— 1 —

EMILY RODDA

DELTORA

BRÁNA STÍNŮ

FRAGMENT

— 2 —

— 3 —

SÁGA DELTORA 1

1 * Lesy hrůzovlády

2 * Jezero prokletí

3 * Město krys

4 * Poušť zkázy

5 * Hora děsu

6 * Labyrint bestie

7 * Údolí ztracených

8 * Návrat do Del

SÁGA DELTORA 2

1 * Jeskyně strachu

2 * Ostrov přeludů

3 * Země stínů

SÁGA DELTORA 3

1 * Dračí hnízdo

2 * Brána stínů

3 * Ostrov smrti

4 * Jižní sestra

— 4 —

OBSAH

1. Varování

2. Sever

3. Maskonoši

4. Překvapivá nabídka

5. Šťastné údolí

6. Záhady

7. Přízrak

8. Triky

9. Hrůzná noc

10. Včely

11. Stopy

12. Pronásledování

13. Trychtýř

14. Jedno, nebo druhé

15. Průsmyk

16. Brána stínů

17. Hrad

18. Strážce

19. Severní sestra

— 5 —

Předchozí vyprávění…

Lief, Barda a Jasmína se vydali na tajnou výpravu, aby našli a

zničili Čtyři sestry, ďábelské výtvory Pána stínů, které svým jedem

pomalu, ale jistě vysávají z Deltory veškerý život.

Pánovi stínů se podařilo vyhubit skoro všechny draky, takže na-

konec zůstal na území každého z drahokamů vždy jen jediný. Nej-

slavnější deltorský cestovatel Doran je přesvědčil, aby se skryli,

usnuli a čekali, dokud je nezavolá král s Kouzelným pásem.

Po vymizení draků Pánovi stínů nic nebránilo, aby do Deltory

umístil Čtyři sestry. Sestry mohou být zničeny jedině v případě, že se

síla draka spojí se silou drahokamu v Kouzelném pásu.

Topasový drak se už probudil. S pomocí útržku starodávné mapy

a rubínového draka společníci v Dračím hnízdě poblíž přímořského

města Smetkov našli a zničili Východní sestru.

Objevili také další útržek mapy, který jim napověděl, že druhá

Sestra se skrývá daleko na severu, v místě zvaném Brána stínů.

A teď čtěte dál…

— 6 —

1. VAROVÁNÍ

idé ze Smetkova tančili. Hrála hlasitá hudba. Prkenná podlaha

obrovské haly se otřásala dusotem stovek nohou.

L Venku byla tma. Podél hradeb města skučel studený vítr

a o pobřeží se tříštily vlny. Ale uvnitř obrovské haly bylo teplo a

světlo. Lidé měli co oslavovat.

Král Lief se svými společníky Jasmínou a Bardou byli ve Smet-

kově už celých deset dní. To samo o sobě byl důvod k oslavě. Ale

bylo v tom ještě něco lepšího. Během jejich pobytu začala pustá ze-

mě jako zázrakem vzkvétat a prázdné moře ožilo.

Rybářské lodě začaly přivážet tučné ryby. Lovci domů nosili

maso skoro každý den. Na polích konečně vyrazily silné, nové vý-

honky osení.

Najednou skončil dlouhý čas hladovění. Všude propukal nový

život. Dokonce se říkalo, že někdo viděl v moři nad Dračím hnízdem

červeného draka!

Lidé ze Smetkova nevěděli, jak nebo proč se tenhle zázrak stal.

Prostě se radovali. A nejvíc se veselili během poslední noci návštěvy

svého mladého krále.

V točícím se kruhu tanečníků uprostřed haly vypadal Lief stejně

bezstarostně jako všichni ostatní. Ale ve skutečnosti přemýšlel o

vážných věcech.

Jenom on, Barda, Jasmína a jejich přítelkyně Linda věděli, že se

země hojí, protože ji zbavili zlé věci, Východní sestry.

Jenom oni věděli, že cesta, na kterou se společníci vydají za

úsvitu, má skončit v Bráně stínů. Tam leží skrytá Severní sestra, kte-

rá šíří svůj jed a zpívá píseň smrti a zoufalství.

Hudba skončila hlasitým zařinčením činelů. Ve stejnou chvíli

Lief zahlédl Jasmínu, jak na něj naléhavě mává ode dveří. Na rameni

jí seděl Filli, skoro celý schovaný v jejích zacuchaných vlasech.

„Šli jsme na chvíli ven na vzduch,“ zašeptala Jasmína, když k ní

došel. „Podívej, co jsme našli!“

Vyklouzli ven. Na zábradlí verandy před halou seděli dva černí

ptáci, jejichž zlaté oči se leskly ve světle rozvěšených luceren.

— 7 —

Lief si je vylekaně prohlížel. Jeden z těch ptáků byl Krej, který

byl vždycky Jasmíne na blízku. Ale ten druhý…

„Ebony!“ zašeptal.

Ebony byla nejspolehlivější poštovní pták, kterého kdy Jasmína

vycvičila. Když byli ve Smetkově druhý den, přinesla Ebony zprávu,

ve které se Zmar dožadoval novinek. Odletěla zpátky do Del s no-

vinkami tak radostnými, že si v Del lepší přát nemohli.

Proč se vrátila tak brzy?

Jasmína mu podala pergamen, který sundala Ebony z nohy. Lief

okamžitě poznal Zmarovo písmo.

„Zmar se zbláznil,“ usoudila nahlas Jasmína. „Nebo… se po-

kouší psát básně? Pokud ano, nemá zrovna velké nadání. Tohle se ani

nerýmuje.“

Lief se zazubil při pomyšlení na Zmara jako básníka. „Básně se

nemusejí rýmovat,“ řekl. „Ale musejí dávat nějaký smysl. Zmar pou-

žil novou šifru.“

„No, nemá to hlavu ani patu,“ stála si za svým Jasmína. „Připa-

dá mi to prostě jako spousta nesmyslů o ptácích.“

— 8 —

Lief se zamračil nad lístkem. „Možná je to varování, abychom

chránili Kreje,“ zamumlal. „Zmar si myslí, že té noci, co se Krej vrá-

til do Del, ho někdo omámil. A musí mít pravdu. Krej si z té noci ani

z následujícího dne nic nepamatuje.“

„Já nepotřebuju žádné varování,“ odsekla Jasmína. „Nepotřebu-

ju obrázky ptáků vypouštěných z klece, aby mi připomněly, jaké měl

Krej štěstí, že unikl smrti.“

Liefa najednou něco napadlo. Spěšně přelétl zprávu očima.

„No jistě!“ zvolal. „Ten obrázek je klíč. Musíme vypustit ptá-

ky!“

Vytáhl z kapsy špaček tužky a přeškrtal v dopise některá slova.

„Vidíš?“ řekl. „Tohle ten obrázek znamená. Všechna slova, kte-

rá mají co dělat s ptáky — hejno, zpěv, vrabec a tak dál — musíme

vyškrtnout, aby nám zpráva dávala smysl.“

Jasmína začala číst proškrtaný text. „Utajení… v… cestujte.

Přátelům… starým… jen… věřte… — jenže tohle smysl nedává!“

Pak odhalila další malou lest a usmála se. „Pokud si nepřečteš

každou větu pozpátku!“ dodala.

Lief jí ale úsměv nemohl oplatit. Zamračeně přečetl slova ze

vzkazu nahlas.

„Cestujte v utajení. Věřte jen starým přátelům. Šušká se, že vás

zastaví. Víc zatím nevím. Tady to zvládnu. Hodně štěstí.“

— 9 —

Jasmína si nelámala hlavu s tím, co přimělo jejího otce poslat

takovou zprávu. Soustředila se na praktické záležitosti.

„Cestovat v utajení nebude snadné,“ prohlásila. „Každý ví, že

cestujeme po království. Všude nás budou ostražitě sledovat.“

„Pravda.“ Lief stále hleděl do Zmarovy zprávy. „A asi se o nás

dozvěděl i strážce Severní sestry. Pán stínů už určitě zjistil, že Vý-

chodní sestra byla zničena. Nemůže sice vědět, jestli jsme našli útr-

žek mapy, který nás navede k Bráně stínů, ale on nikdy neriskuje.“

Jasmína pomalu přikývla na souhlas. „A strážce severu má oči-

vidně spojence,“ řekla zamyšleně. „Zmar zaslechl nějaké zvěsti…

určitě by nemohly kolovat žádné zvěsti, kdyby do toho byla zaplete-

ná jediná osoba.“

Lief pohlédl dolů na Kouzelný pás. Zářilo v něm sedm velikých

drahokamů, topas s rubínem jasněji než všechny ostatní.

Moc Pásu zatím brání Pánovi stínů napadnout zemi, ale jeho ru-

ka se stále víc natahuje do Deltory, pomyslel si hořce. Nemůžeme

věřit usměvavým tvářím nebo oddaným slovům. Dokonce ani tady

ve Smetkově…

Ucítil malou, silnou ruku, která sevřela tu jeho. Zvedl hlavu a

pohlédl Jasmíne do zářivých očí.

„Pochybuji, že ve Smetkově máme nepřátele, ale nebudeme ris-

kovat,“ řekla, jako by mu četla myšlenky. „Odjedeme odsud hned —

dnes v noci. Pak… se vytratíme. Přestrojíme se a dáme si nová jmé-

na. Už jsme to jednou udělali. Pamatuješ?“

„Ano,“ zamumlal Lief. „Ale nemyslel jsem, že to někdy budeme

muset udělat znovu. V té době jsem nebyl král a Kouzelný pás ještě

nebyl úplný. Tehdy jsem si myslel, že pokud v našem hledání uspě-

jeme, budeme si už jen spokojeně žít. Neměl jsem ponětí, že ta noční

můra bude pokračovat dál a dál —“

Oba se prudce otočili, když se dveře haly s rámusem rozlétly.

Na verandu vyšli Barda s Lindou ze Smetkova.

„Linda vás viděla oknem,“ řekl Barda. „Co…?“

Zarazil se, když zahlédl pergamen v Liefově ruce. Jeho tvář

zvážněla. Pohlédl na Lindu.

„Budete chtít chvilku soukromí,“ řekla honem Linda. Otočila se,

aby se vrátila do haly.

— 10 —

Věřte jen starým přátelům.

„Ne, Lindo, zůstaň prosím,“ poprosil ji Lief. „Potřebujeme tvoji

pomoc.“

* * *

Ani ne o hodinu později z městských bran neslyšně vyklouzly

čtyři postavy. Tanec byl ještě v plném proudu, takže je nikdo neviděl

odejít.

A i kdyby je někdo viděl, pravděpodobně by první tři z nich ne-

poznal.

Pouze žena, která se otočila, aby za nimi zavřela brány, by mu

byla povědomá. Linda vypadala jako obvykle — vysoká a vzpříme-

ná, v koženém kabátě, kamaších a holínkách, vyholenou lebku poma-

lovanou pokroucenými červenými vzory.

Ovšem její přátelé teď vypadali úplně jinak.

Všichni na sobě měli šedivé, přiléhavé vlněné čapky a dlouhé

naolejované kabáty jako smetkovští rybáři a svoje charakteristické

rysy řádně zamaskovali.

Lief už na sobě neměl svůj plášť a Kouzelný pás Deltory měl

skrytý pod šaty. Jasmína si schovala vlasy pod čapku a tvář si umaza-

la, aby vypadala jako špinavý mladík. Barda si sestříhl tmavý plno-

vous na drsné strniště.

„Nebyl to žádný med, hrát za starých časů roli žebráka,“ reptal.

„Ale aspoň jsem tenkrát měl svůj plnovous. A nesmrděl jsem stole-

tou rybinou!“

Linda se zasmála. „Vaše oblečení je pěkně cítit, to připouštím.

Mám dojem, že se nikomu nebude chtít dlouho pobývat se zarostlým

Bobulou a jeho dvěma mladými synovci Rychlíkem a Sojkou.“

„To se bude Bobulovi, Rychlíkovi a Sojkovi náramně hodit,“

odpověděla Jasmína, ačkoli Filli, který se jí krčil na rameni a otíral si

čumáček, zřejmě nesouhlasil.

„Filli musí zůstat schovaný, Jasmíno,“ upozornila ji Linda. „A

Krej si bude muset držet odstup.“

— 11 —

„Já vím,“ povzdechla si Jasmína a pohlédla na černého ptáka,

který jí seděl na paži. „A cesta k Bráně stínů bude velmi dlouhá. Kéž

bychom ještě měli Zlatku, Belu a Šípa.“

„Koně už jsou nepochybně zpátky v Del,“ povzdechl si Barda.

„Ale možná bychom si na severu mohli koupit jiné.“

Linda užasle zakroutila hlavou. Koně byli ve Smetkově něco

nevídaného, protože tady lidé chodili všude pěšky, jakkoli to bylo

daleko.

„Díky za všechno, co jsi pro nás udělala, Lindo,“ řekl Lief, který

už toužil být pryč. „Ráno pošli Ebony zpátky do Del. A rubínového

draka se nemusíte bát, protože mi slíbil, že lidem ze Smetkova neu-

blíží — pokud ho nechají na pokoji.“

„To ukáže čas,“ řekla Linda uštěpačně. „Na dračí sliby bych

moc nesázela. Rubínový drak možná zůstal věrný Doranu Drakomi-

lovi. Ale to ještě neznamená, že zůstane věrný tobě.“

A právě v tom okamžiku Krej varovně zaskřehotal a něco jim

zakrylo hvězdy nad hlavou.

Rubínový drak proletěl přímo nad nimi. Rudé šupiny se třpytily

v měsíčním světle a údery jeho křídel byly hlasitější než vítr.

„Takže ta bestie už porušila svou přísahu!“ vykřikla zlostně

Linda a sáhla po oštěpu. „Myslí si, že využije oslavu, aby vyplenil

město!“

„Počkej!“ vykřikl Lief a vrhl se před ni. „Lindo! Nech mě s ním

promluvit!“

Linda sevřela rty, ale nakonec sklonila oštěp k zemi.

Drak přistál před nimi a pohodlně se usadil.

„Zdravím tě, králi Deltory,“ řekl Liefovi. „Opouštíš Smetkov

trochu dřív, než jsi plánoval.“

„Ano,“ dostal ze sebe Lief celý nesvůj. „Začalo to být… ne-

zbytné.“

Drak přikývl. „To schvaluji,“ řekl. „Ve tmě můžeme letět nepo-

zorovaně.“

„ Cože?“zvolal Barda.

Drak obrátil ploché červené oči jeho směrem. „Bohužel vás ne-

mohu donést až k druhé Sestře,“ vysvětloval. „Moje přísaha Dračímu

— 12 —

příteli mi brání překročit hranice mého území. Ale vezmu vás, co

nejdál to půjde.“

Vycenil hrozivé tesáky do výrazu, který nepochybně zamýšlel

jako úsměv.

„Líbí se vám moje překvapení?“ zeptal se. „Nepotěšilo vás?

Dračí přítel vždycky říkal, že není nic blaženějšího než se proletět na

drakovi.“

— 13 —

2. SEVER

ylo to jako řítit se temnou chodbou. Pod nimi probleskovala

světla vesnic a vzápětí zase mizela. Nad nimi zářily tiché

B hvězdy. Před sebou měli jen černotu, zimu a zvuk větru.

Společníci byli přivázaní lanem k drakovu krku a připadali si

otloukaní jako korýši přilepení na vlnami bičované skály Dračího

hnízda. Krej s Fillim se choulili nehybně pod Jasmíniným kabátem a

ani nehlesli.

Letěli celé hodiny. Lief ztratil pojem o čase. Pak se mu najednou

nepříjemně zhoupl žaludek.

Padali. Řítili se hlouběji a hlouběji a neuvěřitelně rychle se blíži-

li k zemi.

Lief pevně zavřel slzící oči.

Náhle se prudké klesání zastavilo. Burácení větru ustalo. Teď už

vnímal jen pomalý, rytmický pohyb — zvuk dračích křídel, která

plynule mávala vzduchem.

Lief pomalu otevřel oči.

Vznášeli se přímo nad polem, které bylo obklopené souvislým

živým plotem. Ze tří stran byl plot posetý bílými květy, které se

chvěly v mírném větříku. Vše ostatní skrývala tma.

Za touhle tmavou stěnou byl les. A za stromy se tyčily vysoké

hory, lemující severní hranici Deltory, na jejichž vrcholcích se slabě

třpytil sníh.

Drak dosedl na zem a složil křídla.

„Tohle je místo, kde vás musím opustit,“ řekl. „Cítím to.“

Barda přeřezal uzly a lana se uvolnila. Lief sklouzl na zem, lehl

si na záda a snažil se vzpamatovat. Země byla hrbolatá a pestroba-

revný trávník byl prorostlý nějakými bylinami, které nepříjemně

páchly po přezrálém ovoci.

„Je pěkně mrazivo a tma jako v noře!“ slyšel Bardu.

Ozval se zvuk křesadla. Po trávníku začalo poskakovat světlo,

když se lucerna trochu rozhořela.

Lief si s námahou klekl. Cítil se rozlámaný jako stařec a zesláb-

lý jako nemluvně. Styděl se, když viděl, že Jasmína se už postavila,

Krej jí sedí na paži a Filli štěbetá na rameni.

— 14 —

„Kde to jsme, draku?“ zeptala se Jasmína. „Můžeš nám to uká-

zat na mapě?“

„Nevím nic o mapách,“ odpověděl drak. „Vím jen, že tohle je

daleký sever mého území a že jsme velmi blízko území opálu.“

Otočil obrovskou hlavu k lesu. „Jak jsem přistával, viděl jsem

tam světla a slyšel hudbu,“ dodal ochotně. „Nedaleko odsud táboří

lidé. Nepochybně vám řeknou, co potřebujete vědět.“

Lief se vzpamatoval. „Díky, žes nás sem donesl,“ řekl. „Ušetřil

jsi nám týdny cesty.“

Drak se uklonil. „To je to nejmenší, co jsem mohl udělat pro

krále, který mě znovu probudil k životu,“ řekl a rudé oči mu zazářily.

„Sny jsou všechny moc hezké, ale ne tolik, jako trocha zpěněné vody

nebo hřejivé teplo slunce.“

Zafoukal větřík a přinesl s sebou nasládlou vůni tlejícího pole a

tlumený zvuk hudby. Drak se nedočkavě pohnul.

„Musím letět,“ zamumlal. „Odporně to tu páchne. Vím, že naše

pouto se teď nezpřetrhá, ať půjdeš kamkoli, ale z loučení jsem

vždycky smutný. Sbohem. Budu na vás myslet.“

Aniž počkal na odpověď, vystřelil do vzďuchu. Během chvilky

byl pryč.

Barda se rozhlédl kolem. „Myslím, že bude nejlepší zůstat přes

noc mimo les,“ navrhl. „Pojďme se podívat, co je za tím plotem na

druhé straně.“

Dali si na záda tlumoky a vyrazili přes pole. Když došli k plotu,

čekalo je první překvapení. Vůbec nebyl pokrytý květinami, ale ob-

rovskými bílými můrami.

Byly veliké jako malí ptáci a všechny se zdály úplně stejné. By-

ly jich tu tisíce. Pár jich sedělo na povrchu, ale většina se držela na

větvičkách hluboko uvnitř plotu. Všechny pomalu otvíraly a zavíraly

křídla s jemnou červenou kresbou.

„Je na nich něco divného,“ řekla Jasmína a zamžourala. „Zdají

se být skoro neskutečné!“

Lief bez rozmyslu natáhl prst a jemně se dotkl špičky křídla jed-

né z nich.

Červené kresby se okamžitě rozjasnily jako maličké majáčky.

— 15 —

Lief vykřikl leknutím a uskočil. V další chvíli můra plivla —

vystříkla tenký proud tekutiny, která zasyčela, jakmile dopadla na

zem.

Filli zavřískal. Krej zapištěl a vzlétl.

„Liefe, ty blázne!“ zaburácel Barda. „Zasáhlo tě to?“

„Ne,“ zalapal po dechu Lief, kterého útočná reakce zaskočila.

„Ale bylo to o vlásek!“

„Pozor!“ varovala je Jasmína naléhavým hlasem. „Couvněte!“

Všechny můry kolem té první se teď rozsvěcovaly a plivaly svůj

jed. Plot se rozzářil drobnými červenými světélky. Ale žádný z tvorů

se nepohnul z místa a po chvíli plivání ustalo a červená světélka za-

čala slábnout.

„Co je to za stvoření?“ vykřikla Jasmína, když jí Krej celý nače-

pýřený znovu přistál na paži. „Jako by byla živá, a přesto nebyla.

Jako by —“

Lief zalapal po dechu. Najednou uviděl něco neuvěřitelného.

Ty podivné tvary na křídlech můr tvořily slova.

„Ty můry tvoří výstražný pás!“ zvolal. Popošel o kousek blíž k

jedné z můr a opatrně, aby se jí nedotkl, ukázal na písmena, na jedno

po druhém.

„Zákaz vstupu,“ četla Jasmína. „Takže tímhle plotem se nesmí

chodit. Ale kdo to zakázal? A proč? Co je na druhé straně?“

— 16 —

„To je mi fuk!“ zavrčel podrážděně Barda. „Zdá se, že žádné

můry nejsou jen na té straně u lesa. Pojďme!“

Znaveně se vlekli na druhou stranu pole. Zjistili, že tmavý plot

je úzký a plný děr. Očividně jím někdo nedávno prolézal, když se

chtěl dostat na pole a potom z něj.

Jasmína zvedla paži, aby nechala Kreje přelézt na rameno. Když

se tam usadil, pohladila ho za krkem a on zakrákal. Polekaně zvedla

ruku ke světlu. Měla ji od krve.

Zlostně zamlaskala jazykem, přitáhla si Kreje k sobě a prohlédla

mu krk. Neklidně zakvokal.

„Asi tě tam klovl Hlídač Sadu, Kreji,“ zamumlala, zatímco mu

na krk zlehka nanášela zelenou mast z malé skleničky, kterou s sebou

všude nosila. „Nevšimla jsem si toho. Je to malá rána, ale hluboká.

Nepochybně praskla, když ses před chvílí vylekal. Musíme —“

Najednou se zarazila a soustředěně naslouchala.

„Co je to?“ sykl Lief.

„Někdo sem jde,“ zašeptala Jasmína.

Barda okamžitě zhasl lucernu. Schovali se do živého plotu a vy-

kukovali ven skrze řídké větve.

Jak jejich oči přivykaly tmě, spatřili, že plot je od lesa oddělený

hlubokým příkopem. O moc víc ale ze svého stanoviště neviděli.

Krej tlumeně zakrákal.

„Tak běž,“ zašeptala neochotně Jasmína.

Krej vyhopsal z plotu, přeletěl příkop a zmizel ve tmě.

Se zatajeným dechem čekali. Během pár chvil Lief s Bardou

uslyšeli to, co Jasmíniny bystřejší uši zaznamenaly už dřív — pras-

káni větviček, dusot nohou, rozmrzelé bručení a kletby.

Krej zakrákal ze stromu.

„Nepřítel,“ zašeptala Jasmína. „Krej si tím je jistý. Ale je tu ně-

co, co ne—“

Ztichla, když se mezi stromy objevilo poblikávající světlo kolé-

bající se pochodně.

Zvuky se přiblížily. Světlo pochodně se rozjasnilo. A najednou

se mezi posledními stromy vyřítil jakýsi obr, zastavil se na okraji

příkopu a ztěžka oddechoval.

— 17 —

Byl ohromný, měl nohy jako klády, velikánské břicho a široká,

svalnatá ramena. V jedné ruce držel palici a v druhé pochodeň. Mo-

hutné holé paže zdobily tepané kovové kroužky. Na každém z klobá-

sovitých prstů mu zářil prsten. Byl oblečený do zvířecích kůží, přivá-

zaných koženými šňůrkami.

Pak zvedl pochodeň a oni uviděli jeho tvář.

Uviděli drobounká, nelítostná očka zářící nad usmrkaným masi-

tým rypákem. Viděli uši, které mu visely z naježených hnědých vla-

sů. Viděli vrčící ústa a kly ostré jako břitva.

Ten muž měl hlavu divokého prasete.

Prasomuž zuřivě zavrčel, malými očky těkal zleva doprava a

prohledával tmu.

„Vím, že jste tady, špehové,“ zaburácel. „Slyšel jsem vaše hlasy.

Viděl jsem vaše světlo!“

Ve stromě nad ním to zašustilo a on se zavrčením pohlédl vzhů-

ru. Ale když viděl jen černého ptáka, zklamaně zabručel a znovu

sklopil pohled.

„Jak se vám podařilo překročit hranici, slídilové?“ zařval. „Ja-

kou lest jste použili, abyste vnikli na tajné pole? Chcete mi říct, že

jste spadli z nebe?“

Lief, Barda a Jasmína se na sebe podívali a všichni v mžiku po-

chopili pravdu. Mysleli si, že můry jsou v plotě proto, aby zabránily

lidem dostat se z pole někam na druhou stranu.

Ale bylo to přesně naopak. Můry měly zabránit vetřelcům

vstoupit na pole a do téhle části lesa.

Jak to měli vědět? Skutečně spadli na pole z nebe. Jenomže to

nemohli prasomuži říct. A i kdyby to udělali, nejspíš by tomu nevě-

řil.

„Ukažte se!“ zahulákal prasomuž.

Společníci se ani nehnuli. Věřili, že pokud zůstanou v úkrytu,

unaví ho tma a zima a on se vrátí do svého brlohu.

I když společně by ho nepochybně nakonec dokázali přemoci,

nikomu z nich se do toho nechtělo. Ještě před sebou měli dlouhou

cestu. Jejich výprava je příliš důležitá, než aby riskovali zbytečná

zranění. Prasomuž byl silný a plný vzteku.

— 18 —

Ale to není všechno, pomyslel si Lief, kterému naskakovala husí

kůže, když sledoval ošklivou postavu podupávající na druhé straně

příkopu. Je tady cítit zloba. Něco děsivého, čemu nikdo z nás nero-

zumí.

Třásl se, jako by byl zmrzlý na kost.

Zlo bylo blízko, velmi blízko. Cítil, jak se blíží. Skoro viděl, jak

sem chvátá, beztvaré, mezi stíny v příkopě. Měl neodůvodnitelné

nutkání vykřiknout — vyskočit a všechny varovat.

„Schováváte se v příkopě nebo za plotem!“ zařval prasomuž.

„Vylezte, nebo si pro vás půjdu!“

Chvilku čekal, pak se začal vléct kupředu a neohrabaně sklouzl

do příkopu. Bahno začvachtalo, když se nohama dotkl dna.

Kolem hlavy mu zakroužil černý stín a hbitý zobák jen těsně

minul jeho ucho. Obr zavrávoral, smekl se a zmizel jim z dohledu.

„Ne, Kreji!“ zašeptala Jasmína a sevřela ruce v pěsti, když Krej

znovu zaútočil.

