

lím…“

Jen se dívej!“ zamumlal Barda divoce. „Musí tu být jiná cesta

ven. Musíme ji jen najít.“

Zrcadla na ně blikala a odrážela židle a stoly, kola štěstí a des-

kové hry, nádoby s mincemi a svíce i jejich vlastní postavy.

Ale na vzdálenějším konci místnosti, přímo před nimi, bylo ně-

co, co matoucí odrazy na první pohled zakryly.

Byl to obraz, stejné velikosti jako jedno ze zrcadel a úplně stejně

zarámovaný. Bylo těžké vidět ho jasně, protože se leskl ve světle

svíček, ale zdálo se, že je to výhled na pevninu a moře.

„Támhle!“ zvolal Barda. „Ta malba ukazuje naši cestu ven, tím

jsem si jistý.“

Pospíchal kupředu. Lief odhodil pochyby stranou a následoval

ho. Opatrně kličkoval bludištěm stolů a židlí, aby se ničeho nedotkl a

nic nenarušil.

Postupovali dál a dál, boty se jim bořily do měkkého koberce.

Jejich odrazy šly s nimi, každé zrcadlo násobilo jejich počet, takže se

zdálo, že velká místnost je plná otrhaných tuláků.

„Nepřišlo mi, že je ta místnost až tak dlouhá,“ zavolal Barda

přes rameno. „Ta zrcadla klamou.“

Trochu přidal do kroku. Lief ho mlčky následoval. Snažil se

ubránit představám hnijících mrtvol ohýbajících a napřimujících se

při vytrvalém veslování. S každým krokem si však čím dál víc uvě-

domoval neúnavný pohyb pod svýma nohama a ten dusný, nepříjem-

ný zápach nesoucí se horkým vzduchem.

Minuty se vlekly. Ale jejich odrazy v zrcadlech na konci míst-

nosti se nezvětšovaly a stolů před nimi stále neubývalo.

Nakonec Bardovy pevné kroky znejistěly. Zastavil se. Otočil se

k Liefovi s vážnou tváří.

„První verš té básničky zněl: ,Když sem vstoupíš, musíš hrát.‘

Obávám se, že nebudeme moci odejít, dokud si aspoň jeden z nás

nezahraje nějakou hru,“ řekl Lief opatrně.

Barda zaťal pěsti. „Nemůžeme hrát!“ skoro křičel. „Podle toho,

co jsem viděl, se musí hrát o zlaťáky a my dva nemáme ani jeden!“

— 45 —

Místo odpovědi se Lief ohlédl přes rameno na pokladnici vedle

vstupních dveří.

„Ne!“ Barda rázně zakroutil hlavou. „Byli bychom blázni, kdy-

bychom padli do téhle léčky, Liefe! Co když prohrajeme? Nedoká-

žeme zaplatit dluh!“

Nesplatíš-li půjčky svoje…

„Neprohrajeme,“ prohlásil Lief naoko klidně a snažil se nevní-

mat vlastní pocity úzkosti. „A stejně nemáme na výběr.“

„Viděl jsi sám, co se stane lidem, kteří si půjčí od Smíška Jacka,

Liefe!“ protestoval Barda. Jak tě to může vůbec napadnout? Ach,

byli jsme takoví hlupáci, že jsme si mezi sebe nerozdělili zlato od

Gnómů z Hory! Všechno má Jasmína, a kdoví, kde…“

„Jestli máš lepší plán než já, Bardo, rád si ho poslechnu a nemu-

síme plýtvat časem!“ vykřikl vztekle Lief.

Nechtěl myslet na to, co se mohlo stát s Jasmínou. S Jasmínou,

která neumí plavat. S Jasmínou, která se nebezpečně houpala nad

rozbouřeným mořem ve vaku nejmenšího a nejvystrašenějšího z Mi-

lů.

Viděl, jak ho Barda sleduje, a zauvažoval, jestli uhodl důvod je-

ho hněvu.

Zahuhlal něco na omluvu, odvrátil se a začal rychle prohledávat

naleštěné stoly a hledat hru, kterou by podle sebe mohl vyhrát.

Brzy bylo jasné, že většina her závisí víc na štěstí než na důvti-

pu. Navzdory tomu, že v Kouzelném pásu zářil lazurit, Lief nechtěl

svěřit své a Bardovo bezpečí náhodě. Přesto sázka na každou hru

založenou na dovednosti či důvtipu, kterou viděl, stála dva nebo tři

zlaté a slibovala jen malé výhry, zatímco hry založené na náhodě

stály jen jeden zlaťák a úspěch byl dobře zaplacen.

„Smíšek Jack pobízel své hosty, aby důvěřovali víc štěstí než

vlastnímu důvtipu,“ zašeptal.

Jistě,“ ozval se za ním kysele Barda. „Tak měl daleko větší šanci

obrat je o všechno, co měli — a ještě o víc.“

Lief se snažil nevnímat mráz, který mu běhal po zádech, a pátral

dál.

Nakonec přišel k malému stolku, u něhož stála jenom jedna

židle. Na stole, kromě nádoby s mincemi a potištěné kartičky, ležel

— 46 —

zlatý ubrousek velikosti kapesníku. Látka zjevně něco zakrývala, ale

nedalo se uhádnout, co to je.

Na kartičce stálo jen několik slov.

„Tohle půjde,“ řekl Lief. „Takovéhle hádanky už jsme vyřešili.“

Cítil, jak se mu Bardovy oči zabodávají do zad, přešel k poklad-

nici a vzal jednu zlatou minci. Když se odvracel, ke svému překva-

pení zjistil, že se mu na konečky prstů přilepilo hned několik dalších

zlatek.

Na okamžik pocítil pokušení nechat si je pro případ, že by po-

třeboval hrát víckrát než jednou. Pak si ale uvědomil, že je to lest,

aby si půjčil víc, než měl v úmyslu. Prudce se otočil a shrnul přeby-

tečné mince zpátky do pokladny.

Rychle se vrátil ke stolu s jedním zlaťákem.

„Tohle se mi nechce líbit,“ zavrčel Barda. „Je tu časový limit,

Liefe. To je jasné z té kartičky. A je to Jasmína, komu tyhle hádanky

jdou.“

„Jasmína tady není,“ odsekl Lief. „My ano. A určitě spolu dáme

odpověď dohromady. Zvlášť s topasem, který nám pomůže.“

Posadil se. Barda stál blízko za ním a sledoval, jak strká zlatou

minci do nádoby.

Lief položil ruku na zlatý ubrousek. Okamžitě se ozvalo ti-

choučké zacinkání, jako by někdo nehtem zaťukal na sklo. Řádek na

malé kartičce stojící u nádoby s mincemi se rozsvítil a začal blikat.

Pouze 1 hráč. Vklad 1 zlatý. Výhra 2 zlaté.

— 47 —

Liefovi se sevřel žaludek. Olízl si rty. „Budeš muset poodejít,

Bardo,“ řekl. „Zdá se, že musím hrát sám.“

Barda tiše zaklel a ustoupil o krok. Slova na kartičce stále blika-

la. Barda couvl ještě o kus a ještě…

Najednou slova na kartě zhasla a zlatý ubrousek zmizel.

„Nic odtud nevidím,“ slyšel Lief volat Bardu tlumeným hlasem.

„Nemůžu ti pomoct.“

Lief neodpověděl. Intenzivně se soustředil na předměty odhale-

né na desce stolu.

Třináct stříbrných tyčinek bylo uspořádáno tak, že tvořilo šest

obdélníků. Uvnitř každého obdélníku byl malý, drahokamy zdobený

brouk. Vedle toho ležel kousek papíru.

Jak se Barda obával, vedle hlavolamu stály malé skleněné pře-

sýpací hodiny. Lief na ně pohlédl a viděl, že jemný písek už začal

stékat úzkou trubičkou, která spojovala dvě komůrky hodin.

Až se horní komůrka vyprázdní, jeho čas vyprší. Tyhle hodiny

byly stejně velké jako ty, které používali v kuchyni kovárny při vaře-

ní vajec, a tak věděl, že má na vyřešení hádanky necelé tři minuty.

— 48 —

Tři minuty, aby vyhrál zpátky to, co si půjčil.

Tři minuty…

Pod nohama mu skřípala vesla a řinčely řetězy.

Nesplatíš-li půjčky svoje,

budeš sedět s těmi dole…

— 49 —

8. PRAVDA

iefovi se bolestně rozbušilo srdce, když zvedl jednu ze stříbr-

ných špejlí a odložil ji stranou. Ted zůstalo na stole dvanáct

L tyčinek a „klícce“ jednoho brouka zbyly jen tři stěny.

S levou rukou na topasu se naklonil dopředu a volnou rukou za-

čal všelijak hýbat tyčinkami v zoufalé snaze najít řešení. Ale ať zku-

sil cokoli, nedokázal vytvořit šest klecí o stejné velikosti.

A pak dluhy vyrovnat…

Písek se sypal dál a dál. Horní komůrka hodin už byla polo-

prázdná.

Uklidni se, říkal si Lief. Je v tom nějaká finta. Finta! Musíš se

jen dost uvolnit, abys ji odhalil!

Přešel prsty z topasu na ametyst — ametyst, který uklidňuje a

konejší.

Prostoupil jím klid. Jeho roztěkané myšlenky se zpomalily. A

jakmile to udělal, něco ho napadlo.

Pokud je úkolem postavit klece z dvanácti tyčinek, proč jich tu

nejdřív bylo třináct? A proč byly uspořádané právě tímhle způso-

bem?

Aby mě zmátly, usoudil najednou. Abych se upjal na klece urči-

tého tvaru…

Podíval se na stříbrné tyčinky novýma očima. A vtom uviděl ře-

šení.

Letmo pohlédl na hodiny. V horní komůrce už zůstalo jen ma-

linké množství písku. Zbývalo mu jen pár okamžiků.

Rychle přemístil tyčinky a položil ozdobné brouky na místo.

— 50 —

Poslední zrnko písku sklouzlo hodinami. Neslyšně se otevřela

štěrbina ve spodní části pokladničky a vyklouzly dvě zlaté mince.

Lief je s vítězoslavným výkřikem sebral a vyskočil ze židle.

Barda si oddechl úlevou.

Lief se k němu prudce otočil a ukázal mu mince v sevřené dlani.

„Dva zlaté!“ zajásal. Jeden, abychom zaplatili dluh, a jeden si

necháme na památku!“

„Na památku?“ zvolal Barda a roztřeseně si otíral pot z čela.

„Nebesa, klidně bych se bez památky na posledních pár minut obe-

šel. Myslím, že mi to vzalo deset let života!“

Liefovo nadšení najednou pominulo. Díky vzrušení z výhry na

okamžik zapomněl, kde je. Teď si to uvědomil až příliš dobře.

Ty prokleté bytosti pod jeho nohama stále veslovaly. Tuhla mu z

toho zvuku krev v žilách. Každý záběr vesel poháněl loď dál od Špi-

čáku, dál od naděje na záchranu.

„Vypadněme z tohohle vězení,“ zašeptal.

Rychle, těsně při sobě se s Bardou vrátili k pokladnici.

„Hráli jsme a tady vracíme náš dluh,“ prohlásil Lief nahlas. Ho-

dil jednu z vyhraných mincí do truhlice na hromadu zlata. Se slabým

cinknutím se usadila na místě.

Otočili se a odvážně vyrazili ke vzdálenějšímu konci místnosti.

Tentokrát postupovali a během chvilky stáli před obrazem — a

užasle na něj hleděli.

Obraz byl hladký jako sklo, ale uvnitř něj se líně pohybovalo

malované moře a po načervenalém nebi pluly mraky.

A uprostřed se tyčila nezaměnitelná vysoká bílá silueta Světla

Špičáku.

Barda se prudce nadechl. „Co je tohle? Vypadá jako živý! Hýbe

se jako odraz v zrcadle. Ale je to malba! Pouhý obrázek Světla Špi-

čáku, když se na něj díváš z…“

„Z moře,“ dokončil za něj Lief. Mravenčilo mu v zátylku. „Mys-

lím, že tohle je zrcadlo, Bardo. Nebo bylo. Podívej se na ten podpis.

Tenhle obraz namalovala Vera. Je to její pohled na Světlo Špičáku z

přídě Štěstěny.“

— 51 —

— 52 —

Otřel si zpocené ruce o plášť. „Vera byla vězeň, ale zdá se, že ne

obyčejný,“ řekl. „Nějak dokázala, aby se obraz toho, co viděla, obje-

vil v tomhle zrcadle. Udělala to silou své vůle, stejně jako kdysi pou-

žívala barvy a papír, aby namalovala obrázky rozvěšené po stěnách

majáku.“

„To není možné,“ zakroutil Barda nevěřícně hlavou.

„Vera se narodila v majáku,“ podotkl Lief tiše. „Vzduch, který

od narození dýchala, byl prosycený toranským kouzlem. Nebylo by

nijak překvapivé, kdyby měla nějaké vlastní kouzelné schopnosti —

ačkoli o nich možná ani nevěděla, dokud…“

„Dokud do jejího života poprvé nevstoupily podlost a hrůza ztě-

lesněné osobou kapitána Jonáše Ganta,“ dokončil nahlas Barda. „Pak

se asi její nadání probudilo. Ne dost brzy, aby ji zachránilo, ale včas,

aby po sobě zanechala tento obraz v upomínku na všechno, co proži-

la.“

Lief přikývl a pak se zamračil. Najednou si představil, co by na

to řekla prakticky zaměřená Jasmína.

„Ale proč?“ zvolala by Jasmína. „Pokud Vera nedokázala použít

svá kouzla k tomu, aby se zachránila, proč je nepoužila k něčemu

užitečnému?“

K něčemu užitečnému…

Lief pohlédl na malbu. A tentokrát uviděl něco, čeho si předtím

nevšiml.

„Bardo,“ začal nejistě. „Všiml sis…?“

„Čeho?“ odpověděl Barda, jako by ho poslouchal jen na půl

ucha. Nehodlal se vzdát naděje, že malba zakrývá tajné dveře, a tak

přejížděl prsty kolem zlatého rámu a bezvýsledně hledal pružinu ne-

bo západku.

„Na téhle malbě jsou nepravdivé věci,“ zamumlal Lief. „Vidíš?“

Barda se zarazil a pohlédl na obraz. Pak se zamračil a trochu

ustoupil, aby lépe viděl.

„Za prvé na majáku chybí vyhlídková plošina,“ konstatoval

Lief.

Natáhl ruku a dotkl se místa, kde měla být vyhlídková plošina.

Vtom ho koneček prstu začal pálit a pod ním něco zazářilo.

— 53 —

Barda zalapal po dechu a Lief ucukl rukou. Třel si horký kone-

ček prstu a užasle zíral na obraz.

Tam, kam před chvílí položil prst, teď jasně zářil ochoz, jehož

červené zábradlí oživilo bělost věže. A — byla to jenom jeho před-

stavivost, nebo bylo Světlo nad ní trošku silnější?

Mé Světlo bude zářit tmou jako pravda…

„Ta malá zátoka, kde jsem prve viděl Věru, tam také není,“ po-

znamenal Barda. „Měla by být támhle nalevo — na sever od majáku.

Ale na obraze jsou jen skály.“

Lief přikývl. Znovu natáhl ruku a dotkl se toho správného místa.

A znovu se malba okamžitě změnila.

Světlo se rozzářilo ještě víc a pod jeho prstem, kde předtím str-

měly jen skály, zářila zátočina včetně chaluh, mušlí a rozbité červené

loďky.

„Ale loďka v té době určitě nebyla rozbitá!“ zvolal Barda. „Vera

v ní jezdila na ryby!“

„Smíšek Jack ji určitě poškodil, než Věru odvezl na svou loď,“

řekl Lief. „Aby Zrzavý Han nemohl veslovat za nimi, když se koneč-

ně dostal ze zamčeného pokoje.“

Jakmile domluvil, všiml si, že zvuky pod jejich nohama jsou

hlasitější a pohyb lodi není tak plynulý. Jako by mrtví veslaři začínali

být neklidní.

„Ta voda,“ řekl chraptivě Barda. Je příliš klidná. Vlny se nepění

na skalách. A podívej! Ptáci nosí stonky s bobulemi. Lidé na pobřeží

je jedí. Ale ne mořští ptáci. Oni jsou — masožraví.“

Shrbil ramena a otřel si ústa hřbetem ruky, jako by si přál, aby

poslední slova vůbec nevyřkl.

Lief natáhl obě ruce. Dotkl se vody na konci výběžku pevniny a

větvičky bobulí, které nesl jeden z ptáků.

Ucítil cuknutí a s pronikavým výkřikem uskočil. Tentokrát se s

dotekem jeho prstů proměnila celá malba.

Uvnitř rámu se objevil naprosto jiný výjev. Byla to paluba Štěs-

těny — a nebyla to malba. Bylo to skutečné.

Lief cítil, jak mu Bardova ruka sevřela zápěstí. Možná Barda

něco říkal, ale on ho neslyšel. Hlavu měl plnou jiných hlasů, zpěvu

ptáků a praskání stěžňů.

— 54 —

Pod hladkým povrchem skla se pohybovaly postavy — muž s

krysí tváří v pletené čapce, muž s černou páskou přes oko a zbytek

pestré posádky lodi.

Muži v čapce visela z ruky smyčka lana. Habán s černou páskou

přes oko držel meč. Oba se potili, vypadali rozzuřeně a byli celí od

krve. Zbytek posádky byl podrážděný, přešlapoval kolem a upíral oči

na mlčenlivou postavu uvázanou k tyči na přídi lodi.

Vera už zjevně trpěla řadu dní. Zplihlé, zacuchané vlasy jí visely

přes ramena. Plášť a noční košili měla slepené solí. Ptáci jí létali ko-

lem hlavy jako vířící mrak.

…a pak přijdou hladoví ptáci. Budeš křičet hodně nahlas, až na

tobě začnou hodovat, děvče…

Lief se chtěl odvrátit, ale nemohl. Pohyblivý obraz ho úplně po-

hltil. A něco mu v duchu šeptalo:

Dívej se! Koukej! Tohle je pravda! Pravda…

Za mračnem ptáků, daleko za klidnou modrou vodou vzdorovitě

svítilo Světlo Špičáku. Zrzavý Han se nevzdal.

Hejno ptáků se trochu rozestoupilo. Liefovi se rozbušilo srdce,

když poprvé jasně uviděl Veřinu tvář. K jeho úžasu byla hladká a

nepoznamenána. A vtom velmi blízko k dívčiným ústům přiletěl pták

se snítkou vodních bobulí.

Věra otevřela ústa. Ptáček jí vtlačil bobule do úst a vytrvale dr-

žel větvičku, dokud je nesnědla.

„Oni ji krmí,“ pomyslel si Lief ohromeně. Místo aby na ni útoči-

li, oni ji…“

Polekaně sebou trhl, když se ozval drsný, zlostný hlas. Jako při-

kovaný sledoval, jak posádka klopýtala stranou, když na palubu na-

pochodoval Smíšek Jack. Zuby měl vztekle vy ceněné.

„Neříkal jsem ti, že máš od ní ty ptáky odhánět, Vyzáblo?“ za-

vrčel Smíšek Jack na muže v čapce.

Muž jménem Vyzáblo se přikrčil. „Snažil jsem se, kapitáne, na

mou čest,“ kňučel. „Ruce mě od toho pěkně bolí.“

Pohodil hlavou k muži s páskou přes oko. „Volek se taky snažil

a postupně asi dalších deset z nás. Jenže ti ptáci jsou mazaní, kapitá-

ne. Když zápolíme s jedním hejnem, další k ní proklouznou pod je-

jich křídly.“

— 55 —

„To není normální,“ zabručel Volek. Jsou očarovaní.“

„A moře je prokleté,“ zavolal někdo vzadu z davu. „Od té doby,

co ta holka přišla na palubu, nepřišla jediná vlna ani poryv větru.“

„To je pravda!“ Muž s křivými žlutými zuby si nervózně okuso-

val nehet na palci. „Sedm dlouhých dní a ta čarodějnice furt žije,

protože ji krmí a napájejí ti její ptáci. Světlo pořád hoří. A my tady

zahníváme, plachty nám visí povadle jako hadry a dole nejsou žádní

otroci, co by veslovali…“

„Ticho!“ zaburácel Smíšek Jack. Podlé oči mu zaplály, když po-

hlédl na Veru, třepotající se ptáky a na Světlo Špičáku za nimi.

— 56 —

9. VZPOURA

ajednou se pohyblivý obraz vytratil a Lief s Bardou zase

hleděli na Veřinu malbu. Obraz se pomalu pohyboval pod

N skleněným povrchem, záhadný a plný tajemství.

Ale on vydá svá tajemství těm, kdo hledají pravdu, pomyslel si

Lief. Proto je tady. Musíme opravit omyly. Odhalit, co je skryté…

Pomalu si začal uvědomovat sílící sborové sténání a vrčení mí-

sící se s vrzáním vesel pod jeho nohama. Rozhlédl se kolem sebe a

viděl, že světlo ve velké místnosti zesláblo. Svíce už dohořívají.

„Kolik času uběhlo od chvíle, co jsme sem vešli?“ zašeptal.

„Nezdá se to tak dlouho…“

Barda se vedle něj neklidně pohnul. „Pojď pryč odsud, Liefe,“

zaprosil naléhavě. „Cokoli tenhle obraz znamená nebo jakkoli vznikl,

už bychom se jím neměli dál zabývat. Jeho prostřednictvím znovu

ožívá minulost. Ty ubohé bytosti dole to cítí. A vůbec se jim to nelí-

bí.“

Jestli je to tak, je to proto, že pravda nás vysvobodí,“ zamumlal

Lief.

„Ne!“ zasyčel Barda. „Co je minulé, nedá se napravit a je lepší

na to zapomenout. Byli bychom blázni, kdybychom rozdráždili ves-

laře ještě víc, Liefe. Svíce brzy zhasnou a kdoví, co se stane pak?“

Netrpělivě zatřásl Liefovou paží. „Pojď pryč a pomoz mi najít

cestu ven,“ vybídl ho. „Splatili jsme náš dluh a podle té básničky u

vchodu jsme volní a můžeme odejít. Jenom musíme najít dveře.“

Ale Lief se ani nehnul. „Raději budu věřit Veře než Smíšku

Jackovi,“ prohlásil tiše.

Oči stále upíral na obraz. Světlo planulo jasněji než předtím.

Malá zátoka a vyhlídková plošina majáku stále zářily na svých mís-

tech. Obraz byl teď pravdivější než předtím. Ale ještě bylo potřeba

něco poopravit.

Mezi ptáky ve vzduchu létala ryba. Lief se jí dotkl. Zmizela a

opět se objevila, tentokrát pod vodou, kam patřila. Viděl, že jeden z

ptáků nemá křídlo a že na nebi je druhé slunce. Dotkl se obou chyb a

okamžitě se obě opravily.

— 57 —

Dychtivě se otočil a přelétl očima velikou místnost. Ovšem žád-

né nové dveře nebo otvor se mezi zrcadly jako zázrakem neobjevily.

A co víc — místnost ještě potemněla. Zápach hniloby byl proni-

kavější. A tlumené výkřiky bolesti a vzteku zespod, zlostné řinčení i

dupání nabyly na síle.

„Liefe!“ naléhal Barda a tahal ho za ruku. Lief zatnul zuby.

„Musím to dokončit,“ rozhodl. „Musím!“

Barda zaúpěl. „Skály u základů majáku jsou hladké, místo aby

byly rozeklané,“ řekl honem netrpělivě.

Lief se dotkl skal. Obraz se změnil. Šest opravených chyb teď

jasně vystupovalo z malby. Světlo zářilo tak jasně, že ho oslňovalo.

Když se však rozhlédl po místnosti, nic se v ní nezměnilo.

„Musí tam být ještě nějaká chyba,“ povzdechl si.

Zoufale prohledával obraz. Ale už neviděl nic, co by bylo špat-

ně. Nic…

Pak mu oko padlo na ptáka, který osamoceně letěl vpravo naho-

ře, vysoko na nebi.

Ten pták byl příliš velký — příliš velký, než aby byl skutečný.

Natáhl ruku a dotkl se ho.

A najednou se obraz proměnil v další pohyblivý výjev — hluč-

nou přeplněnou palubu Štěstěny, osvětlenou zvláštním červeným

světlem. Zdálo se, že se sešla celá posádka. Vyzáblo, muž s krysí

tváří v pruhované čapce, byl mezi nimi. Postával tu taky Volek s

černou páskou přes oko a muž s křivými zuby.

Vera byla stále přivázaná k přídi a z vyčerpání v její tváři bylo

zřejmé, že uplynulo dalších pár dní. Za nehybným mořem pořád plá-

lo Světlo Špičáku. Ale muži se nedívali na Veru ani na Světlo. Místo

toho všichni hleděli nahoru a ukazovali na obrovského ptáka letícího

vysoko nad mořem směrem na jih.

Takže ten velký pták nebyl chyba, pomyslel si Lief ohromeně.

Nebyla to namalovaná lež, ale pravda. Jako to nehybné, klidné moře

a ptáci s mořskými bobulemi. Ale co…?

Žaludek se mu sevřel, když si uvědomil, čím ten letící pták ve

skutečnosti je.

„Ak-Baba!“ vykřikl vyděšeně Vyzáblo. „A my jsme tu nachys-

taní jako kuřata, co pokorně čekají, až se na ně snese jestřáb!“

— 58 —

„Co to dělá?“ zakvílel další muž. „Proč krouží nad západním

mořem? Co dělal u Labyrintu bestie?“

Liefovi se rozbušilo srdce. Slyšel, jak Barda překvapeně zaklel.

„Ostatně, proč je nebe červené tolik hodin po úsvitu?“ zabručel

Volek. „A ty mraky na východě — sejmu každého, kdo mi řekne, že

jsou to normální mraky.“

„Znamení!“ bědoval muž s křivými zuby. „Předzvěsti zkázy!“

Odtrhl oči od letícího ptáka Ak-Baba a upřel je na Veru. Ta se

dívala přímo před sebe, na Světlo.

Jsme prokletí!“ zakřičel muž. „Třináct dní jsme tu skomírali a ta

holka stále žije. Celá příroda se nám za ni mstí! Naší jedinou nadějí

je pustit ji. Odřízněte ji!“

Vytáhl nůž a vyrazil k přídi.

„Stát!“ Ten hlas zapůsobil jako prásknutí bičem. Muž s křivými

zuby ztuhl a ostatní ustoupili, když Smíšek Jack vešel na palubu.

„Dostal jsem zprávy,“ vyštěkl. „Nečekané, ale příznivé. Zdá se,

že už tady nejsme potřební.“

Přešel blíž k Veře. „Tvoje oběť byla marná, čarodějnice!“ zavr-

čel. „Stalo se něco, s čím jste ty ani tvůj přitroublý otec nepočítali.

Kouzlo, které živilo Světlo Špičáku, přestalo účinkovat.“

„Lžeš,“ špitla dívka.

Tvář Smíška Jacka připomínající lebku se roztáhla do krutého

úšklebku.

„Dnes za úsvitu byl zničen Kouzelný pás Deltory,“ posmíval se.

„Ptáci Ak-Baba roznesli všech sedm drahokamů do nejhrůznějších

koutů země. Ten, kterého teď vidíte na nebi, nesl jeden z nich. Ani

tenhle, ani ostatní drahokamy už nikdy nikdo nenajde.“

Liefovi přeběhl mráz po zádech. Uvědomil si, že jsou s Bardou

svědky událostí, které se staly právě v den vpádu Pána stínů — v

době, kdy ještě nebyl na světě, v den, kdy se navždy změnilo tolik

životů.

Jeho pohled přitahovala blížící se mračna na východním obzoru.

Často mu vyprávěli o temnotě, která se s příchodem Pána stínů stáhla

nad Del. Teď to viděl na vlastní oči.

— 59 —

Pohlédl dolů na sedm drahokamů zářících v ocelových medailo-

nech, jako by se chtěl ujistit, že se Smíšek Jack zmýlil — drahokamy

byly nalezeny.

Ametyst, symbol pravdy, kdysi ukrytý v Labyrintu bestie, děsi-

vém panství Gluse, teď zářil v Pásu jako veliká fialová hvězda, jako

Světlo Špičáku.

Jeho myšlenky přerušil Veřin hlas zastřený bolestí i dlouhým

mlčením. Rychle se podíval zpátky na pohyblivý výjev ve zlatém

rámu.

„Del možná padne, Jonáši Gante,“ řekla klidně dívka. „Celé krá-

lovství možná padne do rukou Nepřítele, který je tvým pánem. Ale

kouzlo Tory je prastaré. Nezávisí na Kouzelném pásu. Po vůli Tora-

nů Světlo bude svítit dál.“

Úšklebek Smíška Jacka se rozšířil. „Opravdu?“ zasyčel pobave-

ně. „No, je tu něco, co nevíš. Za úsvitu král s královnou utekli z Del.

Požádali o pomoc v Toře, ale Tora porušila svou přísahu věrnosti a

odmítla jim poskytnout útočiště. Za to byli Torané potrestáni a kouz-

lem vlastních předků posláni do vyhnanství.“

Veřina vyčerpaná tvář jako by trochu zbledla.

Smíšek Jack si škodolibě promnul ruce. „Tos nečekala, ty čaro-

dějnice, co?“ zajásal. „A ty víš, co to znamená. Světlo teď svítí je-

nom díky vůli a úsilí tvého tvrdohlavého otce. Ale bez ochrany to-

ranského kouzla bude snadnou kořistí.“

„Dotkni se Světla na vlastní nebezpečí, Jonáši Gante,“ zašeptala

Vera.

Muž se zakabonil. „Světlo už mě nezajímá,“ vyprskl. „Zhasne

samo, jakmile se zbavíme tvého otce. Vracíme se na řeku Tor.“

Obrátil se k civějící posádce. „K veslům!“ vyštěkl. „Musíme co

nejrychleji pryč. Varovali mě…“

Vtom rozřízl vzduch jako ostrá břitva pronikavý zvuk. Smíšek

Jack se prudce otočil a překvapeně vykulil oči. Vera se smála!

„Mě neoklameš!“ volala pobaveně. „Tvůj pán s tebou není spo-

kojen. Zklamal jsi ho! Pokud Světlo nakonec zhasne, nebude to díky

tobě, ale protože Torané porušili svou starobylou přísahu. Proto ti

nedovolil, aby ses pomstil mému otci.“

„Mlč!“ zařval Smíšek Jack.

— 60 —

V koutcích úst se mu sbírala pěna. Oči mu plály hněvem.

Vytasil z opasku nůž a namířil ho na bezbrannou dívku.

„Ty si to odneseš!“ zasyčel. „Zaplatíš bolestí a krví za každý

den, co jsi mi vzdorovala. Až budeme na cestě…“

Ohlédl se na své muže, jako by si právě uvědomil, že se ani ne-

hnuli.

„Proč tu stojíte a čumíte?“ zařval. „Něco jsem vám přikázal!“

Muži se na sebe podívali. Vyzáblo si olízl rty a promluvil.

„Nejsme placeni za veslování, kapitáne,“ konstatoval rozmrzele.

„My jsme nechtěli plout nahonem z řeky Tor na moře. Prosili jsme

tě, abys cestou zastavil a abys nahradil otroky, které jsi předal Šedým

strážcům, novými, co by veslovali. Ale tys nás neposlouchal.“

Lief ucítil záchvěv hrůzy. Takže osudný konec nešťastných ha-

zardních hráčů, kteří si půjčili od Smíška Jacka, byl ještě horší, než si

dokázal představit. Ano, nějakou dobu veslovali na jeho lodi. Ale své

životy skončili jako otroci v Zemi stínů.

Jak se opovažuješ zpochybňovat mé rozkazy!“ vyštěkl Smíšek

Jack. „Loď stojí na místě, hlupáku! Jestli se máme pohnout, musíte

veslovat. Do podpalubí!“

Volek pomalu zakroutil mohutnou hlavou. „Moc jich tam dole

zemřelo, kapitáne,“ zavrčel. Je to nezdravé.“

Smíšek Jack zlostně vycenil zuby. „Musíme — se —dostat —

na — Tor!“ zasyčel. „Nebo aspoň prozatím pryč od tohohle prokle-

tého výběžku s jeho útesy a mělčinami, do bezpečného přístavu dál

na jih.“

Když se muži stále nehýbali, namířil kostnatý prst směrem k vý-

chodnímu obzoru.

„Blíží se velká bouře!“ skoro ječel. „Copak to nevidíte?“

„Vidíme to moc dobře,“ zvolal muž s křivými zuby. „A ať ji

přivolal kdokoli — ta zrzavá čarodějnice, která je teď přivázaná k

přídi, nebo ten černokněžník, který je tvým pánem — nikdy jí neu-

nikneme.“

Obrátil se ke zbytku posádky. „Říkám, že tahle loď je vyřízená!

Tahle loď i její kapitán.“

„To je vzpoura!“ vykřikl Smíšek Jack. „Za tohle budeš viset,

Rakvo!“

— 61 —

Muž jménem Rakva se tvářil, jako by ho neslyšel.

„Nejsme Jonáši Gantovi ničím zavázáni,“ zařval. „Vy všichni

víte, co je zač! Obstarává otroky pro Zemi stínů a na oplátku vlastní

tuhle loď, dobré jídlo a pití a nějaké nadpřirozené síly, které si vy-

prosil od svého pána. Ale je to všechno, co má? Och, ne!“

Vycenil pahýlovité zuby. „Na vlastní oči jsem viděl jeho po-

kladnici v herně. Přetéká zlatem, o které obere svoje oběti, než je

pošle veslovat. Ale nabídl nám někdy, že se s námi o tuhle hojnost

podělí? Ne! Už je bohatý jako král, zatímco my se tu lopotíme za

almužnu!“

„Tak proč bychom pro něj měli riskovat život?“ zavrčel Volek.

„Přesně tak!“ vykřikl Rakva. „Říkám, že si vezmeme záchranný

člun a poplujeme na břeh — odvážeme tu dívku a pustíme ji. Možná

pak odplata moře padne jen na toho, kdo si ji zaslouží — na našeho

udatného kapitána! Ať se zachrání sám s pomocí svých kouzel —

jestli to dokáže!“

— 62 —

10. VRAŽEDNÝ OBCHOD

ětšina mužů souhlasně zahučela. Ti, co byli Smíšku Jackovi

nejblíže, vytasili meče a dýky. Smíšek Jack, s tváří ohavně

V pokřivenou strachem a zlostí, o krok ustoupil.

„Počkejte!“ vykřikl přeskakujícím hlasem. „Počkejte! Navrhuji

vám obchod.“

Muži zaváhali.

„Neposlouchejte ho!“ zahulákal Rakva. „Lže stejně snadno, jako

dýchá!“

„Ne! Poslouchejte mě!“ vykřikl Smíšek Jack a sepjal ruce. „Byl

jsem k vám nespravedlivý — teď to vidím. Ale vynahradím vám to,

když mi pomůžete.“

Rakva se zamračil a zakroutil hlavou. Ostatní muži nejistě po-

hlédli jeden na druhého, potom na bouřkové mraky ženoucí se od

východu.

„Dejte si pozor!“ vykřikla Vera. „Cokoli zde slíbíte, bude zá-

vazné. Nemohu tomu zabránit.“

„Co nabídneš, Gante?“ vyštěkl Vyzáblo, který si jí nevšímal.

„Nechci přijít o loď!“ třásl se Smíšek Jack. „ Štěstěna je všechno,

na čem mi záleží. Takže vám slíbím tohle: podělím se s vámi o

všechny své poklady, pokud budete veslovat, dokud nenajdeme další

otroky, kteří vás vystřídají!“

Pokorně sklopil pohled, ale Lief viděl, že skrz řasy nenápadně

sleduje muže a že se mu úzké rty zkroutily v koutcích, když se jejich

tváře rozjasnily chamtivostí.

Vyzáblo si otřel pusu hřbetem ruky.

„Jak můžeme vědět, že svůj slib dodržíš, kapitáne?“ zeptal se

drsným hlasem. Jak máme vědět, že neporušíš své slovo, jakmile

bude loď v bezpečí?“

Smíšek Jack na něj pohlédl a slavnostně si položil ruku na srdce.

„Všechno zlato je vaše, má věrná posádko,“ prohlásil rozechvě-

lým hlasem. Jestli si vezmu jediný zlaťák pro sebe, já sám půjdu

veslovat. Přísahám na svou duši!“

„Slyším tvá slova, Jonáši Gante, a budeš jimi vázán!“ zakřičela

Věra z přídě hlasem pronikavým jako křik mořských ptáků.

— 63 —

Smíšek Jack na okamžik vykulil oči, pak si pohrdlivě odplivl.

„Tak!“ řekl. „Podle té čarodějnice se má přísaha nedá porušit. A

teď, co vy na to, chlapi? Nebojte se, nebudete veslovat dlouho. Brzy

za vás najdeme náhradu.“

Zle se ušklíbl. „Víte, že herna je jako síť. Víte, že lidské mouchy

se do ní rády a často zamotají. A víte, že se z ní nikdy nevysvobodí,

pokud to nedovolím. Dříve či později si ti hlupáci půjčí a pak nebu-

dou moci splatit svůj dluh.“

„To proto, že za každou minci, kterou si půjčí, musí zaplatit

trojnásobek, kapitáne,“ chechtal se Vyzáblo. „Ale ta prolhaná cedule

na pokladnici nic takového neříká.“

Liefovi se sevřel žaludek. Slyšel Bardu tlumeně zasténat.

„Ale Vyzáblo, moje malá tabulka nelže!“ zajásal Smíšek Jack a

povytáhl obočí v předstírané nevědomosti. „Říká jasně: ‚Vezměte si,

kolik potřebujete — před odchodem zaplaťte, co dlužíte.‘ Není to

moje chyba, pokud hosté nepochopí její význam a usoudí, že ty dvě

částky jsou stejné.“

Posádka se bouřlivě zasmála.

„Zištně překrucuješ pravdu, Jonáši Gante!“ zvolala Vera. „Vyu-

žíváš své síly, aby sis liboval ve lži a podlostech. Ale já se na téhle

lodi podepíšu. Možná zemřu, ale pravda přetrvá pro ty, kdo ji budou

chtít vidět, a ta pravda je osvobodí.“

Smíšek Jack ani nehnul brvou. Veřiným slovům už nevěnoval

větší pozornost než křiku slétajících se ptáků. Oči upíral na posádku,

kterou se snažil přimět, aby poslouchala jenom jeho.

„Tak!“ zvolal srdečně. „Obchod je uzavřen?“

Muži se zubili, pokyvovali, mnuli si ruce. Zjevně se nechali

oklamat — zaslepit slibem bohatství, o jakém se jim ani nezdálo.

„Ne!“ vykřikl Rakva. „Vy hlupáci! Všechny nás zničíte!“

Volek zkroutil ret. Jeho dýka vyrazila kupředu.

S tlumeným zasténáním Rakva strnul, s hlubokou ránou v zá-

dech padl bezvládně na palubu a kolem něj se začala rozlévat krev.

„Dobrá, kapitáne,“ řekl Vyzáblo tiše, zatímco si Volek otíral če-

pel dýky o kabát. „Zaujmeme místa otroků, dokud se nenajdou další,

kteří nás vystřídají. Dohodnuto, chlapi?“

„Dohodnuto!“ zahlaholili muži kolem něj.

— 64 —

„Slyším vaše slova, posádko, a jste jimi vázáni!“ vykřikla Vera.

A v mžiku stál Smíšek Jack na palubě sám se zajatou dívkou a

Rakvovým ležícím tělem, zatímco zespod vycházely děsivé zvuky

klouzajících řetězů a mužů křičících hrůzou.

Smíšek Jack stál vyjevený, s ústy dokořán.

Dívej se! Koukej! Tohle je pravda! Pravda…

„Tví muži jsou u vesel, Jonáši Gante,“ zašeptala Věra. „Opravdu

zaujali místa otroků a řetězy, které nosili otroci, jsou teď jejich oko-

vy. Jsou vázáni svou přísahou jako ty. Varovala…“

Hlas se jí vytratil v přidušeném vzdechu. Se zlostným zasyče-

ním se Smíšek Jack prudce otočil a bodl ji do srdce.

Lief slyšel sám sebe vykřiknout hrůzou. Skrz rudou mlhu sledo-

val, jak Smíšek Jack vytáhl zkrvavenou dýku z těla.

Mořští ptáci zakřičeli a zakroužili nad hlavou umírající dívky,

zatímco ona krvácela a krev jí stékala dolů po bílé noční košili, po

jejích bosých nohou a do moře.

A když se první lesklé rudé kapky dotkly vody, moře se pozved-

lo jako mučené tělo.

Chladná, zpěněná voda vystříkla na Veřino bezvládné tělo. Pře-

lil se přes ně léčivý, láskyplný proud. A když opadl, na přídi zůstala

jen dřevěná socha s rukama sepjatýma na prsou.

S burácením se zvedly obrovské vlny a narazily na palubu Štěs-

těny, podrazily Smíšku Jackovi nohy a on se skácel ve vířící pěně.

Rakvová mrtvola se kutálela s ním a moře s ní tlouklo o palubu.

Zvedaly se další a další vlny běsnící, jako by moře byla mohutná

nestvůra, která se snaží roztrhat Štěstěnu na kusy. Loď zaplavená

zpěněnou vodou se divoce kymácela, nahnula se nejdřív na jednu,

pak na druhou stranu. S vrzajícím skřípotem praskl vysoký stěžeň a

zřítil se na palubu.

Dole muži v řetězech křičeli hrůzou, chtěli se dostat ven, zatím-

co voda proudila do jejich vězení a pohlcovala je. Ale Smíšek Jack

jim nevěnoval žádnou pozornost. Ani letmo nepohlédl na dveře, kte-

ré vedly do prostoru veslařů.

Soustředěný pouze na své vlastní přežití se plazil k záchrannému

člunu, vsoukal se do něj a nožem přeřízl lana, která ho držela nad

hladinou.

— 65 —

„Pane, zachraň mě!“ blábolil. „Pane, já tě prosím…“

Rudě lemované mraky se přihnaly od východu.

Zvuk bouře se mísil s nárazy vln. A uprostřed té bouře promlu-

vil hlas, syčící jako maso na rožni:

Jsi hlupák, otroku. Zasloužíš si zemřít. Ale ještě tě potřebuji…“

Objevil se záblesk oslnivého světla a ozval se hrůzostrašný úder

hromu. Lief s Bardou se zapotáceli, drželi se jeden druhého ohlušeni

a napůl oslepeni.

A když se znovu podívali, ve zlatém rámu byl zase jen malova-

ný obraz Světla Špičáku.

Šest chyb, které už Lief opravil, stále svítilo uvnitř malby a

Světlo zářilo jako hvězda. Ovšem když se otočili a podívali se za

sebe do místnosti, viděli jen tmu. Svíce nakonec uhasly.

Nehybně stáli, uklidňovali se a marně se snažili rozpoznat obry-

sy stolů, židlí, vyřezávaných dveří a pokladnice na druhém konci

místnosti. Ale viděli jen malbu za sebou a malý kousek červeného

koberce pod svýma nohama. Jako by byli na maličkém ostrůvku

uprostřed moře černého jako uhel.

„Zdá se, že nám vypršel čas,“ zamumlal Barda.

Teprve pak si Lief uvědomil, že sténání a výkřiky z podpalubí

ustaly. Nahradilo je napjaté, vyčkávající ticho, které bylo ještě děsi-

vější.

Ticho trvalo okamžik. Potom Lief strnul. Odněkud před nimi se

u podlahy ozvaly kradmé zvuky, jako když něco odsunujete stranou.

„Co je to?“ sykl. Vyskočil, když ten zvuk uslyšel znovu, tento-

krát odněkud zprava.

Najednou škrábání a posouvání přicházelo ze všech stran. Cítil

vanutí mrazivého vzduchu, prosycené zápachem tak odporným, že se

sotva dokázal nadechnout.

A slyšel hučení změti hlasů.

„Pozor!“ vykřikl Barda a strhl ho zpátky.

Teprve pak Lief uviděl jeho dýku. Čtvercový díl rudé podlahy

přímo před ním se pomalu odsouval stranou s tím samým tlumeným

vrzáním a odhalil temnou, inkoustově černou zející díru.

Z díry stoupal zápach hniloby a stojaté vody. A v té tmě se něco

hýbalo. Tlumený jas malby dopadl nejdřív na skvrnité konečky

— 66 —

chamtivých zničených prstů, pak na pažní kosti ověšené cáry rozklá-

dajících se šatů, které se natahovaly ven a cinkaly řetězy. Pod nimi

hleděly nahoru smrtelně bledé tváře mrtvých veslařů s planoucíma

vpadlýma očima, jejichž rozšklebená ústa pořád dokola mumlala…

„Místo mě… mě, mě…“

Lief uskočil, když chmatající prsty zatápaly kolem okraje otvoru

tak blízko jeho nohou, že mohl cítit chladný závan ze zbytků masa,

které ještě visely na kostech.