Prasomuž se vyškrábal na nohy a zaklel. Byl mokrý a umazaný

od slizké špíny, ale pochodeň mu stále hořela. Vztekle zařval, převa-

lil se v bahně a mával pochodní nad hlavou, aby zahnal útočícího

ptáka.

Plamen pochodně se rozzářil, jak s ní divoce kýval ze strany na

stranu. Světlo poskakovalo v blátivém příkopu a vyhánělo stíny ze

všech koutů. Najednou Krej zavřískal a jako by se zastavil ve vzdu-

chu. Pak se vznesl do výšky a zmizel na temném nebi.

Prasomuž spokojeně zachrochtal, ale když spustil pochodeň,

malinko sebou trhnul. Trochu se předklonil, natahoval škaredou, na-

ježenou hlavu dopředu, aby nakoukl do šera rozprostírajícího se dál v

příkopu.

Pak se zachechtal. „Deset dvacet, vidím tě!“ zavrčel.

Liefovi přeběhl mráz po zádech.

Prasomuž zvedl palici, udělal krok dopředu…

Pak vykřikl — bylo to pronikavé, vystrašené kvičení, ze kterého

se Liefovi ježily vlasy na hlavě. A ze stínu příkopu se zvedl přízrak

— obrovská černá a zahalená věc.

— 19 —

3. MASKONOŠI

ad prasomužem se vynořil černý přízrak, temnější než noc.

Ubožák znovu vykřikl a klopýtl dozadu. Ta věc se ani ne-

N hnula. Z rozevlátého černého stínu se začaly natahovat bílé

ruce — ruce s dlouhými, chtivými prsty, bez jakýchkoli otisků, vrá-

sek nebo nehtů.

Bílé prsty se pohnuly. Pak se neuvěřitelně plynule začaly pro-

dlužovat, sunuly se kupředu, dokud se nesevřely kolem prasomužova

krku.

V mžiku prasomuže zvedly ze země. Ten se dusil a chroptěl,

kopal nohama kolem sebe a v ruce stále svíral pochodeň.

Ta věc jím zatřásla, jako když pes zatřese krysou. Hrozné sípavé

zvuky náhle ustaly, a prasomužovo tělo zůstalo jen bezvládně viset.

Přízrak ho odhodil stranou. Obrovské tělo proletělo vzduchem

jako rozbitá hadrová panenka a ztěžka dopadlo do bláta. Pochodeň se

zasyčením uhasla a příkop se zahalil do tmy.

Celé se to seběhlo během jediného okamžik. Lief, Barda a

Jasmína se vylekaně krčili ve svém úkrytu a neodvažovali se po-

hnout. Pak vysoko nad nimi zakrákal Krej.

„Krej říká, že ta věc zmizela,“ řekla Jasmína potichu.

A Lief věděl, že je to pravda. Už se netřásl. Ale stále ho svíral

strach, mrazivý jako ty ledové bílé prsty.

„Může se to kdykoli vrátit,“ zašeptal. „Musíme se dostat do le-

sa.“

Honem se protlačili k okraji příkopu. Krej sletěl k nim. Usadil se

Jasmíně na rameni a tlumeně zakrákal.

„Krej viděl tu věc ve stínu dřív než prasomuž,“ tlumočila Jasmí-

na. „Proto uletěl. Říká, že ten přízrak nebyl živý. Ne tak jako my.“

„Byl dost živý na to, aby dokázal zabít,“ zabručel Barda.

Stále zlehka pofukovalo. Byl slyšet jen šelest listí.

Liefovi pořád něco dotíralo na mysl, ale nedokázal to pojmeno-

vat. Jeho mozek mu říkal, že se něco změnilo. Ale byl příliš unavený

a vylekaný, než aby přemýšlel, co to je.

— 20 —

Barda znovu rozsvítil lucernu a společně sklouzli do příkopu.

Byl velmi hluboký. Stát na dně bylo jako být pohřbený pod zemí.

Zvuky byly přidušené a vzduch byl prosáklý vlhkostí a hnilobou.

Tělo prasomuže leželo poblíž, obrácené tváří do bahna. Jasmína

se k němu okamžitě vrhla.

„Jasmíno!“ zasyčel zlostně Barda.

Ale Jasmína si ho nevšímala. Na chvíli se sehnula nad zabláce-

ným tělem. Pak hbitě poplácala zvířecí kůže, které ho zakrývaly.

Něco zašustilo a ona vytáhla svazek zelených papírů.

Barda spustil lucernu níž. V její záři si přečetli nápis na vrchním

papíře.

:!::

Jasmí-

na prolisto-

vala

další

papíry.

Všechny

byly úplně

stejné.

„Takže

teď známe

jeho jméno

a víme, jak

si vydělával

na živoby-

tí,“

řekla

suše. „Ale

jak zemřel,

to vám ne-

řeknu. Zdá

se, že nemá

zlomený

vaz.

Jako

by se mu

prostě

—

zastavilo

srdce.“

Lief

ucítil mra-

venčení na

temeni hla-

vy. „Zmiz-

me odsud!“

řekl

chraplavě.

„Na to

už je trochu

pozdě!“ vyštěkl ostrý hlas.

Lief, Barda i Jasmína sebou trhli a prudce se podívali nad sebe.

Na okraji příkopu stály dvě škaredé postavičky a dívaly se na ně

dolů.

— 21 —

Muž s orlí a žena s liščí hlavou.

A za nimi byl dav — dav bytostí, které všechny byly napůl lidé,

napůl zvířata.

Hudba přestala hrát! pomyslel si Lief rozrušeně. To je to, co

jsem podvědomě zaznamenal, když jsme stáli na okraji příkopu. Pra-

somuž musel přijít z tábora v lese. Slyšeli jeho výkřiky. A teď si

myslí…

„Vrahava!“ vykřikla pronikavě liščí žena.

V mžiku za ní všichni zvířecí lidé skočili do příkopu. Krej vylétl

do vzduchu. Lief, Barda a Jasmína se zhroutili pod tíhou tuctů útočí-

cích těl.

Bojovali statečně. Ale proti takové přesile neměli šanci.

* * *

Během několika minut už společníky táhli lesem. Vzali jim

zbraně. Držely je desítky rukou. Všichni únosci se tísnili kolem nich

a rozčileně mluvili takovým divným jazykem. Jediná slova, kterým

Lief rozuměl, byla dvě jména — „Otto“ a „Bess“, která se opakovala

pořád dokola.

„Děláte chybu!“ vykřikl Lief. „My jsme Otta nezabili. On —“

„Nech si své lži, ty bezsrstý slídile!“ zavrčel za ním orlí muž.

„Budeš litovat dne, kdy jsi překročil hranice Maskonošů.“

„Maskonoši!“ slyšel Lief zvolat Bardu.

„No jistě! Předstíráš, že jste to nevěděli!“ poškleboval se orlí

muž.

Mají masky! pomyslel si Lief otřeseně. Rozhlédl se po svých

únoscích.

Jejich hlavy vypadaly tak skutečné! Teprve teď viděl, čeho si

měl všimnout už dávno.

Všichni tihle lidé na sobě mají masky! Úžasné masky, které jim

těsně přiléhají k tváři a padnou jim jako druhá kůže.

„ Zabajama ja hnad, Brku! “ zavrčela malá žena s žabí hlavou.

„ Na! Bess ja masa vadat, „namítl orlí muž.

Mezi stromy začala problikávat světla a o pár chvil později se

společníci ocitli na mýtině plné lidí. Uprostřed plápolal veliký oheň.

— 22 —

Bylo tu cítit vařené jídlo a všude kolem byla nepřehledná směsice

zvuků.

Mezi dvěma stromy visel napjatý obrovský transparent. Zlehka

se třepotal ve větru.

Všude kolem lidé přestrojení v maskách mávali pěstmi, křičeli a

bědovali. Lief letmo zahlédl tvář vlka, krysy, zrzavou kočku a něko-

lik ptačích hlav.

Vtom před něj vyskočila rozšklebená chlupatá maska s malými

černými očky. Patřila otrhanému chlapci, který se proplížil davu pod

nohama, aby si prohlédl vězně.

Ta tvář byla plná prohnanosti. Lief si byl jistý, že něco takového

už viděl, ale nemohl si vzpomenout kde. Věděl jen, že k němu nemá

důvěru.

Mezi stromy, které obklopovaly mýtinu, stálo mnoho dřevěných

vozů. Visely mezi nimi natažené šňůry na prádlo, prověšené pod tí-

hou šatů. Skupina velkých šedých koní se splétanou hřívou zvědavě

sledovala křičící houf lidí.

Najednou se dav rozestoupil a odkryl vůz stojící osamoceně

stranou v kruhu jasného světla z tuctů luceren.

Před vozem stálo obrovské křeslo se zlacenými opěrkami, ve

kterém seděla obří žena.

Lief z nějakého důvodu věděl, že tohle bude Bess.

Byla obrovská — aspoň dvakrát větší než prasomuž. Rozevláté

červené sukně připomínaly hedvábné stany. Její vyšívané šály lemo-

vané třásněmi byly veliké jako prostěradla. Na rukou jí chrastily ná-

ramky veliké jako kola menšího vozu.

A na hlavě měla masku obrovské hnědé sovy.

— 23 —

Lief na ni stihl jen krátce pohlédnout, než ho postrčili kupředu.

Ztěžka dopadl tváří k zemi do hlíny u nohou soví ženy. Jasmína s

Bardou žuchli na zem vedle něj.

„ Kda ja Otto? “ zeptal se chraplavě hluboký hlas.

„ Otto ja mrtva, Bess! “ slyšel Lief vykřiknout liščí ženu. „ Zabala

ha! “

Vždyť oni ve skutečnosti vůbec nemluví jinou řečí! pomyslel si

Lief. Jenom zní jinak. Používají „a“ místo „e“, „i“, „o“ a „u“ ve

všech slovech kromě jmen. A nepoužívají háčky a čárky nad písme-

ny. Ta soví žena vlastně řekla: „Kde je Otto?“ A liščí odpověděla:

„Otto je mrtvý, Bess! Zabili ho!“

Několik Maskonošů doneslo nosítka s mrtvým tělem prasomuže

na světlo. Sotva popadali dech, když ztěžka odložili nosítka na zem a

couvli.

Bess pohlédla na tělo. Zaťala ohromné pěsti.

„ Pastavta ja! “ zavrčela. „ At vadám jajach skarada tvara! “ Z

hedvábných záhybů sukně vytáhla dlouhý, útlý nůž.

„Liefe! Ona nás chce podříznout!“ zamumlal Barda, zatímco

hluk davu vzrůstal. „Řekni jí, kdo jsi. Ukaž jí Pás. To je naše jediná

šance…“

Hlas se mu vytratil, když ho postavili na nohy. V tu samou chví-

li prudce zvedli i samotného Liefa.

Nohy ho neudržely. Se svěšenou hlavou visel mezi svými vězni-

teli.

Řekni jí, kdo jsi. Ukaž jí Pás… To je naše jediná šance.

Lief pomalu zvedl hlavu.

Soví žena zalapala po dechu a chytla se rukou za srdce.

„ Gadefe! “ vykřikla. „ Gadefe, maj sana! “Odhodila nůž stranou a

začala se namáhavě zvedat z křesla.

Na mýtině se rozhostilo mrtvolné ticho. Lief stál s otevřenými

ústy. Co to říkala?

Gadefe, můj synu!

Bess se z očí řinuly slzy, když k němu natáhla paže.

Někdo ho zezadu postrčil a on klopýtl kupředu. Soví žena ho

popadla do náruče. Najednou ho drtily její mocné paže, které ho tisk-

ly ke vzdouvající se hrudi.

— 24 —

Zlaté náramky se mu tvrdě zaryly do zad. Dusil se ve spleti hed-

vábných šál, které byly silně cítit kořením, kouřem a přezrálým ovo-

cem. V panice se snažil vymanit z nežádoucího objetí, ale mocné

paže, které ho svíraly, byly jako ocelová pouta.

„ Bess! “ Jakoby z dálky slyšel skřehotavý hlas orlího muže.

„ Prastan! An nana Gadef! An namaza bat Gadef! “

Lief cítil, jak se obří paže zachvěly. Pak se pomalu začaly uvol-

ňovat. Zalapal po dechu, uskočil a zhroutil se na zem.

Když konečně vzhlédl, Bess ležela ve svém křesle a ztěžka od-

dechovala. Oči měla zavřené. Orlí muž stál vedle ní a rukou se jí

dotýkal na rameni.

„Přiznejte se!“ vykřikl na Liefa, Bardu a Jasmínu. „Přiznejte se

naší vůdkyni, že vás sem poslali jako špehy a abyste nás zničili! Při-

znejte, že jste služebníky toho zlého tyrana, krále Liefa z Del!“

Liefovi se sevřelo srdce.

„Jsme pocestní ze Smetkova!“ vykřikla Jasmína vyrovnaným

hlasem. „Můj strýc se jmenuje Bobula. Můj bratr a já jsme Rychlík a

Sojka. Neudělali jsme nic špatného!“

„Samé lži!“ zařval orlí muž. „Vnikli jste na naše tajné pole. Pak

jste zabili toho, který vás šel najít. Chytili jsme vás při činu!“

„Ne!“ bránila se Jasmína. „Vašeho přítele zabil nějaký přízrak z

temnot. Viděli jsme to!“

Orlí muž se pohrdavě zasmál.

Bess otevřela oči. Ale nepodívala se na orlího muže ani na

Jasmínu. Místo toho pohlédla na Liefa.

„Je to pravda?“ zeptala se skoro vlídně.

Lief jí pohlédl přímo do očí. Věděl, že musí co nejvíc využít je-

jího rozrušení. Musí ji přesvědčit.

„Je to pravda,“ odpověděl. „Ta věc se skrývala v příkopu. Chyti-

lo to Otta za krk a on zemřel. My jsme mu neublížili, přísahám!“

„ An lza, Bess! “ zasyčel orlí muž. „ Jsaa ta spahava! “

„My nejsme špehové!“ vybuchl bez rozmyslu Lief.

V davu to zašumělo. Orlí muž se se zasyčením odtáhl.

„Tak jaktože rozumíte naší řeči, bezsrstí?“ vyhrkl.

Lief proklel sám sebe za svou pošetilost a promluvil přímo k

Bess, pokud možno co nejklidnějším hlasem.

— 25 —

„Dá se to odposlouchat,“ řekl. „Váš jazyk mi nejdřív zněl cize,

ale brzy jsem zjistil, že mu rozumím.“

A možná mi pomohl i veliký topas, který nosím skryty, dodal v

duchu. Topas, který vyjasňuje mysl. Topas, který je tak mocný od

chvíle, kdy se topasový drak vrátil k životu.

Bess se s rozzářenýma očima předklonila.

„Samozřejmě!“ zašeptala. „Prostě ti to došlo. Teď chápu—“

Zarazila se a zakroutila hlavou. „ Nasmam sa akvapat,“ za-

mumlala si pro sebe. „ Masam bat apatr…“

Zvýšila hlas. „Zamkněte je do Ottova vozu,“ nařídila a ukázala

na vězně. „Prohlédnu jeho tělo. Pak rozhodnu, co bude dál.“

— 26 —

4. PŘEKVAPIVÁ NABÍDKA

polečníky uvrhli do blízkého vozu, zamkli je tam a ponechali v

naprosté tmě. Vzduch silně zapáchal potem a vlhkými kožeši-

S nami. Jakmile se kroky věznitelů vzdálily, ozvalo se z venku

opatrné zakrákání. Krej je celou dobu nepozorovaně sledoval.

„Říká, že odnesli klíče,“ zašeptala Jasmína. „Nemůže nám po-

moci.“

Rychle začali tápat kolem sebe a hledali nějakou zbraň nebo

únikovou cestu. Nenašli nic kromě dřevěné bedny plné zvířecích

kůží a matrace pokryté páchnoucí kožešinou. Nepovedlo se jim nikde

objevit žádné škvíry ani uvolněná prkna.

Nakonec to vzdali. Nikomu z nich se zrovna nechtělo sedět na té

smradlavé matraci. A tak se posadili na podlahu a opřeli se zády o

zeď.

„Bess možná spravedlivě rozhodne, že jsme nevinní,“ řekla

Jasmína, zatímco hladila Filliho, aby ho utěšila. „Chce, aby aspoň

Lief přežil.“

Lief se zavrtěl při vzpomínce na Bessino drtivé objetí.

„Bess možná chce, abychom zůstali naživu, ale ten chlápek s or-

lí maskou žízní po naší krvi,“ prohlásil Barda.

„Kdyby věděli, kdo ve skutečnosti jsme, bylo by to ještě horší,“

zašeptal Lief. „Znělo to, jako by netoužili po ničem jiném, než aby

mohli zabít tyrana Liefa.“

Snažil se udržet vyrovnaný hlas, ale hořkost, kterou cítil, když

vyslovil poslední slova, byla zjevná.

„Musejí být blázni, když tě nazývají tyranem!“ vykřikla Jasmí-

na. „Nebo… možná jsou to spojenci strážce severu! Nepochybně

jsou to čarodějové. Soudím podle těch můr — a té věci v příkopu.“

„Ten přízrak z příkopu zabil jednoho z jejich vlastních lidí,“ po-

dotkl Barda a zavrtěl hlavou. „Nemohla to být jejich kouzla. Navíc

podle všeho, co vím o Maskonoších, bych si nemyslel, že slouží Pá-

novi stínů — nebo komukoli jinému.“

„Co o nich víš?“ zeptal se Lief.

„Jen to, co jsem slyšel od pocestných,“ řekl Barda. „Maskonoši

se už po staletí toulají po odlehlých částech Deltory. Jsou to kočovní

— 27 —

umělci — akrobati, zpěváci a podobně. Jejich soubor je jako veliká

rodina. Straní se společnosti, předávají si svá tajemství z generace na

generaci —“

Vtom zvenku Krej varovně zaskřehotal.

„Vracejí se,“ zašeptala Jasmína.

Všichni tři se honem s námahou postavili.

V zámku se otočil klíč. Dveře vozu se se skřípotem otevřely a ve

škvíře se vynořil obrys liščí ženy.

„Na Ottově těle jsme nenašli žádné stopy násilí, až na to, co vy-

padá jako popáleniny kolem krku,“ vyštěkla liščí žena. „Takže Bess

se rozhodla, že uvěří vaší historce. Chce vás vidět.“

* * *

Před Bessiným křeslem stál malý kulatý stolek překrytý červe-

nou látkou, ke kterému přistavili pro Liefa, Bardu a Jasmínu tři sto-

ličky. Zanedlouho už usrkávali zeleninovou polévku, jedli proužky

horkých chlebových placek a všichni se k nim chovali jako k váže-

ným hostům.

Liščí žena, které říkali Rezka, stála za Bessinou židlí a bystrýma

očima sledovala všechno, co dělali. Ottovo tělo odnesli. Orlí muž

tady nebyl.

Všichni ostatní Maskonoši se vrátili k tanci a hudbě. Ale Lief

viděl, že po nich stále nenápadně, zvědavě pokukují.

„Nechávají si masky dokonce i při jídle!“ zašeptala Jasmína Lie-

fovi do ucha.

A byla to pravda. Dokonce i děti jedly, pily a hrály si s maskami

na obličeji. Bylo to ohromující, ale zároveň z toho byl Lief nesvůj.

Bylo nemožné říci, co si ti lidé myslí, když mají tak dobře skryté

tváře. Jenom oči a ruce poskytovaly jisté vodítko.

Teď, když už byl klidnější, si všiml, že některé masky jsou do-

konalejší než jiné. Například maska žabí ženy byl leskle zelený mis-

trovský kousek. Také Rezčina liščí maska a Bessina sova vypadaly

tak skutečné, až bylo těžké uvěřit, že je vyrobily lidské ruce.

— 28 —

Ale spousta masek ostatních členů souboru vypadala mnohem

obyčejněji. Byly to jen umělé hlavy z kůže nebo peří s otvory pro

oči, ústa a nos.

Bess jídlo spěšně hltala a znovu a znovu si z kotlíku zavěšeného

nad ohněm vedle ní plnila obrovskou polévkovou misku. Vypadala

napjatá, jako by byla velmi rozrušená.

„Mohu se zeptat, co vás přivedlo do těchto končin?“ zeptala se

konečně znenadání.

„Moji synovci a já jsme odešli ze Smetkova, abychom si našli

práci,“ začal Barda vyprávět připravenou historku. „Doma není dost

jídla.“

„Všude je to stejné,“ přikývla Bess. „Ale právě nedávno se to

začalo trochu zlepšovat! Proto jsme přišli sem, kam jsme nezavítali

po mnoho let. Jsme tu už pět dní, protože jsme s potěšením zjistili,

že —“

Zarazila se, když jí Rezka nenápadně stiskla rameno.

Lief zauvažoval, co jim asi Bess chtěla říct. Zjevně to bylo něco,

co podle Rezky návštěvníci neměli vědět. Něco o tom, proč Masko-

noši táboří v tomhle lese.

A proč jsou tady? napadlo ho najednou. V lese není dost místa,

aby tady mohli nacvičovat představení. A očividně chtějí, aby lidé

nechodili na to podivné hlídané pole.

Pohlédl liščí ženě do podezíravých očí.

Přinejmenším ona si myslí, že Bess dělá chybu, když nám věří,

pomyslel si. Myslí si, že lžeme. A samozřejmě má pravdu. Budeme

muset být velmi opatrní.

Usilovně se snažil nedat na sobě nic znát a od srdce si přál, aby i

on teď měl na sobě masku.

Bess si odkašlala. „Zítra odjíždíme podél hor na západ, na místo

jménem Šťastné údolí,“ pokračovala. „Podívejte!“

Vytáhla ze záhybů sukně růžový plakát a podala ho Bardovi.

— 29 —

„Nevy-

stupovali

jsme

ve

Šťastném

údolí

už

velmi dlou-

ho,“

řekla

Bess

a

upřeně sle-

dovala Lie-

fa, Bardu a

Jasmínu,

jak si čtou

oznámení.

„Bude

to

veliká noc.

A mohla by

být první z

mnoha ve-

likých nocí

pro

vás.

Pokud při-

jmete mou

nabídku.“

Spo-

lečníci na ni

překvapeně

pohlédli.

Bess se

předklonila.

„Hledáte práci,“ řekla. „No a já vám nabízím nejenom práci, ale i

domov. Nabízím vám, abyste se k nám přidali — abyste se přidali k

Maskonošům!“

Barda ohromeně pohlédl na Liefa s Jasmínou, pak se otočil

zpátky k Bess.

„Jsme nesmírně poctěni,“ začal opatrně, „ale Maskonoši jsou

umělci — a navíc výborní, jak jsem slyšel. My jsme jen prostí rybá-

ři.“

„Ach! Ale my vás můžeme naučit velké věci,“ zvolala dychtivě

Bess. „Mnozí z nás se nenarodili jako Maskonoši.“

Když se Barda zatvářil překvapeně, přikývla. „Odjakživa bylo

naším zvykem ujmout se bezsrstých nemluvňat a malých dětí — si-

rotků bez rodiny, která by se o ně postarala,“ vysvětlila. „Ale před

jedním nebo dvěma lety jsem začala přibírat i starší děti — a také

dospělé.“

Liščí žena nesouhlasně zabručela.

„Bylo to nezbytné, aby soubor mohl přežít,“ řekla Bess a malin-

ko zvedla hlas. „Naše starobylé rodiny se bohužel hrozně zmenšily.

— 30 —

Takže — přidáte se k nám, Bobulo? Pokud ano, budete mít zaopatře-

ní! Maskonoši se o své členy postarají.“

„Nesnaž se je přemlouvat, Bess,“ vyštěkla Rezka. „Už tak máme

dost bezsrstých příživníků!“

Bess zaťala obrovské pěsti. „Tihle nebudou příživníci!“ zavrče-

la. „Zapomněla jsi, o koho jsme přišli minulou noc?“

„Ztratili jsme přítele a bratra — jednoho z kruhu starších,“ od-

sekla Rezka rozzlobeně.

„Také jsme ztratili svého siláka,“ řekla Bess. „Jak můžeme vy-

stupovat ve Šťastném údolí nebo kdekoli jinde bez jednoho z našich

nejoblíbenějších čísel? Otto by byl první, kdo by řekl, že je to ne-

možné!“

Ukázala na Bardu. „Podívej na tohohle chlapíka! Silný jako

býk! V tom správném kostýmu by z něj byl vynikající silák.“

„A co jeho synovci?“ zeptala se chladně Rezka a otočila liščí

hlavu k Liefovi s Jasmínou. „Jak si na sebe vydělají oni?“

„Och, jsem si jistá, že se snadno něco naučí,“ řekla Bess s před-

stíranou nenuceností. „Například Rychlík vypadá jako někdo, kdo

zpívá jako ptáček.“

„Bess, říkáš to jenom proto, že ti připomíná Gadefa!“ neudržela

se Rezka. „Přemýšlej o tom, co děláš!“

„Jak se opovažuješ o mně pochybovat?“ zaburácela Bess. „Ode-

jdi!“

Liščí žena beze slova vycouvala a zmizela mezi stíny.

„Po pravdě, nejsem si jistý, že bych byl dobrý zpěvák, Bess,“

zašeptal Lief. „Můj hlas není —“

„Nesmysl, Rychlíku!“ přerušila ho k jeho velkému překvapení

Jasmína. „Tvůj hlas je vážně líbezný.“

Zatímco na ni Lief zůstal zírat s otevřenou pusou, otočila se k

Bardovi.

„Myslím, že bychom měli přijmout tuhle velkorysou nabídku,

strýčku,“ řekla odhodlaně. „Vždyť Maskonoši jdou na západ, jak

jsme vždycky chtěli. Proč bychom se k nim neměli připojit — aspoň

na čas? Ve skupině je bezpečí.“

Jasmína se snažila Liefovi s Bardou něco sdělit. Říkala jim, že

přidat se k Maskonošům bude nejlepší možný úkryt.

— 31 —

„No,“ řekl Barda bezvýrazně. „Možná… na čas…“

„Výborně!“ zvolala Bess a promnula si ruce. „Pak jsme dohod-

nuti. Můžete používat Ottův vůz. Zítra pojedeme dál — a začne váš

výcvik!“

* * *

Společníci strávili noc schoulení pod stromem, který vrhal stín

na Ottův vůz. Krej nad nimi držel hlídku.

Země byla tvrdá a studená, ale jim to přišlo lepší než spát uvnitř.

Někdo odnesl páchnoucí matraci, kožešinovou přikrývku i bednu s

oblečením. Ale přestože byl vůz prázdný, jako by uvnitř visely ve

vzduchu vzpomínky na prasomuže a na jeho hroznou smrt.

Světla kolem tábořiště postupně zhasínala, jak lidé odcházeli

spát. Ale právě když se zdálo, že všechno už zcela utichne, obrovský

oheň uprostřed mýtiny se jasně rozhořel a ozval se pokřik a zpěv

tichých hlasů.

Zvuky se nesly dál a dál. Plameny šlehaly do výše.

Lief se několikrát posadil. Několikrát vykoukl na postavy zpíva-

jící kolem mohutného ohně a uvažoval, co asi dělají.