Neodvážil se promluvit. Slyšel jen svoje zběsile bušící srdce.

Toužil utéct od té díry páchnoucí zlem, před těma šmátrajícíma,

nenasytnýma rukama. Ale když pohlédl do temnoty, uviděl, že pasti

jako ta před nimi musejí být rozeseté po celé podlaze.

Nemohli se s Bardou pohnout. Jeden chybný krok a budou ztra-

ceni.

Dotkl se Kouzelného pásu. Topas, drahokam víry. Lazurit, ne-

beský kámen. Ametyst, symbol pravdy, který uklidňuje.

Víra. Pravda…

Jako by znovu slyšel Veřina slova.

Možná zemřu, ale pravda přetrvá pro ty, kdo ji budou chtít vi-

dět, a ta pravda je osvobodí.

Pomalu a opatrně se otočil Lief tváří k obrazu. Barda se bez ná-

mitek obrátil také. Teď už i on věděl, že tohle je jejich jediná naděje.

Byli tak blízko u zdi, že se tváří skoro dotýkali obrazu. Stěží ho

viděli. Ale…

Sedm chyb. Sedm… Musí tu být…

„Ta cesta,“ zašeptal najednou Barda. „Chybí tu cesta k majáku!

Byla zanedbaná a zarostlá, když jsme ji viděli, ale v dobách Zrzavé-

ho Hana určitě byla…“

Jistě!“ Lief přitiskl prst na místo, kde se cesta měla klikatit dolů

z kopců.

Koneček prstu ho začal pálit. Malba jako by se zatetelila, když

se objevila cesta jako klikatá zářící stuha. A Světlo… Světlo najed-

nou plálo jako ze skutečného majáku.

Mé Světlo bude zářit tmou jako pravda…

Lief se prudce otočil. Světlo prostoupilo tmu. Jeho široký oslni-

vý paprsek vyznačil jasnou cestičku přes červený koberec a osvítil

— 67 —

černé čtverce, které se hemžily šmátrajícími prsty. Cesta vedla přímo

k uzavřeným vyřezávaným dveřím.

A ty dveře se otvíraly!

Zespoda se rozléhal zoufalý křik. „Utíkej!“ zařval Barda. Spo-

lečně běželi po osvětlené dráze, kličkovali mezi dírami plnými nata-

hujících se pařátů, které se snažily chytit je za kotníky. Dorazili ke

dveřím, proletěli jimi a vystřelili na palubu.

Rozzuřené výkřiky podvedených veslařů se nesly za nimi. Palu-

ba se jim třásla pod nohama, jak dole neviditelné ruce bušily do stěn.

Na přídi se tyčila dřevěná silueta, která bývala Věrou, a statečně hle-

děla kupředu s rukama přitisknutýma k srdci.

V témže okamžiku zaslechli oba v hlavě tichý hlas.

Utečte odtud. Důvěřujte čistému moři.

A bez váhání oba dva běželi k boku lodi a skočili přes palubu —

odevzdaně se vrhli do chladné, temné vody.

— 68 —

11. V DUNÁCH

otom už si Lief s Bardou nepamatovali nic než zoufalý skok

do moře, a jak se jim černá voda uzavřela nad hlavami. Když

P se znovu probrali, leželi na zlatavém břehu ve změti mušlí a

řas.

Podle nebe poznali, že právě začalo svítat. Nejasně slyšeli nára-

zy vln, pravidelné jako tlukot obrovského srdce. Ale kolem nich bylo

všechno nehybné. Moře je vyvrhlo v noci a nechalo je spát.

Celí rozlámaní se posadili, rozhlíželi se kolem sebe, pak upřeli

oči jeden na druhého. Nemohli uvěřit, že jsou naživu.

Tiché, opuštěné pobřeží se rozprostíralo na obě strany a bylo po-

seté mušlemi a řasami vyvrženými přílivem a typickými stopami

ptáků. Před nimi se rozkládalo otevřené moře. Za nimi se táhly pí-

sečné duny valící se jedna přes druhou, jako by napodobovaly vlny.

„Myslím, že nás to odneslo na jih,“ prohlásil po chvíli Barda

hlasem zdrsněným slanou vodou. „Daleko na jih od Špičáku — za

Labyrint bestie, za ústí řeky Tor. Jak je to možné?“

„Než jsme skočili do moře, loď se hýbala,“ zasípal Lief. „Něja-

kou dobu plula. To…“

Nemotorně se postavil. Teď, když byl plně při smyslech, si uvě-

domoval stísněný pocit mravenčení — varování před nebezpečím.

Možná jsem to cítil už ve spánku, pomyslel si. Zdálo se mu, že si

pamatuje útržky snů, které se ho snažily probudit.

Přelétl očima moře, ale po Štěstěně nikde ani stopy. Rozhlédl se

doleva a doprava. Pobřeží bylo opuštěné. Otočil se k tichým dunám.

A najednou ten pocit zesílil.

Ale nevaroval ho, aby se dunám vyhnul. Volal ho k nim. Volal

ho…

Rychle pohlédl dolů a i v pološeru si všiml, že Pás červeně a ze-

leně září. Rubín s elbaitem nepohasly. Necítily žádné nebezpečí.

A to volání bylo víc než naléhavé.

„Musíme jít,“ zamumlal. Ani nečekal, aby se ujistil, že ho Barda

následuje, a skoro utíkal k úpatí první duny, po které začal šplhat

nahoru.

— 69 —

Suchý písek mu se skřípavým zvukem klouzal pod nohama, jak

se usilovně snažil vydrápat nahoru. Když se dostal na vrchol duny,

nohy se mu třásly.

Před ním nebylo nic než další kopec písku, ještě vyšší. Neohra-

baně seběhl z první duny, lezl na druhou a zastavil se zase až na je-

jím vrcholku.

Zmateně hleděl před sebe.

Duny, nic než písečné duny… Růžové, světle fialové, zbarvené

do nachová, tyčící se k rozjasňujícímu se nebi. Nikde se nic nehnulo.

Ale volání bylo stále silnější.

Zmocnila se ho závrať. Podlomila se mu kolena a napůl padal,

napůl se kutálel dolů z duny, až se nakonec zastavil na jejím úpatí.

Ležel tam a hlava se mu točila. Nohy mu zasypal písek, když

Barda sklouzl za ním. Pak cítil, jak mu nějaká ruka zvedla hlavu a

druhá mu přitiskla k ústům čutoru.

Vděčně se napil a otevřel oči. Barda klečel vedle něj a zavíral

láhev víčkem.

„Řekni mi, co to děláš, Liefe, a já tě budu následovat ochotněji,“

řekl mu unaveně. „Tyhle duny mi nepříjemně připomínají Poušť zká-

zy. Kdoví, co v nich číhá?“

„Promiň,“ hlesl Lief a trochu se zvedl, aby se mohl zády opřít o

úpatí třetího písečného kopce. Já… cítil jsem volání. Velmi silné.

Myslel jsem na — Jasmínu.“

Barda zakroutil hlavou. Jasmína tady nemůže být. Vítr, který

nesl Mily od majáku, foukal směrem na západ, ne na jih. Jestli

Jasmína s Mily tu bouřku přežili, vrátili se ke Špičáku, aby nás tam

hledali.“

„ Jestli přežili,“ zopakoval Lief sklesle. Odvrátil hlavu a zahleděl

se na stinnou trhlinu mezi dunami.

Bardu to také tížilo, ale rozhodným hlasem pokračoval.

„Nemůžeme pro Jasmínu nic udělat. My se teď musíme postarat

sami o sebe,“ naléhal. „Tohle volání, které cítíš — možná je to léčka.

Pán stínů…“

Hlas se mu vytratil, když viděl, že ho přítel už neposlouchá. Lief

vykulil oči. Údivem mu poklesla čelist.

— 70 —

Ticho náhle přerušil tlumený zvuk padajícího písku. Bardovi

přeběhl mráz po zádech. Položil ruku na meč a pomalu se otočil, aby

se podíval tam, kam Lief.

Ze stínů v rozsedlině něco čnělo — obrovská děsivá hlava, ký-

vající se, s šedými šupinami na krku, který byl stále napůl zahrabaný

ve třetí duně. Zvíře mělo zle vyceněné zuby. Otevřelo oči — tmavé,

ploché dračí oči.

„Nehýbej se,“ zašeptal Barda, jehož hlas byl skoro stejně tichý

jako šustot padajícího písku.

Dračí hlava se zakolébala. Z tmavých šupin mu padal písek a

proudil mezi povadlými ostny kolem vrčících čelistí.

„Pojď blíž, králi Deltory,“ zachrčel drak.

Lief se s překvapeným výrazem ve tváři postavil.

„Ne, Liefe!“ varoval ho Barda. „Drž se zpátky! Tohle není sku-

tečný drak, ale napodobenina, jako ta falešná nestvůra v Dračím

hnízdě! Podívej se na tu barvu.“

Lief beze slova pohlédl dolů na Kouzelný pás. Barda se na něj

podíval také a nejdřív spatřil, jak se rubín a elbait jasně třpytí. Ale

pak, ještě než ho Lief sevřel do dlaní, si povšiml, že veliký ametyst,

drahokam pravdy, plane jako fialový oheň.

Užasle sledoval, jak se Lief pohnul kupředu s jednou rukou na

ametystu a druhou nataženou před sebe.

Drak jakoby vyboulil oči, když se Lief přiblížil. Pomalu svěsil

krk, dokud neměl hlavu položenou na písku.

A když se Liefova natažená ruka dotkla chladného šedého hře-

bene kostí nad jeho očima, víčka poklesla a drak si silně a roztřeseně

povzdechl:

„Skoro jsi mě zabil, králi. Často jsem tě během svého utrpení v

duchu proklínal, to připouštím. Ale nakonec jsi přišel. Teď můžu jen

doufat, že není příliš pozdě.“

* * *

Uběhly hodiny, než drak znovu promluvil. Lief zůstal po jeho

boku s rukou položenou na čele zvířete.

— 71 —

Jak ametyst odváděl svou kouzelnou práci, tmavě šedá barva

drakových šupin se pomalu proměňovala ve světle fialovou, potom v

jasně fialovou. Postupně se mu ostny kolem čelistí napřímily a jeho

napjatý výraz se uvolnil. Každou chvíli se vzpínal, jako by se chtěl

osvobodit. Ale z písku stále vykukovala jen hlava a část krku.

Nakonec otevřel oči. Lief uviděl, že již nejsou temné, ale září

jako bledé fialky.

„Už je ti líp?“ ozval se Lief.

Drak si slabě odfrkl. Je mi líp než předtím. Ale ne o moc. Teď

vím, co je to být slabý jako kořist. Není to příjemné.“

„Ne, to není,“ souhlasil Lief.

Zaváhal a pak se rozhodl, že zariskuje.

„Co se ti stalo?“ zeptal se najednou. Jak to, že jsi skoro umřel,

než jsme tě našli?“

„Jak?“ zaburácel drak a zvedl hlavu. Lief s Bardou uskočili.

Drak zakašlal a položil si hlavu zpátky na písek.

„Cítil jsem tě na svém území,“ vyprávěl. „Cítil jsem, jak mě

ametyst volá z velké dálky. Bylo to právě tak, jak předpověděl Dračí

přítel. Slib, který jsem mu dal, vplul do mých snů a já se ve svém

úkrytu pod pískem probudil.“

Šupiny na jeho hlavě a krku se zachvěly.

„Jenže duna od doby, kdy jsem se do ní zahrabal, vyrostla,“ po-

kračoval. „Písek byl těžký a já byl zesláblý hlady. Začal jsem se pro-

hrabávat nahoru — ale pak jsi byl najednou pryč a já tu zůstal trčet a

neměl jsem sílu se osvobodit.“

Oči mu vyčítavě zaplály.

„Právě když jsme překročili tvé hranice, odneslo nás to na moře,

ne naší vinou,“ snažil se mu vysvětlit Lief.

„Způsobil to Pán stínů,“ vložil se do toho prudce Barda, když

drak tiše zavrčel. „Sami jsme kvůli tomu skoro zemřeli, draku!“

Drak na něj ztěžka pohlédl. „Dračí přítel tvrdil, že se vzbudím s

tvým příchodem,“ řekl Liefovi. „Nezmínil, že bych u toho mohl

umřít.“

„Myslím, že Dračí přítel — Doran — věřil, že pokud Kouzelný

pás Deltory opět ponese Adinův následník, bude to znamenat, že byl

Pán stínů zničen,“ hlesl Lief posmutněle. „Ale bohužel to tak není.

— 72 —

Deltora je volná a sedm ptáků Ak-Baba už nehlídkuje na našem nebi.

Ale Pán stínů je stále mocný. Dokonce i ve vyhnanství se nás snaží

zničit.“

„Ach!“ Drak pokýval velkou hlavou. „Ano, mám takový pocit,

že jsem si myslel, že to tak bude. Říkal jsem Dračímu příteli, že se

Nepřítel nikdy nevzdá.“

Tlama se mu zkroutila. Jenže Dračí přítel mě samozřejmě nepo-

slouchal. Dračí přítel byl divoký a netrpělivý. Soustředil se na svůj

plán a nechtěl slyšet žádné námitky.“

„Chtěl tě zachránit,“ řekl Lief tiše, ale ucukl, když oči zvířete

zaplály.

„Nemysli si, že se mi musíš omlouvat za Dračího přítele, mladý

králi!“ zasyčel drak. „Dračí přítel byl nejlepší ze své rasy! Měl sta-

tečné srdce draka a byl to můj opravdový druh. Ale jenom pošetilci

nechtějí vidět chyby na těch, které milují.“

Lief polkl a přikývl. Cítil se nesmírně mladý a neobratný.

Jiskřička zlosti v dračích očích zvolna pohasínala.

„Dračí přítel je už určitě mrtvý,“ pravil po chvíli. „Kdyby byl

naživu, přišel by tě se mnou hledat. A váha písku, kterou na sobě

cítím, mi říká, že uběhlo mnoho let od té doby, co jsme se rozlouči-

li.“

„Ano,“ řekl Lief rozpačitě. Je mi to líto.“

„Ach.“ Drak se velmi zklidnil. „A jsou jeho ostatky pochované

na nějakém důstojném místě v lidském městě? Nebo leží pod kame-

nem porostlým mechem někde v divočině, jak si to vždycky přál?“

Lief zaváhal. Viděl Bardu, že otevírá ústa, aby promluvil, a

rychle ho pohledem varoval.

Drak byl slabý a zarmoucený. Teď nebyl čas přidělávat mu další

starosti. Nechtěl, aby věděl, že Doranovi se nedostalo uznání a že

vlastní lid ho dokonce prohlásil za blázna. Nechtěl, aby věděl, že

jeho přítel zemřel při zoufalém, vyčerpávajícím hledání důkazu o

existenci Čtyř sester — a zemřel nepochybně hroznou smrtí v rukou

Pána stínů.

Toho povýšence stihl osud, jaký si zasluhuje…

Liefovi se sevřel žaludek při vzpomínce na ten chladný hlas sy-

čící ze skomírajícího krystalu v kovárně v Del.

— 73 —

„Nevíme, kde Doran leží,“ odpověděl nakonec. „Nikdy se ne-

vrátil z… ze své poslední dobrodružné výpravy.“

Drak přikývl, jako by ho to nepřekvapilo: „Pak se svým způso-

bem jeho přání splnilo.“

Naklonil hlavu a podíval se k nebi. „Je to zvláštní — přemýšlet

o světě bez Dračího přítele. Cítím se divně a osaměle, protože když

zemřel poslední z mého rodu, on zůstal mým jediným přítelem.“

Povzdechl si a znovu spustil hlavu do písku. „Ale velmi brzy ho

uvidím a uslyším jeho smích tam, kde moji předci létají nad oblaky,“

povzdechl si. „On bude s nimi, tím jsem si jistý, protože vždycky

říkal, že draci jsou mu bližší než jeho vlastní rasa.“

„Ale — ale jak to myslíš?“ zvolal Lief.

Drak na něj pohlédl poněkud překvapeně. „Umírám,“ řekl

prostě. „Copak to nechápeš? Přišel jsi pozdě, králi Dekory. Zdá se, že

ani ametyst mi už nedokáže pomoci. Myslel jsem, že možná… Ale je

to k ničemu. Můj boj o život trval příliš dlouho. Nenajdu sílu, abych

se vysvobodil, a tak se můj úkryt stane mou hrobkou.“

„To neříkej!“ vykřikl Lief.

„Proč?“ zeptal se drak. „Je to pravda.“

„Ale jsi uvězněný teprve jednu noc, draku!“ řekl Barda tónem,

který by mohl použít pro povzbuzení vyčerpaného oddílu. „Určitě

nejsi tak zesláblý!“

Drak na setinu sekundy sklouzl očima jeho směrem, pak pohlédl

zpátky na Liefa. „Utrpení na moři tvému příteli zatemnilo mozek,“

prohlásil zmateně. „Copak…?“

Najednou se zarazil. Zvedl hlavu a vyplázl jazyk, jako by ochut-

nával vzduch.

„Do zbraně, králi!“ zašeptal. „Někdo se na nás chystá.“

— 74 —

12. PŘEKVAPENÍ

ief s Bardou vyšplhali na dunu a opatrně vykoukli přes vršek.

Dívali se proti slunci, ale i tak v dálce viděli mihotavý,

L podlouhlý obrys.

Ta záhadná věc se rychle blížila — velmi rychle. Uprostřed byla

tmavá, ale po stranách se jako křídla třepotaly zářivé barvy.

Vtom Lief pochopil, co vidí. Veliký obrys se rozdělil do pěti

samostatných siluet — pěti postav blížících se ruku v ruce.

Postavy na koncích měly na sobě dlouhé splývavé šaty — jedny

jasně červené, druhé modré. Mezi ostatními byla jedna vysoká a

tmavá postava, na místě další byla vidět jen malá modrošedá šmouha

a ta uprostřed. ..

Lief nevěřícně hleděl před sebe. Srdce se mu rozbušilo. V další

chvíli už vyskočil na nohy, začal křičet a divoce mávat oběma ruka-

ma nad hlavou.

Barda volal a mával vedle něj, ale Lief si to stěží uvědomoval.

Opilý radostí měl oči jen pro černovlasou dívku uprostřed mihotavé

řady a uši vnímaly jen její vzdálené výkřiky nesoucí se k němu přes

duny.

Uviděl černého ptáka, který se vznášel dívce nad hlavou.

Krej, pomyslel si Lief ohromeně. Krej už taky letí… ale — ale

on s nimi sotva drží tempo! Jak to…?

A pak mu došlo, že postavy v hávech jsou Zena a Marilen z To-

ry, a pochopil — on sám už také letěl na křídlech toranského kouzla.

Ohromeně sledoval, jak těch pět postav uhání přímo k nim.

* * *

Dlouho si Lief bude pamatovat tohle shledání na místě, které se

jmenuje Spící duny.

Jednak se objevila Jasmína, která mu postupně vyhubovala, po-

tom se smála a nakonec plakala, když ho objala. S ní dorazil Josefův

bývalý pomocník Raneš a rozzářil se štěstím po boku Marilen, když

si potřásali rukou. Pak Zena, jejíž vrásčitá tvář radostí omládla. A

Manus z Raladinu na ně se sepjatýma rukama vykulil knoflíkovité

— 75 —

oči, oněmělý stejně, jako když se s ním setkali poprvé, ale tentokrát

úlevou.

Ale to nebylo všechno. Potom ještě následovala řada dalších

překvapení.

Lief s Bardou zažili šok, když zjistili, že Štěstěnu nikdo z těch,

kdo je hledali, neviděl a že nebyli nezvěstní jedinou noc, ale celých

dlouhých deset dní!

Ostatní zas užasle zírali na ametystového draka uvězněného v

duně.

Draka zase překvapilo rázné tvrzení Zeny, že neumře. A ještě

víc ho zaskočilo, když zanedlouho poté se do dun přiřítila stovka

Toranů, zvedli paže a odfoukli písek, který ho věznil, takže byl zase

volný.

„Tohle jsem nečekal,“ řekl drak Zeně, když si protahoval mo-

hutné končetiny a opatrně roztahoval pomačkaná křídla potažená

písečnou krustou. „Smířil jsem se se svým osudem. Ale děkuji ti,

toranská ženo.“

Strnule se uklonil.

Zena se také uklonila. „Bylo nám ctí ti pomoci, ametystový dra-

ku,“ odpověděla uctivě. „Nechť dlouho kroužíš po toranském nebi a

tví potomci také.“

„Uvidíme,“ odvětil drak suše. A zvedl křídla k nebi.

* * *

Měli si hodně co vyprávět, čekala je spousta otázek a vysvětlo-

vání.

„Deset dní,“ zabručel Barda. Jak je to možné?“

„Zdá se, že na Štěstěně se zastavil čas,“ uvažoval nahlas Lief.

Pohlédl na moře a na okamžik měl pocit, že zahlédl tmavý členi-

tý obrys a pohyby vesel.

Ztuhl, podíval se ještě jednou, ale viděl jen vodu pokrytou bílou

pěnou a fialový odlesk draka, který se líně brouzdal na mělčině.

S bušícím srdcem se otočil zpátky ke svým společníkům. Zjevně

si ničeho nevšimli.

— 76 —

„Přijel jsem do Tory podívat se na Světlo Špičáku,“ zvolal Ma-

nus. „Neměl jsem ponětí, že místo toho budu hledat ztracené přáte-

le!“

Ta loď se objevila jen v mých představách, uklidňoval se Lief.

Byl to stín — klam vytvořený jen mým vlastním strachem. To je vše.

„Byla to zlá doba,“ povzdechla si Zena. „To ráno, kdy Jasmína s

Mily žádali o naši pomoc, jsme v Toře zaznamenali zvláštní stín,

jako by se přes slunce přenesl mrak. Považovala jsem to za znamení,

že už nežijete.“

„Nevěřila jsem tomu,“ přerušila ji Jasmína rázně.

„Ne, ty ne,“ přitakala Zena a usmála se. Omluvně pohlédla na

Liefa s Bardou. „Nakonec byla Jasmína jediná, kdo ještě doufal, že

vás najdeme živé. My ostatní jsme si byli jistí, že hledáme jen vaše

utonulá těla — a Pás.“

Lief sevřel Jasmíne ruku, když naslouchal Zeninu vyprávění.

Každý den se Jasmína účastnila hledání. Každou noc pila vodu z

Pramene snů a soustředila se v myšlenkách na Liefa. A po devíti no-

cích prázdnoty najednou Liefa uviděla — živého! — jak leží s Bar-

dou na pobřeží v místech, kde se tyčily duny jako vlny ženoucí se z

moře!