Když byla noc nejtemnější, hlasy trochu zesílily. Poprvé Lief

jasně uslyšel některá slova.

Sbaham, Otto. Sbaham, stara pratala. Tva maska ja papal. Tva

tala ja prach. Tad zajas va valkam svatla. Jadnaha dna zas badam

spala. Cakaj na nas. Cakaj na nas…

Pak konečně pochopil.

Sbohem, Otto. Sbohem, starý příteli… Teď žiješ ve velkém

světle. Jednoho dne zas budeme spolu. Čekej na nás. Čekej na nás…

Pálili Ottovo tělo a všechny jeho věci. Kruh starších Maskonošů

se loučil s jedním ze svých členů.

Lief znovu ulehl a přitáhl si přikrývku těsně pod bradu. Zavřel

oči. Snažil se usnout. Ale když konečně přišel spánek, pronásledova-

ly ho ve snech poskakující plameny a neforemná černá postava s

dlouhými bílými prsty.

— 32 —

5. ŠŤASTNÉ ÚDOLÍ

ěsně před svítáním Liefa vzbudila směsice křiku, bouchání a

řinčení. Bylo slyšet ržání koní a cinkot postrojů.

T „Co se děje?“ zeptal se ospale.

„Připravují se k odjezdu,“ konstatoval Barda, odhodil přikrývku

a se zamručením se posadil.

„To tedy ano,“ ozval se ostrý hlas. „A pokud hodláte jet s námi,

raději byste se měli rozhoupat.“

Ze stínu se vynořila Rezka. „Tohle vám posílá Bess,“ vyštěkla a

hodila na zem látkový vak. „Oblékněte si je a nesundávejte. Pohled

na vaše holé tváře nás pohoršuje stejně jako váš zápach.“

Otočila se na patě a odkráčela.

„Myslím, že z nás není zrovna nadšená,“ zazubil se Barda. Ob-

rátil vak vzhůru nohama. Vypadly z něj tři masky.

Ta první byla obrovská zvířecí hlava s černými a žlutými pruhy.

Druhá byla menší a starší, ale mnohem dokonaleji vyrobená. Šlo o

hlavu ptáka s modrými péry a žlutým zobákem. Ta třetí, a nejmenší

ze všech, vypadala jako neforemná koule šedé kožešiny s černým

nosem a zakroucenými vousky.

Barda si oblékl pruhovanou masku a okamžitě se tak proměnil v

drsného cizince.

Ptačí masku hodil Liefovi. „Tahle je, Rychlíku, tvoje, řekl bych,

protože máš být Bessin ptáček zpěváček,“ zavtipkoval.

Lief si neochotně přetáhl masku s modrým peřím přes hlavu. Ke

svému překvapení slyšel, viděl a mohl dýchat daleko lépe, než čekal.

Přesto se cítil nesvůj. Dotkl se své opeřené tváře a přeběhl mu

mráz po zádech.

Jasmína si nasadila šedou masku. Krej zakrákal a vylétl na vyšší

větev. Filli úzkostlivě zaštěbetal.

„Nelíbí se jim,“ řekla smutně Jasmína. „Nepoznávají mě.“

Barda se rozesmál. „To se nedivím!“ řekl. „Nikdo by tě nepo-

znal. Nikdo by nepoznal nikoho z nás! Takže můžeme cestovat po

Deltoře křížem krážem a nikdy nás neodhalí! To je báječný plán!“

Vyskočil na nohy a odkráčel zapřáhnout Ottova koně k vozu.

„To si nejsem jistá,“ zamumlala Jasmína. „Ale —“

— 33 —

Zarazila se, když k nim od pole dolehl děsivý, pronikavý výkřik.

„Co to bylo?“ zalapal po dechu Lief.

„Nevím,“ řekla Jasmína zmateně. Potom pokrčila rameny a pus-

tila to z hlavy.

„Ale v každém případě jsme Bess nic neslíbili,“ pokračovala.

„Zůstaneme s Maskonoši, jen dokud nám to bude vyhovovat.“

Lief smutně přikývl. Nemohl se zbavit pocitu, že nějak ztratil

kontrolu nad svým vlastním osudem.

Právě svítalo, když vozy vyrazily z lesa a vjely na hrbolatou ces-

tu, která vedla podél hor.

Vezli se jenom vozkové. Všichni ostatní šli pěšky vedle vozů,

nebo se ploužili v neuspořádaném houfu za nimi.

Barda jel na Ottově voze. Lief s Jasmínou se plahočili vedle něj.

Krej letěl vysoko nad nimi a nespouštěl z nich oči, ale nikdy se ne-

odvážil tak blízko, aby si ho všimli ostatní.

Cesta přestávala být hrbolatá a rozšiřovala se, a tak vozy po-

stupně zrychlovaly. Za další hodinu minuli novou ceduli. Maskonoši

si na ni ukazovali a pochechtávali se.

Lief si povzdechl. Zřejmě si Kos Mošna, ať už to byl kdokoli,

myslel, že král raději bude stavět mosty a silnice, než aby poručil

úrodě vyrůst.

Kéž bych dokázal poručit obilí, aby dobře rostlo, a stromům,

aby rodily ovoce, pomyslel si. Kéž by to bylo tak prosté!

Čas od času vozy míjely nějakou malou vesničku. Lidé vždycky

přiběhli, aby se podívali a zamávali.

Maskonoši jim také mávali. Někteří žonglovali barevnými míč-

ky, jiní zahráli na píšťalku písničku. Ale vozy jely dál.

„Proč nezastavíme?“ zeptala se Jasmína, když míjeli čtvrtou

skupinku otrhaných vesničanů.

„Nestojí jim to za to vystupovat v takových malých vesnicích,“

ozvala se s povzdechem žena za nimi.

— 34 —

Ohlédli se na ni. Měla na sobě přesně padnoucí masku zrzavé

kočky. Oči za maskou byly kalné. Zřejmě byla jedním z těch „bezsrs-

tých příživníků“, o kterých liščí žena mluvila s takovým pohrdáním.

„Jak dlouho jsi s Maskonoši?“ zeptal se Lief, protože si chtěl dál

povídat.

„Můj muž a já jsme se k nim přidali minulou zimu,“ řekla poti-

chu žena. „On dělá těžkou práci kolem tábora. Já opravuji kostýmy a

masky. A také je vyrábím, někdy, protože kdysi jsem byla dobrá

švadlena.“

Znovu si povzdechla. „Aspoň teď jíme každý den, což je víc,

než jsme jedli doma. Ale nesnáším to cestování.“

„A co masku?“ zeptal se Lief.

„Och, už jsem si na ni zvykla,“ řekla bezmyšlenkovitě žena.

„Většinu času ani nevnímám, že ji mám.“

Zvedla ruku a dotkla se své masky.

„Dokonce ani napoprvé mi nevadila,“ řekla pomalu.

„Nemám nijak v lásce to, co je pod ní. A ani můj muž, tím jsem

si jistá, ať říká cokoli. Mám na tváři cejch z doby Pána stínů. Všech-

na krása už je dávno pryč.“

Lief nic neříkal. Pro tentokrát byl rád za svou vlastní masku.

Skryla totiž lítost, kterou by jeho tvář určitě prozradila — a co by

mohla tahle bezmocná lítost způsobit, než že by učinila tuhle smut-

nou ženu ještě smutnější?

* * *

Později odpoledne Lief usoudil, že už museli urazit pěkný kus

cesty po území opálu. Ale zcela zřejmě překročili ještě jednu hranici.

Slibné naděje z východu nechali daleko za sebou. Postupně se

dostávali do pustého panství Severní sestry.

Na okraji silnice rostlo trní. Plodiny byly zažloutlé a zakrnělé.

Krej byl jediný pták na nebi.

Lief ucítil, jak do něj Jasmína šťouchla loktem, a zvedl hlavu.

Liščí žena stála u okraje silnice těsně před nimi. Když k ní došli,

srovnala s nimi krok.

— 35 —

„Až přijedeme do Šťastného údolí, jdi přímo do Bessina vozu,“

řekla Liefovi s kamennou tváří. „Bess si přeje, abys okamžitě začal s

výcvikem.“

Ustoupila zase na okraj silnice, nevěnovala mu už ani jediný po-

hled a rychle vyrazila k přední části průvodu.

* * *

Ze Šťastného údolí se vyklubal pravý opak toho jména. Okna

domů, hospod a obchodů byla pokryta vrstvou prachu. Opuštěnými

ulicemi volně poletovalo suché listí.

Vozy Maskonošů skřípaly po hlavní cestě. Radniční hodiny ta-

juplně odbily čtvrtou.

„Kde jsou všichni lidé?“ zašeptala Jasmína.

„Nepochybně mrtví, nebo pryč,“ zamumlala žena v kočičí mas-

ce. „Bess si myslela, že když se úroda na východě vzpamatovala,

bude to všude stejné. Asi se zmýlila. Předpokládám, že se teď bude-

me muset vrátit celou tu cestu zpátky.“

Říkala to tak nevýrazným a lhostejným hlasem, jako by jí bylo

jedno, co s ní bude.

Pokud se Maskonoši rozhodnou vrátit, budeme je muset opustit,

napadlo Liefa. Tedy pokud jde o mne, já to udělám s radostí.

Řada zpomalila do šnečího tempa. Lief s Jasmínou natahovali

krky, aby viděli, co se děje vpředu.

„Na náměstí je vývěsní tabule,“ zavolal na ně Barda. „Lidé

zpomalují, aby si ji přečetli.“

Za pár minut dorazili na náměstí. První věc, kolem které projeli,

byla kašna pobitá dřevěnými prkny. Za ní se tyčila vysoká věž s ho-

dinami.

A potom tu stála ta vývěsní tabule. Když si Lief prohlížel zprá-

vy, které na ní byly připíchnuté, sevřelo se mu srdce.

Všechny ty malé vzkazy jako by mluvily o životě, který právě

skončil, a o budoucnosti, která nikdy nepřijde. Všem sdělením vévo-

dila mnohem větší zpráva na pravé straně.

— 36 —

Lief svěsil hlavu v trýznivém zoufalství. Kolik lidí ještě zemře,

kolik měst bude opuštěno, zatímco se on, Barda a Jasmína skrývají

za maskami a loudají se za svým cílem?

— 37 —

Cestujte v utajení.

Zaťal zuby, protože věděl, že musí dbát Zmarova varování. Uta-

jení je jejich nejmocnější zbraň. Musí být trpělivý.

* * *

Zanedlouho potom dojeli na pole, na němž se vozy rozestavěly v

kruhu.

Maskované děti nejrůznějšího věku už pobíhaly všude kolem a

pod přísným dohledem žabí ženy sbíraly větve na hlavní oheň.

Liščí žena Rezka stála u ohrady a rozdávala povely několika li-

dem, kteří ze zakryté káry vykládali veliké červené bedny.

Bessin vůz stál na vzdálenější straně pole pod převislými vět-

vemi stromů.

„Raději bys měl jít, Rychlíku,“ řekl Barda, když slézal z kozlí-

ku. „My tady na všechno dohlédneme.“

Lief neochotně vyrazil přes pole. Když míjel rostoucí hromadu

dříví, vběhla mu nečekaně do cesty malá postavička zarovnaná veli-

kou otepí klacků.

Srážce se nedalo vyhnout. Lief klopýtl a děcko upadlo. Do

všech stran se rozletěly klacky.

„Koukej se pod nohy, ptačí hlavo!“ vykřiklo zlostně dítě.

Skrz šklebící se chlupatou masku mu vzteky jiskřila malá černá

očka. Byl to kluk, kterého si Lief všiml té noci, kdy je zajali. Chla-

pec, co nosí masku…

…polypana, uvědomil si Lief, když si konečně vybavil zvláštní

zlodějskou bytost, kterou se svými společníky potkal na řece Tor.

Polypanský chlapec se vyškrábal na nohy a začal sbírat popada-

né dřevo.

„Teď budu ze všech Zátčiných sirotků poslední s dřívím na

oheň,“ nadával. „To znamená, že budu poslední i ve frontě na jídlo.

A celé je to tvoje vina!“

„Zery!“ zařvala žabí žena. „Na co si to hraješ, ty hanebný malý

lenochu?“

Chlapec trhnul hlavou. Ani se neobtěžoval posbírat zbytek kla-

cíků a vystřelil k hromadě dříví.

— 38 —

„To jsem nebyl já, Zátko!“ slyšel ho Lief křičet v běhu. „Byla to

jeho chyba! Podrazil mi nohy!“

Lief pospíchal dál a uvažoval, kolik dětí v táboře jsou sirotci,

které Maskonoši přijali, aby je vycvičili po svém. Docela dost, soudě

podle Zeryho slov.

Došel k Bessinu vozu a prošel pod stromem k zadnímu vchodu.

Dveře byly zavřené. Vedle nich stál o zeď opřený napěchovaný

pytel. Byl silně cítit shnilým ovocem. Tu a tam vykukoval ven skrze

hrubou látku bílý stonek.

Lief zvědavě uštípl špičku jednoho ze stonků a zamžoural na

něj. To není stonek, pomyslel si, ale kořen. Nějaký druh plodiny. A,

podle toho zápachu, asi pochází z tajného pole vedle lesa.

Pamatoval si, jak hrbolatá byla půda, když ležel na poli. To pro-

to, že tam Maskonoši kopali, napadlo ho. Kopali tam celých pět dní!

Poblíž vozu nad hromadou dříví uviděl viset obrovský prázdný

železný kotel. Bess asi plánuje uvařit z těch bílých kořínků polévku.

Lief při tom pomyšlení zhnuseně pokrčil nos.

Přešel ke dveřím a zvedl ruku, aby zaklepal. Pak se ale lekl a

ucukl, když nenadále uslyšel hlasy vycházející z vozu. Přitiskl ucho

ke dveřím a pozorně naslouchal.

„ Srdca ta zatamnala razam, Bess! “ zasyčel hlas, ve kterém po-

znal orlího muže Brka.

„ Taha chlapca ta k nam tahna! “ zavrčela v odpověď Bess. „ Jsa

ta vsachna znamana! “

Toho chlapce to k nám táhne, přeložil si pro sebe Lief. Jsou tu

všechna znamení!

„ Znamana! “ zavrčel Brk. „ Padvad, chcas ract! Capak ta nava-

das, Bess? Kral sa vabral tahahla chlapca, aba nas spahaval, prata-

za vapada jaká Gadef! “

…Podvod, chceš říct! Copak to nevidíš, Bess? Král si vybral to-

hohle chlapce, aby nás špehoval, protože vypadá jako Gadef…

Ano, to je přesně to, co by král tyran udělal, pomyslel si Lief

stísněně. Věděl by, že Bess mnohem snáze přijme někoho, kdo vypa-

dá jako její ztracený syn.

Ale proč se vůbec Maskonoši bojí špehů? Copak asi skrývají?

— 39 —

„ Malas sa, Brku,“ odpověděla chladně Bess. „ Tad prasam

adajda. Za chvala sam prajda. “

„ Sam? “zaburácel orlí muž. „ Ala, Bess, an avada…“

Liefovi se rozbušilo srdce. „Uvidí co?“ zašeptal. „Co uvidím?“

„ Nabada vadat, na ca sa kaka,“ odsekla Bess.

Nebude vědět, na co se kouká…

Dveře vozu se začaly otvírat. Lief rychle uskočil zpátky a pak

udělal dva rychlé kroky dopředu, jako by právě přicházel. Brk vy-

kročil z vozu a skoro do sebe vrazili.

„Och — moc se omlouvám!“ koktal Lief.

Orlí muž na něj zamračeně pohlédl, pak se kolem něj beze slova

prosmýkl a odkráčel. Lief nedokázal říct, zda se Brk nechal oklamat.

„Ach, Rychlíku!“ zvolala Bess z temnoty vozu. Najednou byl je-

jí hlas vřelý a laskavý. „Pojď dál!“

— 40 —

6. ZÁHADY

ůz byl bohatě zařízený. Ve vzduchu bylo silně cítit koření a

vosk z vonných svíček. Bess seděla u kulatého stolku. V

V dlaních svírala skleněnou kouli, která ležela před ní. Na klid-

nou soví tvář dopadalo mihotavé světlo svíčky.

„Posad se, Rychlíku,“ řekla a pokynula směrem k židli na druhé

straně stolu.

Lief neochotně udělal, oč ho požádala.

„Ach,“ zašeptala Bess. Doslova ho hltala očima.

Ale na mně není nic k vidění, pomyslel si Lief. Nevidí mou tvář.

Skrývá ji maska.

Teprve pak mu to došlo. Ptačí maska, kterou měl na sobě, muse-

la kdysi patřit Gadefovi. Když se na něj Bess dívá, vidí svého zno-

vuzrozeného syna.

Z toho pomyšlení se mu sevřel žaludek.

Pohlédl pozorně na stůl. Ve skleněné kouli divoce vířily stíny.

Že by tahle koule byla to, co Brk nechtěl, aby Lief viděl? Vzpomněl

si na zlověstný krystal Pána stínů a bezděčně se zachvěl.

Bess spustila ruce z koule a stíny se rozplynuly.

„Neboj se toho skla, Rychlíku,“ zamumlala. „S jeho pomocí čtu

znamení, stejně jako přede mnou má matka.“

Odstrčila kouli stranou a odkryla tak další předmět, který před ní

ležel na stole. Byla to řada osmi tenkých kovových strun připevně-

ných k dřevěnému prkénku. Drnkla dlouhým nehtem na první z nich

a zazněl nízký, čistý tón.

„Co je to za tón, Rychlíku?“ zeptala se.

Lief neměl ponětí, co po něm chce. Zakroutil hlavou.

Bess si povzdechla. „Toho jsem se bála,“ řekla. „Musíš se toho

spoustu naučit.“

Podala mu list papíru. „Hudba je jako další jazyk,“ řekla.

„Takhle ji zapisujeme.“

— 41 —

„Teď zahraju tóny zapsané na tomto papíře,“ řekla Bess. „Po-

zorně poslouchej.“

Zahrála na jednu strunu po druhé. Tóny se rozezněly a stoupaly

jako schody od nižších až po vysoké. Pak je zahrála znovu a tento-

krát zazpívala i jejich názvy.

Lief ucítil, jak ho pálí prsty. Podíval se na ruce a uviděl, že teku-

tina, která vytekla z utrženého kousku kořene, zasychá do podoby

šedého rosolu. Štípaly ho z toho konečky prstů. Vystrašeně si je otřel

o plášť. Odloupal rosol z kůže po maličkých kuličkách, které rychle

smetl na podlahu.

„Přestaň se vrtět a dávej pozor, Rychlíku!“ vyštěkla Bess. „Mu-

síš se naučit číst a psát hudbu. Jak jinak bys mohl zapisovat překrás-

né písně, které pro mě složíš, jako to dělával Gadef?“

Liefovi pod maskou zrudla tvář.

„Bess —“ namítl tiše. Ale Bess mluvila, jako by ani nepípl.

„Ach, Gadefovy písně dokázaly okouzlit ptáky na stromech,“

povzdechla si. „Slova byla plná citu. Rýmy byly dokonalé. Melodie

tak okouzlující. A samozřejmě jeho hlas, žádný jiný zpěvák se mu

nevyrovnal. Kamkoli jsme přijeli, hloupé vesnické holky se za ním

táhly jako včely na med.“

Zasmála se. „Dobře platily za možnost omdlévat před Gadefem!

Když jsme odjížděli, nechávali jsme za sebou zástup zlomených srd-

cí a naše pokladny byly plné zlata od bezsrstých.“

Natáhla se přes stůl a chytla Lief a za ruku. „A ty budeš stejný,

Rychlíku,“ řekla. „Vrátíš Maskonošům bohatství!“

Lief sebou trhnul a byl rád, že mu maska zakrývá tvář.

„Bess, já nikdy nebudu jako Gadef,“ dostal ze sebe rozpačitě.

„A — ani nechci být.“

Pokusil se vyprostit ruku, ale Bess ho držela pevně.

— 42 —

„Věř mi, Rychlíku,“ řekla. „Tohle je osud.“

Lief zakroutil hlavou.

„Ano!“ trvala na svém Bess. „Ztratila jsem Gadefa před sedmi

lety. Zvykla jsem si na svůj zármutek. Ale později mě začaly proná-

sledovat vzpomínky na něj. Skleněná koule mi stále ukazovala jeho

tvář. Nevěděla jsem proč. Bála jsem se, že přicházím o rozum!“

Pustila Liefovu ruku a přitáhla si znovu skleněnou kouli před

sebe. Naklonila se nad ní a dychtivě se do ní zahleděla.

„Ale pak — pak jsi přišel ty, Rychlíku,“ zašeptala. „Zjevil ses

na našem tajném místě, dostal ses přes naše zábrany, ochraňuje tě

tajemný přízrak. Chlapec tolik podobný Gadefovi. Chlapec, který

mluví naší řečí! Viděla jsem znamení a uvědomila si, co mi mají sdě-

lit. Moje myšlenky na Gadefa byly přípravou na příchod jeho nástup-

ce. Tebe!“

Poklepala ukazovákem na masivní zlatý prsten na svém malíč-

ku. Byl to jediný prsten, ve kterém nebyl vsazený kámen. Široká

vrchní ploška byla pokrytá vyrytými symboly.

„Tenhle prsten nosí vůdce Maskonošů,“ řekla tiše. „Jednoho dne

bude tvůj. Musíš tvrdě pracovat, aby sis ho zasloužil, protože v rukou

vůdce leží dar života… a smrti.“

Lief se neopovážil promluvit.

Bess se mýlila, tolik se mýlila. Její „znamení“ byla jen dílem

náhody. Což by jí jistě rychle došlo, kdyby jí jen mohl říct pravdu.

Ale to nemůže. Ne, pokud je mu milý jeho život i životy jeho

společníků.

Bess čekala, až promluví. Plácnul první věc, která ho napadla.

„Bess, co se stalo s Gadefem?“

Na okamžik si pomyslel, že mu neodpoví. Nakonec ale promlu-

vila.

„Před sedmi lety, když jsme byli naposled na severozápadě, na-

padli naše vozy Šedí strážci,“ řekla. „Osm z kruhu starších zemřelo,

když nás bránili.“

Obrovské dlaně měla položené na desce stolu a tak pevně sepja-

té, že se jí prsteny zařezávaly hluboko do masa.

„Strážce jsme nakonec přemohli, ale věděli jsme, že se brzy

mohou objevit další. Utekli jsme do vesnice hluboko v horách. Je to

— 43 —

opuštěné místo, ale navštívili jsme ho právě rok předtím a znali jsme

cestu. A tak jsme odjeli — vstříc Gadefově záhubě.“

„Jak se ta vesnice jmenuje?“ zeptal se vlídně Lief. Svrběla ho

kůže na temeni hlavy.

„To nebudeš znát,“ řekla Bess. „Zapadlá končina. Říkají tam

tomu Brána stínů.“

Lief strnul. Může i tohle být pouhá náhoda? pomyslel si. Nebo

může mít Bess přece jen pravdu? Třeba má tohle všechno opravdu

nějaký účel!

V mysli mu vytanula vzpomínka na drakův hlas. Tohle je místo,

kde vás musím opustit… Cítím to.

„Hluboko v horách žije divoká zvěř,“ špitla Bess. „Nepředstavi-

telné nestvůry. Věci, které se tiše plazí ve stínu.

Věci, které lezou hluboko pod skálou. Brána stínů leží v jejich

středu. Dá se tam dostat jedině přes děsivý průsmyk. Skryli jsme

svoje stopy a zamaskovali svůj pach, aby nás Strážci nevyčmuchali.“

Zhluboka, roztřeseně se nadechla. „Skrývali jsme se v Bráně stí-

nů celý měsíc. Chtěla jsem se ujistit, že budeme v bezpečí. A také

jsme byli — ačkoli místní z nás radost příliš neměli. Jenomže tu bylo

jiné nebezpečí, se kterým jsem nepočítala.“

Lief si olízl rty. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Gadef… se zamiloval,“ řekla Bess. „Do hloupé bezsrsté dívky,

která nestála ani za to, aby mu zavázala tkaničky u bot.“

Z jejího hlasu byla cítit mrazivá hořkost.

„Nic jsem netušila,“ pokračovala. „On a ta intrikánská holka se

tajně scházeli. Přišel za mnou noc před svými osmnáctými narozeni-

nami. Maska pro jeho dospělost byla připravená. Na ráno byl naplá-

novaný obřad pro jeho vstup do kruhu starších. Řekl mi, že chce ode-

jít od Maskonošů — stát se potulným zpěvákem a oženit se

s touhle — Marietou.“

Vyslovila to jméno s takovým opovržením, jako by to byla klet-

ba.

„Nevěřila jsem svým uším,“ zasyčela. „Řekla jsem mu: ,Brzy tě

tahle nevzdělaná bezsrstá holka unaví! Vždyť ještě vloni jsi koketo-

val s její sestrou — tou nafoukanou krasavicí Kirstou, která s hanbou

— 44 —

utekla do hor, když jsi ji opustil, a vesničané nás kvůli tomu začali

nenávidět.‘ “

Odfrkla si, jako by se jí Kirstin osud vůbec netýkal.

„Ale Gadef mi řekl, že jemu se vždycky víc líbila Marieta než

její sestra. Řekl, že to začalo jako flirt, ale že za poslední měsíc zjis-

til, co je to opravdová láska. Řekl, že bez té dívky nedokáže žít.

Mluvil rozrušeně, jako by měl horečku.“

Tak, pomyslel si zasmušile Lief. Gadef se chytil do sítě, kterou

tolikrát sám nalíčil na druhé. Přece jen existuje nějaká spravedlnost.

Ale Bess, která se teď toulala ve vzpomínkách, jako by neviděla

to, co on viděl tak jasně.

„Řekla jsem mu, ať na to děvče zapomene,“ vyprávěla. „Řekla

jsem mu: ,Ty jsi Maskonoš. My neuzavíráme manželství s nikým z

venku. Zítra oblékneš svou masku dospělosti a tím to skončí.‘ “

Povzdechla si.

„Zdálo se, že to přijal. Laskavě se se mnou rozloučil, políbil mě.

Ale potom jsem ho už nikdy neviděla. Té noci s tou holkou utekl do

hor. Hledali jsme je, ale nenašli.“

Hnědá soví tvář neprozrazovala žádné pocity. Jenom roztřesený

hlas naznačoval, že Bess si znovu prožívá dávný, hrozný zármutek.

„Hory je pohltily, tak jako rok předtím pohltily sestru té dívky,“

řekla. „A tak Gadef zmařil svůj život a my jsme přišli o největší po-

klad.“

A co rodiče, kteří kvůli tvému synovi ztratili dvě dcery, Bess?

pomyslel si Lief, když její hlas zeslábl. Na ty jsi nepomyslela?

Ticho se prodlužovalo. Potom jako by se Bess konečně probrala.

Nadechla se a vypjala hruď.