„Když mě Jasmína probudila a řekla mi o místě, které viděla,

věděla jsem, že jsou to Spící duny,“ pokračovala Zena. „Okamžitě

jsme vyrazili — ale přiznávám, že jsem tomu moc nevěřila. Jak byste

se mohli ocitnout tak daleko na jihu, skoro na hranici našeho území,

a přesto být stále naživu? Myslela jsem, že Jasmínin sen bylo spíše

její přání než skutečnost. Jsem tak ráda, že jsem se mýlila!“

Zapadalo slunce a toranské stany se třepotaly ve větru na dunách

jako obří motýli. Plápolal tu veliký oheň a vůně jídla se mísila s pří-

chutí moře. Ametystový drak, osvěžený a najedený, se přesunul na

klidnější místo dál po pobřeží.

Lief, Barda a Jasmína, které Zena přísně vyzvala k odpočinku,

seděli společně pod fialovou hedvábnou stříškou nedaleko od ostat-

ních. Ochlazovalo se, ale nikomu z nich se nechtělo pohnout.

Odolali Zeninu naléhání, aby se vrátili do Tory a pár dní si tam

odpočinuli. Zlá náhoda, která je tak zpozdila, je zároveň přivedla

velmi blízko k jejich cíli. Chtěli pokračovat co nejrychleji dál.

— 77 —

Obtížnější však bylo odmítnout Ranešovo neodbytné přání při-

dat se k nim.

„Ať děláte cokoli, kamkoli jdete, určitě vám můžu být užiteč-

ný!“ obhajoval se Raneš, jakmile s nimi mohl mluvit o samotě.

„Ty už jsi užitečný,“ namítl Barda. „Copak nepomáháš znovu

vystavět Soutok, město svého dětství?“

Ranešovy oči potemněly, odvrátil hlavu.

„To už je hotové,“ poznamenal. „Lidé, kteří se vrátili, mají bez-

pečný domov — i když jídla je málo, studna je zkažená a voda z Tor

a Šíravy není pitná. Většinu času teď trávím v Toře. A Tora — ačkoli

je to Marilenin domov — není tak úplně podle mého gusta.“

Lief si to dokázal živě představit. Ranešova láska k Marilen ho

přivedla do Tory, ale poklidný, uhlazený život kouzelného města mu

zjevně nevyhovoval.

Stejně jako by nevyhovoval mně, pomyslel si Lief. Raneš se ur-

čitě těžko vyrovnává s tím, že žádné z požitků, které Tora poskytuje,

se nedají využít pro lidi strádající za jejími hradbami. Jídlo ze stolu

jeho tchána mu musí chutnat jako prach a popel.

Raneš zkroutil ústa do žalostného úsměvu.

„Také jsem v Toře snadno dostupný pro Josefa,“ povzdechl si.

„Skoro každý den od něj přiletí poštovní pták s dopisem, kde si stě-

žuje na Paffiny chyby a prosí mě, abych se vrátil do Del. Ale jak

bych se mohl vrátit?“

Zoufale zakroutil hlavou. „Ani nevím, jestli vůbec chci strávit

zbytek života prací v knihovně! A i kdybych chtěl, nemůžu opustit

Marilen! Ale jak můžu neustále odmítat Josefa, když jsem mu tolik

zavázán a on má takové potíže? Připadám si jako v pasti!“

Zamračil se, jako by měl pocit, že odhalil příliš mnoho. Bez dal-

šího slova pak odkráčel přes duny.

Společníci se za ním dívali.

„Je mi ho tak líto,“ řekla Jasmína. „Vím, jaké to je — cítit se

zbytečný a v pasti. Tak jsem se cítila v paláci v Del předtím, než

jsem se pustila do výcviku poštovních ptáků. Bylo to jako mučení.“

„Raneš musel bojovat o holé živobytí příliš dlouho, než aby si

mohl zvyknout na život, kde je díky kouzlu všechno tak snadné,“

— 78 —

přidal se Barda. „Ale nemůžeme ho vzít s sebou. Svoje problémy si

musí vyřešit sám.“

Rozhostilo se ticho. Jasmína začala krmit Filliho nějakými oříš-

ky, které našla v kapse. Barda vytáhl záhadnou krabičku, kterou si

nesl celou cestu z Osminských vrchů.

Lief ho netečně sledoval. Z vyřezávaného povrchu malé kostky

teď vyčuhovaly dvě hladké tyčinky, ale krabička zůstávala nedobyt-

ně zamčená. Uvažoval, jestli Barda vůbec někdy odhalí její tajem-

ství.

Opřel se a pod pláštěm mu zašustil papír. S leknutím si vzpo-

mněl na malý zapečetěný balíček, který mu Zena nenápadně předala.

„Zprávy z Del zaslané ještě předtím, než tam mohla dorazit

zpráva o vašem zmizení,“ zašeptala a Lief si strčil balíček do kapsy

kabátu, že ho otevře později o samotě.

Unaveně balíček vytáhl a odloupl nehtem palce pečeť.

Uvnitř byly tři malé smotané papírky. Skoro se bál je rozbalit.

Věděl, že zprávy z Del nemohou být dobré.

První papír byl popsaný písmem, které dobře znal.

Lief smutně potřásl hlavou. Uvědomil si; že ho Barda s Jasmí-

nou pozorují, a zprávu jim podal.

„Není šifrovaná?“ podivil se Barda, když pohlédl na dopis.

„Myslím, že nebyl čas psát v šifrách,“ odpověděl Lief. „Zmar

čekal, že se v Toře zdržíme jen pár hodin, a chtěl mít jistotu, že nás

jeho zpráva zastihne. Ale ta zpráva svým způsobem zašifrovaná je.“

Jasmína si pečlivě přečetla lístek od svého otce.

— 79 —

„To teda je!“ zvolala. Její skutečný význam je pod těmi obyčej-

nými slovy skrytý. Má radost, že jsme zničili Severní sestru. Poznal

bulongovou šišku, takže ví, že jsme zprávu poslali z Hory děsu. Va-

— 80 —

ruje nás, že Pán stínů se teď bude ještě víc soustředit na to, aby nás

zastavil…“

„To víme až moc dobře,“ odfrkl si Barda.

„A radí nám, abychom mu neodepisovali příliš brzy,“ řekl Lief.

„Podle všeho se strachuje ještě víc než dříve, aby dopis nepadl do

nesprávných rukou. Jenom věty o ubohém Josefovi na konci mají

svůj běžný význam.“

Vrátil se k Josefovu dopisu — dvěma stranám narychlo vytrže-

ným z malého zápisníku.

Usmál se. Josefa asi pěkně zlobilo, že musel poslat takhle otrha-

ný dopis! Bylo to proti jeho zásadám.

Rychle přelétl očima první stránku.

Lief se zamračil. Vzal druhou stranu, která se ukázala být ještě

zmatenější než ta první.

„Co to ten starý mluvka píše?“ zívl Barda.

„Říká, že je Zmar náladový a že jsme v nebezpečí,“ shrnul Lief

stručně.

Jasmína se zasmála. „No, to jsou tedy novinky,“ poznamenala.

„Píše ještě něco?“

Lief si znovu povzdechl. „Myslí si, že studiem Doranových map

a zápisů zjistil, kam jdeme. Chce, abych mu sdělil, jestli má pravdu.“

Barda zvedl hlavu. „Předpokládám, že to neuděláš.“

„To víš, že ne.“ Lief se zamračil, lehl si a zavřel oči.

Nelíbilo se mu pomyšlení, že Josef marně čeká na odpověď na

svou naléhavou žádost.

— 81 —

— 82 —

A bylo tu ještě něco. Lief se zamračil o to víc. Dřív si úzkostli-

vého starého knihovníka příliš nevšímal — a litoval toho. Josef byl

bystrý a znal Letopisy Deltory jako nikdo jiný.

…Jsou další věci, které mne znepokojují.

„Liefe!“

— 83 —

Lief prudce otevřel oči. Stál před ním Manus, drobnou tvář měl

staženou do omluvného úsměvu.

„Omlouvám se, že tě ruším, Liefe,“ začal tiše Manus. „Ale mu-

sím splnit jeden slib.“

Vytáhl malý balíček zabalený v bílém papíře a převázaný pro-

vázkem.

„Na cestě z Raladinu do Tory jsem se zastavil v Tomově obcho-

dě, abych si na cestu koupil balíček Samopeček,“ vysvětloval. „Tom

mi dal tohle. Řekl, že je to pro vás.“

— 84 —

13. PODIVNÉ NOVINKY

ief upřeně hleděl na Manuse s údivem a narůstajícími obava-

mi. Jak mohl Tom, ten podivný obchodník z Plání, vůbec

L uhodnout, kde je? Nikomu kromě Zmara neřekli, že mají v

plánu navštívit Toru. Dokonce ani Milové nevěděli, kam letí, dokud

nebyli ve vzduchu.

Přesto na Špičák přišel vichr, připomněl Lief sám sobě. Vítr ze

Země stínů, který nás smetl nad moře a všechny nás skoro zabil. Pán

stínů věděl, kde nás najde. A teď, zdá se, i obchodník Tom…

„Manusi, tys řekl Tomovi, že se se mnou uvidíš v Toře?“ zeptal

se zostra.

Manus vytřeštil oči. „Ale ovšem, že ne! Jak bych mohl?“ zapiš-

těl. „Sám jsem to nevěděl! Myslel jsem, že stále cestujete po severo-

východě, a to jsem také řekl Tomovi. Vlastně jsem mu řekl, že by si

měl ten balíček nechat, protože zanedlouho nejspíš osobně navštívíš

jeho obchod.“

„A co na to Tom?“ zeptal se Barda.

Manus pokrčil nos. Jen se významně usmál a prohodil, že bych

vás mohl potkat, když to budu nejméně čekat. Prý vám mám dát

tenhle balíček jako malou pozornost, ale nikdo jiný o tom nesmí vě-

dět.“

Všiml si, že společníci pohlédli jeden na druhého, a začal vypa-

dat ustaraně.

„Zdá se, že vás to netěší,“ zamumlal. „Snad jsem neudělal něja-

kou chybu.“

„Ne, ne, Manusi!“ uklidňoval ho Lief honem. Jenom nás to pře-

kvapilo, to je vše.“

Vzal si balíček a převrátil ho v rukou. Nebylo na něm vůbec nic

napsáno.

„Otevři to, Liefe,“ pobídla ho zvědavě Jasmína.

Lief stáhl provázek. Balicí papír se sesunul a objevila se lahvič-

ka zápalných korálků a balíček velkých kulatých bonbonů s růžový-

mi pruhy, které silně voněly po mátě.

„Tedy!“ zvolal Manus a naklonil se blíž. „Poslal vám dárek!“

— 85 —

„Dárek od Toma?“ odsekl Barda. „Tomu nevěřím. Ten chlap se

stará jen o obchod. Nikdy nikomu nic nedal zadarmo, pokud ho k

tomu nedonutili!“

„Není tam nějaký dopis?“ zeptala se Jasmína.

Lief zakroutil hlavou. Uhladil silný bílý balicí papír a prohlédl si

ho ve slábnoucím světle. Obě strany byly hladké a netknuté.

Manus se ohlédl přes rameno k ohni. „Torané si myslí, že jsem

přivezl svou flétnu,“ prohodil. „Říkají, že by uvítali trochu hudby.“

„To my také,“ řekl srdečně Barda. „Tak si pro ni dojdi.“

Manus se zazubil a odcupital.

Tři společníci se na sebe podívali a pak pohlédli na balíček pru-

hovaných sladkostí ležící před nimi v písku.

„Vypadají a voní velmi dobře,“ zasnil se Lief toužebně. „Ale

troufám si tvrdit, že bychom byli hlupáci, kdybychom je snědli.“

„To máš pravdu!“ souhlasil Barda. „Nejlepší by bylo zahrabat je

nebo hodit do ohně.“

„Proč by nás Tom chtěl otrávit?“ zvolala Jasmína. Je to možná

rošťák, ale určitě ne padouch. Uhodl, kde v Deltoře právě jsme, ale to

z něj ještě nedělá nepřítele. Vždyť i Josef tvrdí, že ví, kde jsme, a

Josefa ze zlých úmyslů nepodezíráme.“

„Josef tvrdí, že mu Zmar nevěří.“ Lief se zamračil. Byl to ob-

rovský šok, že navzdory vší opatrnosti ví o jejich cestě a místě poby-

tu tolik lidí.

Jasmína si odfrkla. „Zmar nevěří nikomu kromě sebe,“ podotkla.

K uším se jim v chladném větru donesly sladké tóny Manusovy

flétny.

Jasmína zvedla lahvičku zápalných korálků a zamyšleně jimi za-

třásla. „Aspoň víme, co je tohle,“ uzavřela. „Možná nám na další

cestě hodně pomohou. Teď jeden vyzkouším, pro jistotu.“

Vyhrabala v písku před sebou mělký dolík, pak zlomila pečeť na

lahvičce a vytáhla jeden korálek. Položila ho do díry.

„Ustupte,“ požádala je. Jen pro případ…“

Lief s Bardou se odsunuli dál pod stříšku.

Jasmina si dřepla dostatečně daleko, napřáhla ruku a prudce

bouchla do korálku rukojetí dýky.

— 86 —

Korálek vzplanul. Nic jiného se nestalo. Po chvíli Jasmina přida-

la další korálek a brzy si všichni užívali tepla a světla z malého, ale

veselého ohýnku.

Barda natáhl ruce nad plameny a zakroutil hlavou. „Takže to byl

jenom dárek,“ zabručel. „A navíc vítaný. Ale je to celé velmi podiv-

né.“

Lief se sehnul, aby odsunul sáček bonbónů a odhozený balicí

papír od ohně. Ale jakmile to udělal, uviděl něco, co ho velmi pře-

kvapilo.

Uprostřed papíru se objevila slova. Tmavě hnědá slova, která

tam předtím nebyla.

Prudce zvedl papír. Byl tuhý a horký.

„Tom přece jen poslal zprávu!“ zalapal po dechu. „Zprávu psa-

nou inkoustem, který je neviditelný, dokud se nezahřeje.“

— 87 —

Barda užasle zíral na papír. „Tak proto poslal zápalné korálky,

aby se ujistil, že si hned zapálíme oheň!“

Lief zvedl hlavu od dopisu a pohlédl užaslým společníkům do

očí.

Jasmína se vzpamatovala první.

„Já žasnu,“ vydechla. „A nejvíc asi z toho, že Tom má sestru!

Neumím si ho představit jako dítě a součást rodiny.“

„Přesto zřejmě kdysi byl dítětem,“ zabručel Barda. „A vypadá

to, že jeho sestra byla stejně divný ptáček jako on sám.“

— 88 —

„Možná ještě divnější,“ dodal Lief. „Ale kdoví, jestli ji vůbec

někdy potkáme. Svůj obchod může mít kdekoli.“

Přesto si opatrně zastrčil sáček pruhovaných mentolek do kapsy

kabátu. Cítil se napjatý a znepokojený zároveň.

Něco na tom dopise se mu nezdálo. Nebyla to jen skutečnost, že

Tom ví, že jsou na západě. Bylo v tom něco dalšího — něco, co by

měl vědět, ale unikalo mu to.

Pomalu zmačkal papír a hodil ho do ohně. Oheň vzplál. Jeden

řádek se v plamenech rozjasnil.

Možná to tak mělo být.

Potom papír zčernal a rozpadl se na popel.

* * *

Další ráno, brzy po svítání, společníci opustili Spící duny. Ode-

šli sami, i když ne tak úplně, protože Torané v myšlenkách odešli s

nimi a urychlili jejich putování.

Barda byl z nich tří jediný, kdo dosud nezakusil rychlost toran-

ského kouzla. Dlouho jen vyjeveně koukal, jak mu nejdřív duny a

pak široká pobřežní cesta rychle klouzaly pod vznášejícíma se noha-

ma.

Nakonec dokázal promluvit. „Tohle je neuvěřitelné,“ zamumlal

chraplavě. „Vždyť jsme urazili půldenní štreku za pár minut! Kdyby

se tak tohle kouzlo dalo ovládnout — a používat v celé Deltoře. Po-

myslete, co by to znamenalo!“

„Torané se snažili,“ zareagovala Jasmína. „Nebo tak mi to aspoň

vyprávěla Marilen. Ale za hranicemi jejich území tahle síla slábne a

nakonec přestane fungovat úplně. Jenom mezi Del a Torou je spojení

silné, protože ho vybudovali jejich předci.“

Filli jí vykukoval zpod límce a troufale štěbetal na Kreje, který

letěl vedle nich. Krej hlasitě zaskřehotal.

„Nežárli, Kreji,“ zazubila se Jasmína. „Brzy zase poletíš před

námi, jak se sluší.“

A zanedlouho se jejich rychlost skutečně snížila. Stále ještě ces-

tovali daleko rychleji než normální chůzí, ale okolí už nevnímali jako

— 89 —

rozmazané šmouhy. Teď už viděli divoké vlny po své pravici a nale-

vo občas zahlédli rozpadlý opuštěný dům.

„Vidíte? Překročili jsme hranice,“ upozornila Jasmína Bardu,

když se Krej s vítězoslavným výkřikem dostal před ně. „Kouzlo

slábne.“

A my jsme v zemi diamantu, pomyslel si Lief. Podíval se dolů

na Kouzelný pás. Veliký diamant blikal ve slunečním světle.

Položil ruce na drahokam, zavřel oči a snažil se přimět diaman-

tového draka, aby se probudil a přišel k němu. Ale necítil žádné

zvláštní teplo, žádnou reakci.

V duchu viděl Doranovu mapu dračích území a ten prázdný, ši-

roký pás země diamantu.

Až dorazíme k Ostrovu smrti, diamantový drak ucítí Kouzelný

pás, uklidňoval sám sebe. Ať leží kdekoli, jakkoli daleko, vzbudí se a

přijde ke mně jako ostatní draci.

Přijde, pokud bude moci, ozval se hlas v jeho mysli. A Lief se

ve vzpomínkách vrátil k ametystovému drakovi, se kterým se za

úsvitu rozloučil.

„Takže ty si odnášíš ametyst, ačkoli jsem stále příliš slabý, než

abych mohl létat,“ zaprotestoval obrovský tvor.

Lief polkl. „Promiň,“ řekl.

„Nemá cenu se trápit tím, s čím se nedá nic dělat,“ odpověděl

drak. „Teď, když jsem trochu silnější, cítím na svém území jed. Jeho

zlý zdroj je na jih odsud — za mými hranicemi. Diamantový drak ti

musí pomoci porazit ho. Není to tak?“

Lief si stále pamatoval vlnu úlevy, která ho zaplavila, když sly-

šel tato slova vyřčená tak klidně a s takovou důstojností.

„Modlím se, aby vám drak síly a čistoty pomohl, jak má urče-

no,“ pokračoval ametystový drak. „Ale kdyby vás měl zklamat, po-

volej mě k sobě. Pokud to bude v mých silách, přijdu. Udělám to z

lásky k Dračímu příteli. Vím, že by si to přál.“

„Děkuji, ametystový draku,“ vysoukal ze sebe Lief. Velmi ho to

dojalo.

„A když mě budeš volat, králi Deltory,“ dokončil drak, „nejlépe

tě uslyším, pokud mě zavoláš mým skutečným jménem. Zní… Veri-

tas.“

— 90 —

Poslední slova pronesl tiše, tak tiše, že se Lief musel naklonit,

aby je slyšel. Napřímil se a byl si vědom obrovské pocty, které se mu

dostalo.

„Děkuji ti, Veritasi,“ řekl pokorně. „Přísahám, že nikdy tvé jmé-

no nezneužiju a budu ho ctít. Moje skutečné jméno je Lief.“

Drak přikývl, ale víc neřekl. A Lief ho bez dalších slov zanechal

tam, kde se nehybně krčil v písku.

„Podívej! Před námi! Liefe, koukej!“

Lief rychle otevřel oči, když uslyšel Jasmínin hlas. Zamrkal.

Srdce se mu rozbušilo.

Dostali se za zatáčku silnice a najednou byl konec jejich cesty

na dohled. Už neviděli oceán jenom po své pravici, ale také vlevo a

daleko před sebou.

Před nimi se rozprostíral dlouhý úzký pás pevniny, lemovaný

mořskou hladinou. Zabodával se do modrého moře jako hubený pla-

catý prst se skálou místo nehtu a táhl se pryč do dálky k…

Lief byl oslněn. Na konci výběžku se něco blýskalo — zářilo to

jako Světlo Špičáku na Veřině obraze.

„Co je to?“ zvolal Barda. „Mohl by to být další maják? Myslel

jsem…“

Krej jim divoce zakrákal nad hlavou.

Je to ostrov!“ vykřikla Jasmína.

Lief užasle utíkal kupředu a přimhouřenýma očima si ověřil, že

je to tak. Zdroj oslnivého světla vystupoval z moře nedaleko od kon-

ce výběžku.

Vysoký, strmý a pustý Ostrov smrti zářil, jako by byl ze skla.

Každá ploška se třpytila a blýskala ve slunci, jako by sám ostrov tvo-

řil jeden veliký diamant.

Před obrovskou zářivou masou se za pruhem zvířené pěny něco

červenalo.

První ostrov, pomyslel si Lief. Ten menší ze dvou, které jsou na

mapě. Září jako rubín, právě jako ten druhý připomíná diamant.

A pak, když zamířil zrak k pevnině, uviděl něco, čeho si díky

jasnému světlu Ostrova smrti na první pohled nevšiml.

Na konci skalnatého výběžku se nad zemí třpytil obrys, který na

pozadí modrého moře a nebe plál jako stříbrný maják.

— 91 —

14. AVA

ief přimhouřil oči a pohlédl na lesklý obrys. Téměř ihned si

uvědomil, že to není záhadný obraz třepotající se ve vzduchu,

L ale veliká kovová cedule. Byla připevněná ke střeše malého

domku, který byl tak nízký, kulatý a hnědý, že vypadal, jako by vy-

růstal ze skály.

Avin obchod, pomyslel si a rukou se dotkl sáčku pruhovaných

mentolek v kapse kabátu.

Věděl, že by měl být udivený, že našli Avin obchod — jakýkoli

obchod — právě tady, na takovém divokém a opuštěném místě.

Přesto ho to nepřekvapilo. A pomalu si připouštěl to, co v skrytu

duše věděl celou dobu.

Tom by neposlal dopis a dárek pro Avu, kdyby si nebyl jistý, že

tudy Lief, Barda a Jasmína půjdou. Byl si jistý, že společníci míří na

Ostrov smrti. A věděl, že jeho sestra může pomoci.

…vidí víc než většina ostatních a může vám říct řadu užitečných

věcí… také pronajímá lodě…

S očima přimhouřenýma před jasem ostrova společníci vyrazili

vpřed a sotva postřehli, že už jsou zase nohama na zemi a normálně

jdou.

Pevnina se stále zužovala. Nakonec dorazili k místu, kde se sil-

nice stáčela a vracela k pobřeží. Před nimi už byl jen členitý skalnatý

výběžek vedoucí ke dvěma ostrovům.

Avino obydlí se zářivým vývěsním štítem bylo posazené téměř

na špičce tohoto výběžku. Společníci sešli z cesty a vydali se s hla-

vou sehnutou před větrem ke stavení.

„Dost divné místo pro obchod,“ poznamenal Barda a zastínil si

oči, aby si prohlédl skálu a moře za ní.

„Možná tohle místo kdysi nebylo tak opuštěné,“ uvažoval nahlas

Lief. „Pobřežní cesta je dost široká — a proč by někdo dělal takovou

silnici, kdyby po ní neměl kdo jezdit?“

„Krom toho je Avin poutač stejný jako ten Tomův,“ podotkla

Jasmína. „Dá se přečíst z obou stran, takže je vidět z cesty i z moře.

Možná měla zákazníky, kteří k ní jezdili lodí.“

— 92 —

„Pokud měla, už je nemá,“ prohlásil Barda drsným hlasem.

„Dnes se v těchto vodách žádné lodě neplaví.“

Lief na něj pohlédl. V jeho hlase zaznamenal podivný tón.

Barda se odvrátil od oceánu a zamračeně hleděl na špičky bot.

Zkřivil pusu a pěsti měl zaťaté.

Lief se najednou polekal. Rychle pohlédl na moře. Ale nebylo

tam nic zvláštního. Jediné tmavé místo na bílé hladině byl slabý po-

rost chaluh plovoucí poblíž třpytivého ostrova.

Pokud Barda spatřil něco jiného — například loď se zlomeným

stěžněm a pomalu se pohybujícími vesly — už to zmizelo.

Nebo to tam vůbec nebylo, přesvědčoval sám sebe rozhodně

Lief. Je přirozené, že nás vzpomínky na Štěstěnu pronásledují. Ale

nesmíme padnout do pasti a uvěřit, že loď duchů opravdu pluje v

našich stopách. To by bylo šílenství.

Na tváři ucítil studenou spršku mořské vody. Vlny mu připadaly

velmi hlučné. Podíval se před sebe a zaskočilo ho, že už skoro došli

na konec pevniny.

Za pásem moře se třpytil červený ostrov a vysoký, zářivý vrcho-

lek Ostrova smrti se blýskal ve slunečních paprscích. A vtom Lief

uviděl, že ostrovy jsou spojeny chatrným skalním mostem — přírod-

ním obloukem, který se klenul nad zvířenou vodou.

Ale ještě blíž se blyštila známá cedule. Avin obchod stál přímo

před nimi.

— 93 —

Hnědý, jakoby přikrčený domek postavený z kulatých kamenů

porostlých mořským mechem byl ve skutečnosti větší, než jak vypa-

dal z dálky.

Přední část s dveřmi uprostřed a okny se zavřenými okenicemi

připomínala skromnou chalupu. Zadní část domku byla vyšší a měla

holé stěny bez oken.

Přístřešek na lodě, pomyslel si Lief. Znovu zabořil ruku do

kapsy kabátu, jako by balíček pruhovaných mentolek, který tam měl

schovaný, sloužil jako talisman.

Kdyby diamantový drak odpověděl na jeho volání, mohl by

donést jeho i společníky přímo na Ostrov smrti. Ale na to nemohli

spoléhat. Drak se možná vůbec neobjeví. Nebo by mohl přijít, ale

nebude se mu chtít odnést je. Potřebují loďku.

Společníci se pomalu přiblížili k obchodu. Nízká střecha byla

pokrytá suchými řasami. Vítr svištěl kolem zdí, rachotil okenicemi a

trhal kouř stoupající z komína na šedé chomáčky.

Na dveřích byla připevněná malá cedulka.

„Ava je čarodějnice!“ sykla Jasmína.

„Spíš podvodnice, která je ve svých obchodech stejně mazaná

jako její bratr,“ zamručel Barda. Ukázal na poslední řádek cedulky.

Jestli si vzpomínám, Tom také slibuje dárek zdarma pro každého

zákazníka.“

„To ano,“ zašeptal Lief. „Ale dá vám ho, jen když si o něj řek-

nete. Zajímalo by mě, jestli je jeho sestra stejná.“

„V

stu

pte,

přá

te-

lé,

po-

kud přicházíte v dobrém!“

Všichni sebou trhli, když se zevnitř obchodu ozval nakřáplý

hlas. Lief nervózně letmo pohlédl na své společníky, opřel se do dve-

ří a ty se otevřely.

— 94 —

Uvnitř bylo teplo a velmi šero, neboť jediné světlo vycházelo z

ohně hořícího v krbu. Ve vzduchu byly silně cítit byliny a kouř.

Lief zamžoural v přítmí a nejdřív si všiml, že stěny místnosti, do

níž vstoupili, jsou od podlahy ke stropu obestavěné regály. Každá

police byla přeplněná sklenicemi, lahvičkami, plechovkami a krabič-

kami.

Pak zaregistroval v křesle vedle ohně shrbenou postavu zahale-

nou do pláště s kapuci, ušitého pouze z černých a bílých per moř-

ských ptáků.

„Našli jste Avu,“ zašeptala postava. „Co si přejete?“

Lief se nadechl, ale nedostal ze sebe ani slovo.

„Nápoj lásky?“ zamumlala Ava. „Ne. Vidím, že to není potřeba.

Pak tedy nějaký lék? Ne… zatím ještě ne.“ Nepříjemně se zachicho-

tala.

Barda si odkašlal. „Rádi bychom si pronajali loď prosím, dobrá

ženo,“ řekl hlasitě.

Ava zvedla hlavu.

Liefovi poskočilo srdce. Tvář lemovaná kapuci pláště z peří byla

pokrytá křídově bílým pudrem, dokonce i na úzkých rtech. Podél

propadlých tváří visely zplihlé tmavě hnědé vlasy. Oči měla zakryté

těsně uvázanou páskou z černého hedvábí.

Pak si Lief poprvé všiml bílé hůlky opřené o opěradlo křesla.

Ava má ve znaku oko — a je slepá!

…vidí víc než většina ostatních…

„Nemám žádné lodě k pronajmutí,“ odbyla ho Ava lhostejně.

„Na vývěsce na dveřích píšete, že máte!“ zvolala Jasmína.

Žena pokrčila rameny. „Teď mám jen jednu loď,“ oznámila su-

še. „Nechce se mi ji půjčovat cizím lidem.“

Tenké bílé rty se jí malinko zkroutily v koutcích. Na zlomek

okamžiku Lief zahlédl tajemnou podobnost s Tomem.

„Tvůj bratr nám o tobě řekl, Avo,“ vyhrkl rychle, než Barda s

Jasmínou stačili říct cokoli dalšího.

„Bratr?“ Postava v křesle znehybněla.

„Tvůj bratr Tom je — náš přítel,“ řekl Lief a zašmátral v kapse

po pruhovaných mentolkách. „Řekl nám, že bys nám mohla pomo-

ci — když se ti bude chtít. Posílá ti dárek.“

— 95 —

Opatrně přešel ke křeslu a podal jí sáček se sladkostmi. Zdálo

se, že se Ava maličko uvolnila. Zavětřila nosem, ale nepohnula se.

Lief jí položil dárek do klína a uskočil zpátky. Zatajil dech, když

se zpod péřového pláště vyplížily ruce zahřáté tlustými černými vl-

něnými rukavicemi a pevně sevřely sáček.

„Pruhované mentolky,“ povzdechla si žena. „Ach, Tom si

vždycky pamatuje, co má jeho malá sestřička nejraději. Chytrý Tom!

Ale on byl přece vždycky nejchytřejší z nás všech, dokonce i za sta-

rých časů. Nebo se to o něm aspoň říkalo.“

Trochu naklonila hlavu.

„To se Tomovi nepodobá, že by přiznal náš příbuzenský vztah,“

uvažovala nahlas. „Tom si váží svého soukromí stejně jako já. Musí

mít zvláštní důvod, proč vám pomáhá. Zajímalo by mě jaký?“

Znovu se jí rty zkroutily do kapánek posměšného úsměvu. Lief

opět ucítil bodnutí, jako by tuhle osobu znal.

Ale tentokrát… tentokrát to bylo jiné. Tentokrát mu ten úsměv

nepřipomínal jenom obchodníka Torna, ale i někoho jiného.

Zatajil dech, když ho ovládly vzpomínky.

Je to věc obchodu…

Vlivem okolností, které nemůže změnit… vaše současné konání

se Toma týká víc, než by si možná přál… možná to tak mělo být…

Tom byl vždycky nejchytřejší z nás všech… z nás všech…

Jistě!“ vykřikl nahlas.

Odhalil tu podobnost — semknutá, široká ústa, hubená tvář,

dlouhé končetiny, ten posměšný úšklebek — to všechno už viděl na

vlastní oči! Ale tenkrát mu to nedošlo. Neuvědomil si…

Barda s Jasmínou na něj upřeně hleděli. Avin úsměv se vytratil.

Lief si olízl rty. „Myslím, že Tom nemohl jinak než nám pomo-

ci, Avo,“ řekl. „Měl pocit, že nám to dluží. Nějak zjistil, že jsme se

dostali do křížku s jeho bratrem — a tvým. S mužem, kterého známe

jako Smíška Jacka.“

Jasmína s Bardou zalapali po dechu. Avina ramena pod pláštěm

z peří strnula.

„Ten muž není můj bratr,“ zaskřehotala.

„Myslím, že je,“ nenechal se odbýt Lief. „Ta podoba je…“

— 96 —

„Jack, Tom a já máme společnou krev, to je pravda,“ přerušila

ho hrubě Ava. Jako děti, doma v Pláních, jsme prý byli napohled k

nerozeznání a naše mysli se dokázaly spojit, jako bychom byli tři

části jednoho celku. Ale když jsme dospěli, vydali jsme se každý

vlastní cestou. Tom neodešel tak daleko. Já šla velmi daleko, k moři,

kde jsem vždycky toužila žít, i když ho nikdy nespatřím…“

Hlas se jí vytratil.

„A Jack?“ pobídl ji nenásilně Lief.

Jack odešel… nejdál z nás všech.“ Její bílé rty se roztřásly. Oči-

vidně se snažila uklidnit a potom rychle pokračovala.

„Kdysi dávno Jack provedl volbu, kvůli které jsme se s ním já i

Tom navždy rozešli. Proto tvrdím, že už není náš bratr. Čas od času v

temných koutech naší mysli stále šeptají útržky jeho myšlenek jako

zlí duchové. Stále je naší součástí. Ale je naším nepřítelem.“

„Je i naším nepřítelem, Avo,“ povzbudil ji Lief laskavě. „A ještě

větší Nepřítel, kterého nazývá svým pánem, se snaží zničit naši zemi.

Prosím, pomoz nám! Půjč nám svou loďku!“

„A když to udělám, kam s ní pojedete?“ zeptala se Ava. Čekala

na Liefovu odpověď, s hlavou ke straně, s ústy sevřenými do rovné,

tvrdé linky.

Je to zkouška, pomyslel si Lief. Viděla nebo uhodla, kam chce-

me jet. Čeká, jestli jí budeme lhát.

„Musíme plout na Ostrov smrti,“ prohlásil odhodlaně.

„Takže jste se rozhodli, že mi budete důvěřovat,“ zamumlala

Ava. Zabořila se zpátky do křesla a složila ruce pod plášť. Pruhované

mentolky jí sklouzly z klína a spadly na zem, ale zdálo se, že si toho

nevšimla nebo je jí to jedno.

„Výborně,“ řekla. „Pak slyšte, co vám řeknu. Na Ostrově smrti

nemůže přistát žádná loď. Moře je kolem jeho skal rozvířené jako

vroucí mléko. Abyste se na něj dostali, musíte nejdřív doplout na

Červený ostrov a přejít po skalním mostě.“

„Zní to až příliš snadně,“ namítl Barda.

Ava zvedla hlavu. Na hedvábné pásce, kterou měla ovázané oči,

se zaleskl odraz světla z ohně.

„Cesta na ostrov je možná snadná,“ řekla pomalu. „Ale sám ost-

rov je něco jiného. Nemůžu vám o něm nic říct — jen to, že nikdo,

— 97 —

kdo na něj vkročil, se už nevrátil, pokud si ceníte života, zapomeňte

na něj a jděte si svou cestou.“

Liefa zamrazilo v zádech, když se usmála.

— 98 —

15. ČERVENÝ OSTROV

hodinu později už Lief s Bardou veslovali na Avině malé

otlučené loďce přes zátoku, která ležela mezi pevninou a

O Červeným ostrovem. Kanál byl neklidný a širší, než se před-

tím zdálo. Dostali se teprve do poloviny cesty, a ačkoli je nesl proud,

byla to pořádná dřina.

Ze všech stran na ně stříkala voda a pro tentokrát byli vděčni za

pevné naolejované pláště, které si vzali z rybářské chatrče ve Smet-

kově. Zčeřená voda pleskala o oblou záď, kde seděla Jasmína s Fil-

lim, nešťastně švitořícím pod jejím límcem. Krej letěl nad nimi, tak-

že jako jediný byl suchý.

Když Ava zjistila, že jsou její hosté navzdory jejím varováním

odhodlaní cestu podniknout, pokrčila rameny a pravila, ať si loďku

vezmou, jestli chtějí, že ji najdou u vody přivázanou ke kůlu.

Pronájem, jak dodala lhostejně, činí pět zlatých. A za jeden

zlaťák navíc jim uschová batohy, dokud se nevrátí, protože loďka

byla příliš malá, než aby se do ní vešel další náklad. Natáhla ruku a

mlčky pohybovala rty, když jí Jasmína sázela mince do dlaně.

„Taková zlodějina!“ vrčel teď Barda, když se ohýbal nad vesly a

voda mu crčela z čapky, vlasů a vousů. „I kdybych nevěděl, že ta

ženská je Tomova sestra, stejně bych ji z toho podezíral kvůli těm

nestydatým cenám. Pět zlatých za loď, která sotva pluje! A zlaťák za

úschovu našich věcí!“

„To je jedno. Pořáď máme ještě spoustu peněz v měšci, co nám

dali Gnómové z Hory,“ řekla Jasmína, kterou peníze stále zajímaly

stejně málo, jako když žila v Lesích hrůzovlády. „Kromě toho Ava

nepochybně čeká, že na ostrově zemřeme. Myslí si, že svou loďku

viděla naposledy.“

A opravdu. Jak se ukázalo, Avina loď nebyla určena k tomu, aby

se vrátila svému vlastníkovi. Sotva dopluli doprostřed průlivu, ocitli

se po kotníky ve vodě.

Na trupu lodi se objevily zubaté díry a dovnitř se hrnula voda.

Jasmína popadla malý kbelík a začala vodu horečně vylévat. Lief s

Bardou zabírali dvojnásob, zatnuli zuby a vší silou pádlovali.

— 99 —

Loďka se stále blížila k ostrovu. Ale každou chvíli se díry v tru-

pu rozevíraly a přes veškeré Jasmínino úsilí hladina uvnitř loďky

stoupala.

Loďka začala klesat. Vlny šplouchaly přes její boky. Filli proni-

kavě vřískal.

„Obávám se, že je konec,“ konstatoval Barda zamračeně. „Lie-

fe — zdá se, že se musíme vrhnout do moře každou chvíli. Vytáhni

veslo a použij ho, aby ses udržel na hladině. Já se postarám o Jasmí-

nu.“

Lief se s ním nepřel. Barda byl mnohem lepší plavec než on.

Během několika minut se ponořili do mrazivě chladné vody.

Už zas! pomyslel si zoufale Lief. Přidržel se vesla, odhrnul si

mokré vlasy z očí a ohlédl se po Jasmíně s Bardou.

Viděl, jak se jejich hlavy pohupují přímo před ním. Barda usi-

lovně plaval a táhl Jasmínu s sebou. Zděšený Filli se držel Jasmíně

ve vlasech. Krej létal nad nimi a povzbuzoval je krákáním.

Proud nám pomůže, přesvědčoval sám sebe Lief, když začal

máchat veslem ve vodě. A tentokrát je den. Teď vidíme břeh. A my s

Bardou už přece na moři přežít dokážeme.

Při té poslední myšlence se musel usmát, přestože mu zuby dr-

kotaly zimou. Je divné a zároveň komické, že jeho a Bardovo utrpení

za Špičákem je teď možná zachrání.

A právě v té chvíli ho něco přinutilo k tomu, aby se ohlédl přes

rameno.

Daleko přes vodu se ve slunečním světle blýskala Avina vývěsní

tabule. Ale Lief neviděl chatku za cedulí ani zpěněné vlny na špici

výběžku.

Výhled měl zakrytý temnou lodí se zlomeným stěžněm a cáry

plachet třepotajícími se ve větru. Loď zakotvená v průlivu se neslyš-

ně houpala na vlnách.

Štěstěna. A čeká.

Lief se s hrůzou otočil, odhodil veslo a prudce vyrazil kupředu.

Strach dodal sílu jeho pažím a zažehnal chlad, který by ho jinak asi

svazoval. S očima upřenýma na rudou šmouhu před sebou se prodíral

vodou, využíval vlny, jak se to naučil, a nemyslel na nic jiného než

na únik.

— 100 —

A dřív, než by věřil, že je to vůbec možné, se vyšplhal na su-

chou zem a zadýchaný padl vedle Bardy s Jasmínou na hustý, voňa-

vý porost rudých lilií.

* * *

Když Lief na Bardu s Jasmínou vychrlil svůj zážitek se Štěstě-

nou, otočili se, ale loď neviděli. Lief už ji také nespatřil. Rubín v

Kouzelném pásu byl však bledě růžový a hlásil nebezpečí. Lief vě-

děl, že ta loď tam je. Ať už viditelná nebo ne, je tam, zakotvená v

průlivu.

Barda zasténal a pročísl si rukama mokré vlasy.

„I já jsem tu prokletou loď zahlédl, když jsme bylí skoro u Avi-

na obchodu,“ připustil nerad. „Tehdy plula k výběžku pevniny. Mys-

lel jsem, že mě šálí zrak.“

„Stejně jako já, když jsem ji poprvé uviděl,“ řekl Lief a s náma-

hou se postavil. „Ale nebyl to klam, Bardo. Štěstěna nás pronásledu-

je. Pronásledovala nás celou cestu dolů po pobřeží.“ Při tom pomyš-

lení se mu sevřel žaludek.

Ani Barda nevypadal nijak zdravě.

Jasmína znepokojeně přelétla očima z jednoho na druhého.

„Pojďme dál,“ navrhla, rychle vyskočila a zatahala Liefa za paži.

„Možná bude lepší, když se dostaneme dál od moře.“

Vyšli, opatrně kličkovali mezi vysokými, krvavě červenými

květinami, které hustě porostly celý ostrov a zahalily ho sytě rudou

přikrývkou.

Lilie se ohýbaly a kývaly kolem nich. Okvětní lístky s černým

okrajem byly chladivé a dužnaté a tyčinky zanechávaly stopy zlata-

vého pylu, kdekoli se poutníků dotkly. Nedaleko před nimi na druhé

straně ostrova stoupal do výšky skalnatý výběžek, který představoval

začátek přírodního oblouku. Za ním se diamantově třpytil Ostrov

smrti.

Ale Lief stěží vnímal okolí. Myslel stále na přízrak Štěstěny.

Nervózně se ohlédl přes rameno, a když se otočil zpátky, všiml si, že

ho Jasmína pozorně sleduje. Patrně si myslí, že mají s Bardou vidiny.

— 101 —

„To nejsou jenom naše představy, Jasmíno!“ vyhrkl. „Ta loď je

skutečná! Hledali jste nás víc než týden a nemohli jste nás najít —

ani ve snech! Přesto jsme celou dobu pluli na té lodi, ve vodách Del-

tory.“

„Já to vím,“ potřásla Jasmína hlavou. „Ale jak mohla ta — ta

posádka — vědět, co se s vámi stalo potom, když jste skočili přes

palubu? Jak mohli vědět, kde vás mají hledat?“

„Nějak nás museli vycítit,“ zabručel Barda. „Nějak..—“ Najed-

nou se zarazil a jeho tvář zpozorněla.

„Ta zlatá mince!“ sykl. „Liefe! Vyhrál jsi dva zlaťáky, když jsi

hrál tu hru, ale vrátil jsi jen jeden. Možná…“

Lief zalovil hluboko v kapse a vytáhl zlatou minci, kterou vyhrál

za vyřešení hádanky s brouky.

„Vyhoď ji!“ pobídl ho Barda. „Hod ji do moře! Možná, že když

se jí zbavíme, přestane nás ta loď pronásledovat.“

„Když ji hodíš do moře, ztratí se navždycky,“ odsekla Jasmína.

„Kdoví, co se stane pak?“

Netrpělivě natáhla ruku. „Dej mi tu minci, Liefe! Mě posádka

Štěstěny nezná. Já jim nic nedlužím! Nikdy jsem nevstoupila na je-

jich prokletou loď.“

Lief na okamžik zaváhal, ale pak jí minci podal. Jasmína spoko-

jeně přikývla a strčila ji do měšce od Gnómů z Hory.

„Tak,“ řekla a schovala váček zpátky do kapsy kabátu. „Teď se

soustřeďme na to, co je před námi. Na Ostrově smrti nás už nepo-

chybně očekává strážce Západní sestry. Musíme…“

Vtom se zarazila a vykřikla, když se jí Krej najednou snesl k

hlavě a s vřískotem obloukem odletěl pryč. Filli jí na rameni zoufale

zapištěl.

Jasmíně po tváři přelétl podivný výraz. Pohlédla ke svým nohám

a vytřeštila oči hrůzou.

Lief s Bardou se nechápavě podívali dolů. Ale nebylo tam nic k

vidění — nic než sklánějící se rudé lilie, třesoucí se zlaté tyčinky, pár

zelených listů a měkká zemina pod nimi.

„Pozor!“ vykřikla Jasmína. Začala kolem sebe divoce kopat a

dupat. Lilie, rozdrcené jejíma nohama, se kácely a padaly. Sklonila

se uprostřed rozšlapaných květin a začala si horečně otírat nohy.