„Mám nějakou práci,“ prohlásila zničehonic a postrčila malou

řadu kovových strunek k Liefovi. „Očekávám, že zítra ráno budeš

znát všechny tóny.“

Lief se postavil, strčil si nástroj a papír do kapsy a odešel z vo-

zu. Byl rozhodnutý, že ráno už bude on, Barda a Jasmína daleko od-

sud.

Venku zapadalo slunce a stíny za řadou vozů se začaly prodlu-

žovat. Lief se s úlevou nadechl čerstvého, chladného vzduchu.

— 45 —

Tam, kde stál, byl klid, ale střed pole byl plný pohybu. Všude

kolem nezapálené hranice dříví trénovali Maskonoši své kousky.

Žabí žena odvážně žonglovala s hořícími pochodněmi. Tři

klauni vyfukovali z velikánských trubic létající barevné bubliny. Orlí

muž Brk stál u Bardy, který zvedal obrovské činky. Muž s hlavou

ještěrky dělal kouzelnické triky a při tom mu pomáhal polypanský

chlapec Zery.

Kousek stranou se rýsovala vysoká živá pyramida, složená z

modře oděných akrobatů s psími hlavami. A na vrcholku té pyramidy

stála vyrovnaně na rukou malá postava s šedou maskou.

Byla to Jasmína. Odložila nešikovný kabát a nohy měla bosé.

Lief napětím zatajil dech, když najednou udělala salto vzad a

vzápětí přistála nohama na ramenou muže na vrcholku pyramidy.

„Vypadá to, že tvůj bratr je nadaný akrobat,“ ozval se Liefovi u

ucha tlumený hlas.

Lief sebou trhnul, otočil se a těsně vedle sebe spatřil liščí ženu.

Vůbec ji neslyšel přicházet. Možná stojí nepozorovaně ve stínu celou

dobu.

„Och — ano,“ vykoktal ze sebe Lief.

„Je těžké uvěřit, že nikdy netrénoval,“ pokračovala s ledovým

klidem liščí žena. Oči měla podezíravě přimhouřené.

„Sojka je samouk,“ odpověděl Lief zcela po pravdě. Očima pře-

létl prostranství. A právě v tu chvíli si všiml třepotávých bílých

skvrn, které byly ze všech stran roztroušené po plotu.

Otočil se a pohlédl za sebe. Ano, i tam byl plot pokrytý bílými

skvrnami. Můry plivající jed se držely na drsném dřevě a potichu

otvíraly a zavíraly křídla.

Lief si vzpomněl na červené bedny, které viděl vykládat u plotu.

Uvnitř určitě byly tyhle můry. Teď jsou na svém místě. Dnes v noci

nebude z tábora úniku.

Zaťal pěsti a pocítil hořké zklamání. Z dálky uslyšel zakrákání,

jako by Krej měl úplně stejné pocity.

„Něco se děje?“ zeptala se Rezka chladně.

„Ne,“ zmohl se říct Lief. „Ne, já —“

Vtom ale jeho hlas přehlušilo pronikavé zaječení, výkřik plný

hrůzy.

— 46 —

7. PŘÍZRAK

šechno jako by se náhle zastavilo. Postavy kolem hromady

dříví ztuhly na místě. Hudba zakolísala a utichla.

V Znovu se ozval vyděšený výkřik a přešel v smrtelné chrčení.

Liefovi se rozbušilo srdce. Rozběhl se mezi vozy a plotem za

zvukem.

S Rezkou v patách se hnal kolem jednoho vozu za druhým, klič-

koval mezi přešlapujícími, vyděšenými koňmi, přeskakoval bedny a

hromady věcí.

Blížili se k Ottovu vozu. Dveře byly otevřené a prudce se kývaly

v pantech, jako by jimi zmítala vichřice.

A za dveřmi stoupal výš a výš temný stín, který se nakonec rý-

soval proti oranžovému nebi jako přízrak — černý a vzdouvající se, s

dlouhými bílými prsty, které svítily ve tmě. Místo tváře byla vidět

jen beztvará zelená záře.

Na zemi u zadních kol vozu se v křeči svíjela postava, ležící u

zpola vyprázdněného tlumoku, a všude kolem byly poházené šaty.

Liefovi se sevřelo hrdlo. Liščí žena za jeho zády vykřikla. A v tu

chvíli se černý přízrak zakroutil, scvrkl a byl pryč.

Dveře vozu se s prásknutím zabouchly. Lief utíkal dopředu a

sklonil se nad zkroucenou postavou.

Byla to ta žena s kočičí maskou — žena, s níž s Jasmínou hovo-

řili cestou do Šťastného údolí.

Jednu stranu masky měla sežehnutou. Ze začernalé skvrny ještě

stoupal kouř a byl tu cítit příšerný zápach spálených vlasů a masa.

Vytřeštěné oči měla plné hrůzy a zuby vyceněné v křeči.

„To je ta švadlena, Přeslice!“ zašeptala Rezka. Její hlas zněl vy-

děšeně, ale hrůza se v něm očividně mísila s úlevou.

Je vděčná, že nebyl napaden člen kruhu starších, ale jen „bezsrs-

tý příživník“, pomyslel si zachmuřeně Lief. Zlehka vklouzl prsty pod

krk kočičí masky a nahmatal puls.

V tu chvíli se mu sevřel žaludek, protože strnulé oči na něj po-

hlédly a rty se pohnuly. Popálená žena byla ještě naživu! Snažila se

promluvit. Lief se naklonil blíž.

— 47 —

Uslyšel slova, tichá jako vzdech. „Je… mi to… líto. Já… se…

tolik… bála.“

„Co to říká?“ zvolala Rezka. „Ona…?“

Lief zlostně mávl volnou rukou, aby ji umlčel. „Teď buď v kli-

du,“ pošeptal umírající ženě.

Tep pod jeho prsty byl slabý a nepravidelný. Upřely se na něj

oči plné úzkosti a naléhavé žádosti. Znovu promluvila. „Maskonoš

je… nebezpečný…“ zašeptala žena. „Pozor…“

Hlas se vytratil. Oči znehybněly. Slabý puls se vytratil úplně.

Lief chvíli čekal, pak se odvrátil.

„Je mrtvá,“ řekl potichu. Začal jí z tváře stahovat kočičí masku.

„Ne!“ vyprskla za ním Rezka.

Lief si jí nevšímal. Odkryl sežehnutý krk a pak bledý obličej.

Jedna tvář byla hodně popálená. Uprostřed spálené kůže rudě zářil

cejch Pána stínů. Lief cítil, že z ní stále sálá horko.

Jako by to popálení přišlo zevnitř, pomyslel si. Naskočila mu

husí kůže.

„Zakryj jí tvář, pro všechno na světě!“ zasyčela Rezka. „Jdou

sem ostatní.“

Teprve teď Lief začal vnímat křik a dusot blížících se nohou.

Rozhlédl se kolem sebe, na hromadě šatů uviděl ležet přikrývku a

přehodil ji přes tělo.

Zástup lidí už byl skoro u nich. Rezka vyběhla před Ottův vůz a

zvedla paže.

„Vraťte se k práci!“ zakřičela. „Tady není nic k vidění. Stala se

tu nehoda, to je vše.“

Složila paže a nehybně stála, dokud ji nakonec dav neposlechl a

nezačal se vracet do středu pole.

Barda s Jasmínou se ale nehnuli z místa. Rezka zřejmě pochopi-

la, že snažit se je odehnat nemá význam.

Bessina bezcitná reakce na smrt Přeslice je všechny zaskočila.

„Ta žena kradla ve vašem voze, Rychlíku,“ konstatovala a pokr-

čila rameny. „Zaplatila za to.“

„Co tím chceš říct?“ zvolal zděšeně Lief.

— 48 —

„Někdo tě střeží, Rychlíku,“ řekla Bess zasněně a přidržela ruce

nad skleněnou koulí. „Kdokoli se ti pokusí ublížit, ocitne se v nebez-

pečí.“

Liščí žena se neklidně pohnula. „Bess, já si ale opravdu nemys-

lím —“ začala.

„Rezko, dohlédni, aby Přeslice byla bez meškání pochována,“

řekla Bess, aniž by na ni pohlédla. „A řádně, s maskou na tváři, jak

se sluší a patří. Drž se své historky o nehodě. Kdyby lidé zjistili

pravdu, mohli by se obrátit proti Rychlíkovi.“

Lief otevřel ústa, aby něco namítl, ale Barda mu varovně sevřel

paži, a tak nakonec mlčel.

Barda má pravdu, pomyslel si. Raději nic neříkat. Pokud Bess

skutečně věří, že mě ochraňují nějací duchové, může nám to později

pomoci. A jestli nevěří — pokud věc, která zabila Přeslici, je nějaké

hrozné tajemství, které sdílí ona a zbytek kruhu starších — jakýkoli

odpor z naší strany by pro nás mohl znamenat ještě větší nebezpečí.

Když odnesli tělo Přeslice, Rezka nechala společníky o samotě,

aby si uklidili rozházené osobní věci. Konečně mohli mluvit otevře-

ně.

Jasmína k sobě přivolala Kreje a začala mu ošetřovat ránu na

zadní straně krku. Mrzutě zakrákal, když mu čistila nezahojené místo

a znovu ho potřela zelenou mastičkou.

„Krej říká, že to celé viděl,“ řekla Jasmína potichu. „Přeslice

přišla a začala nám prohledávat batohy. Rozhodoval se, co dělat,

když vtom se ze stínu vynořil ten přízrak a zaútočil na ni.“

„ ,Maskonoš je nebezpečný‘,“ zamračil se Barda. „Jsi si jistý, že

Přeslice neřekla Maskonoši jsou nebezpeční, Liefe?“

„Tím jsem si jistý,“ řekl Lief pomalu. „Myslela jen jednu osobu.

Kéž by tak řekla jméno! Pak bychom mohli říct Bess, kdo z jejích

lidí ovládá ten přízrak. Ať je to kdokoli, jeho síla roste. Tentokrát

byla ta věc jasně vidět. Měla ostřejší obrys. A její tvář — nebo co to

vykukovalo z kápě — zářila zeleně.“

„Ten čaroděj může být sama Bess,“ nadhodil Barda. „Říkala, že

přízrak tě hlídá. A obě jeho oběti ti chtěly ublížit.“

„Ale když byl Otto napaden, Bess ještě ani nevěděla, že existu-

ju!“ namítl Lief.

— 49 —

„Přesto byla obě úmrtí určitě spojena s námi,“ řekla Jasmína.

„Ten čaroděj musí být někdo, kdo nás chce odehnat od souboru.“

„Pak máme široký výběr,“ zabručel Barda. „Všichni z kruhu

starších, kromě Bess, přece chtějí, abychom zmizeli.“

„No, pokud jde o mne, rád jim jejich přání splním,“ řekl Lief

rozhodně. „Pojďme říct Bess, že chceme odejít hned — a řekneme jí

to před ostatními. To je nejlepší způsob, jak si zajistit bezpečnost i

bezpečí všech ostatních tady.“

„To tedy je,“ souhlasila Jasmína. „A aspoň já půjdu velmi ráda.“

„Já taky,“ řekl Barda. „I když mě netěší pomyšlení na to, jak to

budeme říkat Bess.“

* * *

Když hodiny ve vesnici odbíjely desátou, vládla v táboře atmo-

sféra, jako by k útoku nikdy nedošlo.

Švadlenu Přeslici pohřbili. Její zarmoucený manžel dostal něja-

ký omamný lektvar a upadl do hlubokého spánku. Život v táboře se

vrátil do starých kolejí. A Lief, Barda a Jasmína zase seděli u stolu s

červeným ubrusem u Bessina vozu, zatímco Krej držel tichou hlídku

na stromě nad jejich hlavami.

Večeřeli a zase je obsluhovala Rezka. Už skoro dojedli, ale stále

se nezmínili o tom, co měli na srdci. Pak jim najednou Bess nahrála.

„Byl to těžký den,“ řekla, když si do úst nabrala zbytek polévky.

„Noví lidé — zvláště sirotci — začínají být neklidní. Potřebujeme

uspořádat vystoupení, abychom jim zvedli náladu — aby poznali,

jaké je to hezké, být Maskonoš.“

Ztěžka si povzdechla. „Zřejmě musíme zapomenout na plán, že

bychom vystupovali tady. Obávám se, že budeme muset odjet na

východ do Hovorova. Nikdy se mi tam nelíbilo, ale aspoň víme, že

tam budeme mít dobré obecenstvo.“

Barda si odkašlal. „To je ale škoda!“ povzdechl si. „Pokud se

vracíte na východ, obávám se, že se naše cesty rozejdou.“

„Cože?“ Bess s řinkotem upustila lžíci. „Ale vy nás nemůžete

opustit! Rychlík má před sebou velikou budoucnost. A ty také, Bobu-

lo, podle toho, co jsem slyšela. A dokonce i mladý Sojka —“

— 50 —

„Ach, no, to se nedá nic dělat,“ řekl odhodlaně Barda. „Jak víš,

moji synovci a já jsme vždycky plánovali jít na západ.“

Lief letmo pohlédl na Rezku. Oči jí zářily ohromnou úlevou.

Tohle jsi nečekala, že, Rezko? pomyslel si. Byla sis tak jistá, že

jsme špehové a že se budeme držet vaší skupiny, dokud to půjde. No,

tak to ses zmýlila. Brzy se nás zbavíš. A my se zbavíme tebe!

Bess ztěžka oddechovala, jako by za sebou měla dlouhý běh.

Obrátila se k Liefovi.

„Ty nás určitě nechceš opustit, že, Rychlíku?“ zeptala se.

„Je mi líto, Bess, ale jsem oddaný především svému strýci,“ od-

pověděl Lief. Byl vděčný, že jí nemusel ublížit ještě víc doznáním,

že i on chce odejít. „Kamkoli půjde on, musím jít i já.“

Bess smutně svěsila hlavu a usilovně se snažila uklidnit. „Dob-

rá,“ zamumlala. „Tohle je tedy velké překvapení.“

Nakonec zvedla hlavu. „Ale možná je to tak nejlepší,“ řekla a

statečně se usmála. „Dones džbánek bobulového vína, prosím, Re-

zko. Bobula se potřebuje trochu vzchopit. Brk ho dnes odpoledne

cvičil příliš tvrdě. A pro ty mladé dones nějaké ovesné placky s me-

dem.“

Liščí žena přikývla, hbitě posbírala ze stolu špinavé nádobí a

odspěchala. Novinky jí zjevně zvedly náladu.

„Rychlíku,“ řekla Bess, „chci tě požádat o laskavost.“

„O co jde, Bess?“ zeptal se opatrně Lief.

„Chci, abys šel do mého vozu a vytáhl zpod mojí postele kula-

tou stříbrnou krabici,“ řekla Bess. „V té krabici najdeš masku. Chci,

aby sis ji oblékl, Rychlíku, a ukázal se mi v ní.“

Liefovi se zvedl žaludek.

„Vidím ti na očích, že jsi to uhodl,“ řekla Bess. „Ano. Je to Ga-

defova maska dospělosti — maska, kterou nikdy neoblékl. Jednoho

dne by byla tvoje, Rychlíku, kdybys s námi zůstal.“

Pohlédla dolů na ruce složené v klíně. „To se bohužel nikdy ne-

stane,“ povzdechla si. „Ale udělalo by mi to takovou radost, vidět tě

v ní — aspoň hodinu — během naší poslední společné noci.“

Lief zaváhal. Cítil, jak na něj Barda s Jasmínou upírají oči. Ne-

pochybně na Bessině žádosti neshledávají nic špatného.

A co by na tom mělo být špatného?

— 51 —

Postavil se. „Když tě to potěší, Bess,“ řekl.

Vzal lucernu z kruhu světel kolem stolu a pomalu přešel k zadní

části vozu.

Pytel u dveří teď byl poloprázdný a prověšený. V černém želez-

ném kotli, pod nímž hořel oheň, pomalu klokotala tekutina, která

vypadala jako ovesná kaše, ale byla silně cítit shnilým ovocem.

Lief pokrčil nos. Bess zřejmě vařila kořínky z tajného pole.

Pokud tohle má být zítra večeře Maskonošů, pomyslel si, jsem

rád, že odjíždíme.

Vešel do vozu, rychle přešel k posteli a brzy našel stříbrnou kra-

bici.

Uvnitř ležela nádherná maska zabalená ve žlutém hedvábí — zá-

řivě modrá ptačí hlava, podobná té, kterou měl na sobě, ale daleko

pečlivěji propracovaná a opravdovější.

Lief natáhl ruku a dotkl se jí. Jako by se mu zachvěla pod prsty.

Na jediný děsivý okamžik mu připadala živá. Lief ucukl rukou a srd-

ce se mu divoce rozbušilo. Sevřel Kouzelný pás skrytý pod šaty.

Postupně ho panika opouštěla. Přinutil se pohlédnout dolů.

Maska ležela na svém lůžku z hedvábí — překrásná, neživá věc

z peří, látky a lepidla.

Lief si zahanbeně stáhl starou masku. V tu chvíli začaly hodiny

ve vesnici odbíjet jedenáctou. Ten zvuk mu připadal strašně hlasitý a

pronikavý!

Chvíli si vychutnával pocit, že má zase holou tvář. Když nako-

nec odbíjení utichlo, zaťal zuby, zvedl novou masku a natáhl si ji.

— 52 —

8. TRIKY

aska Liefovi na kůži měkce přiléhala a chladila. Byla tak

lehká, že ji skoro necítil. Obepnula mu tvář a krk, jako by

M byla vyrobená právě pro něj. Skoro mu připadalo, jako by

žádnou masku neměl.

Najednou se cítil veselejší. Vylezl z vozu a kráčel zpátky tam,

kde na něj čekali Bess, Barda a Jasmína.

Bess seděla opřená se zavřenýma očima, ale Barda s Jasmínou

se na něj otočili.

Jasmína se lekla a vykulila oči. Barda neslyšně zalapal po dechu

a napůl vstal ze stoličky.

„Co se děje?“ zeptal se zmateně Lief.

Jasmína polkla. „Vypadáš — vypadáš, jako bys byl napůl pták,“

zašeptala. „Ta maska…“

„Nikdy jsem nic takového neviděl,“ řekl Barda a dosedl zase

zpátky na stoličku. „Přeběhl mi z toho mráz po zádech!“

Liefa docela potěšil rozruch, který vyvolal, a posadil se.

Bess zamžikala a otevřela oči. Upíraly se na něj, rozšířené a ja-

koby zářící.

„Ach,“ vydechla. „Děkuji, Rychlíku. Udělal jsi stařeně velkou

radost. Nech si ji hodinu — do půlnoci. To bude stačit.“

Promnula si ruce. „Tak!“ řekla. „Trochu vás pobavím!“

Společníci na ni nechápavě pohlédli a ona se zasmála.

„Myslíte si, že Maskonoši mohou nabídnout jenom akrobaty,

zpěváky a klauny?“ zvolala a mávla směrem k lidem trénujícím u

středového ohně. „Vlastně dokážeme mnohem víc než to! Já napří-

klad dokážu číst myšlenky!“

„Opravdu?“ zeptal se suše Barda.

„No ovšem,“ řekla Bess. „Ale potřebuji k tomu své věrné sklo!“

Zachroptěla námahou, sehnula se a zvedla ze země skleněnou

kouli, kterou Lief prve viděl v jejím voze. Položila kouli doprostřed

stolu.

„Nuže, kdo bude můj pokusný králík?“ zeptala se. „Bobulo?

Chce se ti?“

— 53 —

„Jistě,“ souhlasil Barda a zeširoka se zazubil. „Ale varuji tě —

nikdo, kdo to kdy zkusil, nedokázal přečíst mé myšlenky. Možná

mám příliš silnou lebku.“

„Pak začnu s něčím jednodušším,“ řekla Bess klidně. „Mysli na

číslo od jedné do devíti. Jestli chceš, řekni ho svým synovcům, ale

mně ho neříkej.“

Barda pokrčil rameny. „Dobrá,“ řekl. „Mám to.“

Pod deskou stolu, kam Bess neviděla, zvedl pět prstů a naznačil

tak Liefovi s Jasmínou, že číslo, které si zvolil, je pětka.

„Soustřeďte se na to číslo — všichni,“ řekla Bess. „Snažte se

nemyslet na nic jiného.“

Držela ruce těsně nad skleněnou koulí. Zavřela oči a začala zpí-

vat tichým, monotónním hlasem.

Vypadalo to, jako by se deska stolu trochu zvedla. Potom se

pomalu začala otáčet. Purpurový ubrus se leskl a šustil, jak jeho okraj

třel o zaprášenou trávu. Skleněná koule se točila uprostřed a odrážela

světla.

Liefovi přeběhl mráz po zádech. Věděl, že tohle musí být trik,

ale byl to strašidelný pohled. Bess je dobrá herečka, pomyslel si.

Bessina bezvýrazná soví tvář se upírala na otáčející se stůl. Ruce

se spoustou blýskavých prstenů vrhaly stíny na poblikávající skleně-

nou kouli.

Nepochybně to dělala už tisíckrát, napadlo Liefa. Jako před ní

její matka. A její babička a prababička také, o tom není pochyb.

Najednou ho naplnila podivná pýcha, že je mezi těmito nada-

nými lidmi a sdílí jejich život. Skoro zalitoval, že je bude muset tak

brzy opustit.

„Obraz je mlhavý,“ zamumlala Bess. „Nevidím ho jasně. Někdo

se toulá v myšlenkách.“

Netrpělivě potřásla hlavou. „To číslo je mi teď k ničemu. Budu

to muset zkusit znovu. Bobulo — zdvojnásob to číslo! Pak — pak ho

vynásob — pěti! Výsledek je tvoje nové číslo.“

„Dobře,“ řekl Barda. Letmo pohlédl na Liefa a Jasmínu, kteří

přikývli. Nové číslo je padesát.

Všichni se teď silně soustředili, ale Bess znovu zakroutila hla-

vou.

— 54 —

„Nerozumím tomu!“ zamumlala si pro sebe. „Jaktože ho nevi-

dím?“

Vypadala opravdu nešťastně. Liefovi jí začalo být trochu líto.

„Vyděl své nové číslo tím číslem, na které jsi prve myslel,“ na-

řídila Bess a dál zběsile pohybovala rukama nad skleněnou koulí.

Deset, pomyslel si Lief. Padesát děleno pěti je deset.

Bess se zhluboka nadechla. Její ruce zpomalily.

„To už je lepší,“ řekla tlumeně. „Teď odečti — ach ano! —

odečti sedm, kouzelné číslo! A nyní se soustřeďte — silně se sou-

střeďte na číslo, které vám vyšlo.“

Deset minus sedm, počítal Lief v duchu. Tři. Tři… tři… tři…

Stůl zpomalil a zastavil se.

„Ach… konečně!“ vydechla Bess. „Už to vidím! Myslíte na čís-

lo… tři!“

Lief, Barda a Jasmína překvapeně vykřikli a zatleskali.

„Úžasné!“ zvolal Barda. „Jak jsi to udělala?“

Bess pokrčila rameny a narovnala si šál. „Jsem příliš malý pán,

než abych dokázala objasnit tajemné síly skla!“ řekla slavnostně. Ale

oči jí za maskou zajiskřily.

A najednou, když si Lief důkladně srovnal v hlavě, co se stalo,

došlo mu, že ona to celé od začátku hraje.

Její předstírané váhání i potíže při čtení myšlenek zamaskovaly

velmi jednoduchý trik.

Pokud vynásobíte jakékoli číslo dvěma a pak pěti, ve skutečnos-

ti jste ho vynásobili deseti! pomyslel si. Takže když pak výsledek

vydělíte původním číslem, vždycky vám vyjde desítka. Odečtěte od

desíti sedm — a dostanete číslo tři.

Tak takhle Bess „přečetla“ jejich myšlenky. Ať by začali s ja-

kýmkoli číslem, výsledek by byl pokaždé tři!

Usmál se pod maskou.

„Ta otáčivá deska stolu není zas tak tajemná,“ podotkla směle

Jasmína. „Už jsem něco takového viděl. Určitě jí pohybuješ pomocí

pedálu, na který šlapeš pod stolem.“

Bess se srdečně zasmála. „Nenecháš se jen tak ohromit, mladý

Sojko,“ řekla. „A samozřejmě máš pravdu. Dokážu stůl rozpohybo-

— 55 —

vat a zase zastavit nepatrným ťuknutím nohou. Je to jen takový

trik — aby bylo vystoupení zajímavější.“

„To tedy je,“ řekl Barda. „Jenže stále nechápu, jak —“

„Ach, konečně tu máme pití!“ zvolala Bess. Vzala skleněnou

kouli a opatrně ji odložila na zem vedle židle.

Objevila se Rezka s naloženým tácem. „Obávám se, že už ne-

máme med, Bess,“ řekla a sehnula se, aby položila na stůl dvě malé

placky, dva poháry a kamenný džbánek. „Z vozu s potravinami zmi-

zela poslední sklenice. Určitě ji vzal ten malý lapka Zery, o tom ne-

pochybuji. Nevím, jak ho můžeš vystát!“

„Zery má velmi hbité prsty,“ souhlasila klidně Bess, vytáhla

zátku ze džbánku a naplnila poháry temně rudým vínem. „Od doby,

co se naučil chodit, se přece živil krádežemi.“

Podala jeden z pohárů Bardovi. „Ale právě proto jsem ho chtěla,

Rezko. Pokud někomu dokáže vytáhnout peněženku z kabátu tak,

aby si toho dotyčný nevšiml, snadno se naučí oklamat publikum.

Jednoho dne z něj bude velký kouzelník.“

Rezka si opovržlivě odfrkla, narovnala se a strčila si prázdný tác

do podpaždí.

„Možná,“ řekla uštěpačně. „Ačkoli Zátka říká, že zanedbává své

hodiny a raději tráví čas s koňmi. Možná —“ Zarazila se a rukou si

zakryla ústa.

Upřeně hleděla na Liefa a překvapeně vykulila oči.

„Ach, konečně sis všimla Rychlíkovy masky,“ řekla jakoby nic

Bess. „Nesluší mu?“

„Bess!“ Hlas liščí ženy zněl jako přidušený šepot. „Bess, nemů-

žeš —“

„Už víš, že mi nemáš co říkat, co můžu a nemůžu, Rezko!“ za-

vrčela Bess. „Okamžitě odejdi!“

Liščí žena svěsila hlavu a odklopýtala.

Následovalo trapné ticho. Pak si Bess povzdechla.

„Nesmíme dovolit ubohé Rezce, aby nám kazila radost,“ prohlá-

sila. „Příliš ctí naše staré tradice a nechce si přiznat, že pravidla se

občas musí změnit.“

Zvedla svůj pohár.

„Na zdraví!“ řekla a zhluboka se napila.

— 56 —

„Na zdraví!“ odpověděl Barda. Usrkl víno a zamlaskal. „Velmi

dobré!“ řekl.

Z kapsy vytáhl malou vyřezávanou krabičku, kterou se snažil

otevřít od doby, kdy ji sebral v Osminských vrších. Z jedné stěny

velmi blízko vrchní části vystupovala malá tyčka z vyleštěného dře-

va. Podal krabičku Bess.