— 102 —

Lief s Bardou na ni zírali s otevřenými ústy. Co ji to popadlo?

Viděli, že na tmavých kamaších má jasné skvrny od zlatého pylu a

kousky přilepených okvětních lístků. Ale co na tom záleží? Co je

nebezpečného na…?

A pak uviděli krev — krev, která kapala Jasmíne z rukou, pro-

sakovala jí kamašemi a stékala do bot. A viděli, že černé okraje na-

běhlých „okvětních lístků“, které si strhávala z nohou, se hýbou. Zla-

té tyčinky připomínající tykadla se zuřivě kroutily a divoce cvakaly

klepítky ostrými jako břitva, když si je strhávala z otevřených ran.

Ty věci, co se na ni lepí, nejsou liliové lístky, došlo konečně

Liefovi, ochromenému leknutím. Vypadají přesně jako lístky, ale…

„Pozor!“ vykřikla znovu Jasmína, která si stále strhávala nena-

sytné potvůrky z nohou. „Liefe, Bardo! Jsou i na vás! Oni nás —

žerou zaživa!“

— 103 —

16. KREV A KOSTI

a chvilku už i Lief s Bardou dupali, kopali, třásli se a strhávali

ze sebe stovky rudých hladovců, kteří se jim prokousali skrz

Z šaty a začali jim okusovat maso.

Lief měl ruce kluzké od krve. Hlava se mu točila. Sotva některé

krvelačné bestie odtrhl, další na něj hned zaútočily, šplhaly na něj z

pošlapaných lilií a neslyšně klouzaly ze stonků, které se ohýbaly do

stran všude kolem něj.

Liefova krev stékala do úrodné zeminy a připadalo mu, že lilie

kolem nich se třesou slastí, jak ji vpíjejí.

Cítil hnus, děs a strach. Ale necítil žádnou bolest. Točila se mu

hlava a omámeně sledoval, jak se mu červené zvířátko přichytilo na

zápěstí a hluboce se zakouslo. Krev proudila přes šmouhy žlutého

pylu, který měl rozesetý všude po kůži. Odtrhl si tu potvoru z ruky i s

kouskem masa, ale vůbec nic necítil.

To ten pyl, pomyslel si zmámeně. Pyl znecitliví kůži. Proto jsme

nepoznali, co se děje. Lilie ukrývají ta zvířátka a připravují jim oběti.

A potom po nich vypijí, co zbude. Je to takové partnerství. Ohavné

partnerství…

Zhnuseně zíral na květiny kolem sebe a poprvé je viděl ve sku-

tečném světle. Viděl černě lemované rudé lístky, uprostřed trs roztře-

sených tyčinek obtěžkaných pylem.

Krvavé lilie. Krvavé lilie… a masomorky.

Ta jména mu přišla na mysl celkem nenadále. A s těmi jmény

přišel i obraz — živá malba červených květin. Z nějakého důvodu si

při té vzpomínce vybavil knihovnu v Del. Knihovnu…

Vtom se mu rozpálily tváře, když si uvědomil, že tu kresbu viděl

v Josefově knize — Deltorské knize nestvůr. Ale nepřečetl si z ní nic

kromě názvu.

Když rychle prolistoval knihu, aby mohl Josefovi povědět, že ji

četl, téměř si ani nevšiml tvorů maskujících se mezi liliovými květy,

které Josef nepochybně zachytil.

Ty hlupáku! vynadal si rozčileně. Kdybys věnoval čas tomu, aby

sis přečetl popisky, věděl bys, že na tomhle ostrově rostou krvavé

lilie. Věděl bys o masomorkách. Byl bys připravený…

— 104 —

Proč nás Ava nevarovala?

Ta myšlenka mu prolétla hlavou a uvízla v ní jako ostrý šíp, ale

než o tom stačil dál přemýšlet, začal si uvědomovat, že Jasmína křičí

na Bardu.

Hned nato se Barda vrhl kupředu a bez ohledu na masomorky,

které mu stále visely po těle, začal mocnými ranami meče sekat lilie

po tuctech.

To ničemu nepomůže, Bardo! pomyslel si zoufale Lief. Lilie

možná uhynou, ale masomorky budou žít dál. Stále na nás budou

zdola útočit.

Přitiskl zkrvavené ruce na Kouzelný pás Deltory.

„Pomoz nám!“ zašeptal a ze všech sil se soustředil. „Diamanto-

vý draku, vyslyš mě! Pomoz…“

Lekl se, když Barda najednou uskočil a hromada posekaných li-

lií s praskavým zaburácením vzplála. Za okamžik už šťavnaté stonky

prskaly a syčely v plamenech. Listy a květy se svrašťovaly. Stovky

masomorek se kroutily a umíraly.

Lief radostně vzhlédl a hledal na nebi draka, který jistě nakonec

vyslyšel jeho volání.

Ale žádný obrovský třpytivý obrys se nad nimi nevznášel. Ať se

díval sebepozorněji, viděl jenom Kreje, který létal a divoce krákal

uprostřed pomalu stoupajícího kouře.

Zklamaný a zmatený znovu pohlédl dolů. Tam, kde předtím le-

žely posekané lilie, se teď černal kouřící kruh země poházený ohoře-

lými kostmi ptáků, kteří se v minulosti stali oběťmi masomorek. A

na to černé prostranství právě vstoupila Jasmína s vítězoslavným

úšklebkem a lahvičkou zápalných korálků v ruce.

Během několika vteřin se kolem ní vytvořil mrak páry, jakmile

se jí mokré boty zabořily do horké země. Vytáhla z lahvičky další

korálky a prudce je mrštila před sebe do porostu lilií.

Vyšlehly plameny. Lilie se vznítily, hořely jako pochodně a pak

se rozpadly v hromadu promočeného popela. Černý pás se prodlou-

žil.

Lief s Bardou se dopotáceli doprostřed spáleniště. Jakmile se

konečně ocitli v bezpečí před dalšími útoky, strhali si zbývající ma-

somorky z kůže a zadupali je do černé země.

— 105 —

„Myslím, že máme dost zápalných korálků, abychom si vyčistili

cestu na druhou stranu ostrova,“ oddechovala ztěžka Jasmína. Krej jí

s vítězoslavným zakrákáním přistál na rameni. „Ale bude to jen tak

tak. Lilie jsou vlhké a oheň se nerozšíří.“

„To by bylo z bláta do louže,“ ušklíbl se Barda. „Měli bychom

pěknou smůlu, kdybychom unikli sežrání zaživa a nakonec shořeli na

uhel.“

Žalostně se podíval na svoje krví nasáklé kamaše. „Myslím, že

bychom se měli pokusit zastavit tohle krvácení, než budeme pokra-

čovat.“

Jasmína rychle přikývla, dřepla si na ohořelou zem a začala z

napěchovaných kapes vytahovat mast a obvazy.

„Nemůžu uvěřit, že je nikdo z nás necítil, když se do nás pusti-

ly!“ řekla a podávala Bardovi obvazy. „Nebýt Kreje, který viděl z

výšky, co se děje, byli bychom ztraceni — omdleli bychom ze ztráty

krve a nedokázali bychom uniknout.“

Letmo pohlédla na Liefa a tvář se jí proměnila. „Posaď se, Lie-

fe!“ pobídla ho honem. „Polož si hlavu mezi kolena. Jsi bledý jako

smrtka.“

Jsem v pořádku,“ zašeptal Lief. „Chci říct — není mi mdlo, jen

mám starosti. Když jsme byli v největším nebezpečí, volal jsem dia-

mantového draka. Ale on nepřišel.“

„Jistě už je na cestě,“ uklidňoval ho Barda. „Neboj se, než se

dostaneme na druhou stranu ostrova, bude tady s námi.“

„ Pokud se tam dostaneme,“ řekla Jasmína temně a pohlédla na

lilie kolébající se kolem nich. „Tyhle masožravé bestie se jen tak

nevzdají. Jakmile se země ochladí…“

Zarazila se. Dívala se na krátkou černou cestičku, kterou po so-

bě zanechal oheň. Lief se podíval stejným směrem — na vypáleném

místě leželo něco nataženého přes cestu.

Překážka vypadala jako kus obrovské klece. Byla ožehnutá, ale

zůstala netknutá, zatímco lilie, které ji prve pokrývaly, se rozpadly na

popel.

„Co je to?“ zamračil se Barda. „Ohrada? Je možné, že tyhle pro-

kleté rostliny kdysi někdo pěstoval na zahrádce?“

— 106 —

Rychle vyrazili po zčernalé cestě. Ale jak se blížili k záhadné

zábraně, obezřetně zpomalovali. Na tvaru zátarasu bylo něco velmi

povědomého. Zmocnily se jich ty nejhorší obavy.

Jasmíno — další zápalné korálky,“ řekl Lief tiše.

Jasmína skousla ret. Rozhodila korálky nalevo i napravo od čer-

né cesty. Krvavé lilie na obě strany od tajuplného předmětu vzplály,

povadly a nakonec docela shořely a odhalily, co ve skutečnosti skrý-

valy.

Napůl pohřbená v popelu a hlíně ležela kostra velkého zvířete s

obrovskými tesáky, velikými křídly a žebry tak mohutnými, že vypa-

dala jako vysoká kulatá ohrada. Obrovská lebka zvířete klidně spočí-

vala na dlouhých kostech předních nohou. Dlouhý ostnatý ocas mělo

zvíře mírumilovně stočený kolem těla.

Zemřelo v dolíku, kde leželo, aniž by se pokusilo vzlétnout.

Lief nebyl schopen slova, padl na kolena vedle kostry a něžně se

dotkl jednoho zahnutého žebra. Poznal, že nakonec diamantového

draka našli.

„Masomorky ho sežraly, když spal,“ zašeptal. „Ohlodaly ho na

kost.“

„Ale proč by riskoval spánek tady?“ ozval se Barda. „Tenhle os-

trov je součástí jeho území. Určitě věděl…“

„Možná tehdy bylo na ostrově krvavých lilií jen pár,“ prohodila

Jasmína věcně. „Třeba rostly akorát kolem břehů — jen aby sem

nevpustily vetřelce. Drak nepočítal s tím, že se za ta staletí tolik roz-

množí.“

„Určitě si nemyslel, že bude spát tak dlouho,“ řekl Lief.

Naplnil ho hrozný smutek. Bolelo ho u srdce při pomyšlení na

velkého draka, který se pohroužil do kouzelného spánku na žádost

muže, kterému říkal Dračí přítel, aniž by tušil, že už se nikdy nepro-

budí.

Ale věděl, že nemají čas truchlit. Drak je mrtvý. Nemůže jim

pomoci zničit Západní sestru. Svěsil hlavu a položil ruce na ametyst

Kouzelného pásu.

Veritasi! pomyslel si soustředěně. Veritasi, potřebuju tě! Přijď

za mnou, jestli mě slyšíš. Přijď, jestli můžeš!

Ucítil, jak se mu ametyst slabě zahřál pod prsty.

— 107 —

„Co je to za zvuk?“ sykla najednou Jasmína.

Lief se na ni přes rameno vylekaně ohlédl. Jasmína se zamračila

a předklonila se. Filli se jí držel za límec, měl vytřeštěné oči a naje-

žený šedý kožíšek. Krej jí stál strnule na rameni s hlavou pootočenou

na stranu. Ať už Jasmína slyšela cokoli, oni to očividně slyšeli také.

Jaký zvuk?“ chopil se Barda meče.

„Tikání,“ zašeptala Jasmína. „Támhle.“

Ukázala směrem k obrovské ohořelé lebce. Opatrně přešla blíž,

sklonila se a znovu soustředěně naslouchala. Pak si klekla a začala

odhrabávat zeminu a popel zpod špičky mohutné dolní čelisti. Krej

znepokojeně zakrákal.

Jasmíno, dávej pozor!“ vykřikl Barda.

Ale Jasmína ani nezvedla hlavu. Když k ní Lief s Bardou dorazi-

li, už měla v měkké zemi vyhloubenou pořádnou díru.

A teď už to tikání a klepání slyšeli všichni.

Je to pod čelistí,“ vydechla Jasmína, když její společníci na-

koukli do díry. „Mezi kostmi předních nohou. Skoro jako by…“

A v té chvíli vykulila oči. Prsty se něčeho dotkla.

Lief se zatajeným dechem sledoval, jak pomalu odhrnovala zbý-

vající hlínu. A tam, sevřené mezi dlouhými bílými dračími kostmi

předních nohou a chráněné čelistní kostí, leželo cosi hladkého, ble-

dého a třpytivého.

Bylo to obrovské vejce. A uvnitř něj něco pulsovalo.

Jasmína opatrně uvolnila vejce z jámy. Když ho zvedla na slu-

neční světlo, ze zářivé skořápky se sesypala hlína a popel. Beze slova

ho podala Liefovi.

Lief vzal vejce do rukou. Klepání najednou ustalo. Na okamžik

bylo ticho. Pak se ozvalo ostré prasknutí a hladký povrch se odshora

dolů rozštípl.

Otvorem se začal prodírat špičatý čenich. Malé nožky s drápy

divoce zaškrábaly. Skořápka vejce se rozpůlila a spadla na zem. A

Liefovi se v rukou kroutil maličký třpytivý dráček a mžoural ve slu-

nečním světle.

— 108 —

17. OSTROV SMRTI

atímco společníci užasle zírali na malé zvířátko, Filli slezl

opatrně dolů po Jasmínině paži a zvědavě vykulil oči. Dračí

Z mládě zacvakalo čelistmi a Filli honem ucukl. Dráček zívl a

protáhl si křídla. Pak vydal pištivý, štěkavý zvuk a znovu sklapl če-

listi.

„Chce jíst,“ konstatovala Jasmína a začala šmátrat po kapsách.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ vyprskl Barda, když se mu konečně vrá-

til hlas. Jak to vejce mohlo zůstat po celá staletí netknuté?“

„Proč ne? Co my víme o dračích vejcích?“ zamumlal Lief a

okouzleně sledoval malé stvoření. „Zřejmě byla skořápka dostatečně

tlustá a tvrdá, takže ji masomorky nedokázaly prorazit. A Pás přiměl

mládě, aby se vylíhlo, stejně jako by vzbudil jeho matku, kdyby byla

naživu. To je zázrak!“

„To je všechno moc hezké,“ poznamenal věcně Barda. „Ale co s

ním teď budeme dělat? Nemůžeme tady zůstat. Masomorky jsme

prozatím zahnali, ale vrátí se.“

Drak znovu zavrčel, vycenil maličké tesáky a Lief honem natáhl

dlaň, aby si ochránil prsty.

Jasmína našla pár plátků sušené ryby a právě je polévala vodou

z čutory.

„Dej si ho do kapsy, Liefe,“ zavelela. „Blízko Pásu se bude cítit

dobře.“

Zvedla klopu Liefova pláště, která zakrývala jednu z hlubokých

kapes, a strčila do ní žrádlo ze zvláčnělé ryby.

Lief opatrně spouštěl ruce níž, dokud dráček nebyl vedle kapsy,

kterou Jasmína držela lákavě otevřenou. Dračí mládě zvedlo hlavu.

Drobným rozeklaným jazýčkem zakmitalo sem a tam. Vzrušeně za-

štěkalo a šup — skočilo hlavou napřed do kapsy. Za chviličku už

slyšeli hltavé mlaskání.

„Dobře,“ řekla Jasmína spokojeně. „Teď bychom měli jít.“

„Opravdu?“ odsekl Barda. „S drakem v Liefově kapse? Co si

myslíš, že udělá, až sežere všechno rybí maso?“

Jasmína pokrčila rameny. „Řekla bych, že si zdřímne,“ odpově-

děla, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě.

— 109 —

Obešli smutnou kostru diamantového draka a v čele s Jasmínou,

která jim čistila cestu zápalnými korálky, pomalu postupovali na

druhou stranu ostrova.

Hluk moře zesílil. Záře Ostrova smrti začala zakrývat obzor.

Nakonec vystoupili z houští lilií na úzký pás ploché skály, která tvo-

řila okraj ostrova.

Tyčil se před nimi klenutý oblouk, drsný a tmavý. Fičel kolem

něj vítr. Pod ním burácela divoká voda, která se čeřila do husté bílé

pěny. Pomyšlení, že ho použijí jako most, bylo děsivé.

„Kdysi byly ty dva ostrovy nepochybně spojené,“ uvažoval Bar-

da. „Moře je rozdělilo — obrousilo měkčí skálu, dokud nad mezerou

nezůstal jen skalní oblouk. Možná jednoho dne také spadne.“

„Doufám, že ne dnes,“ poznamenal Lief zamračeně.

Na tohle nebyl připravený. V hloubi duše vždycky věřil, že na

Ostrov smrti ho se společníky odnese drak.

Ale diamantový drak už nežil. Místo něj tu bylo mládě příliš

malé, než aby někoho uneslo. A po ametystovém drakovi nebylo ani

stopy. Zdálo se, že Veritas je ještě příliš slabý na to, aby k nim dole-

těl.

„Liefe! Musíme odtud pryč,“ pobídl ho naléhavě Barda.

Lief se podíval za něj. Masomorky se začaly plazit dolů z lilií po

obou stranách vypálené cesty. Už se hemžily ve velikém půlkruhu na

okraji skály, kde společníci stáli.

Honem šplhal nahoru, s Bardou a Jasmínou v patách. Slyšel za-

burácení plamenů, když za sebe Jasmína hodila další zápalné korál-

ky.

Oblouk se před ním stáčel nad moře. Lief se přitiskl na skálu,

lezl po břiše a snažil se nemyslet na vítr, který se do něj opírá, ani na

moře burácející hluboko pod nimi.

Neopovážil se podívat dolů, i když věděl, že už se musel dostat

do nejvyššího bodu oblouku. Ale stále vnímal oslepující zář ostrova

před sebou.

A zlou, pomyslel si. Zlou a nepřátelskou zář.

Cítil, jak se mu vpaluje do kůže.

— 110 —

Opatrně lezl dolů, odhodlaný neuklouznout. A pomalu si začal

uvědomovat zvuk mísící se s burácením moře — hluboký zvonivý

zvuk, který byl čím dál hlasitější a provrtával se mu do mozku.

Píseň Západní sestry.

Liefovi na čele vyrazil pot. Podklesla mu kolena. Ale donutil se

lézt dál, směrem k třpytivému světlu, směrem ke zdroji toho děsivé-

ho zvuku.

Najednou začal být svah strmější. A pak se náhle drsná skála

pod Liefovýma rukama a koleny proměnila v povrch kluzký jako led.

S varovným výkřikem sklouzl dopředu. Nedokázal se zastavit,

dokonce ani zpomalit. Když nakonec zůstal stát, zoufale si promnul

slzící oči a snažil se zaostřit. Sotva dokázal uvěřit tomu, co vidí.

Byl nedaleko od vrcholku ostrova, který vypadal, jako by byl

vyrobený z křišťálu. Nebyly tu žádné stromy, keře ani stéblo trávy.

Každá ploška byla tvrdá, hladká a kluzká. Každý kousek země se

leskl ve slunečním světle.

A země jako by se otřásala tím hrozným hlubokým zvoněním

Západní sestry.

Lief zvedl oči k vrcholku ostrova. Zelo tam ústí obrovské jesky-

ně — jediné tmavé místo v celém tom světě třpytivého světla.

Tam se nacházel zdroj toho zvuku. Tam ležela ukrytá Sestra.

Věděl to s naprostou jistotou.

Pomalu a opatrně se postavil. Podíval se dolů a zatočila se mu

hlava. Hluboko pod ním se mezi členitými pobřežními skalami nesl

na hladině veliký shluk mořských chaluh připomínající inkoustovou

kaňku.

Uslyšel hlasy a otočil se. Společníci opatrně lezli za ním a Krej

jim pomalu letěl nad hlavami.

Teprve pak si Lief vzpomněl na dračí mládě. S obavou zvedl

klopu kapsy a nakoukl dovnitř. Ale nárazy a otřesy při sklouznutí na

ostrov mládě vůbec nevyrušily. Bylo stočené do klubíčka a v hlubo-

kém spánku pokojně oddechovalo.

Barda s Jasmínou dorazili za ním. Oba mžourali v oslnivém jasu

a vypadali vyčerpaně, jako by z nich samo tohle místo vysávalo sílu.

Jistě vypadám úplně stejně, pomyslel si Lief. A to jsme teprve

na začátku.

— 111 —

Zaplavila ho zdrcující vlna úzkosti.

„Nevím, proč jsme tady,“ zamumlal. „Bez draka nemůžeme vy-

hrát. A odtud se nedá uniknout.“

Jasmína s Bardou se na sebe podívali. Barda vzal Liefa za paži,

otočil ho a ukázal na zem.

Lief si zastínil oči. Ani ne dva kroky před sebou uviděl plochý

šedý kámen vystupující z třpytivé skály. Byl kámen s varováním —

stejný jako ty, které viděli na východě a na severu, jen byl více ošle-

haný nepříznivým počasím a stály na něm jiné verše.

Lief se se zaťatými zuby odvrátil od té hrůzné věci. Jsem takový

hlupák!“ zabručel. „Samozřejmě, že tu bude varovný kámen, jako

byl na východě a na severu! Jak jsem se mohl nechat zaskočit, být

nepřipravený a začít si zoufat?“

„Nevyčítej si to, Liefe,“ těšila ho Jasmína neklidně, letmo po-

hlédla na kámen, pak rychle odvrátila pohled. „Od začátku byla tahle

cesta jiná, než když jsme putovali po východu a severu. Jednak nás

zatím nesužuje strážce Západní sestry — pokud tady vůbec nějaký

je.“

Lief neodpověděl. Měl jisté nepříjemné představy o strážci zá-

padu, ale nechtěl o nich mluvit. Nechtěl ani pomyslet, co by mohly

znamenat.

— 112 —

Nesměle a opatrně, protože jim boty nebezpečně klouzaly po

zrádných skalách, se ti tři protáhli kolem pochmurného kamene a

vydali se k vrcholku ostrova.

Byl to zdlouhavý a nebezpečný výstup a bylo to postupně čím

dál těžší, protože zlá moc proudící z jeskyně sílila a ubíjela je. Krej

se nemotorně, neslyšně třepotal před nimi a peří měl načepýřené.

Na ploché skále, která zářila jako zrcadlo, se zastavili, aby si

odpočinuli. Jasmína měla pod šmouhami od popela a krve tvář ner-

vózní a bledou. Přejela rukou po blyštivém povrchu.