„Tady je na oplátku hádanka pro tebe,“ řekl. „Myslel jsem, že

jsem na to přišel, ale je v ní víc než jeden zámek. Chceš si vyzkoušet

svoji zručnost?“

Bess vzala krabičku do obrovských rukou a se zájmem jí otáče-

la. Barda s úsměvem sledoval, jak tu a tam zmáčkla nějakou řezbu.

On sám si ve Smetkově s krabičkou hrál celé hodiny. Byl si jistý, že

ji Bess nedokáže otevřít.

Lief se neklidně pohnul, ohlédl se přes rameno a zahleděl se na

dění kolem středového ohně. Toužil se zvednout a vmísit se do davu.

Bess zvedla oči. „Vy mladí se běžte na chvíli podívat na před-

stavení, jestli chcete,“ vybídla je laskavě. „Vezměte si s sebou plac-

ky. My s Bobulou zůstaneme tady v pohodlí.“

Lief s Jasmínou s úlevou vstali, sebrali své placky a odešli od

stolu. Krej tiše sledoval ze svého bidýlka na stromě, jak odcházejí.

„Bess je velmi příjemná na strýčka Bobulu,“ řekla potichu

Jasmína, odlomila kousek placky a opatrně ho strčila pod kabát Fil-

limu. „Myslíš si, že doufá, že ho přesvědčí, abychom neodcházeli?“

„Možná,“ řekl Lief nepřítomně. Zrychlil krok. Nemohl se do-

čkat, až se stane součástí života kolem ohně.

Společně s Jasmínou se ponořili do davu. Jasmíny se brzy začali

dožadovat akrobati se psí hlavou, kteří zase sestavovali živou pyra-

midu. Lief se dál potuloval jako ve šťastném snu a hltal všemi smys-

ly úžasné výjevy a zvuky kolem sebe.

Žongléři, zpěváci, hudebníci, kouzelníci… Tady dračí muž chrlí

oheň. Tam se zas do smyček svíjí vysoký hubený muž s třpytivou

hadí hlavou. Vedle něj na vrstvě žhavých uhlíků bosky tancuje ve-

verka…

Dvě dívky v chlupatých maskách podobných, jako má Jasmína,

se bezstarostně procházejí na chůdách.

— 57 —

„Bess říká, že už brzy dostanu dospělou masku,“ slyšel Lief, jak

se spolu baví. „Bude to vodní pták, jak jsem žádala.. Konečně! Je mi

osmnáct už několik měsíců!“

„To máš štěstí, Nely,“ řekla ta druhá dívka závistivě. „Představ

si! Už nebudeš muset žít se sirotky. Už mám plné zuby té staré žáby

Zátky!“

„Neboj,“ zasmála se první dívka. „Tobě bude osmnáct v létě,

Lin. Pak budeš na řadě. Bess potěšilo, jak tvrdě jsme pracovaly na

Poli Maskonošů. Říkala, že teď má dost lepivých kořínků, aby vyro-

bila spoustu nových dospělých masek. Dost pro všechny sirotky,

kteří budou dorůstat.“

Kráčely dál a ladně se proplétaly davem.

Takže — minimálně jedno tajemství máme vyřešené, pomyslel

si ohromeně Lief. Kořínky z pole nejsou k jídlu. Vaří se, dokud se

nerozpustí, a Bess tu směs používá na výrobu vnitřní vrstvy speciál-

ních dospělých masek. Musí to být starodávné řemeslo. Není divu, že

jeho tajemství tak přísně střeží.

Usmál se při pohledu na dívky, které stále spokojeně švitořily.

Přistihl se, jak si v duchu říká: je to tak příjemné, být mezi svými. Je

to báječné, být součástí tohohle světa… mít tenhle pocit bezpečí a

sounáležitosti. Je úžasné být Maskonošem…

Ale ty nejsi skutečný Maskonoš, ozval se tichý, ale zřetelný hlá-

sek v jeho hlavě. Nejsi vůbec součástí tohoto světa. A ani nechceš

být! Jen před pár hodinami ses nemohl dočkat, až z něj unikneš. Pa-

matuješ?

Lief se snažil ten hlas potlačit, ale on ho neopouštěl. Jako by mu

rozevřel škvíru v hlavě, kterou teď dovnitř fičel studený vítr. Celý se

zachvěl.

Najednou si všiml Rezky, Brka a Zátky stojících poblíž. Sledo-

vali ho a potichu se bavili. Když si všimli, že se na ně dívá, rychle se

odvrátili.

Lief ucítil náhlý nápor smutku. Pak netrpělivě potřásl hlavou.

Proč by ho mělo zajímat, že ho odmítají? Proč by měl toužit po tom,

aby ho přijali za svého?

Proč se nepřestává třást?

— 58 —

Kolem něj se hrnul dav. V nárazech k němu doléhala hlasitá

hudba. Obklopila ho skupina maskovaných dětí, které se honily, str-

čily do něj, pronikavě se zasmály a utíkaly dál. Byl mezi nimi i malý

kouzelnický učeň Zery.

Doufám, že tě Rezka neviděla, Zery, pomyslel si Lief a podíval

se na svůj kabát upatlaný od medu. Měl by ses od ní raději držet

dál — aspoň než si umyješ ruce.

Dav se trochu rozestoupil a on zahlédl Jasmínu, jak se se třemi

modře oděnými akrobaty houpe na vysoké tyči. Připadala mu tak

vzdálená, jako by byla na měsíci.

V dálce před Bessiným vozem viděl Bardu s Bess stále sedět u

stolu.

Bess zrovna podávala záhadnou krabičku zpátky Bardovi. Podle

jejího chování a Bardova smíchu Lief usoudil, že se jí podařilo najít a

uvolnit druhý zámeček, ale krabička se stále neotevřela. Usmál se a

dál je sledoval.

Bess se zakymácela a krabička spadla na zem.

Barda se sehnul, aby ji zvedl.

A vtom se Bess mrštně jako útočící had naklonila přes stůl a na-

sypala mu něco do poháru.

— 59 —

9. HRŮZNÁ NOC

a zlomek vteřiny Lief jen koukal, stěží schopen uvěřit vlast-

ním očím. Celé se to seběhlo tak rychle! Neviděl v Bessině

N ruce žádnou láhev nebo džbánek.

Ale jasně viděl, jak do poháru padá proud bílého prášku. Viděl

to!

Zmocnila se ho vlna hrůzy. Horečně si začal probíjet cestu da-

vem k Bessině vozu.

Bess je dobrá herečka…

Ach ano, Bess je dobrá herečka, pomyslel si rozčileně. Dost

dobrá, aby nás přesvědčila, že to velkoryse vzdala. Dost dobrá, aby

se smála a vesele žertovala s Bardou, zatímco odhodlaně a chladno-

krevně plánuje jeho smrt.

Nahlas zasténal, když si vzpomněl, co Bess řekl.

…jsem oddaný především svému strýci… Kamkoli půjde on, mu-

sím jít i já.

Těmito slovy podepsal Bardovi rozsudek smrti.

Pro Bess to bylo celé velmi prosté. Bobula stál mezi Rychlíkem

a Bess. Takže Bobula musí zemřít.

Dav se krátce rozestoupil a Lief viděl, že Bess sedí zase zpátky

na židli. Dolila víno do poháru Bardovi i sobě.

„Bardo!“ zařval Lief. „Nepij to!“

Ale bylo to zbytečné! Jeho hlas zanikl v hluku davu.

Zvířecí a ptačí hlavy vystupovaly všude kolem něj jako ve zlém

snu. Klauni před ním bláznivě poskakovali a zastupovali mu cestu.

Vyhnul se jim a vrazil do dívek na chůdách.

S pisklavým výkřikem se jedna z dívek začala kácet, spadla a

srazila skupinu žonglérů.

To přitáhlo Bessinu a Bardovu pozornost. Lief viděl, jak se Bar-

da otočil. Viděl Bess, jak kouká do davu a jednou rukou si zastiňuje

oči. Viděl Kreje, jak se snesl ze stromu jako černý stín.

Lief zoufale křičel a mával. Ale Bess s Bardou se dívali na tu

dívku, která se teď roztřeseně stavěla na nohy, zatímco žongléři lezli

kolem ní po kolenou a sbírali míčky, které jim popadaly. Po Krejovi

nebylo vidu ani slechu.

— 60 —

Houf lidí se znovu uzavřel. Lief sklonil hlavu a zoufale se tlačil

kupředu, odstrkával lidi stranou a nevšímal si jejich zlostných protes-

tů.

„Z cesty!“ křičel. „Z cesty!“

„Sám uhni, ty neomalené štěně!“ zavrčel muž ve střapaté med-

vědí masce. Prudce strčil Liefa do zad.

Lief se zapotácel dopředu a rozplácl se na zem. Úplně mu to vy-

razilo dech. Kašlal a lapal po dechu, klekl si a potřásal hlavou ze

strany na stranu, aby si pročistil mysl.

Už byl venku z davu. Před sebou viděl jen prázdné prostranství.

Viděl vůz pod stromem a dvě osoby sedící u stolu s červeným ubru-

sem, osvětleného lucernami.

Barda a Bess vzali své číše a zvedali je k přípitku.

„Ne!“ oddechoval ztěžka Lief.

Oba naklonili hlavu dozadu a napili se.

„Ne!“ zachroptěl Lief zmučeně. „Ne! Bardo! “

S námahou se postavil a rozběhl se.

Jako by se všechno kolem zpomalilo. Jako by všechno viděl skrz

nějaký opar.

Doběhl ke stolu a těžce sípal. Barda se k němu otočil. Bess po-

vstala, ale její uhlazená soví tvář byla bez výrazu.

„Co se děje?“ vykřikl vylekaně Barda.

„Rychlíku!“ vykřikla Bess současně s ním. „Obávám se, že tvé-

mu strýci není dobře. Dnes hodně namáhal své srdce a —“

Zarazila se. Vytřeštila zlaté oči a ty se jí naplnily něčím, co vy-

padalo jako překvapení. Pohlédla na svůj pohár, který stále svírala v

ruce.

Prsty jí zacukaly. Pohár spadl na stůl, kousek se kutálel a pak

zůstal nehybně ležet.

Potom spadla na záda a rukama se chytila za srdce.

Barda vykřikl a vyskočil tak prudce, že se stolička převrhla a

spadla.

Lief ohromeně zíral na stůl — na Bessin převrácený pohár. Z

jeho okraje stékaly na červený ubrus poslední kapky vína — leskle

rudé víno smíšené s bílým práškem.

„Ona ten jed vypila sama!“ zašeptal. „Ale jak…?“

— 61 —

Pak zvedl hlavu — podíval se na strom, který se tyčil nad nimi.

Krej opět seděl na nejnižší větvi. Ani se nehnul. Ale žluté oči mu

zářily.

Dokážu stůl rozpohybovat a zase zastavit nepatrným ťuknutím

nohou.

Tak to Bess říkala. Všichni ji slyšeli, včetně Kreje. Nepochybně

Krej usoudil, že nepatrné ťuknutí silným zobákem, jako je ten jeho,

bude určitě fungovat stejně dobře.

A taky že ano. Lief si vzpomněl na ten okamžik, kdy dívka na

chůdách spadla. Bess i Barda se podívali směrem k davu. A to byla

chvíle, na kterou Krej čekal. Zatímco se ti dva dívali jinam, sletěl

dolů ze své větve, doskákal pod stůl a udělal, co musel.

Deska stolu se otočila. Poháry se vyměnily. Bess vypila svůj

vlastní jed.

Maskonoši, kteří stáli na kraji davu, utíkali k nim, protože po-

chopili, že se děje něco hrozného. Stáli a s otevřenými ústy zírali na

svou vůdkyni, jak leží na zádech a snaží se nadechnout.

Barda vyskočil k Bess a skláněl se nad ní. „Musí to být srdce!“

vykřikl. „Potřebuje vzduch!“

Začal Bess stahovat masku.

„Ne!“ zamumlala Bess, chabě pohnula rukama a snažila se Bar-

du odstrčit. „Ne…“

Se slabým cvaknutím se otevřel zlatý prsten na jejím malíčku.

Na stěnách dutinky, která se tak odkryla, se stále drželo pár zrnek

bílého prášku.

Tenhle prsten nosí vůdce Maskonošů…

Lief upřeně hleděl na Bess a její slova se mu rozléhala v hlavě.

Slova, která teprve teď doopravdy pochopil.

V rukou vůdce leží dar života… a smrti. „Liefe! Nemůžu jí sun-

dat masku. Mám příliš neohrabané prsty. Pomoz mi!“ Bardův hlas

byl plný úzkosti. Lief k němu rychle přiskočil. Věděl, že je to zby-

tečné. Věděl, že Bess nemohou zachránit. Ale přesto chytil peří na

okraji masky a vší silou zatáhl nahoru.

Bess zavřískala bolestí.

Lief se vylekaně podíval na svoje ruce.

— 62 —

Byly rudé od krve. Krev se řinula zpod utrženého okraje masky,

stékala Bess po krku a vsakovala se jí do hedvábných červených ša-

tů…

Pohlédl Bardovi do vyděšených očí.

„Ta maska nepůjde dolů,“ zašeptal skrze drkotající zuby. „Je její

součástí. Je s ní spojená. Nepůjde…“

Couvl a štítivě držel před sebou zkrvavené ruce.

Nějaká žena v davu hystericky vykřikla.

„Co to děláš?“ zavřískala za ním liščí žena. „Jděte od ní! Bess!

Och, Bess!“

Během pár vteřin členové kruhu starších Maskonošů odtlačili

Liefa s Bardou stranou, shlukli se kolem Bess a snažili se ji zakrýt

před stále se zvětšujícím houfem zvědavců. Ale bylo příliš pozdě.

Všichni to viděli.

„Krev! Snažil se jí stáhnout masku — a odtrhl s ní i kůži!“ za-

pištěl vysoký hlas. „Ta maska jí přirostla ke tváři! Och — och, to je

hrozné! Hrozné!“

Ozval se sbor roztřeseného nářku a vyděšeného kvílení.

Lief se rozhlédl kolem sebe. Všude si vyděšení lidé strhávali

masky, odhazovali je na zem a dupali po nich. Odkryly se tváře, po

svém odhalení podivně překvapivé — tváře staré i mladé, krásné i

obyčejné, plné zhnusení, hrůzy a strachu.

Muž, který dosud nosil medvědí masku, měl malá očka a zarud-

lý obličej. V koutcích úst se mu sbíhala pěna.

„Oni jsou na tom stejně!“ zařval a ukázal na Maskonoše shro-

mážděné kolem Bess. „Zrůdy! Čarodějové! Zabijte je!“

Dav se začal hrnout kupředu, potom znejistěl a zastavil se. Vše

utichlo.

Příslušníci kruhu starších se otočili. Každý z nich držel tenký,

dlouhý nůž.

Bok po boku se postavili davu bezsrstých a oči měli plné pohr-

dání. Hrdě zvedli hlavy — hlavy v maskách, které byly jejich součás-

tí.

Masky jejich dospělosti, pomyslel si Lief zmámeně. Oblečené v

osmnácti letech. Navždy srostlé s jejich tváří… navždy…

V nastalém tichu začaly odbíjet věžní hodiny.

— 63 —

Jedna… dva…

Lief se podíval přes hlavy Maskonošů za strom, kde stála věž s

hodinami, které zářily v měsíčním světle. Ručičky hodin ukazovaly

přímo nahoru.

Půlnoc.

Kůže na tváři a krku jako by se mu zahřívala a začalo jí probíhat

mravenčení. V mysli mu vytanula vzpomínka na Bessina slova.

Nech si ji hodinu — do půlnoci. To bude stačit.

Znovu se podíval dolů. Orlí muž Brk mu pohlédl do očí. „Měl

by ses k nám raději přidat, Rychlíku ze Smetkova,“ řekl klidně Brk.

„Ať se ti to líbí, nebo ne, už jsi jedním z nás.“

Ano.

Lief udělal krok dopředu. Pak ho najednou někdo popadl za ruce

a trhl jím zpátky. Zmateně otočil hlavu ze strany na stranu. Jasmína s

Bardou ho každý drželi za jednu paži. Drželi ho, třásli jím, volali ho.

Lief se jim pokoušel vytrhnout. Jasmína s Bardou si stáhli

masky. Ústa jako by se jim odporně kroutila, cdyž křičeli. Bezsrsté

tváře měli orosené potem, vrásnité a pokroucené hrůzou.

Byli oškliví — odporní. Z pohledu na ně se mu dělalo zle.

Bezvýsledně se snažil vymanit z jejich sevření. Barda i Jasmí-

nou stále křičeli, ale on jim nerozuměl, co říkají. Vnímal jen odbíjení

hodin.

Pět… šest…

„Vidíte?“ zaburácel hlas zarudlého muže. „Vidíte toho chlapce v

ptačí masce? Bess, ta čarodějnice, mu stranila! Proměnila ho v jed-

noho z nich! A tak by nakonec znetvořila nás všechny! Proměnila by

nás ve zrůdy, jakou byla ona sama!“

Dav se s rozhněvaným řevem znovu začal valit kupředu. Někteří

se ozbrojili kameny a hořícími klacky z ohně.

„Zapalte je!“ vykřikla nějaká žena.

Maskonoši se ani nehnuli.

„Rezko!“ zvolal Brk.

Rezka si přitiskla dlaň na ústa. Když se nadechla, její liščí tvář

zářila ve světle svíček. Pak nepřirozeně, pronikavě zapištěla.

Připomínalo to tajuplný výkřik, který Lief s Jasmínou slyšeli v

lesním tábořišti Maskonošů. A teď poznali jeho účel.

— 64 —

Z plotů kolem pole se totiž v mračnech vznesly obří můry.

Jako tisíce útržků papíru nesoucích se větrem proudily můry k

tomu, kdo je přivolal.

Jenže tentokrát tu nebyly připravené žádné červené bedny, kam

by se mohly schovat. Nemohly přistát. Zmateně se vznášely nad da-

vem jako třepotající se bílá masa.

Byly úplně všude. Křídly se otíraly lidem o ruce, ramena, tváře.

Značky na křídlech se jim vypoulily a rudě se rozzářily. Začaly plivat

a jejich jed pálil všechno, nač dopadl.

Mnozí lidé klopýtali, křičeli bolestí. Jiní upustili své zbraně, za-

kryli si hlavy a dali se na útěk a nechtě při tom podupali ty, kteří v

panice upadli.

Utíkejte, vy oškliví bezsrstí tvorové, pomyslel si Lief a spokoje-

ně sledoval celý výjev. Nechte nás tady!

Částí své mysli si uvědomoval, že hodiny stále odbíjejí.

Devět… deset…

Už brzy…

S leknutím ucítil, jak ho někdo srazil na zem a pevně ho drží.

Barda mu držel ramena při zemi. Pak s hrůzou ucítil Jasmíniny prsty,

jak ho tahají za tvář.

„Ne!“ zasténal. „Ne —“

Jasmína klečela nad ním. Ztěžka, vzlykavě oddechovala. Na čele

jí vyvstaly krůpěje potu a po tvářích jí stékaly slzy. Ale ústa měla

sevřená do tvrdé, rovné linky.

Jedenáct…

Ucítil pronikavou bolest. Slyšel Bardu, jak zaklel. Slyšel sám

sebe křičet bolestí. Potom už byla jenom tma.

— 65 —

10. VČELY

ief se probudil a trhl sebou. Srdce mu bušilo jako o závod. V

uších mu tiše zvonilo. Jehličky bolesti ho bodaly na tváři a na

L krku.

Zvonění se zvolna vytrácelo.

Musel jsem mít zlý sen, pomyslel si Lief. Ležel, ani se nehnul a

uklidňoval sám sebe. Někde v koutku mysli se mu míhaly stíny, ale

žádný sen si nepamatoval. Tak co ho tedy probudilo? Proč se probu-

dil tak vylekaný?

Opatrně se pokusil otevřít oči. Měl je napuchlé a rozbolavělé a

dokázal je otevřít jen do uzounké škvírky. Skrz řasy viděl modré ne-

be a sluneční světlo pronikající mezi listy stromu.

Bylo to jasné denní světlo!

Olízl si vyprahlé rty a bolestivě polkl. Uvědomil si, že má hroz-

nou žízeň.

Otočil hlavu, aby se podíval po čutoře. Projela jím palčivá bolest

a do očí mu vyhrkly slzy.

Jsem popálený? pomyslel si zmateně. Cítil popel z ohně. Neda-

leko od místa, kde ležel, viděl blízko kmene stromu zbytky malého

ohniště.

Nic jiného neviděl. Žádný batoh. Žádná čutora. Jenom udusaná

země, hluboce rozbrázděná stopami kol vozů.

Zaťal zuby, snažil se zapomenout na bolest a otočil hlavu na

druhou stranu.

V hlubokém spánku tam ležela Jasmína. Tvář měla položenou

na paži. V ruce držela malou skleničku se zelenou mastičkou. Jako

by ji používala těsně předtím, než usnula.

Byla oblečená do modrých šatů akrobatů. Vlasy měla schované

pod vlněnou čapkou. Tvář měla umazanou od bahna a něčeho, co

vypadalo jako krev.

Všude za ní, kam Lief dohlédl, viděl jenom pusté, prázdné pole,

kromě popela po obrovském ohni. Plot byl na několika místech str-

žený.

Co se to s námi stalo? pomyslel si rozrušeně. Kde je Barda?

Rozbušilo se mu srdce.

— 66 —

Barda je v nebezpečí…

Ten pocit byl silný, ale mísil se s ním jiný pocit, nebo spíš ml-

havá vzpomínka. Něco o Krejovi…

U tváře mu zabzučela moucha, pak se mu usadila na paži. Lief ji

chtěl odehnat, ale bál se, že nezvedne ruku.

Vtom přiletěla další. Teprve pak si Lief uvědomil, že to vůbec

nejsou mouchy, ale včely.

Ve stejnou chvíli, jakoby ve snu, uslyšel zvuky nesoucí se po

větru odněkud zpoza pole. Cinkání malých zvonečků. A zpěv.

Jsme ve Šťastném údolí,

Krásné včely, pilné včely,

Tři hodiny jsme sem jeli,

Přec nás nohy nebolí.

Právě osmá odbíjí,

Chytré včely, rychlé včely,

Snad jsme pozdě nepřijeli,

Mé hladové včely.

Jako by ta píseň otevřela okno v Liefově myslí, najednou po-

chopil několik věcí najednou.

Vzbudilo ho odbíjení hodin ve Šťastném údolí. Ten zvuk ho na-

plňoval hrůzou, ale nevěděl proč.

Bylo osm ráno. Maskonoši odjeli v noci. Oni dva s Jasmínou tu

zůstali sami, beze zbraní, bez jídla, bez vody.

A ten, kdo projížděl kolem pole, zpěvák té veselé písničky,

byl…

Věřte jen starým přátelům…

Lief se pokusil vykřiknout, ale místo hlasu z něj vyšel jen na-

křáplý chrapot. Snažil se posadit. Točila se mu hlava, takže skoro

upadl zpátky na zem. Zarputile se vzepřel rukama.

Vtom uviděl, jak se k němu snáší velký černý pták. Uviděl roj

včel táhnoucí se jako mračno kouře až k bráně na pole. A uviděl

zchátralou maringotku, taženou starým tlustým koněm, na jejímž

— 67 —

kozlíku seděl mohutný, snědý muž se zlatými vlasy, jak zahýbá do

brány a jede za rojem včel.

Na boční stěně maringotky stál známý, vybledlý nápis.

„Jasmíno!“ zaskřehotal Lief.

Jasmína s leknutím otevřela oči a vykulila je ještě víc, když uvi-

děla Liefa sedět vedle sebe.

„Liefe?“ zamumlala nejistě a klekla si. „Jsi — v pořádku?“

Přikývl a krkem mu projela nesnesitelná bolest. Proč na něj

Jasmína tak divně kouká?

Se zamrazením zauvažoval, jak asi vypadá. Zvedl ruku a dotkl

se tváře.

Ucítil pronikavou bolest. Na konečcích prstů mu zůstala lepkavá

mast.

„Jsem — popálený?“ zmohl se zachroptět.

Jasmína zakroutila hlavou. Stáhla si čapku a na ramena jí spadly

černé vlasy. Oči měla skelné. Filli se jí schovával pod kabátem a vy-

kukovala mu jen špička čumáčku.

„Nepamatuješ si, co se stalo minulou noc?“ zeptala se ho Jasmí-

na. „Co — co jsem udělala?“

„Ne.“ Lief bolestně polkl.

Dlouze si vzdychla a zavřela oči jakoby úlevou.

„Barda,“ zasípal Lief. „Kde je…?“

„Šel pronásledovat Maskonoše,“ zašeptala Jasmína. „Krej je s

ním. Liefe —“

„Konečně!“ zahřímal nějaký hlas. „A oba naživu, jak se zdá!“

— 68 —

Jasmína vyskočila a prudce se otočila. Tolik se soustředila na

Liefa, že si ani nevšimla blížícího se vozu.

Přiletěl k ní Krej a přistál jí na paži. Vyskočila na nohy.

„Tomáši!“ vykřikla. „Tohle se mi nejspíš jenom zdá!“

Tvář kočovného obchodníka Tomáše se rozjasnila širokým

úsměvem. „Ne, pokud nesním i já,“ zakřičel v odpověď. „Jaké štěstí,

že jsem zrovna v těchto končinách! Byl jsem v Hovorově s matčiným

nejlepším včelím rojem. Slyšeli jsme, že na východě to rozkvetlo, ale

obávám se, že ještě ne tolik, aby stálo za to tam cestovat.“

Zastavil koně těsně u nich a slezl z kozlíku.

„Tomáši, neviděl jsi na silnici nějaké vozy?“ zeptala se vzrušeně

Jasmína. „Vozy, na kterých jeli lidé v maskách?“

Tomáš přikývl. „Och, ano, potkal jsem Maskonoše,“ řekl.

„Vlastně jsem s nimi i obchodoval, tak jako častokrát předtím. Bylo

jich mnohem míň, než když jsme se potkali posledně — jenom kruh

starších a pár chlapců. Taky byli pěkně zamlklí a nervózní.“

Zazubil se. „Později jsem potkal někoho mnohem zajímavější-

ho — nebo jsem ho spíš našel, díky Krejovi.“

Jasmína vykřikla. Tomáš se zasmál, odkráčel k zadní části vozu

a otevřel dveře.

„Tady je,“ řekl vítězoslavně, když Jasmína dychtivě skočila do

vozu. „Ležel v příkopu — bezesporu uspaný nějakými kouzly

Maskonošů nebo něčím podobným. Kdyby mě na něj Krej neupo-

zornil, projel bych kolem bez povšimnutí.“

„Tomáši!“ zachraptěl Lief. „Je to — Barda?“

Tomáš se rozhlédl kolem a jako by si ho poprvé pořádně všiml.

„Liefe!“ zalapal ohromeně po dechu. „Proboha! Co se ti stalo?“

„Já — si nejsem tak úplně jistý,“ řekl Lief a pokusil se usmát.

Jasmína vylezla z vozu s vážnou tváří. Liefovi srdce vyskočilo

až do krku.

„Snad na tom Barda není hůř, než jsem myslel?“ zeptal se To-

máš úzkostlivě.

Jasmína zavrtěla hlavou. „Pohnul se, když jsem na něj promluvi-

la,“ řekla. „Trochu se napil vody a prohodil pár slov. Myslím, že to

zaklínadlo, nebo co to bylo, časem pomine.“

— 69 —

Tomáš se s ulehčením zasmál. „No, podle tvého výrazu jsem

myslel, že mu brzy půjdeme na pohřeb!“ zvolal.

Jasmína mlčela. Stále se nepodívala Liefovi do očí. Vydechl

úlevou, když slyšel, že Barda je v bezpečí. Jenže teď se mu úzkost

vrátila s novou silou.

Tomáš na něj letmo pohlédl, potom zpátky na Jasmínu.

„Tak už se vzchop, děvče!“ řekl jí hlasitě a povytáhl huňaté

obočí. „Tvůj zklamaný obličej děsí Liefa k smrti!“

Jasmína skousla ret, ale stále nezvedala hlavu ani nepromluvila.

Tomáš se na ni zamračil. „Udělal jsem s Maskonoši dobrý ob-

chod, ne?“ řekl trochu zklamaně. „Chtěli nějaký Med Včelí královny.

Je nedostatkový, ale souhlasil jsem, že jim dám šest sklenic, když

jsem spatřil zboží, které nabídli výměnou.“

„Naše zbraně a batohy,“ zamumlala Jasmína. „Ano — viděla

jsem je ve voze. Naše tlumoky jsou ještě zabalené, právě jak jsme je

viděli naposled.“

Lief na ni užasle zíral. Její hlas zněl, jako by pro ni navrácení

všech jejich věcí nic neznamenalo.

Tomáš se zamračil ještě víc. Nepochybně očekával radost nebo

aspoň poděkování.

„Myslím, že Maskonoši zapomněli, že je mají,“ řekl. „Našli je v

prázdném voze, když pátrali po něčem, co by mohli prodat. Pak si ta

liščí žena vzpomněla na zbraně a donesla i je.“

„Tys je poznal?“ zeptal se Lief.

Tomáš pokrčil rameny. „Samozřejmě!“ řekl. „Tvůj meč je ne-

zaměnitelný. Zaskočilo mě to a taky jsem o vás měl strach, ale nedal

jsem to před Maskonoši na sobě znát. Tvrdili, že vaše věci našli ně-

kde u cesty. Pochyboval jsem, že je to pravda, ale asi by nebylo

moudré zpochybňovat jejich tvrzení. Kdyby mě napadli, Šamot by je

všechny pozabíjel.“

Ušklíbl se, když vyslovil Šámotovo jméno.

Musí to být divné, nosit v sobě svého bratra, napadlo Liefa.

Zvláště bratra, který je váš pravý opak. Který je zuřivý… zabiják.

Tomáš pozoroval Liefa a zatahal se za nepěstěný plnovous. „V

té době jsem nechtěl Maskonošům ublížit,“ dodal. „Možná jsem udě-

lal chybu.“

— 70 —

„Ne,“ řekla Jasmína potichu. „Ten, kdo způsobil potíže, už byl

tou dobou mrtvý.“

Semkla rty. Zřejmě už toho víc nechtěla říct.

Tomáš si promnul vousy ještě víc. „Když hledali věci na prodej,

otevřeli každý vůz, takže jsem si byl jistý, že s nimi nejste,“ za-

mumlal. „Ale ve všech vozech byl nepořádek, jako by balili ve spě-

chu a odjížděli nakvap.“

„Takže když odjeli, sledoval jsi jejich stopy na cestě,“ řekl Lief.

„A tak jsi našel Bardu —“

„A Kreje, který mě dovedl k vám,“ dokončil Tomáš.

Přelétl očima z Liefa na Jasmínu a potřásl hlavou.

„Co se to stalo?“ vyhrkl. „Jaktože jsem vás našel v tomhle sta-

vu? Vždyť naposled, když jsem o vás slyšel, jste s pompou cestovali

po království na koních doprovázeni oddílem strážných!“

„To je dlouhý příběh,“ řekl Lief. „Tomáši, musíš nám pomoct!

Musíme jít dál. Musíme pokračovat na západ.“

Ústa mu ztuhla. Nelítostně ho bodala bolest ve tváři a na krku a

vracely se mu závratě. Zakymácel se.

Tomáš poklekl vedle něj a chytil ho za paži. „Dneska nikam ne-

pojedeme, Liefe,“ řekl rozhodně. „Později, až ti bude líp —“

„Ne!“ přerušila ho Jasmína. „Musíme odjet hned!“

Tomáš se prudce otočil. Tentokrát se opravdu mračil. Jeho zlaté

oči zlověstně potemněly, jako by se v něm probouzel zuřivý bratr

Šamot.

„Zbláznila ses, děvče?“ zavrčel. „Lief není schopný cestovat!

Podívej se na něj!“

Podívej se na něj!

Filli zanaříkal a Jasmína skryla tvář do dlaní. Lief strnul. Ztuhl

až na kost.

Jasmína zvedla hlavu. Zpříma mu pohlédla do očí.

„Musím ti toho hodně říct,“ začala potichu. „Ale jednu věc jsem

ti měla říct hned. Bylo ode mě zbabělé, že jsem to neudělala, ale pak

přijel Tomáš s Bardou a já myslela…“

Myslela sis, že ti pomohou mi to říct, pomyslel si Lief. Řekni mi

to, ať už se mi minulou noc stalo cokoli, moje tvář nikdy nebude…

— 71 —

Vyrovnaně hleděl Jasmíne do očí a sbíral síly na to, co mělo při-

jít.

Jasmína si olízla rty. „Minulou noc tu byl velký chaos,“ řekla.

„Panika a křik. Všude pobíhali lidé. Ty jsi měl velké bolesti a nebyl

jsi — nebyl jsi při smyslech. Museli jsme tě s Bardou oba držet.“

Hlas se jí třásl. Netrpělivě potřásla hlavou a pokračovala.

„Obyčejní lidé se rozutekli — na všechny strany. Maskonoši

naházeli všechno do vozů a rychle odjeli. Těsně potom, co odjeli a ty

ses trochu uklidnil, jsme zjistili — zjistili jsme, že Pás — Kouzelný

pás Deltory —“

Pás? přemýšlel Lief zmateně. Co to má co dělat s…?

Rukama se chytil kolem beder.

Kouzelný pás byl pryč.

— 72 —

11. STOPY

dyž věžní hodiny odbily devátou, Tomáš, Lief a Jasmína byli

ještě na poli. Před nimi praskal malý ohýnek a Tomáš nalé-

K val do pohárků horký čaj. Odmítl pronásledovat Maskonoše.

„Ti by se Pásu nedotkli,“ prohlásil rozhodně. „Pro ně je to zlá

věc. Učí se ji nenávidět už od kolébky.“

„Proč?“ zeptal se Lief. Polkl. Hrdlo už si trochu utišil medem

Včelí královny, který mu dal Tomáš, ale přesto ho stále bolelo.

Teď už znal důvod. Bylo to proto, že v noci těsně před půlnocí

křičel bolestí. Křičel a křičel…

„Později vám řeknu něco, co Maskonoše trochu ospravedlní,“

řekl Tomáš a vtiskl mu do dlaní pohárek s horkým čajem. „Prozatím

na ně zapomeň a přemýšlej o obyčejných lidech, kteří s nimi cestova-

li.“

Lief usrkl čaj a sledoval při tom mračno včel, jak se rojí na plotě

na vzdálenějším konci pole. Nechal myšlenky jen tak plynout, proto-

že věděl, že je nejlepší nenutit se ke vzpomínkám.

Postupně si vzpomněl na mnohé z toho, co se přihodilo před-

chozí noci. Ale nevzpomněl si na nic od okamžiku, kdy hodiny zača-

ly odbíjet půlnoc. Věděl jen, co mu řekla Jasmína.

Bylo to děsivé, skoro neuvěřitelné, ale věděl, že je to pravda. V

zrcadle, které mu Tomáš donesl z vozu, viděl důkaz — sedřená místa

na lícních kostech, bradě a krku, zářivě zarudlá pod vrstvou lepkavé

zelené masti.

Zachvěl se při pomyšlení, jak těsně unikl hroznému osudu. Jak

blízko byl tomu, aby se stal na celý život Maskonošem a aby se mod-

rá ptačí tvář navždy stala jeho součástí. Jen pár vteřin…

Chytil Jasmínu za ruku.

„Nikdo kromě Bardy a mě s tebou o půlnoci nebyl, Liefe,“ řekla

potichu. „Pás už tou dobou musel být ukradený — museli ti ho vzít,

když ses sám procházel davem. Nechápu ale, jak ti ho mohli sebrat,

aniž by sis toho všiml.“

Její slova probudila vzpomínky v Liefově hlavě. Vzpomínky na

Bess, jak mluví s Rezkou:

— 73 —

Pokud někomu dokáže vytáhnout peněženku z kabátu tak, aby si

toho dotyčný nevšiml, snadno se naučí oklamat publikum.

„Zery!“ vykřikl.

„Kdo?“ zeptal se zvědavě Tomáš a naklonil se blíž.

„Ten malý zloděj?“ vykřikla Jasmína v ten samý okamžik. „No

jistě! Ale Liefe, jak…?“

„Na poli do mě strčilo pár dětí,“ vyprávěl pomalu Lief. „Teď si

vzpomínám. Zery byl mezi nimi. Tehdy mi musel vzít Pás.“

Zahleděl se přes pole a snažil se vzpomenout si. „Předtím jsem

se cítil — zmatený,“ řekl. „Kouzlo Pásu a kouzlo masky spolu ve

mně bojovala, tím jsem si jistý. Jednu chvíli jsem si myslel, že jsem

Maskonoš. A v dalším okamžiku mi nějaký hlas uvnitř připomněl, že

nejsem. A neustále jsem se třásl. Ale potom, co do mě strčily ty děti,

se to všechno vytratilo.“

„Protože Pás už byl pryč,“ špitla Jasmína. Lief přikývl. Podvě-

domě zaznamenal, že se včely zvedly z plotu. V nepravidelném

proudu se teď stáčely zpátky k silnici.

Zaměřil se na ně. Sledoval je pohledem. „Zery musel přesně vě-

dět, co hledá,“ uvažoval nahlas Tomáš. „Obyčejný zloděj by ti pro-

hledal kapsy. To může znamenat jedině to, že ať je to dítě nebo ne, je

spojencem strážce severu — služebníkem Pána stínů.“

Jasmína polkla zbytek čaje a vyskočila. „Ještě ho můžeme chy-

tit! Jde pěšky. Nepochybně se všemi ostatními utekl minulou noc z

pole — a šel po silnici ze strachu, aby se neztratil.“

„Ale kam šel?“ zeptal se Tomáš a hodil na oheň hlínu, aby ho

uhasil. „Jak máme mezi tou změtí stop najít šlápoty malého kluka?“

„Podívejte se na ty včely!“ sykl Lief. Tomáš na něj překvapeně

pohlédl a pak se podíval směrem, kam ukazoval.

Temné mračno včel vířilo nad silnicí.

„Co to dělají?“ zabručel Tomáš. „Není tam pro ně nic zajímavé-

ho!“

„Ale je!“ Lief se navzdory bodavé bolesti ve tváři nemohl neu-

smát.

„Včera Zery ukradl med z vozu s potravinami,“ vysvětloval.

„Musel se někde schovat a mít tajnou hostinu. Když do mě tu minu-

— 74 —

lou noc vrazil, měl ruce ulepené od médu — a určitě měl od něj po-

kapané i šaty a boty. Podívejte! Včely ho cítí!“

V mžiku byli všichni na nohou, zastínili si oči a pozorovali vče-

ly. Roj se pomalu pohyboval směrem na západ.

„Vidíte?“ řekl tiše Lief. „Včely sledují médovou stopu. Aby-

chom našli Zeryho a Pás, stačí je jen následovat!“

* * *

Lief jel uvnitř vozu, aby mu do ran nenapadal prach z cesty.

Smotal si plášť místo polštáře a snažil se usnout stejně jako Barda,

ale spánek nepřicházel.

Dlouhé hodiny míjely. Pak se mu rozbušilo srdce, to když usly-

šel Tomáše, jak volá na koně, aby zastavil.

„Proč jsme zastavili?“ zeptal se úzkostlivě, když Jasmína s Fil-

lim štěbetajícím na rameni prudce otevřela dveře vozu. „Je Zery…?“

„Včely ztratily stopu,“ odpověděla Jasmína stroze.

Jakmile Lief slezl na zem, uviděl, že silnice už nevede mezi ote-

vřenými poli. Teď byla zastíněna z obou stran vysokými skalami a

stromy s bleďými, tenkými větvemi, které o sebe chrastily jako kosti.

Přešel s Jasmínou k přední části vozu, kde Tomáš naléval do

kbelíku vodu pro žíznivého koně.

Přímo před nimi silnice zahýbala doleva. Byla označená cedulí

tak vybledlou, že ji Lief ani nemohl přečíst.

Krej seděl na ukazateli. Včely se nejistě hemžily na veliké pase-

ce za ním. Stopy po kolech křižovaly otevřené prostranství sem a tam

a ztrácely se v obou směrech.

Lief se přiblížil k ceduli a prohlédl si ji.

V koutku duše si na něco vzpomněl. Měl pocit, že to jméno už

někde viděl, a nedávno. Ale kde?

— 75 —

„Ten chlapec se tu asi setkal s nějakým vozem,“ řekl Tomáš,

když za ním s Jasmínou přišli. „A určitě ne náhodou. Můžeme jet za

nimi — ale kterým směrem?“

„Zdejší stromy mi nic neřeknou,“ řekla otráveně Jasmína. „Jsou

slabé a nemocné — stěží se drží naživu. Přesto nám ty stopy po vo-

zech něco říkají. Jenom jeden vůz jel na západ. A podle hlubokých

kolejí, které po sobě zanechal, tady stál den nebo dva.“

„Opravdu,“ přikývl Tomáš, když si pozorně prohlížel stopy.

„Všechny ostatní vozy přijely a celkem rychle zase odjely. A všech-

ny jely na jih do Říčiny. Ten kluk je určitě v jednom z nich.“

„Nechápu, jak si tu schůzku mohli domluvit,“ zamračil se Lief.

„Zery cestoval včera celý den. A Šťastné údolí, bylo opuštěné. Jak

mohl dostat nějakou zprávu?“

„Mohl by ses taky zeptat, jak Zery věděl, že má ukrást pás,“ řek-

la netrpělivě Jasmína. „Možná to viděl napsané na nebi! Možná mra-

ky utvořily písmena, která říkala: ,Ukradni Kouzelný pás Deltory.

Sejdeme se u směrovky na Říčinu!‘ Co na tom záleží?“

Liefovi poskočilo srdce. Právě si vzpomněl, kde už viděl název

„Říčina“! A s tou vzpomínkou se mu vrátil i živý obrázek — a ná-

pad. Bláznivý nápad…

„Mohlo by to znamenat hrozně moc,“ zvolal, klekl si a zašmát-

ral v kapse po papíru a tužce. „Pamatujete si na vývěsní tabuli ve

Šťastném údolí? Každý ze souboru si ji přečetl, když jsme projížděli

městem. Viděl jsi ji také, Tomáši?“

„Samozřejmě,“ řekl Tomáš vážně.

Lief před sebe rozložil papír na zem. „Hlavní zpráva není důle-

žitá,“ vysvětloval. „Ale chci, abyste mi oba pomohli vzpomenout si

na ty malé lístečky. Slovo od slova, jestli to půjde.“

„Nečetla jsem je všechny,“ zamumlala Jasmína a trochu se za-

červenala. Stále se cítila trapně, protože četla tak pomalu.

„Možná nečteš rychle, Jasmíno, ale jsi velmi všímavá,“ řekl

Lief. „To bude tvůj úkol — a ten nejdůležitější, pokud se nemýlím.“

Rychle dokončili první a druhou zprávu. Potom už jim Jasmína

nemohla pomoci, ale Tomáš s Liefem brzy dali dohromady další tři.

„S tou poslední ti nepomůžu,“ řekl Tomáš. „Týkala se toho da-

rebáka, lichváře Smíška Jacka. Tu jsem nečetl.“

— 76 —

„To nevadí,“ řekl Lief. „Já si ji pamatuji. Zaujalo mě to jméno a

taky to, že je v těchto končinách někdo, kdo má peníze na půjčová-

ní.“

„To ano,“ řekl Tomáš nevrle. „Smíšek Jack je odborník na pou-

tavá oznámení. Objeví se zničehonic u jednoho nebo druhého města

a mezitím jako by se po něm země slehla. Kde tábořil tentokrát?“

„Tady,“ řekl Lief, zapsal si poslední oznámení a nakreslil kolem

něj okraj. „U směrovky na Říčinu!“

— 77 —

12 PRONÁSLEDOVÁNÍ

asmína vyskočila a natahovala krk, aby viděla slova, která Lief

zapsal. Zato Tomáš se zakabonil ještě víc. „Ach!“ pronesl s od-

J porem. „Tak teď už víme, čí vůz tu stál tak dlouho! Smíšek Jack

nikdy neopouští místo, dokud ho docela nevyždímá.“

Potřásl hlavou. „Určitě většinu ostatních kolejí vyjezdili ubozí

hlupáci, kteří s ním přišli obchodovat.“

„Co je tak špatného na půjčování peněz?“ zeptala se nechápavě

Jasmína.

Tomáš si odfrkl. „Nic, pokud se to dělá poctivě,“ řekl. „Ale

Smíšek Jack odírá ty, kdo jsou v zoufalé situaci.“

Viděl, že mu společníci nerozumí, a trochu zvýšil hlas, když se

to snažil vysvětlit.

„Smíšek Jack půjčí svým obětem, o kolik si řeknou, ještě víc a

donutí je podepsat papír, který si polovina z nich nedokáže ani pře-

číst,“ řekl. „Za rok nebo dva se vrátí a chce půjčku nazpět.“

Odmlčel se. Ve zlatých očích se mu mihl temný stín.

„A pak?“ pobídla ho Jasmína.

Tomáš zaťal pěsti.

„A pak jeho oběti zjistí, že se zavázali vrátit desetkrát nebo dva-

cetkrát tolik, než si půjčili,“ zabručel. „Pokud nezaplatí, což si ob-

vykle nemohou dovolit, Smíšek Jack si vezme jejich majetek, jejich

zvířata, nábytek — zkrátka všechno, co mají.“

„O tom jsem nikdy nic neslyšel!“ zvolal Lief.

Tomáš pokrčil rameny. „Smíšek Jack sužuje zemi už spoustu let

a šuškají se o něm hrozné věci. Jeho oběti se příliš bojí, než aby si

stěžovaly králi.“

„Bojí?“ zamumlal Lief nechápavě.

Tomáš se ušklíbl. „Je to zlý muž, a když mu dají vše, co mají, a

stále to není dost, co jiného jim může ještě vzít než jejich život?“

Společníci zděšeně vykřikli a Tomáš potřásl hlavou.

„Ale marním tu čas řečmi o věcech, které v tuto chvíli nemůže-

me změnit,“ řekl chraplavě. „Liefe, co máme dělat teď?“

Lief před ně na zem rozprostřel papír. Nakreslil hranice kolem

všech oznámení ve tvaru, jak si je pamatoval.

— 78 —

„Teď jsi na řadě ty, Jasmíno, aby sis vyzkoušela svou paměť,“

řekl. „Vybav si v duchu vývěsní tabuli s nápisy ve Šťastném údolí.

Všechny lístky byly na ni připíchnuté, viď?“

Jasmína přikývla. „Navíc dost neuspořádaně,“ zavzpomínala.

„Lidé, co je tam připevnili, si s tím hlavu moc nedělali.“

„Já myslím, že si s tím dělali velkou hlavu,“ řekl Lief tajemně.

Když překvapeně povytáhla obočí, podal jí tužku. „Podívej se,

jestli si vzpomeneš, kde přesně na každé zprávě byly špendlíky umís-

těné,“ řekl. „Označ ta místa tečkou.“

Když se Jasmína sklonila nad papírem a začala ho značkovat,

zkřížil prsty pro štěstí.

Skončila s prvním oznámením a pak s druhým. Čas od času za-

vřela oči, jako by si ten obrázek prohlížela v duchu, a v zápětí pokra-

čovala.

Když končila s označováním třetí zprávy, Lief už věděl, že se

nemýlil.

Pohlédl na Tomáše. Hromotluk kulil oči úžasem. Zdálo se, že

chce něco říct, ale Lief varovně zavrtěl hlavou. Nechtěl, aby se

Jasmína rozptylovala.

Jasmína pokračovala čím dál rychleji. Během chvilky vše do-

končila. Odhodila tužku a odsunula papír.

„Tady,“ zamumlala. „Mám to hotové. I když nechápu, proč —“

Zvedla hlavu a uviděla jejich tváře.

„Co se děje?“ zeptala se nechápavě a znovu se podívala na pa-

pír.

— 79 —

„Přečti ta slova pod tečkami nahlas,“ vyzval ji Lief. „Přečti je

jedno po druhém, jak jdou za sebou.“

Jasmína zakroutila hlavou a pustila se do čtení, jak po ní Lief

chtěl. „Ti… tři… jsou… s… vámi…“ četla a zprudka se nadechla.

— 80 —

„Pokračuj!“ pobízel ji Lief.

„Dle pokynů,“ pokračovala Jasmína a začala zvyšovat hlas,

„prodej zboží… Smíšku Jackovi… u směrovky na Říčinu.“

„A tak to udělali,“ zvolal Tomáš a plácl se do kolenou. „Prosté a

mazané! Vzkaz všem na očích, ale dokonale zamaskovaný. ,Ti tři

jsou s vámi. Podle pokynů prodej zboží Smíšku Jackovi u směrovky

na Říčinu.‘ “

Lief ho poslouchal jen napůl. Upřeně hleděl na papír.

Něco na něm mu stále bylo divné. Ale co? Skrytý vzkaz jsme

odhalili. Jaká další tajemství by mohla zpráva skrývat?

„Ti ,tři‘ jste vy dva a Barda, no jistě,“ pokračoval vzrušeně To-

máš. „Ty ,pokyny‘ musejí být Zeryho trvale platný příkaz, aby ukradl

Kouzelný pás Deltory, pokud mu zkřížíte cestu. To ,zboží‘ je samot-

ný Pás.“

Potřásl hlavou. „Strážce severu musí být opravdu velmi dobře

připravený a má tajnou síť spojenců, kteří se živí po svém, pokud a

dokud nejsou potřeba. Zeryho použili, protože byl s Maskonoši.

Smíška Jacka použili, protože nabízí svoje ohavné obchody na seve-

ru. Určitě ty vzkazy na vývěsku připevnil on sám těsně předtím, než

jste přijeli.“

„Ale jak se předtím strážce dozvěděl, že jsme s Maskonoši?“

zamračila se Jasmína.

Tomáše další záhady nezajímaly. Ta, kterou právě vyřešili, pro

něj byla až až.

„Takže Smíšek Jack je spolčený s Nepřítelem,“ zabručel. „Je za-

jímavé, že mě to vůbec nepřekvapuje.“

Prudce se otočil a odkráčel k vozu.

„Vyrazíme,“ zavolal přes rameno. „Musíme si pospíšit. Vůz naší

kořisti, jak jsem slyšel, je rychlý jako vítr.“

„Tak to ho nikdy nedoženem!“ vykřikla zoufale Jasmína, když

se sbírala na nohy.

Tomáš došel k vozu, vyskočil na sedátko a začal prohrabávat

pytel zastrčený v jednom koutě.

„Určitě ano,“ řekl, aniž by zvedl oči. „Mám eso v rukávu, jeden

nebo dva kousky.“

Vytáhl z pytle malou zelenou lahvičku a spokojeně přikývl.

— 81 —

Když k němu Lief s Jasmínou došli, byl už zas dole z vozu a

šeptal něco svému koni do ucha. Kobyla si dychtivě odfrkla a za-

mrskala ocasem.

Tomáš se usmál. „Na tohle se těším,“ řekl zvesela. „Můj bratr a

já jsme se už dlouho chtěli seznámit se Smíškem Jackem.“

Otevřel zelenou lahvičku a vylil její obsah kobyle do kýble.

Vzduchem zavoněla nezaměnitelná vůně jablečného moštu Včelí

královny. Kobyla zabořila čenich do kbelíku a dychtivě se pustila do

chutného moku.

„Tvůj kůň pije mošt Včelí královny?“ zeptala se užasle Jasmína.

Tomáš sundával provázky zvonečků připevněné k opratím. „Jen

při zvláštních příležitostech,“ vysvětloval. „A samozřejmě, Lahoda

není žádná obyčejná kobyla.“

Lief s Jasmínou se na sebe podívali. Lahoda skutečně vypadala

obyčejně. Opravdu velmi obyčejně.

Jako by jim Lahoda četla myšlenky, zahrabala kopytem o zem.

Skoro už dopila mošt v kbelíku. Slyšeli, jak jazykem drhne o kovové

stěny a vylizuje posledních pár kapek.

„Být vámi, vlezl bych si rychle do vozu,“ pobídl je honem To-

máš. „A určitě si zamkněte dveře.“

„Tomáši, myslím, že aspoň Jasmína by měla jet s tebou,“ namítl

Lief.

Tomáš se suše usmál. „Věř mi, že by velmi litovala, kdyby to

udělala,“ řekl.

Lahoda zvedla hlavu. Vycenila dlouhé žluté zuby a zařehtala.

Všechny včely na mýtině jako by ztuhly ve vzduchu. Pak se roj

zvedl jako černý mrak. Krej zakrákal a vznesl se vysoko k nebi.

„Pospěšte si!“ pobídl je naléhavě Tomáš. Popadl kbelík, hodil

do něj prázdnou lahvičku a zvonky a vyhoupl se na sedátko.

Lief s Jasmínou utíkali k zadní části vozu. Jasmína naskočila

dovnitř. Lief už tam skoro skočil za ní, když Lahoda znovu zaržála.

Rozhlédl se kolem a naskočila mu husí kůže.

Roj byl nad nimi. Kobylina hlava a krk byly plné včel. Opratě

byly taky obtěžkané včelami. A jako rozbalující se tlustý černý kobe-

rec se včely valily přímo na vůz.

„Zavřete dveře!“ zařval Tomáš.

— 82 —

Liefovi se divoce rozbušilo srdce, když vskočil do vozu a tak tak

za sebou zabouchl dveře. Během chvilky se šero proměnilo ve tmu a

stěny a střecha se otřásaly zuřivým bzučením.

„Včely,“ zašeptala Jasmína.

A pak se pohnuli. Nejdřív pomalu. Pak rychleji, rychleji, rychle-

ji — dokud jediné, co Lief s Jasmínou slyšeli, nebylo tlumené klapá-

ní kopyt, která jako by se sotva dotýkala země, a divoký bzukot včel.