„Skoro jako by to bylo natřené něčím průhledným, třeba lakem

— mnohokrát natřené,“ podivila se. Zjevně se snaží zaměstnat svou

mysl něčím, co by ji neděsilo. „Hluboko pod touhle vrstvou je určitě

obyčejná skála. Když se podíváte zblízka, je i vidět.“

„Proč by někdo natíral skálu?“ zabručel Barda a setřel si pot ze

svraštělého čela. Jasmíno, přemýšlel jsem o tom, co jsi říkala — o

tom, že možná neexistuje žádný strážce západu. Nenapadlo tě, že

Ava, která nám podle svého bratra měla tolik pomoci, nás už dvakrát

skoro zabila?“

Barda nahlas vyslovil Liefovy skryté obavy. Začal ztrácet nadě-

ji. Hleděl dolů na modré moře, které se líně převalovalo hluboko pod

nimi. Mimoděk si všiml, že ten chuchvalec chaluh, který vypadal

jako inkoustová kaňka, je pryč, a uvažoval, co se s ním stalo.

„Za prvé, Ava nám dala loďku, ve které se uprostřed průlivu ob-

jevily záhadné praskliny, takže jsme se málem utopili,“ pokračoval

Barda. „Potom nás poslala na Červený ostrov, aniž by se slůvkem

zmínila o masožravých potvorách, kterými je zamořený.“

Jasmína se zamračila.

„Opravdu,“ připustil Lief neochotně. „Ava zřejmě není tím, za

koho ji Tom považuje, nebo…“

„Nebo sám Tom je sluha Pána stínů, jako jeho bratr i sestra,“

přerušil ho prudce Barda. ,A mně se to zdá pravděpodobnější. Avě

uklouzlo, že všichni tři sdílejí své myšlenky. Pokud se přidala na

špatnou stranu k Jackovi, Tom o tom určitě musel vědět.“

Měl pravdu. Lief věděl, že má pravdu. Ale nechtěl tomu uvěřit.

Celým svým srdcem tomu nechtěl věřit!

— 113 —

Jasmíně potemněly oči. „Pokud je Ava strážkyní západu, pak

musí cítit, že jsme se dostali na ostrov,“ řekla. „A to znamená…“

Najednou Krej zaskřehotal — divoce zakrákal a vznesl se do

vzduchu s široce rozevřeným zobákem.

Společníci vylekaně vyskočili na nohy.

A spatřili, jak k nim po třpytivých skalách šplhá obrovské, zla-

tohnědé zvíře s ploutvemi místo předních nohou a velikou hřívou

plandavých, povislých pásů kůže. Bylo celé uhrovité a strakaté jako

mořské chaluhy.

Ploutve mohutného ocasu zvířete pleskaly o skálu. Z velké tla-

my mu visel masitý modrý jazyk, pokrytý štětinami. Netvor za sebou

zanechával stopu stříbrného slizu, třpytícího se ve slunečním světle.

Malá očička vzhlédla ke společníkům a plála zlostí. Ještě víc

otevřel děsivou tlamu a zařval.

„Lezte!“ zakřičel Barda. „Zachraňte se!“

— 114 —

18. ZÁPADNÍ SESTRA

ezli výš a výš, rukama se horečně chytali každého výstupku,

ale nohy jim podkluzovaly. Zvíře jim bylo v patách a bez ná-

L mahy sunulo obrovské tělo po zářivé skále. Jeho řev jim burá-

cel v uších. Cítili jeho zápach — plesnivý zápach moře. Znovu a

znovu vystřelovalo svůj dlouhý ostnatý jazyk ven z tlamy a nataho-

valo se po nich.

„To jsou nějaké čáry! Ava — v jiné podobě!“ křičel Barda.

„Ne,“ oddechoval ztěžka Lief. „Bylo to v moři — když jsme se

blížili k Avině obchodu. Myslel jsem si — že jsou to chaluhy. Ava

tou dobou byla uvnitř — seděla u krbu.“

Krej se vrhal na hlavu nestvůry, kloval do ní a krákal. Zlaté oči

mu plály hněvem. Jenže zvíře si ho nevšímalo. Nepokusilo se Kreje

chytit ve vzduchu, ani na okamžik se nezastavilo. Upíralo zlostné oči

na ty, kdo se opovážili vkročit do jeho panství, kdo si dovolili lézt po

jeho skalách potažených staletou vrstvou ztvrdlého slizu.

Společníci nemohli popadnout dech. Mysl měli zastřenou bolestí

a strachem. Nad nimi se rýsovala temná jeskyně, z níž proudila zlá

síla, která je čím dál víc oslabovala.

U vstupu do jeskyně honička skončí. U vstupu do jeskyně se

budou muset otočit a bojovat.

Ale nemůžou vyhrát. Všichni to věděli. Píseň Západní sestry je

srazí na kolena. A zlost nestvůry je přemůže.

Lief se vytáhl na širokou římsu před jeskyní. Slyšel, že Barda s

Jasmínou vyšplhali za ním. S námahou se snažil postavit. Zašmátral

po meči.

Oči se mu zakalily. Sotva viděl. Znovu se pokusil postavit, ale

jako by ho k zemi tlačila nesmírná tíha.

Nestvůra řvala přímo pod ním. Slyšel obrovské tělo s vlečenou

hřívou pleskat o skálu. Snažil se co nejvíc ustoupit, když si předsta-

vil, jak se mu dlouhý modrý jazyk omotá kolem kotníku a stáhne ho

dolů.

Pak Jasmína vykřikla.

— 115 —

Lief se zachvěl hrůzou. S námahou si klekl, pak se postavil a dr-

žel meč v ruce. Do vlasů a do tváře se mu opřel vítr. Rozčileně se

rozhlédl a hledal Jasmínu.

Stála vedle něj. Stála tam živá a zdravá se zdviženou dýkou, vla-

sy jí vlály kolem hlavy, oči měla vytřeštěné leknutím.

Protože dole se rozpoutala bitva. Skvrnité zvíře se postavilo na

zadní, celé ztuhlo, vycenilo strašlivé zuby, masité pásy hřívy mu ja-

koby napuchly a švihaly mu kolem hlavy jako biče. Ze vzduchu po

něm sekal drápy ametystový drak Veritas, jehož obrovská fialová

křídla zastínila slunce, a z vrčících čelistí chrlil fialový oheň.

Nejdřív se zdálo, že to má netvor spočítané. Jak by mohlo které-

koli suchozemské nebo mořské zvíře, jakkoli velké, jakkoli zuřivé,

porazit draka?

Ale Veritas slábnul. Lief to viděl — poznal to podle pohasínají-

cích fialových šupin, podle nepravidelného máchání kožených křídel.

Let ze Spících dun stál draka skoro všechny síly. A nestvůra bránila

svoje území. Byla hrozně rozzuřená.

Napjatě sledoval, jak se Veritas s roztaženými drápy zapotácel

dopředu.

Netvorův jazyk vystřelil ven, obtočil se drakovi kolem nohy a

trhl jím zpátky. Drak bezmocně zamával křídly a zhroutil se na skálu.

Vzápětí se na něj netvor vrhl a do bledých, nechráněných slabin di-

voce zasekl zuby ostré jako nože.

Drak zařval. Z úst mu vyšlehl plamen, kterým sežehl netvorův

strakatý příkrov z chaluh. Nestvůra zvedla hlavu a zařvala bolestí a

zlostí. Z čelistí jí kapala dračí krev.

Pak se drak zakroutil, vytrhl se jí a nemotorně vystřelil do vzdu-

chu. Z ošklivé rány mu proudila krev. Zvíře pod ním se postavilo na

zadní, ale chytit ho nedokázalo.

Lief a, Bardu i Jasmínu srazil na zem poryv větru od mocných

křídel, když mohutný fialový obrys stoupal výš a výš, chvíli se držel

vedle nich a posléze ztěžka dosedl na skálu před jeskyní.

Píseň Západní sestry zněla dál a mísila se s řevem nestvůry.

Společníci se s námahou postavili. „Liefe, dohlédni na draka,“

zasípal Barda. Jedině on tě teď může zachránit. My budeme bránit…

co nejdéle…“

— 116 —

Nedokázal to doříct. Zapotácel se. Meč mu visel v ruce, jako by

pro něj byl příliš těžký. Ale pořád stál připravený k útoku a Jasmína

vedle něj, přestože měla skelné oči a ramena svěšená.

Lief se dopotácel k drakově hlavě, padl na kolena vedle něj a

přitiskl tvář k pohasínajícím šupinám na krku. Ze všech sil se snažil

přimět sílu ametystu, aby proudila jeho tělem do zraněného zvířete.

Slyšel tlukot drakova mocného srdce. S nadějí sledoval, jak se

bledé šupiny začaly rozjasňovat.

Drakův hlas mu zašeptal v mysli:

Kde je diamantový drak?

„Diamantový drak je mrtvý,“ odpověděl Lief.

Ach..,

Lief se ohlédl na Bardu s Jasmínou, oba sehnuté pod tíhou zla

prýštícího z jeskyně.

Zvíře se k nim stále ještě nedostalo. Zuřilo přímo pod nimi, vr-

halo se nahoru, pak zas spadlo zpátky a převalovalo se v směsi dračí

krve a vlastního slizu.

Na co čeká? pomyslel si udiveně Lief.

„Zlo v jeskyni ho drží zpátky,“ zasyčel Veritas, jako by to řekl

nahlas. „Nakonec se přece jen dostane sem nahoru, ale do té jeskyně

určitě nevstoupí. Tam budeme v bezpečí.“

Mohutné tělo se zatřáslo a Lief si s úžasem uvědomil, že se drak

zasmál.

„V bezpečí! Ach, to je dobrý vtip,“ odfrkl si Veritas. „Dračímu

příteli by se líbil. Ustupte stranou!“

Lief se honem klidil z cesty. Když se drak zvedl na nohy, zjistil,

že rána na jeho břiše se zacelila. Dlouhá trhlina byla ještě zarudlá, ale

už přestala krvácet.

Jasmína s Bardou se otočili. Lief jim naléhavě pokynul a oni

klopýtali k němu.

Strakatý netvor pod nimi zlostně zařval. Postavil se na zadní a s

mocným úsilím se vrhl nahoru.

Ale bylo pozdě. Když se ocitl tam, kde ještě před chvilkou stáli

jeho nepřátelé, už byli pryč — v místech, kam za nimi nemohl.

Pohltila je temnota jeskyně.

— 117 —

* * *

Nejdřív Lief nic neviděl, ale došlo mu, že jeskyně je temná jen

ve srovnání s oslepujícím světlem venku. Postupně začal rozeznávat

obrysy draka, siluety svých přátel i stěny obrovské jeskyně zahalené

v pavučinách.

Země byla pokrytá silnou vrstvou prachu, ale pod nánosem záři-

la jako skály venku. Takže kdysi dávno byla tahle jeskyně doupětem

nestvůry, která bydlí na ostrově — toho zvířete, které teď řvalo ven-

ku, nebo možná byla domovem jeho předků.

Liefovi v uších pulzovala píseň Západní sestry, nesoucí se ze

zadní části jeskyně.

Ale slyšel také draka. Stál blízko něj. Slyšel, jak mu tluče srdce.

Slyšel jeho syčivý dech.

Za ním klopýtali a sténali jeho společníci.

Lief si olízl rty. Jasmíno, Bardo. Dál už nechoďte,“ dostal ze se-

be skřehotavým hlasem, který zněl jemu samotnému cize. „Dál už

půjdeme s drakem sami.“

Barda ani Jasmína neodpověděli. Ale stále ho následovali.

Ztěžka postupoval dál. Každý krok byl vyčerpávající. Každé na-

dechnutí ho bolelo.

Držel v ruce meč, ale pochyboval, že dokáže zvednout paži.

Zdálo se mu, jako by píseň Sestry pronikla každou kostí, každým

svalem jeho těla, otrávila mu krev a rozlévala mu po těle bolestnou

ochablost.

Náhle uviděl konec jeskyně.

Liefovi přeběhl mráz po zádech. Krčila se tam nejasná silueta.

Zastíněná bledá postava, která byla zdrojem toho zvuku, zdrojem zla,

zdrojem jedu.

Vší silou se snažil pokračovat kupředu a připravoval se na to, co

uvidí.

Pak ucítil, jak se drak zachvěl. Slyšel, jak se mu hlasitě rozbuši-

lo srdce.

A uviděl, komu patří ten bledý obrys před nimi.

Byl to muž sedící na trůnu vytesaném z kamene — muž tak sta-

rý, že se zdál skoro průhledný. Na prsa mu splýval dlouhý bílý plno-

— 118 —

vous. Bílé vlasy mu sahaly až po pás. Hrubé šaty byly zasedlé stářím

a prachem. Vznášely se kolem něj pavučiny. Pavučina zakrývala i

jeho vyzáblou tvář, zalepovala mu oční víčka a pokrývala kostnaté

ruce, které spočívaly na opěrkách.

Ale byl živý. Mělký dech rozechvíval pavučinky, jimiž měl po-

tažené vyprahlé rty.

A Západní sestra se skrývala uvnitř něj. Z jeho chatrné hrudi

proudilo čiré zlo.

Liefovi hučelo v hlavě. Nemohl dýchat. Slyšel, jak mu za zády

zařinčel o zem Bardův meč.

Muž otevřel oči pod závojem pavučin.

Zamlklý kalný pohled se na okamžik upíral na Liefa. Pak se

kousek přenesl a spočinul na drakovi. Muž otevřel bledá ústa a vlák-

na pavučiny se zpřetrhala. Ozval se hlas podobný šustění suchého

listí.

„Veritasi.“

Drak se celý třásl.

„Dorane,“ zasyčel.

Liefovi vyskočilo srdce až do krku. Najednou mu hlavou prolét-

ly vzpomínky na zlý, škodolibě radostný hlas Pána stínů.

Toho povýšence stihl osud, jaký si zasluhuje…

Ochromený hrůzou, jakou nikdy nepoznal, Lief hleděl na zmu-

čenou bytost starce na trůnu.

Tak tohle je osud toho povýšence, který se opovážil překazit

plán čtyř Sester. Tohle byl trest pro Dorana Drakomila. Kouzla Pána

stínů ho zotročila a odsoudila ke staletím položivota, kdy střežil prá-

vě to zlo, které se pokoušel zničit.

Šedé oči se pohnuly a pohlédly do těch jeho. Rty se otevřely. A

znovu z nich vyšel ten sotva patrný, chraplavý hlas.

„Ty — máš na sobě Kouzelný pás Deltory. Jsi —král.“

„Ano,“ řekl Lief. Jsem Lief, syn Endona a Šarn, Adinův násled-

ník.“ Stěží dokázal mluvit. Síla Západní sestry ho srážela k zemi. Ale

srdce ho bolelo lítostí a vztekem zároveň, když hleděl do těch trpí-

cích očí. Přinutil se pokračovat. „A ty jsi Doran Drakomil, milovaný

rody v podzemním světě, spasitel deltorských draků. Ten, jehož ma-

pa mě dovedla až sem.“

— 119 —

Doranovi se zachvěla víčka. Jako by mu v očích vzplála malinká

jiskřička.

„Čtyři Sestry…“ zašeptal.

„Už zbývají jenom dvě,“ pravil Lief. „Západní a Jižní sestra.“

„Západní sestra je ve mně,“ zasípal Doran. „Zabij mě a zničte ji,

protože já nemohu.“

„Ne!“ zasténal Veritas. „Ne, Dračí příteli!“

Šedé oči zvroucněly. Suché rty se usmály.

„Tohle není život, ale živoucí smrt, můj příteli,“ namítl Doran

laskavě. „Pro mě by skutečná smrt byla největším darem. Odepřel

bys mi ji?“

Drak svěsil hlavu.

„Zemřu s vědomím, že můj život nebyl marný,“ hlesl Doran.

„Zemřu s vědomím, že Nepřítel možná bude konečně poražen. A

zemřu šťastný, když vím, že žiješ, Veritasi. Ty a tvůj druh…“

Hlas se mu vytratil. Ve vybledlých očích jako by se zračil zma-

tek. „Ale… už zapomínám,“ řekl. „Tohle je území diamantu. Kde

je…?“

„Zdejší drak je mrtvý,“ odpověděl Veritas netečně.

Po Doranově staré tváři přelétl stín zármutku. „A tak, navzdory

všemu, její rod vymřel,“ povzdechl si. „Dal bych cokoli za to, aby se

to nestalo.“

Lief už to nemohl vydržet. Vsunul ruku do kapsy a vytáhl dračí

mládě. Připadalo mu větší a těžší než předtím.

Mládě vydalo tichý, nespokojený zvuk, ale neprobudilo se, když

ho Lief zvedl tak, aby ho Doran viděl.

Ametystový drak se neklidně pohnul.

Doranova tvář se však proměnila. Úleva a láska rozjasnila jeho

oči, když hleděl na malé třpytivé stvoření v Liefových rukou.

„Pospěš si, Veritasi, prosím tě,“ řekl najednou. „Dej mi svůj

dar… teď hned…“

Ametystový drak se k němu naklonil.

„Sbohem, Dorane,“ zasyčel drak tiše. „Zase se uvidíme, na mís-

tě nad mraky. Tam budeme mladí a budeme zase společně létat.“

„Veritasi, můj opravdový příteli, budeme,“ vzdechl spokojeně

muž.

— 120 —

Drak se přiblížil a skláněl krk, dokud hlavou nezakryl postavu

na trůnu. Na okamžik zaváhal, pak se zhluboka, roztřeseně nadechl.

Když ustoupil, Doranova tvář byla klidná, jako by muž spal, a

vlákna pavučiny kolem jeho úst se už nehýbala.

„Co…?“ ozvala se přidušeně Jasmína.

Je pryč,“ zašeptal drak. „Vzal jsem mu dech, jak si přál.“

Stařičké tělo na trůnu, konečně osvobozené od svého otroctví, se

začalo rozpadat. Na zem se skutálelo několik mincí, stříbrná čutora a

zvláštní barevný kámen, to když se Doranovy šaty, vlasy, svaly a

kosti rozpadly v prach. Ale ta hrůza, která se v něm skrývala, se ne-

rozpadla.

Na vytesané skále zůstala ležet pulsující, rosolovitá smetanově

bílá věc protkaná růžovými a šedými žilkami.

Z beztvaré věci proudila zloba a její píseň šířila jed, nenávist,

zkázu a zoufalství.

Konečně našli Západní sestru.

— 121 —

19. PŘÍSAHA

rak zařval a v tom ohlušujícím zvuku byla všechna zlost,

zármutek a nenávist jeho ztrápeného srdce. Z vyceněných

D čelistí mu prýštil oheň a měkká věc na kamenném trůnu se

kroutila a scvrkávala ve fialovém plameni.

Lief stál s diamantovým mládětem schovaným v ohbí paže a se-

vřel ametyst. Omámený horkem a strachem cítil dávnou moc draho-

kamu, jak jím proudí a předává zvířeti další sílu.

Veritas řval a řval, dokud nebyl celý trůn v jednom ohni. Bez-

tvará věc ztmavla a začalo se z ní kouřit. Cévky proplétající její po-

vrch naběhly. Tlumené zvonění zakolísalo a přerostlo do ohlušující-

ho pištění.

Lief pevně zavřel oči a přitiskl rozpálenou tvář na drakovy šupi-

ny.

Vřískot náhle přestal. Drak také utichl. Jeskyní se rozléhalo ti-

cho, děsivější než předchozí hluk.

Lief cítil, jak se zvíře zhluboka nadechlo. Uslyšel dlouhé, tlu-

mené syčení a ucítil poryv žáru tak silného, že padl na kolena.

Ozvalo se pronikavé prasknutí. Otevřel oči, až když syčení zača-

lo slábnout a nakonec nadobro utichlo.

Trůn se rozlomil na dva kusy. A kde předtím ležela Západní

sestra, teď zůstala na skále jen tmavě šedá skvrna.

„Tak to bychom měli,“ prohlásil Veritas věcně. „Liefe, posbírej

věci Dračího přítele. Nesmí tady zůstat. A ani my ne. Teď, když je

zlo pryč, ta bestie venku se bude znovu domáhat svého doupěte.“

Lief se neohrabaně postavil. Dračí mládě se mu protáhlo v náru-

čí a zívlo.

Ploché fialové oči zamrkaly.

„Ty nikdy nepoznáš Dračího přítele, diamantový dráčku,“ řekl

Veritas. „Ale díky tobě bylo jeho poslední vydechnutí radostné a to ti

také jednou budu vyprávět.“

* * *

— 122 —

Ani ne za minutu drak vylétl z jeskyně s Liefem, Bardou a

Jasmínou sedícími na jeho krku. Dračí mládě bylo znovu bezpečně

schované v Liefově kapse. Filli pod Jasmíniným límcem ani nebyl

vidět. Ale Krej letěl pod dračími křídly a zlaté oči upíral dolů, při-

praven okamžitě zaútočit.

Nebylo třeba. Netvor z ostrova se během boje se Západní

sestrou stáhl z vrcholku a teď se teprve plazil zpátky na římsu před

jeskyní.

Když vyletěli, zařval, ale nedokázal se k nim včas natáhnout,

aby jim ublížil. Naposledy ho viděli, když zmizel v jeskyni, doupěti

svých předků a konečně zase součásti svého panství. V mžiku je pus-

til z hlavy.

„Měl jsi pravdu, Liefe,“ křičela Jasmína přes prudký vítr, když

se vznášeli nad Červeným ostrovem a přes průliv. „To zvíře nebylo

Ava. Ava je támhle — před svým obchodem! Ale co to dělá?“

Lief se podíval Jasmíně přes rameno. V dálce uviděl, jak se

Avin péřový plášť třepotá ve větru, zatímco pospíchá k zadní části

stavení. V jedné ruce nesla veliký pytel a za sebou táhla tři batohy.

„Ta mrcha!“ zakřičel Barda. „Vycítila, že jsme unikli z ostrova!

Prchá a bere si s sebou naše věci! V kůlně za domem má schovanou

dobrou loďku, na to se můžete spolehnout. Vidíte? Dveře zůstaly

otevřené!“

Lief se nezmohl na odpověď. Právě viďěl něco, co Barda ne.

Přímo před nimi byla hned za špičkou výběžku zakotvená Štěstěna.

Cítil, jak se něco hluboko uvnitř něj třese. V tutéž chvíli si s

hrůzou uvědomil, že drak ztrácí výšku. Lapal po dechu vyčerpáním.

Ještě kousíček, Veritasi!“ naléhal.

„Zku-sím-to,“ oddechoval ztěžka drak. Ale už když to říkal, kle-

sal stále níž.

Členitý obrys lodi se zvětšil. Lief zavřel oči a zatajil dech, když

ji míjeli.