— 83 —

13. TRYCHTÝŘ

ádili vpřed a jenom prkna tiše vrzala. Jasmína znovu namazala

Liefovi tvář zelenou mastí a bodavá bolest se trochu utišila.

P Snědli suchary a kousek sušené ryby, kterou zapili vodou ž

čutory.

Po nějaké době se probudil Barda. Byl zmatený a měl spoustu

otázek. Jasmína mu začala vyprávět všechno, co se stalo. A, což bylo

skoro k neuvěření, uprostřed celého příběhu Lief usnul.

Probudil se s vědomím, že se něco změnilo. Slyšel tlumené du-

nění, ale nebylo to bzučení včel. Jemné kolébání ustalo.

„Zastavili jsme,“ zašeptala Jasmína.

Lief otočil hlavu za hlasem a uviděl vedle sebe v šeru její obrys.

Na rameni jí seděl Filli a uždiboval kousek sucharu.

„Jak dlouho jsem spal?“ zeptal se Lief a sedl si.

„Nevím,“ řekla Jasmína. „Taky jsem spala.“

Dveře vozu se se skřípotem otevřely. Dovnitř začalo proudit

studené bílé světlo. Měsíční světlo.

Ve dveřích se objevila Tomášova tvář s prstem varovně přitisk-

nutým na rtech.

„Cestovali jsme daleko,“ zašeptal. „Jsme v údolí u úpatí hor.

Vůz Smíška Jacka zahnul na vedlejší cestu nedaleko odsud. Zdá se,

že zastavil na noc. Jak je Bardovi?“

„Zase usnul,“ odpověděla Jasmína. „Dala jsem mu další med.

Filli na něj dohlédne a přijde pro nás, kdyby nás potřeboval.“

Tomáš přikývl a mávl na ně.

Filli mrštně seskočil Jasmíne z ramene a důležitě zaujal místo po

Bardově boku. Lief si vzal plášť a meč a následoval Jasmínu ven.

Měsíc plul nad jejich hlavami v moři hvězd. Bylo světlo skoro

jako ve dne, ale všechno bylo jen černé, bílé a šedé. Nebyly tu žádné

stromy. Hrozivě na ně shlížely hory, temné jako nebe. Všude kolem

se tyčily skály, které se leskly v měsíčním světle. Vzduchem se neslo

tlumené hučení.

„Vodopád,“ zašeptal Tomáš.

— 84 —

Vedl je k přední části vozu. Lahoda tam stála a jakoby nic pře-

žvykovala listí ze skoro holého keře. Nikdy nevypadala obyčejněji.

Nebylo vidět ani včelku.

„Kde je Krej?“ zeptala se najednou Jasmína a vylekaně se roz-

hlížela kolem.

„Obávám se, že daleko za námi,“ zašeptal Tomáš. „Neudržel s

námi tempo.“

Lahoda zařehtala, jako by z toho měla radost. A utrhla si další

list.

Tomáš se zazubil. „Pojďte — a potichu,“ řekl. „Ten ničema je

úskočný. Musíme ho překvapit.“

Pár kroků před nimi se cesta začala zvedat do mírného kopečku.

Za ním viděli vodopád — širokou, zpěněnou bílou plochu, zakrývají-

cí skálu jako závoj.

V cestě kdysi stála dřevěná branka, ale ta teď byla povalená a

ležela na zemi. Cedule, která na ní bývala připevněná, byla podupaná

kopyty, ale slova se ještě dala přečíst.

Spo-

lečníci

potichu

překroči-

li branku.

Jakmile

Lief

vkročil

na cestu,

ucítil po

celém

těle mra-

venčení.

Pás

je

někde

tady.

Cítil to.

Zrychlil

krok.

„Proč by takový krásný úkaz měl mít tak ošklivé jméno jako

Trychtýř?“ zašeptala Jasmína a pohlédla vysoko nad sebe, kde vodo-

pád začínal.

„Obávám se, že to se dozvíme, až uvidíme dno,“ zamumlal Lief.

Během chvilky se jeho slova potvrdila. Došli na vršek kopce.

Vodopád burácel přímo před nimi. A pod nimi…

Ohromeně zírali.

Pod nimi, u spodní části vodopádu, zela zpěněná ústa Trychtýře.

— 85 —

Bylo to, jako by země otevřela čelisti a chytala do nich nesmír-

nou masu vody padající z vršku skály. Hluboko uvnitř obrovské ka-

menné pánve se točila řeka v obřím víru a kroužila dolů do hrdla

Trychtýře jako voda odtékající z výlevky.

„Opravdu příjemné místo na přenocování,“ zamumlal Tomáš.

Lief odtrhl oči od Trychtýře a přelétl pohledem mírně zkosenou

skálu, která ho obklopovala.

Nejdřív neviděl nic než záblesky a stíny. Pak ale zaznamenal

nepatrný pohyb. Zaostřil zrak a vyskočil.

Tam, kde předtím viděl jen holou skálu a mlžný závoj z vodo-

pádu, teď uviděl čtyři černé koně zapražené k velkému vozu. Před

koňmi stál hubený muž a v rukou držel kbelík po okraj naplněný

vodou.

„To jsem si myslel,“ zašeptal Tomáš. „Jeho vůz maskuje nějaké

kouzlo. Jako tvůj plášť, Liefe, i když mnohem mocnější. Tak se ne-

pozorovaně zjevuje a mizí, aniž by ho někdo spatřil. Nepřítel mu za

jeho služby nejspíš dal nějaké zvláštní síly. Budeme si muset dát

pozor.“

„Nevidím Zeryho,“ zašeptal Lief. „Asi spí ve voze.“

Opatrně a přikrčení se vydali po cestě dolů.

Došli na dno údolí a skryli se za balvanem! Smíšek Jack ještě

stál u svých koní. Neviděli mu do tváře, ale viděli, jak se mu kbelík

pohupuje v kostnaté ruce, a slyšeli jeho vysoký, drásavý hlas.

„Chcete trochu vody, vy hloupá zvířata?“ říkal. „Ach ano, jistě

že chcete. Nepili jste celý den. Musíte mít žízeň. Velkou, velkou ží-

zeň. Takže — dám vám napít?“

Koně natáhli krky a jako by zasténali.

„On je týrá!“ zašeptala Jasmína. Třásla se vzteky.

„Podívejte!“ vykřikl Smíšek Jack, zahoupal kbelíkem ještě víc,

takže voda vystříkla přes okraje na zem. „Voda! Vidíte? Cítíte ji?

Ale žádnou nedostanete!“

S kdákavým smíchem se odvrátil od koní a s plným kbelíkem

přešel do zorného pole společníků.

Lief na něj hleděl s opovržením. Od hlavy k patě byl oblečený v

černém. Na zádech mu visel cop z mastných hnědých vlasů, tenký

jako krysí ocas. Jeho tvář připomínala lebku. Jako by měl kůži nata-

— 86 —

ženou přímo na vystouplé kosti a obrovské zuby se mu leskly v neu-

stávajícím úšklebku.

Kousek od vozu si Smíšek Jack připravil pohodlné posezení a

večeři.

Na tácku poblíž malého tábornického vařiče ležel chléb, ovoce,

sýr a nějaká klobása. Před tácem stál napěchovaný červený pytel

místo sedátka. Tohle všechno chránil před sprškou z vodopádu ob-

rovský červeno-bílý pruhovaný deštník.

Nepochybně ten slunečník kdysi stál na tržišti nad stánkem jed-

né z jeho obětí, pomyslel si Lief.

Uvědomil si, že má zaťaté pěsti, a přinutil se je uvolnit. Teď je

důležité najít Pás. Všechno ostatní musí počkat.

Smíšek Jack naplnil kotlík vodou z kbelíku. Zapálil vařič a po-

stavil kotlík nad plameny. Pak se se spokojeným povzdechem usadil

a dal si chléb s klobásou.

„Pořád vidí na vůz,“ zašeptala Jasmína. „Nikdy se k němu nedo-

staneme nepozorovaně, ani pod Liefovým pláštěm.“

„Dostanete, pokud ho rozptýlím,“ odpověděl Tomáš.

Liefa vystrašil jeho odhodlaný tón hlasu a znepokojeně na něj

pohlédl. Ve zlatých očích se hýbaly temné stíny. Tomášův bratr Ša-

mot si velmi dobře uvědomoval, co se děje.

Můj bratr a já jsme se už dlouho chtěli seznámit se Smíškem

Jackem…

„Tomáši, buď opatrný,“ zaprosil. „Než — než se stane cokoli

dalšího, nejdřív musím najít Pás.“

Tomáš zaťal zuby. „Já vím,“ řekl.

Vykročil zpoza skály, strčil si ruce do kapes a volným krokem

kráčel dál.

„Dobrý večer, pane!“ zavolal. „To je ale pěkný večer, že?“

Smíšek Jack ztuhl. Pomalu otočil hlavu.

„Vylekal jsem vás?“ řekl Tomáš zvesela a kráčel k němu. „To se

omlouvám. Myslel jsem, že mě určitě uslyšíte přicházet, ale ten vo-

dopád je hrozně hlučný, no jistě.“

Smíšek Jack neodpovídal.

Tomáš obdivně obcházel pruhovaný slunečník. „Tedy, máte to

tu hezky vybavené!“ zvolal. „Smím si přisednout?“

— 87 —

Posadil se na druhou stranu vařiče. Smíšek Jack se musel odvrá-

tit od vozu, aby na něj viděl.

„Teď,“ zašeptal Lief.

Přitáhl Jasmínu těsně k sobě a zahalil je do svého pláště. Spo-

lečně se začali plížit k vozu.

„Tenhle vodopád je opravdu hezké místo,“ pokračoval Tomáš.

„Aspoň přijdu na jiné myšlenky a nebudu se trápit těmi svými potí-

žemi.“

„Potížemi?“ zamumlal Smíšek Jack a trochu se předklonil.

„Tak tak,“ povzdechl si Tomáš. „Povoz, který používám, abych

dovezl zboží na trh, je dost poničený a já nemám peníze, abych si

koupil nový. Lidé říkají, že bych měl prodat šperky, které mi nechala

moje stará teta. Ale to já nechci. Patří mé rodině po celé generace.“

„Ach!“ Smíšek Jack se předklonil ještě víc. „Dobrá, dobrá. Jaká

šťastná náhoda, že jsme se potkali. Možná bych ti dokázal pomoci.“

Lief se ušklíbl. Tomáš teď plně získal lichvářovu pozornost.

Nepochybně si Smíšek Jack myslí, že našel dokonalou oběť.

Koně se ani neohlédli, když se k nim Lief s Jasmínou přiblížili.

Na očích měli klapky a hlavy měli nízko svěšené. Napínali se pod

těžkými postroji, jak se snažili slízat ze skály aspoň těch pár kapek

vody.

Liefovi jich bylo líto. Až bude po všem, pomůžeme vám, slíbil

jim v duchu.

Jako by mluvil nahlas, jeden ze vzdálenějších koní zvedl hlavu.

Ze strachu, že by je mohl kůň prozradit, přitáhl Lief Jasmínu ještě

blíž k sobě a rychle proklouzl kolem zadní části vozu.

Opatrně otevřel dveře a pevně doufal, že nezavržou.

Tomáš a Smíšek Jack se stále bavili.

„Není nic, co bych dělal raději, než abych pomáhal těm, kdo

mají menší štěstí než já,“ vysvětloval právě Smíšek Jack. „No, já

žiju, abych dělal dobré skutky. A ty si podle všeho dobrý skutek za-

sloužíš. Půjčím ti peníze na tvůj povoz! Kolik potřebuješ? Dvacet

zlatých? Padesát?“

„Padesát!“ zvolal Tomáš. „No, s padesáti bych si mohl také udě-

lat novou střechu na domě!“

— 88 —

„Tím lépe!“ vykřikl Smíšek Jack. A Lief si přesně dokázal před-

stavit, jak se úsměv na jeho lebce rozjasnil.

Dveře vozu už byly úplně otevřené. Lief s Jasmínou nakoukli

dovnitř.

Většinu místa na podlaze zabírala matrace překrytá překrásnou

prošívanou dekou. Podél stěn byly narovnány až po strop koše plné

jídla a cenných věcí všeho druhu. V rohu poblíž dveří se válela zaku-

tálená prázdná sklenice od medu.

Ale po Zerym nebylo nikde ani stopy.

„Kde je?“ zašeptala Jasmína.

Lief bezmocně zavrtěl hlavou.

Zery ve voze nebyl. A věděl, že Pás tady také není. Kdyby tu

byl, cítil by to.

Začal zavírat dveře vozu. V té chvíli se ze záhybu deky vznesl

útržek papíru a přistál na podlaze. Jasmína ho zvedla a podívala se na

něj. Zděšeně vykulila oči.

Podala lístek Liefovi.

— 89 —

14. JEDNO. NEBO DRUHÉ

ief najednou pochopil a polila ho vlna palčivého horka. Od-

klopýtal od vozu a stěží si uvědomoval, co dělá. Slyšel, jak

L Jasmína zalapala po dechu a zašeptala jeho jméno, ale on se

neotočil. Nedokázal jí pohlédnout do vyděšených očí.

Pás byl pryč — byl pryč i se Zerym, kdesi dole, v hlubokém hr-

dle Trychtýře. Možná tam zmizel jen pár minut předtím, než přijeli.

Proto ho pořád cítím, pomyslel si. Proto jsem si byl tak jistý…

Nepřítomně pohlédl na burácející vodopád a na tu nenasytnou,

vířící vodu pod ním.

Zery, ať mu slíbili cokoli, byl jenom loutka — loutka, kterou

nemilosrdně využili lidé daleko mocnější, daleko podlejší, než byl on

sám.

On byl prostě někdo, kdo mohl ukrást Pás. Někdo, kdo ho mohl

bezpečně donést, jak by to nedokázal jiný sluha Pána stínů.

Někdo, koho se mohli zbavit tak snadno jako cáru papíru nebo

prázdné sklenice od medu.

„Tak,“ zahalekal Smíšek Jack. „Jediné, co musíš udělat, je po-

depsat tenhle papír, milý kamaráde, a máš po potížích.“

Lief pomalu otočil hlavu a pohlédl na toho odporného chlapa,

který dokázal nemilosrdně zabít chlapce, bavit se týráním svých koní

a pak klidně usednout k večeři.

Smíšek Jack držel v jedné ruce kus pergamenu a v druhé malý

váček s penězi. Zatřásl měšcem. Mince uvnitř lákavě zacinkaly.

„Obávám se, že nejsem zrovna čtenář,“ řekl Tomáš a rozpačitě

civěl do papíru.

„Och, to není nic důležitého!“ zamával mu hubeňour bezstarost-

ně pergamenem před očima. „Je tam jen pár slov, která říkají, že ti

dnes Smíšek Jack půjčil padesát zlatek. Dokazuje, že jsi k penězům

prostě přišel poctivě, víš? Nechtěl bys přece, aby si někdo myslel,

žes je někomu ukradl, že ne?“

„To tedy ne!“ zvolal Tomáš přesvědčivě.

„Výborně!“ řekl Smíšek Jack. „Tak, myslím, že pero mám ta-

dy…“

Položil si papír na koleno a sehnul se, aby se podíval do kabátu.

— 90 —

Tomáš okamžitě zvedl oči. Viděl Liefa, jak tam stojí a kouká na

něj, a v očích jako by se mu zablesklo. Okamžitě se podíval zpátky

na Smíška Jacka a vycenil zuby v zuřivém úšklebku.

Příliš pozdě si Lief uvědomil, že nedal Tomášovi žádné zname-

ní, co se stalo. Tomáš si myslí, že našli Pás a že teď si to může se

Smíškem Jackem vyřídit.

Lichvář vytáhl velké pero a lahvičku černého inkoustu. Opatrně

odšrouboval víčko z lahvičky a ponořil do ní brk.

„Tak,“ řekl a držel ruku nad pergamenem. „Tvé jméno?“

Tomášův úsměv se rozšířil. „Osma Šonk,“ řekl jakoby nic.

Smíšek Jack ztuhl.

„Ach — vidím, že už jsi moje jméno slyšel,“ řekl Tomáš stále

tím stejným, nebezpečně klidným hlasem. „Možná jsi už slyšel i o

mém strýčkovi — Šmakonosovi?“

„Kdo jsi?“ zasyčel Smíšek Jack.

V příští chvíli vykopl dlouhýma nohama a převrhl vařič i s kot-

líkem na svého protivníka.

Pero, papír a lahvička s inkoustem vyletěly do vzduchu, když

padouch vyskočil na nohy. Kopl do červeného pytle, na kterém seděl,

a ten se rozkutálel k Trychtýři. Pak se sehnul a vyrazil k vozu jako

veliký, hubený čtyřnohý pavouk, tak rychle, že se jen mihl před oči-

ma jako rozmazaná šmouha.

Tomáš zuřivě zavrčel a odstrčil vařič s kotlíkem stranou. Oči mu

probleskávaly ze zlaté do hnědé, z hnědé do zlaté. Tělo se mu třás-

lo…

A ten napěchovaný červený pytel se sunul dál po šikmé skále

směrem k rozbouřené vodě.

Lief vykřikl a vyrazil za ním. Najednou věděl, co je v tom pytli.

Věděl, proč do něj Smíšek Jack kopl, než se dal na útěk.

Pytel už byl na okraji skály. Už přepadával přes okraj…

Lief se po něm vrhl. Pažemi a hrudí tvrdě dopadl na skálu. Ru-

kama zachytil poslední růžek pytle, právě když sklouzl přes okraj

Trychtýře. Držel ho vší silou.

„Jasmíno! Tomáši! Pomozte mi!“ zakřičel, otočil hlavu a hledal

je očima. Ale viděl jen Smíška Jacka, jak stojí na kozlíku vozu s

— 91 —

dlouhým bičem v ruce. Jackovy falešné oči se upíraly do dálky na

něco, co Lief neviděl.

Pytel se houpal nad nenasytnou zpěněnou vodou, promoklý od

jemných kapiček vody. Zavrtěl se. Někdo se uvnitř zmítal a kopal.

Lief ho pevně držel a napínal paže ze všech sil. Cítil, jak začíná

klouzat dolů za svým úlovkem.

Zoufale zabodl špičky bot do kluzké skály a snažil se udržet na

místě. Ale kousek po kousku ho tíha pytle stahovala s sebou.

Slyšel Jasmínu vykřiknout a za chvilku ucítil, jak se vrhla za

ním a chytla ho za kotníky.

Jenže nebyla dost silná — ne dost na Liefa i s červeným pytlem,

který je oba táhl dolů. Jediný způsob, jak se zachránit, bylo vak pus-

tit. Ale on to nedokázal.

„Tomáši!“ křičela Jasmína přes burácení vody.

Liefova hlava a ramena už vyčnívaly přes okraj. Do tváře mu

bubnovala sprška vody, plnila mu oči a nos. Zaťal zuby, zatajil

dech…

A pak, jako zázrakem, ucítil ruce, které ho popadly kolem pasu

a zvedly ho. Stále držel promočený, zmítající se pytel, ačkoli měl

pocit, jako by se mu paže vykloubily a prsty znecitlivěly.

S radostí sledoval, jak se promáčený pytel zvedl přes okraj

Trychtýře, Tomášova obrovská ruka se natáhla a zachytila ho. Ale

Lief ho stále nepouštěl.

Teprve když ležel výš na skále a pytel byl v bezpečí, dovolil prs-

tům, aby povolily sevření. Celý roztřesený si lehl na záda a Jasmína

mezitím přeřízla uzly, kterými byl pytel svázaný.

Ven se vykulila zkroucená postavička, zavázaná jako balíček do

tlusté hnědé deky. Slyšeli přidušené výkřiky.

„Drž ho, Tomáši!“ zavelela Jasmína. Přeřezala lana a stáhla vo-

dou nasáklou deku. Vykoukl z ní promočený Zery, který křičel a

kopal kolem sebe.

Tomáš ho zamračeně přidržel.

„Pusť mě!“ vřískal Zery a divoce se zmítal v sevření mohutných

paží. Z krátkého kabátku mu odlétávaly knoflíky. Obnošená košile se

mu trhala jako papír.

— 92 —

A pod tou košilí se něco zablesklo. Zery měl něco zářivého

omotaného kolem krku a viselo mu to na prsou jako obří náhrdelník.

Lief natáhl ruku. V okamžiku, kdy se Kouzelného pásu dotkl,

spadl mu do rukou. Jakmile si ho zapnul koleni beder, okamžitě mu

tělem začalo proudit horké mravenčení.

Zavřel oči, omámený úlevou.

Je v bezpečí. Je u mě. V bezpečí…

Burácení vodopádu mu pulsovalo v uších. Jako by se mu rozlé-

halo v hlavě. Hlasitěji, hlasitěji… jaktože je tak hlasitý?

Lief otevřel oči.

Vodopád byl plný hvězd — hvězd rozzářených na pozadí půl-

noční modři. Jako by se nějakou zázračnou hrou světel noční nebe

odráželo v pěnící, padající vodě.

A pak jako by se ten odraz pohnul. Závojem vodopádu a přes

mračna vodní tříště něco vyrazilo kupředu — něco skutečného a ob-

rovského.

S řevem se to vzneslo nad Trychtýř a v měsíčním světle se za-

třpytily šupiny. Oči tomu zářily jako hvězdy. Každý dráp byl zahnutý

a lesklý jako měsíc v novu.

Zery vykřikl hrůzou. Překulil se a zakryl si oči. Jasmína s Tomá-

šem ustoupili.

Ale Lief se s námahou postavil na nohy a stál s hlavou vzpříme-

nou, rukama přitisknutýma ke Kouzelnému pásu a srdce mu divoce

bušilo. Takže — ten vodopád zakrývá velikou jeskyni ve skále, po-

myslel si a pomalu se začínal uklidňovat. Opravdu bezpečný úkryt

pro…

„Zdravím tě, králi Dekory!“ zaburácel drak. „Konečně jsi při-

šel!“

„Zdravím tě, draku lazuritu,“ odpověděl rozpačitě Lief. „Já —

přišel jsem, jakmile jsem mohl.“

Drak se ladně snesl na souš. Když se usadil na skále, nedaleko

od společníků, Lief si uvědomil, že navzdory své nesmírné velikosti

je menší než ostatní draci, které viděl. Menší a útlejší.

Drak zblízka pohlédl na Liefa. „Jsi mokrý a ta chatrná tenká ků-

že na tvé tváři je sedřená!“ podivil se drak, zatímco si oklepával

mokrá křídla. „Co se ti přihodilo v téhle šťastné zemi?“

— 93 —

Jeho třpytivé oči padly na Zeryho. „Tenhle chlapec patří mně!“

zavrčel. „Cítím to z něj! Opovážil se ti ublížit, králi? Mám si to s ním

vyřídit?“

Zery zanaříkal a sevřel Tomášovi paži. „Já to tak nemyslel!“ za-

drmolil. „Nevěděl jsem to! Přeslice říkala, že ten Pás nemá žádnou

cenu — že to je jen část kostýmu Maskonošů, který Bess dala Rych-

líkovi k užívání.“

Otřel si nos do rukávu kabátu. „Řekla mi, že ho mám ukrást,

když to půjde. Říkala, že u směrovky na Říčinu je muž, který by ho

chtěl a dobře za něj zaplatí. Říkala, že je to pro mě šance, jak se vy-

svobodit od staré Zátky a jejích lekcí a odejít domů do Ritmeru s

kapsami plnými zlata. Napsala zprávu s tím, abych ji předal tomu

muži, ale on —“

„V tom dopise stálo, že tě má zabít, hlupáku!“ zavrčel Tomáš.

„Kdybys nechal Zátku, aby tě naučila číst, místo abys trávil čas

poflakováním a kradením, tak bys to věděl.“

„Tenhle hoch z Ritmeru vztáhl ruku na Kouzelný pás Deltory?“

zaburácel drak a vycenil tesáky.

„Ten kluk není náš nepřítel,“ řekl Lief rychle. „Náš nepřítel

je —“

A poprvé od chvíle, kdy od okraje Trychtýře volal o pomoc, si

vzpomněl na Smíška Jacka. Drak seděl právě na tom místě, kde před-

tím stál Jackův vůz. Rychle pohlédl na Tomáše.

„Musel jsem Šámota zahnat, abych ti mohl přijít na pomoc,“ ře-

kl Tomáš na vysvětlenou. „Šamot a já nemůžeme být dlouho odlou-

čeni. Bojujeme společně, nebo vůbec. Takže Smíšek Jack utekl.

Když jsem tě zvedal z Trychtýře, už byl na kopci a pak fuč. Teď už

jeho ani jeho ubohá zvířata nedohoníme.“

Jasmína vypadala přepadle.

Lief polkl. „Nemohla by se za ním pustit Lahoda s včelami

a…?“

„Nemohou znovu provést kouzlo tak brzy,“ povzdechl si Tomáš.

„Ne — tentokrát Smíšek Jack unikl osudu, který si zaslouží. Ale při-

jde další příležitost. My nezapomínáme.“

Drak hlasitě zamlaskal, jako by mu šlo na nervy, že si ho nevší-

mají.

— 94 —

„Mám hrozný hlad,“ oznámil. „Pokud mě omluvíš, králi, půjdu

si naplnit žaludek.“

„Doufám, že nebudeš žrát lidi ani jejich zvířata!“ zvolal Lief,

který najednou dostal strach.

„Leda bys viděl hubeného muže řídícího vůz se čtyřmi černými

koňmi,“ zabručel Tomáš. „Tam si klidně posluž.“

Drak se na ně podíval svrchu. „Myslíte si, že jsem nějaká bes-

tie?“ zeptal se aristokratickým tónem. „Ať už se draci z jiných zemí

sníží k čemukoli, draci lazuritu se nikdy nehostí horkou krví. Fuj!“

Drak se otřásl odporem jen při pouhém pomyšlení.

„Moc se omlouvám,“ řekl honem Lief. „Ale bojím se že toho

nenajdeš moc na zub. Země strádá.“

„To už jsem vycítil, králi,“ zavrčel drak a zlehka si štíhlým drá-

pem uhladil šupiny na prsou. „Zdá se, že Nepřítel využil mého spán-

ku.“

„Využil spánku všech draků,“ řekl Lief. „Zlá věc, která tráví tvé

území, se nazývá Severní sestra. Moji společníci a já cestujeme, aby-

chom ji našli a zničili.“

„Výborně!“ zvolal drak a prohlížel si drápy jeden po druhém.

„Než vyrazíme, chytím si nějakou rychlou večeři v Poušti zkázy.

Není to daleko, když se letí, a písečných potvor tam nepochybně stá-

le bude spousta. Ach, vzpomínám si, jak křupají mezi zuby. Rozkoš-

né!“

Lief si vyměnil pohled s Jasmínou a Tomášem. Odkašlal si.