Zdálo se mu, že drak zase o kousek klesl. Pak ucítil ve tváři

spršku vody a prudce to s nimi cuklo.

Lief otevřel oči. Hlava se mu zatočila úlevou, že už jsou na sou-

ši. Sklouzl drakovi z krku.

— 123 —

Jeho společníci slezli dolů chvilku před ním. Oba právě utíkali

za Avou a volali, aby zastavila. Lief a se zmocnil příšerný pocit zlé

předtuchy. „Bardo! Jasmíno! Ne!“ volal na ně. Ale oni ho neslyšeli.

Letmo pohlédl na Veritase a poznal, že drak mu nemůže pomoci.

Ležel na místě, kde přistáli, a oči měl pevně zavřené.

Lief se rozběhl. Vyděšeně sledoval, jak Jasmína doběhla Avu a

chytila ji za paži. Ava se prudce otočila. A pak spatřil záblesk oceli.

V okamžiku se role obrátily. Jasmínu držela kostnatá paže ko-

lem krku a tiskla jí hrot nože k hrdlu.

Ten pohyb byl až příliš povědomý. S úlekem Lief sledoval, jak

jí péřová kapuce sklouzla z hlavy.

Odhalená, smrtelně bílá tvář byla napudrovaná až po rty. Ve vět-

ru vlály dlouhé hnědé vlasy. Ale oči už nezakrývala černá hedvábná

páska.

A ty planoucí falešné oči byly oči Smíška Jacka. „Stát, nebo ta

dívka zemře!“ zavrčel. Lief s Bardou se zarazili, jako by přimrzli k

zemi. Filli vystřelil Jasmíně zpod límce a kousl muže do zápěstí. V tu

samou chvíli ho Krej klovl ostrým zobákem do hlavy.

Ale Smíšek Jack nehnul brvou. Možná ty útoky ani nezaregis-

troval. Lief si všiml jen těžkého, studeného potu, který mu rozpouštěl

pudr na obličeji a způsobil, že mu z vlasů začala stékat barva.

Ten muž byl vyděšený k smrti. A tím byl ještě nebezpečnější

než kdy jindy.

„Pusť ji, Jacku!“ vykřikl Lief. „Nech ji jít a my necháme jít tebe.

Můžeš utéct a schovat se, kam budeš chtít!“

Z kůlny se ozvalo pronikavé zařehtání neklidných koní.

Jasmína vykřikla a začala se vzpínat. Kostnatá paže ji sevřela

ještě pevněji a pod špičkou nože se objevila krev.

„Pusť ji, Smíšku Jacku!“ vykřikl znovu Lief a snažil se Jasmínu

přimět, aby se nehýbala. „Nemáš času nazbyt, abys tu s ním plýtval.

Tvůj zlý pán ti přikázal, abys zajistil, že zemřeme dřív, než vůbec

vkročíme na Ostrov smrti. Přišel jsi, i když jsi měl strach z tohoto

pobřeží, protože jsi svého pána zklamal na severu a musel jsi získat

zpátky jeho přízeň.“

Smíšku Jackovi zaplály oči, ale neřekl nic.

— 124 —

Lief ještě pokračoval: „Ale teď jsi selhal a zklamal Pána stínů

znovu. Západní sestra je zničena a on se to brzy dozví. Jestli tě najde,

už tě nic nezachrání!“

Smíšek Jack najednou vytřeštil svoje falešné oči a Liefovi se

udělalo zle, když v nich spatřil jiskřičku naděje.

„Uzavřeme obchod, králi,“ vyprskl Smíšek Jack. „Život tvojí

malé kamarádky za Kouzelný pás Deltory — jedinou věc, která mě

ještě může zachránit.“

Lief zaváhal. Pak svěsil hlavu, jako by prohrál, a Pás si roze-

pnul. Položil ho na zem a ustoupil o krok.

„Výborně,“ přikývl. „Vem si ho. Jen pusť Jasmínu.“

Ale začal ztrácet naději, když Smíšek Jack zakroutil hlavou.

„Och ne,“ ušklíbl se pohrdavě. „Myslíš si, že jsem hlupák,

abych se nechal oklamat takovou lstí? Vím, že se toho prokletého

Pásu nemůžu dotknout, aniž by se mi něco nestalo.“

Ustoupil o krok a Jasmínu táhl s sebou. Volnou rukou zašmátral

za sebou uvnitř přístřešku na čluny. Když našel, co hledal, zlostně s

ní trhl.

S klapotem kopyt pomalu vyšli čtyři černí koně a táhli za sebou

těžký vůz. Jack jim vynadal a znovu zatahal za uzdu toho, který stál

nejblíže, dokud nevyjel celý vůz ven.

Dotáhl Jasmínu k vozu a prudce otevřel dveře. Vytáhl něco, co

vypadalo jako balík hadrů, a hodil to před sebe na zem.

Věc zasténala. Byla to surově svázaná hubená žena, třesoucí se

zimou. Měla bíle napudrovanou tvář a hnědé zacuchané vlasy. Ve

tváři jí zářilo bělmo slepých očí.

„Moje bezcenná sestra Ava,“ zavrčel Smíšek Jack. „To kvůli ní

mi přikázali sem přijet a ujistit se, že se o tom můj bratr Tom dozví.

Můj pán tušil, že Tom vám dá vědět a pokusí se vám pomoci pro-

střednictvím Avy. Vždycky se cítil spoluodpovědný za moje činy,

ačkoli předstírá, že to tak není.“

Pohrdlivě se zasmál.

„Tím mi báječně nahrál! K čemu bylo Avino proslulé nadání,

když ucítila, že se blížím? Nemohla se přede mnou ochránit. A tak

jsem se za ni vydával. Oblečený v jejím odporném hábitu jsem čekal,

— 125 —

až za mnou sami přijdete. Jejím jménem jsem vám dal radu, která vás

měla poslat na smrt!“

„Ale tvůj plán selhal, Jacku,“ zašeptala žena na zemi. „Viděla

jsem, že se to stane. Varovala jsem tě…“

Smíšek Jack ji umlčel surovým kopancem. Nespouštěl z Liefa

oči a teď se mu ústa roztáhla do známého úšklebku připomínajícího

smrtku.

„Nechal jsem Avu naživu pro případ, že by mi ještě mohla být

užitečná,“ pokračoval. „A teď, jak se zdá, může být. Zapni jí Pás

kolem beder. Ponese ho, dokud nedorazím na místo, kde se jí budu

moci zbavit — vyřeším tak dvě mrzutosti najednou a získám zpátky

přízeň svého pána.“

„Pozor, bratříčku,“ zamumlala Ava a nevidoucí oči se jí zalesk-

ly. „Cesta, kterou ses vydal, vede ke zkáze. Vidím kolem tebe smrt a

hnilobu.“

„Opravdu?“ ušklíbl se Smíšek Jack. „Šetři si své triky pro ty, na

koho zabírají, drahá sestro.“

Lief ucítil smrtelné mrazení. Pohlédl Bardovi do tváře tvrdé jako

železo. Pohlédl Jasmíne do očí, jasných jako zelený oheň. Pak se

setkal s falešným pohledem Smíška Jacka.

„Nemůžeš vyhrát, Jonáši Gante,“ řekl tiše.

Smíšek Jack sebou cukl. „Neříkej mi tím jménem,“ zavrčel.

„To jméno jsi používal, když ses už kdysi pokoušel o stejnou

lest,“ pokračoval Lief stále tím samým laskavým, vyrovnaným tó-

nem. „Vzpomeň si, co se pak stalo, a věz toto: nedám ti Kouzelný

pás Deltory ochotněji, než by Zrzavý Han zhasl Světlo Špičáku. A

Jasmína mě nepožádá, abych zradil svůj lid, stejně jako Vera nepo-

žádala svého otce, aby porušil přísahu.“

Úšklebek Smíška Jacka se vytratil. Barva na vlasy smíchaná s

potem mu stékala po tváři a zanechávala tmavé stopy v bílém pudru,

který mu maskoval obličej.

„Vzpomeň si na lekci, kterou jsi dostal na Špičáku,“ řekl Lief a

neuhnul očima ani o milimetr. Jsou věci, které čestní lidé neudělají,

ať jim hrozíš čímkoli.“ Zvedl Pás a znovu si ho zapnul kolem beder.

Na okamžik Smíšek Jack prostě jen zíral. Pak si odplivl.

— 126 —

„Tak ať,“ odfrkl si. „Když nemůžu mít Kouzelný pás Deltory,

vyměním život té dívky za bezpečnou cestu odsud. Říkáš, že jste

čestní lidé. Jestli je to pravda, nebudete mě pronásledovat, ať půjdu

kamkoli.“

„Nebudeme,“ slíbil mu rozhodně Lief a nevšímal si Jasmíniných

očí, které sklíčeně těkaly ke koním. „Přísahám.“

Jasmína se divoce vzpírala a nevšímala si dusivého sevření ko-

lem krku. Sápala se po svém oblečení, jako by se snažila vytáhnout

dýku. Z kapes jí vypadlo několik věcí — hřeben, sklenička masti a s

měkkým zacinkáním měšec od Gnómů z Hory.

„Ach,“ vydechl Smíšek Jack. Popadl váček s penězi a s širokým

úsměvem ho potěžkal.

Je myslím spravedlivé, když mi zaplatíte za mé nepříjemnosti,“

prohlásil spokojeně. „Takže tohle zlato je teď moje. Jenom moje.“

A najednou všechno jakoby strnulo.

Lief zatajil dech. Jasmíně zablesklo v očích znamení krutého ví-

tězství.

Smíšku Jackovi ztuhl úsměv. A pak se k němu přes vodu donesl

jeho vlastní hlas, který se rozléhal přes vzdálenost dlouhých let.

Všechno zlato je vaše, má věrná posádko… Jestli si vezmu jedi-

ný zlaťák pro sebe, já sám půjdu veslovat. Přísahám to na svou duši!

Tvář se mu proměnila. Nebyl schopen tomu uvěřit. Hleděl na

měšec ve své ruce a vykřikl.

Pak zmizel a jediné, co po něm zůstalo, byl Avin péřový plášť,

který neslyšně sklouzl k zemi.

Lief se honem roztřeseně otočil a pohlédl do míst, kde naposled

spatřil Štěstěnu. Loď byla stále vidět. Byla velmi blízko. Ale už ne-

byla opuštěná, už nebyla nehybná a tichá.

Slyším tvá slova, Jonáši Gante, a budeš jimi vázán…

Ten zvonivý hlas patřil Veře. Dřevěná panna na přídi se otočila

a jasnýma, malovanýma očima pohlédla na muže s tváří smrtky, kte-

rý se vyděšeně plácal na palubě. A bez dojetí, tvrdá jako dřevo, z

něhož byla vyrobena, sledovala, jak se po něm sápají hnijící ruce a

stahují ho dolů.

— 127 —

20. STAŘÍ KAMARÁDI

a okamžik se rozhostilo naprosté ticho. Pak se ozvalo skřípa-

vé zasténání, vrak Štěstěny se pomalu naklonil a začal se

N potápět. Když loď klesala pod hladinu, Lief si všiml, že je

příď prázdná. Dřevěná panna zmizela.

Uslyšel za sebou podivnou směsici zvuků — šeptání připomína-

jící zvuk padajícího písku, frkání koní, klapot kopyt a Jasmínin hlasi-

tý radostný křik.

A když se otočil, viděl, že vůz se rozpadl v prach a mezi věcmi

Smíška Jacka stáli tři koně a hrabali kopyty o zem, sotva schopni

uvěřit, že jsou volní.

Jenom jeden kůň, ten nejmenší, zůstal černý. Druhý byl silný

hnědák, poslední medově zlatý, se smetanově bílou hřívou i ocasem.

Zahrabal kopytem a radostně na Liefa zařehtal.

„Zlatko!“ zašeptal Lief a nevěřícně natáhl ke kobyle ruce. „Be-

lo! Šípe! Jak…?“

Pak zakroutil hlavou. Věděl, že nikdy přesně nezjistí, jak Smí-

šek Jack přišel ke koním, které společníci naposledy viděli na kraji

Lesů hrůzovlády. Zlatka, Bela a Šíp jim to neuměli říci a strážní,

kteří za ně byli zodpovědní, byli všichni mrtví.

Možná Smíšek Jack našel koně zaběhlé. Nebo je spíš chytil ně-

jaký vesničan a později byl donucen dát je lichváři jako splátku své-

ho dluhu.

Vlastně to bylo jedno. Důležité bylo, že strádání v rukou Smíška

Jacka skončilo.

Obrátil se k Jasmíně, která šťastně objímala Šípa. Teď už věděl,

proč měla strach o koně Smíška Jacka.

„Tys věděla, že ti koně jsou naši, Jasmíno,“ neudržel se Lief.

„Věděla jsi to od chvíle, kdy jsme viděli vůz Smíška Jacka u Trych-

týře, cestou k Bráně stínů!“

„A neřekla jsi nám to!“ zvolal Barda. Řezal Avě pouta a pomá-

hal jí vstát, zatímco Bela se mu sametovým čenichem otírala o rame-

no.

— 128 —

Jasmína pokrčila rameny. „Neviděla jsem důvod, proč byste se

měli trápit tak jako já,“ odpověděla. „Tenkrát jsme nemohli udělat

nic pro jejich záchranu.“

Zakroutila hlavou a oči jí při té nešťastné vzpomínce potemněly.

„Ale chtěla jsem vám to říct. Bolelo by mě nechat napospas

Smíšku Jackovi jakékoli zvíře. Ale byla to opravdová muka, zane-

chat naše vlastní tři koně…“

Tři koně…

Lief se vyplašeně rozhlédl kolem. „Ale tady byli čtyři!“ vykřikl.

„Kde je ten poslední?“

„Tady,“ ozval se chraplavý hlas zpoza koní.

Vtom uviděli nejistě vstávat velikého muže s drsným zrzavým

plnovousem a očima modrýma jako moře.

V tu chvíli pochopili, jak Smíšek Jack využil převážnou část ča-

rodějných sil, které mu dal jeho podlý pán. Zneužil je pro vlastní

zášť — aby se pomstil odvážlivci, který se postavil jeho vůli.

Všichni poznali muže, který se teď před nimi sotva držel na no-

hou. Byl to Zrzavý Han, poslední strážce Světla Špičáku.

* * *

Mnohem později, když si všechno povyprávěli, byli Bela, Zlatka

a Šíp po nakrmení ustájeni v přístřešku pro čluny a Zrzavý Han s

Avou vděčně usnuli v její chalupě. Lief, Barda a Jasmína seděli s

ametystovým drakem venku a hleděli na moře. Mládě diamantového

draka se posadilo vedle nich a poprvé v životě si pochutnávalo na

čerstvé rybě.

Slunce právě zapadalo, když Lief otevřel Doranovu stříbrnou

čutoru. Čutora byla po okraj naplněná pískem. A uvnitř písku, jak

Lief čekal, byl smotaný útržek pergamenu — čtvrtá a poslední část

Doranovy mapy.

Lief nevěřícně zakroutil hlavou. Byl si jistý, že Jižní sestra bude

ukryta v nějaké divočině, na nějakém opuštěném místě. Ale nebylo

to tak. Je v Del, ve městě, kde jejich putování začalo!

„Není divu, že ubohý Josef je napůl šílený strachy,“ zamumlala

Jasmína. „Pokud uhodl, že čtvrtá Sestra je v Del…“

— 129 —

„Tím si nemůžeme být jistí,“ přerušil ji Barda. „Možná jen vytu-

šil, že naším třetím cílem je Ostrov smrti. Podle Liefa Josef zná kr-

vavé lilie a masomorky na rudém ostrově. To samo by pro něj bylo

dost znepokojivé.“

„Josef ví, kde je Jižní sestra,“ namítl Lief. „Spočítal si to. Jako

jsme si to mohli odvodit i my.“

Vytáhl další tři části mapy a poskládal je na skále dohromady.

„Vidíte?“ řekl a ukázal postupně na jednotlivé značky Sester.

„Východní sestra se skrývala v Dračím hnízdě, nejvýchodnějším

bodě Deltory. Severní byla v Bráně stínů, nejsevernějším místě Del-

tory. Západní sestra byla na Ostrově smrti, našem nejzápadnějším

výběžku…“

„A Jižní sestra je v Del, deltorském nejjižnějším bodě,“ dokončil

zamračeně Barda. „Ano, chápu. Nepřítel nic nenechal náhodě. Ob-

klíčil zlem celou zemi.“

Chvíli mlčky seděli. Slunce zapadající za obzor zbarvilo nebe do

červena.

Barda zašátral v kapse a vytáhl malou záhadnou krabičku.

„Aspoň se teď můžu dívat na moře, aniž bych se musel bát, že uvi-

dím Štěstěnu,“ prohodil.

„Nemyslím, že nás kdy pronásledovala,“ namítl Lief. „Proná-

sledovala Smíška Jacka. A teď ho dostihla, navždy.“

— 130 —

Trhl sebou při vzpomínce na to, jak napůl shnilé ruce stahovaly

Smíška Jacka dolů. Snažil se nepodívat na Jasmínu.

„Nelituju toho, co jsem udělala,“ řekla vzdorovitě. „Byla to jeho

volba: sebral to zlato a prohlásil ho za své. Já jsem si jenom vzpo-

mněla, co jste mi říkali o jeho přísaze, a zařídila jsem, aby si toho

měšce všiml.“

„A to bylo velké štěstí,“ poznamenal Barda, zatímco si líně po-

hrával s krabičkou. „Kdyby ten zloduch utekl, nevzal by si s sebou

jenom naše koně, ale i Zrzavého Hana. Teď se Světlo Špičáku může

zase rozsvítit. A Veru jsme vysvobodili z prokletí. Může odpočívat v

pokoji.“

„Stejně jako Dračí přítel,“ zamumlal ametystový drak, který se

probral. „Ano. Vedli jsme si dobře. Tohle je dobrý konec.“

„Obávám se, že pro nás to ještě není úplný konec,“ podotkl Lief

stručně. „Máme ještě nějakou práci.“

Pohlédl před sebe na čtyři části mapy rozložené na skále. Jako

by se v šeru značka Sestry vedle Del kroutila jako had.

Najednou byl unavený do morku kostí. V jeho vyčerpaném

mozku se to hemžilo otázkami, na které neznal odpověď.

Co když poslední překážku nezdoláme? pomyslel si. Co když

jsme zachránili celý zbytek království, ale nedokážeme zachránit

svůj domov? Jak je možné, že čtvrtá Sestra je v Del? Kde může být

proboha ukrytá? Jak ji vůbec začneme hledat? A proč mám stejně

jako Josef pocit, že je tu něco, co mi stále uniká? Nějaké další tajem-

ství…

Barda si překvapeně odfrkl a podal mu záhadnou uzamčenou

krabičku. Z vyřezávaného boku krabičky trčela třetí malá západka.

„Nemám ponětí, jak jsem to udělal!“ stěžoval si Barda a zatahal

za víčko krabičky. „A podívejte se na tohle! Už jsem našel tři zámky,

a pořád se neotvírá. Prokletá věcička! Měl jsem ji hodit do moře!“

„Kdybys to udělal, litoval bys,“ řekl drak moudře. „Nikdy by ses

nedozvěděl, co je uvnitř.“

Barda něco odvětil. Ale Lief si všiml, že strčil krabičku zpátky

do bezpečí kapsy.

— 131 —

Zítra to zkusí znovu, napadlo Liefa. Ať říká cokoli, bude to

zkoušet, dokud neotevře všechny zámky a neodhalí všechna tajem-

ství. Ale prozatím to pustil z hlavy.

Napadlo ho, že by měl udělat to samé. Pomalu posbíral čtyři

útržky mapy a odložil je.

„Výborně,“ zajásal Veritas.

Lief na něj překvapeně pohlédl.

„Někdy je čas plánovat, jindy čas jednat a pak čas odpočívat,“

vysvětlil mu drak. Je dobré vědět, kdy který nastal.“

Oči se mu v přítmí zaleskly jako tmavě fialové hvězdy. Lief

pomalu ucítil, jak se mu uvolňují napjaté svaly.

Zaznamenal, jak si mládě diamantového draka přelezlo blízko k

němu a uložilo se ke spánku co nejblíže ke Kouzelnému pásu.

Tohle je noc odpočinku, pomyslel si. Zítra přijde plánování. A

potom — pojedeme do Del. A tam, kde tohle všechno začalo, to také

skončí.

Potom už nemyslel na nic, jen seděl a sledoval širé moře, zatím-

co přicházela tichá noc.

— 132 —

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Australia Pty Limited

v roce 2004.

(www.scholastic.com.au)

Grafická koncepce Kate Rowe

Ilustrace na obálce Marc McBride

ISBN 1 86504 615-9 (Scholastic Australia)

Text and graphics copyright © Emily Roddaová, 2004

Cover illustrations copyright © Scholastic Australia, 2004

Copyright © Scholastic Australia Pty Limited, 2004

Z anglického originálu Isle of the Dead série Deltora Quest 3

přeložila Olga Zumrová.

Grafická úprava obálky Nataša Vaňková

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Štěpán Šimek

Odpovědná redaktorka Helena Škodová

Technická redaktorka Daruše Singerová

Vydalo Nakladatelství Fragment,

Radiová 1122/1, Praha 10,

jako svou 1288. publikaci.

1. vydání, 2007

Sazbu zhotovilo Nakladatelství Fragment, s. r. o.

Vytiskl Finidr, s. r. o., Český Těšín

České vydání © Fragment, 2007

Translation © Olga Zumrová, 2007

Beletrie pro děti a mládež / Fantasy, sci-fi, horory

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být

rozšiřována bez písemného svolení majitelů práv.

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN 978-80-253-0399-3 (1. vydání, 2007)

— 133 —

DELTORA JE ZEMÍ

NESTVŮR A KOUZEL…

S pomocí tajemného kouzla posledních

deltorských draků Lief, Barda a Jasmína

našli a zničili dvě ze Čtyř sester,

zlých výtvorů Pána stínů, které zaplavují

Deltoru svým jedem. Společníci vědí,

že hladovějící obyvatelé království

již dlouho nevydrží snášet utrpení,

a tak pospíchají k dalšímu cíli

na divokém západním pobřeží.

Ale Pán stínů už odhalil směr jejich

putování a záhadným způsobem se dovídá

o každém jejich kroku. Čekají na ně

děsivé nástrahy z přítomnosti i minulosti.

Ale největší ze všech překvapení se skrývá

v doupěti zuřivého Kobba na pustém

Ostrově smrti.

DELTORA 3

3. díl

— 134 —