„Obávám se, že s námi nemůžeš jít hledat Severní sestru,“ řekl

váhavě. „Je hluboko na území elbaitu, v místě zvaném Brána stínů.“

Drak jako by se zamračil. „Skutečně?“ řekl. „Tady jsme čirou

náhodou velmi blízko hranic elbaitu. Ale jistě vám to ještě bude pěk-

ně trvat, než dorazíte do téhle Brány stínů?“

„Ano, to bude,“ připustil smutně Lief.

Drak si stále prohlížel drápy. „Jistě, než jsem usnul, slíbil jsem,

že se nebudu toulat ze svého vlastního území,“ zabručel. „Ale určitě

mi tím Dračí přítel nechtěl zabránit, abych pomohl králi, který mě

probudí.“

Zvedl hlavu a pohlédl Liefovi přímo do očí. „Zvláště pokud by

mě ten král požádal, abych mu pomohl,“ dodal.

— 95 —

Liefovi poskočilo srdce. „Ty bys nás donesl do Brány stínů?“

zeptal se. „Ale co elbaitový drak?“

„Co je s ním?“ zívl si lazuritový drak. „Podle všeho, co víme, je

možná mrtvý. Jeho území je zamořené stvůrami Nepřítele. Kterákoli

z nich by ho zničila, kdyby ho našla ve spánku.“

Při té představě vypadal celkem potěšené.

„Takže,“ pokračoval a v očích mu zajiskřilo. „Štěstí nás svedlo

dohromady, králi. A ty by ses nikdy neměl obracet ke štěstí zády.

Žádáš mě, abych porušil svou přísahu a vzal tě do Brány stínů?“

Lief se zhluboka nadechl. „Ano,“ řekl, „žádám.“

— 96 —

15. PRŮSMYK

tak již podruhé Lief, Barda a Jasmína letěli na drakovi. Ale

tentokrát to bylo zcela jiné než prve.

A Nebylo to jen proto, že teď letěli s drakem, který si bě-

hem letu zvesela zpíval. Nebo proto, že tenhle drak klouzal vzdu-

chem jako meteor a sotva při tom mávl křídly.

Ani proto, že tenhle drak věděl přesně, kam letí, protože se na

rozdíl od rubínového draka pyšnil tím, že zná mapy muže zvaného

Dračí přítel.

Bylo to proto, že tentokrát nebyli na začátku cesty, ale hnali se k

jejímu cíli. V hlavě se jim mísily myšlenky na to, co je asi čeká, se

vzpomínkami na to, co už mají za sebou — zážitky, o které se ne-

chtěli s nikým dělit.

Barda proklínal sám sebe za to, že se nechal přelstít od Masko-

nošů, když je dostihl na cestě do Hovorova. Vinou toho byl svým

společníkům k ničemu, když ho nejvíc potřebovali.

Zakabonil se při vzpomínce, jak trčel ve vozu a neměl ponětí,

kde je nebo co se děje. Právě přiletěl Krej a rozčileně vřískal na To-

mášova koně. U ucha mu štěbetal Filli. Po společnících nebylo vidu

ani slechu. Šel je hledat, ale když dorazil k vodopádu, už bylo po

všem.

Tomáš ho znamenitě zastoupil, to ano. Bez něj by celá výprava

skončila katastrofou.

Ale teď, pomyslel si Barda, je Tomáš se Zerym zpátky ve svém

voze a já letím do Brány stínů. Všechno je, jak má být. Příště už ne-

selžu.

Jasmína přemýšlela o koních zapražených do vozu Smíška

Jacka. Trpce litovala, že je nedokázala pustit.

Pokoušela se o to. Kdyby měla víc času, dokázala by to. Ale

vtom zavolal Lief a ona utíkala za ním a nechala koně jejich osudu.

Má svým společníkům říct tu strašnou věc, kterou objevila, když

šla za Liefem kolem vozu po jejich bezvýsledném pokusu najít Pás?

Ne, pomyslela si, těsněji k sobě přivinula Filliho s Krejem a

uklidňovala se jejich teplem. Musím si to nechat pro sebe. Proč Lief

a s Bardou zbytečně trápit? Nedá se s tím nic dělat.

— 97 —

Lief prožíval bdělé noční můry.

Znovu a znovu se mu vracel okamžik, kdy mu maska Gadefovy

dospělosti přilnula na tvář. Stále znovu si vybavoval vývěsní tabuli

ve Šťastném údolí, její smutnou hlavní zprávu obklopenou lístečky,

které tam Smíšek Jack zanechal pro Přeslici.

Znovu a znovu se mu v duchu zjevovala děsivá černá silueta,

která se tyčila nad Ottovým vozem, viděl zelenou zář, kterou měla

namísto tváře, hladké bílé prsty natahující se z rukávů. Znovu a zno-

vu viděl na bolestné tváři Přeslice zářit cejch Pána stínů a slyšel ta

poslední zašeptaná slova.

Maskonoš je nebezpečný…

Potřásl hlavou. Proč nedokáže přestat myslet na takové věci? Je

to minulost a už mu nemůže ublížit.

Bess je mrtvá. Přeslice je mrtvá. Smíšek Jack uprchl. A ať ten

smrtící přízrak vyvolával kdokoli, je teď v táboře Maskonošů daleko

odsud. A každou chvíli se vzdaluje ještě víc, jak se za úsvitu lazuri-

tový drak blíží k jejich cíli.

Jenomže jeho vidiny neslábly, ale naopak byly čím dál jasnější.

Sílil v něm pocit, že něco zapomněli udělat, něco nepochopili. Va-

rovný šepot mu zasyčel v uších ještě hlasitěji.

Maskonoš je nebezpečný…

A se vzpomínkami na vzdech umírající Přeslice se teď mísil dal-

ší zvuk. Tichá, zvonivé, melodie — pět tónů opakovaných pořád

dokola jako ptačí zpěv nebo vyzvánění zvonů.

Nepochybně jsou to hodiny na věži ve Šťastném údolí, pomyslel

si Lief. Zvonění, které předchází odbíjení.

Svrběla ho kůže a on se snažil zapudit ty sladké tóny ze své

mysli. Ale vracely se znovu a znovu a volaly ho.

* * *

Když drak přistál na pochmurném místě, kde byly jen skály a

suché, pokroucené stromy, byla ještě tma.

Všude kolem se tyčily černé, nehostinné hory s vršky pokrytými

sněhem. Vycházející slunce zakrývaly těžké šedé mraky. Mezi ska-

lami skučel studený vítr a přinášel s sebou vytí vzdálených zvířat.

— 98 —

Lief, Barda a Jasmína sklouzli na zem a s roztřesenýma nohama

a rukama se rozhlédli v šeru.

„Tohle je to místo,“ oznámil jim drak. „Nebo už jsme velmi

blízko.“

Ohlédl se přes rameno a kůže mu zacukala. Oči mu už nejiskři-

ly, ale byly tmavé jako kámen.

„Tamtím směrem je malá vesnička,“ zabručel a pohodil hlavou

k průsmyku mezi dvěma skalami. „Viděl jsem ji ze vzduchu. Má

kolem sebe ohradu z polen. Viděl jsem, jak se kolem ní uvnitř plíží

lidé jako otrávené myši v kleci. A za ní jsem spatřil… další věci.“

Zachvěl se.

Liefovi v hlavě zašeptal Bessin hlas.

Hluboko v horách žije divoká zvěř. Nepředstavitelné nestvůry.

Věci, které se tiše plazí ve stínu. Věci, které lezou hluboko pod ská-

lou… Brána stínů leží v jejich středu.

Lief vytasil meč. Slyšel, že Barda udělal totéž. Slyšel Jasmínu

zašeptat něco Krejovi a uvědomil si tlukot křídel, když se Krej vznesl

do vzduchu.

Nezhojené odřeniny na tváři ho štípaly v ledovém větru. Těch

pět tónů mu neustále zvonilo v uších. Teď o něco hlasitěji. A znovu

přišel ten šepot…

Maskonoš je nebezpečný…

Chtělo se mu křičet, aby přehlušil dotěrné zvuky.

Copak od toho nikdy nebudu mít pokoj? pomyslel si zoufale.

Copak mě ta prokletá maska změnila navždy?

Drak zašoupal nohama. „Co budete dělat?“ zeptal se. Lief si s

pocitem trpkosti uvědomil, že neřekl „budeme“.

„Půjdeme do té vesnice,“ řekl. „Je to vesnice jménem Brána stí-

nů. Můžeš nás k ní zavést.“

Barda s Jasmínou mlčky stanuli vedle něj. Společně vyrazili k

průsmyku. Drak se šoural za nimi, ocasem skřípal o skálu, drápy

škrábal o holou zem.

Průsmyk byl dlouhý, přímý a širší, než jak vypadal z dálky. Ská-

ly, které se zvedaly po obou stranách, byly poseté důlky a jeskyněmi.

Kvílel v něm vítr jako ztracená duše. A z hlubin skály přicházely i

další zvuky — vrčení, škrábání a štěbetání.

— 99 —

Sem přišli Maskonoši před sedmi lety, pomyslel si Lief.

Skoro viděl vozy, jak se kodrcají průsmykem, kočí strnule sedí a

úzkostlivě se otáčejí za každým zvukem. Skoro viděl Otta, Rezku,

Brka, Zátku i všechny ostatní… a v předním voze gigantickou posta-

vu Bess a vedle ní jejího milovaného syna.

Jeho myšlenky náhle přerušil Jasmínin hlas.

„Liefe! Přestaň si prosím broukat tu melodii!“ vykřikla. „Leze

mi to na mozek! Co je to?“

Lief se plácl dlaní přes pusu. Těch pět tónů mu znělo v uších, ale

neuvědomoval si, že si je brouká nahlas.

„To je zvonění hodin ze Šťastného údolí, myslím,“ zamumlal.

„Asi mi to uvízlo v hlavě.“

„Tenhle průsmyk se nezdá být bezpečný, králi,“ ozval se za ním

drak. „A je pro mě příliš úzký. Musíš si najít jinou cestu.“

„ Není jiná cesta,“ řekl Lief. „Budeš muset letět vrchem a počkat

na nás na druhé straně.“

Drak vydal nespokojený, klokotavý zvuk, ale roztáhl křídla a

vznesl se do výšky.

„Mám o tomhle zvířeti jisté pochybnosti,“ zamumlal Barda.

„Nepřekvapilo by mě, kdyby nás tu nechal.“

„Není na svém vlastním území,“ odsekla Jasmína. „Přirozeně, že

se tu cítí nesvůj.“

Barda shrbil ramena a neodpověděl.

Lief pohlédl vzhůru. Krej plachtil mezi vršky skal, nesl se ve vě-

tru a žlutýma očima prohledával zemi. Nad ním se vznášel lazuritový

drak, skoro neviditelný, protože jeho břicho ladilo s tmavě šedým

nebem.

Lief, Barda a Jasmína vyrazili průsmykem, drželi se blízko při

sobě a často se ohlíželi. Lief viděl, jak se na něj Jasmína zamračila, a

uvědomil si, že si zase začal broukat. Semkl rty.

„Tohle nejsou hodiny ve Šťastném údolí, Liefe,“ řekl Barda.

„Hodiny ve Šťastném údolí hrály takhle.“

Zapískal docela jinou melodii, melodii s šesti tóny místo pěti.

„Máš pravdu,“ řekl Lief, protože si najednou vzpomněl. „Ale

pak, proč pořád slyším —“

— 100 —

„Je to asi nějaká melodie, kterou tě naučila Bess!“ přerušila ho

netrpělivě Jasmína. „Co na tom záleží? Je tu tolik — tolik jiných

věcí, na které musíme myslet!“

Odvrátila hlavu a kousla se do rtu.

A v tu chvíli Krej varovně zakrákal.

Společníci se okamžitě shlukli zády k sobě. Před nimi ani za

nimi nic nebylo. Se zdviženými zbraněmi těkali očima po stěnách

skal.

V každé díře a každé puklině se leskly oči. Stěny skal žily

kradmým pohybem. Tu z chodbičky vykoukl mokrý, špičatý čumák.

Tam zas o skálu zaškrábala řada oblých drápů. Z prasklin tiše pěnily

bubliny šedého slizu a klouzaly dolů.

„Pokračujte dál!“ zašeptal Barda. „Dál!“

Rozběhli se. Ale Krej nad nimi stále krákal, znovu a znovu va-

rovně vřískal. A najednou se ozvalo burácení, které jako by otřáslo

skálou.

Oči na povrchu skály zamrkaly. Čumáčky a drápy zmizely, jako

by tam nikdy nebyly.

Krej sletěl dolů jako černá šmouha. Proužek nebe mezi vršky

skal potemněl. Uslyšeli, jak lazuritový drak vydal jediný, vyděšený

výkřik.

A pak už ho neviděli vůbec, protože se nad nimi rozprostřela ob-

rovská, řvoucí, zeleně se třpytící věc se zuřivě vyceněnými tesáky,

mrskajícím se ostnatým ocasem a obrovskými křídly.

Lief ztuhl. Podíval se na Kouzelný pás Dekory. Veliký elbait,

symbol cti, plál jako zelený oheň.

Elbaitový drak, kterého na tohle místo přilákal Pás, se vzbudil a

zjistil, že jeho území napadl jiný drak.

„Křivopřísežníku!“ zaburácel shora mocný hlas. „Zloději! Ve-

třelče! Zrádce!“

Lief ochromený hrůzou sledoval obrovské drápy — drápy jako

nože, jak sekají, a slyšel lazuritového draka řvát.

„Ne!“ vykřikl Lief z plných plic. „Je tu s námi! Pomáhá nám!

Neubližuj mu!“

Ale jeho hlas přehlušil řev elbaitového draka.

— 101 —

„Tak uteč, zbabělce!“ zařval. „Nemáš žádnou čest! Obrať se zá-

dy jako ufňukaný zloděj! Mně neunikneš!“

Obrovské zelené tělo se obrátilo ve vzduchu a během chvilky

bylo pryč.

Najednou nebylo mezi vršky skal vidět nic než pochmurný šedý

mrak. Stále slyšeli řev, ale každou chvíli zvuk slábl.

Barda s dlouhým povzdechem vydechl.

„Lazuritový drak unikne,“ řekla sebejistě Jasmína. „Je menší,

ale létá velmi rychle.“

„O tom není pochyb,“ řekl zamračeně Barda. „Ale teď nás tu

nechali oba. Co budeme dělat?“

„Musíme jít dál sami,“ řekl Lief tvrdošíjně.

Snažil se nemyslet na to, co to znamená.

Rubínový drak odkryl Východní sestru. Pak se drakova síla spo-

jila s mocí Pásu, aby ji zničila.

Ale co se stane, pokud se pokusí postavit Severní sestře sám? A

jak ji bez draka najdou?

Krej naléhavě zaskřehotal. Filli zaštěbetal. Lief pohlédl vzhůru a

uviděl, že se oči na povrchu skály znovu pomalu otvírají.

„Pojďme dál,“ navrhla Jasmína stísněně.

Po zbytek cesty na konec průsmyku utíkali a s úlevou vyběhli

ven. Když se ohlédli, viděli, jak skály ožily kradmými pohyby a

bublajícím slizem.

„Tak z toho jsme venku,“ oddechl si Barda zhluboka.

Ale Liefovi se svíral žaludek. Kolena se mu podlamovala. Na

tváři cítil studený pot. Hlava mu třeštila.

Pomalu se sesul na zem.

„Vesnice je před námi,“ pobídla je Jasmína a ukázala na zídku

vyčnívající za kamením.

Lief neodpovídal. Bál se, že když promluví, bude zvracet.

Zašmátral v kapse po něčem, čím by si otřel pot, a prsty se dotkl

něčeho tvrdého. Zmateně vytáhl předmět ven.

Byla to sada tenkých strun, které mu dala Bess. S ní vytáhl i pa-

pír, na který mu napsala noty, které se měl naučit, a špaček tužky.

Lief si stěží uvědomoval, co dělá, ale poklepal tužkou na struny.

Rozezněl se tichý, čistý tón.

— 102 —

Ano, tak je to správně, pomyslel si. Zahrál další tón. A další…

„Liefe, co to děláš?“ Jasmína klečela vedle něj, upřeně na něj

hleděla a tvář měla pobledlou napětím. „Zase ta melodie! Co je to?“

Lief znovu zahrál těch pět tónů.

Hudba je jako další jazyk, Rychlíku… Takhle ji zapisujeme.

Tupě pohlédl na papír, který držel v ruce. Pak rychle začal kres-

lit na prázdné místo dole.

Přidržel tužku nad papírem. Podíval se výš na Bessino mnohem

úhlednější písmo. Tvář mu začala rudnout.

„Co to děláš?“ zopakovala Jasmína a zamračila se nad značka-

mi.

Lief zakroutil hlavou. „Nic,“ zamumlal.

Tohle je šílenství, pomyslel si. To není možné! Rychle obrátil

papír, aby se na něj nemusel dívat.

Druhá strana byla pokrytá jeho vlastním písmem. Uvědomil si,

že ji použili, aby si vypsali zprávy z vývěsní tabule ve Šťastném údo-

lí.

Lief se skelnýma očima zahleděl na písmenka. Jako by se mu

míhala před očima. Pak jako by se najednou zpřeházela a uspořádala

do nových uskupení.

A pak to uviděl — viděl, co se mu nejskrytější koutek mysli

snažil říct už tak dlouho.

Jména! Poslední tajemství těch vzkazů bylo ve jménech. A jak si

pomalu uvědomoval, co to všechno znamená, tuhla mu krev v žilách.

— 103 —

16. BRÁNA STÍNŮ

ief pohlédl znepokojené Jasmíne do očí. Viděl, jak si za ní

dřepl Barda a se zájmem ho sleduje. Věděl, že musí něco říct,

L přestože se mu točila hlava a měl pocit, jako by mu tváře a

krk hořely.

„Nepochopili jsme to,“ zašeptal.

„Nepochopili jsme co, Liefe?“ zeptal se potichu Barda a pohlédl

na Jasmínu.

Bojí se, že mluvím z cesty, pomyslel si Lief.

Podstrčil jim ten papír.

„Ta jména,“ řekl. „Nejsou to skutečná jména. Vymyslel si je

Smíšek Jack.“

Jasmína se zamračila ještě víc. „To si taky myslím,“ podotkla

bez zájmu. „Nepochybně ho tenhle malý vtípek pobavil.“

Lief zakroutil hlavou. „To nebyl vtip,“ zašeptal. „Ale hrozba.

Varování pro Přeslici, aby nezapomněla —“

Polkl. „Všechna ta jména — Osma Šonk, Sam Ošnok,

S. Š. Monako, Šmakonos, Moš a Skon — všechna jsou sestave-

na z osmi stejných písmen. Vidíte?“

Zavládlo zmatené ticho. Barda s Jasmínou si znovu prohlíželi

jména.

„Ano,“ řekl konečně Barda. „Opravdu je to tak.“

,A pamatujete si na ceduli, kterou jsme viděli cestou k mostu

přes Šíravu?“ zvolala Jasmína. „Někdo na ni načmáral nápis a nazval

se Kos Mošna — zase stejných osm písmen!“

„Bylo to právě potom, co jsme projeli kolem téhle směrovky,

když na nás Přeslice poprvé promluvila,“ řekl Lief potichu. „Ta ce-

dule ji vylekala — začala mít podezření, kdo jsme. Vývěsní tabule ve

Šťastném údolí jí řekla všechno ostatní, co potřebovala vědět.“

„Ale —“ Jasmína zakroutila hlavou. „Já tomu pořád nerozu-

mím! Co je tak zvláštního na těch písmenech?“

Lief se zhluboka nadechl. „Když se správně poskládají, zname-

nají další jméno,“ vysvětloval. „Jméno strážce severu. Jméno, které

Přeslice zašeptala, než zemřela. Maskonoš.“

Jeho společníci na něj zírali, jako by oněměli.

— 104 —

„Ale — ale Maskonoši utekli!“ řekl Barda nakonec. „Viděl jsem

je přece všechny na cestě do toho Hovorova. A Bess —“

Lief přikývl. „Bess je mrtvá,“ řekl. „Rezka, Brk a všichni ostatní

jsou daleko a o tomhle všem nemají ani potuchy. Ta podlá bytost,

která se nazývá Maskonoš — nepřítel, který poroučí Smíšku Jackovi,

stejně jako Smíšek Jack poroučel Přeslici — je někdo jiný.“

Pomalu otočil papír, aby ukázal pět hudebních not, které zapsal

dospodu stránky. Zazpíval tóny jeden po druhém, jak ho Bess nauči-

la. A když je zazpíval, napsal jejich názvy.

„ Gadef! “ zašeptala Jasmína. „Bessin syn? Ale — ten je mrtvý!“

Lief zakroutil hlavou. „Víme jen, že se před sedmi lety ztratil

tady v horách a nikdy ho nenašli,“ řekl znepokojeně. „Kdo ví, koho

tak blízko u hranic Země stínů potkal a co mu naslibovali?“

„No jistě!“ zašeptal Barda. „Podle toho, co se povídá, byl do-

mýšlivý a zhýčkaný. Jakmile ho přestala bavit chudá dívka, kterou

odvábil z domova, Nepřítel v něm našel snadnou kořist.“

Lief sevřel papír pevněji. „Ta melodie, která dává jeho jméno,

mi zvoní v uších čím dál hlasitěji,“ vysvětloval. „Bess to myslím

cítila také. Čím dál na západ cestovala, tím více ji pronásledovaly

myšlenky na Gadefa. Někde velmi blízko Gadef pořád dokola zpívá

své jméno.“

„Neslyším nic než ten prokletý vítr,“ zavrčel Barda. „A ta zvířa-

ta, co vyjí v Zemi stínů. Možná slyšíš tu melodii díky Pásu, Liefe.“

„Nebo protože jsem měl na sobě Gadefovu masku, i když jen

nakrátko,“ dodal Lief. „Vlastně na tom nesejde, proč to slyším. Teď

je důležité, že nepotřebujeme draka, aby nás dovedl za Severní

sestrou. Dovede mě k ní samotný strážce.“

* * *

— 105 —

Cesta vedla podél vnější zdi okolo vesnice, ale oni ani neklepali

na bránu, ani je nikdo nezastavil. Nad zdí se neslo pár obláčků kouře

z komína, ale to byly jediné známky života.

„Tady byl asi život vždycky tvrdý,“ zamumlal Barda. „Jak to

pak musí vypadat teď! Většina lidí určitě zemřela, nebo utekla.“

Lief přikývl. Zajímalo by ho, jestli rodiče Kirsty a Mariety, těch

dvou ztracených dívek, stále žijí za těmito zdmi.

Co by asi řekli, kdyby věděli, že ten nevěrník, který si získal

srdce obou jejich dcer, je stále naživu — a jeho zlé činy bují v jejich

zemi jako zlý plevel?

Když se společníci začali proplétat bludištěm balvanů a skal za

vesnicí, nebe potemnělo. Brzy bylo takové šero, že šli skoro po hma-

tu. Jasmína přivolala Kreje zpátky k sobě na rameno. Zapálili po-

chodně a pokračovali dál.

Mraky jako by na ně padaly. Zablesklo se a zlověstně zaburácel

hrom.

„Tohle není obyčejná bouřka,“ zašeptala Jasmína.

Lief najednou zastavil a zvedl pochodeň.

„Podívejte se támhle!“ zašeptal.

Několik kroků před nimi stál vysoký kámen. Vypadal hrozivě

povědomě.

Plížili se k němu, dokud na něj nedopadlo mihotavé světlo po-

chodně.

— 106 —

Jasmína se zachvěla. Filli jí vystrašeně zalezl pod kabát. Krej jí

nehybně seděl na rameni, s načepýřeným peřím a pootevřeným zo-

bákem.

„Vypadá jako kámen, který střežil Dračí hnízdo,“ zašeptala. „Ta

básnička jako by říkala, že Brána stínů je za ním. Přesto jsme kolem

vesnice už dávno prošli.“

„Vesnice nepochybně dostala jméno po tomhle místě,“ usoudil

Barda. Setřel si z čela pot a pohlédl na Liefa. „Stále slyšíš tu hudbu?“

zeptal se najednou.

Lief přikývl. Znovu se mu udělalo špatně od žaludku. Měl hlavu

tak plnou toho zvuku, že nedokázal mluvit. Prošel kolem kamene s

odvrácenou tváří.

Zoufalství a smrt…

Slyšel, jak ho společníci následují. Vedu je na smrt, pomyslel si.

Těžké mraky rozřízl blesk a osvítil plochou tabuli kamene, ko-

lem něhož procházeli, a obrovskou masu rozeklaných vrcholků, které

jim stály v cestě.

Lief pohlédl na Kouzelný pás. Rubín a elbait ztratily svůj jas, ale

topas s lazuritem překonaly svou září všechny zbývající drahokamy.

Svítí, protože se jejich draci probudili, napadlo Liefa. Rubín a

elbait by zářily také, kdyby kolem nás nebylo nebezpečí a zlo. Po

deltorském nebi teď létají čtyři draci. Ale víra a radost jsou daleko za

námi. Štěstí nás opustilo. Čest se k nám obrátila zády. Jsme sami.

„Jsme spolu,“ ozvala se za ním Jasmína. „Máme Kouzelný pás,

aby nás chránil. Nesmíme se bát. Nesmíme zoufat.“

Lief věděl, že Jasmína nemluví k němu. Jasmína mluvila ke

Krejovi s Fillim a taky sama k sobě, aby se vzepřela zlé kletbě ka-

mene.

Její slova však navíc přerušila jeho ztrápené myšlenky. Položil

ruce na Pás. Cítil, jak jím proudí síla diamantu, klid ametystu, naděje

opálu. Cítil, jak se mu náhle vyjasňuje mysl, když mu topas zazářil

pod konečky prstů.

A když blesk uhodil znovu, viděl, jak se masa kamení před nimi

zachvěla a proměnila se jim před očima. Zatajil dech a sevřel Pás

ještě pevněji. Užasle sledoval, jak se skalnaté vršky proměnily ve

— 107 —

věže, ze srázů se staly vysoké, strmé zdi, dolíky se roztáhly do za-

mřížovaných oken…

Odkryl se před ním obrovský hrad. Zlo z něj proudilo jako od-

porný zápach.

Slyšel, jak Jasmína s Bardou zalapali po dechu.

„Vidíte to,“ řekl chraptivým hlasem.

„Ano,“ zamumlal Barda. „Veď nás!“

A Lief ucítil, jak mu stanuli po boku.

* * *

Nic jim nestálo v cestě. Nikdo je neohrožoval. Ale když se po-

hnuli ke dveřím hradu, zaburácel nad nimi hrom a blesk rozštípl že-

noucí se mraky.

„Maskonoš na nás čeká uvnitř,“ zašeptal Lief. „Ví, že jsme tady.

Chce, abychom za ním přišli.“

„Tak to aspoň vypadá,“ řekl Barda. „Je stejně pyšný jako jeho

zlý Pán v Zemí stínů. A jeho pýcha přivodí jeho pád.“

Zvedl velikou pěst a zabouchal na dveře.

„Kreji, zůstaň tady venku a hlídej,“ zašeptala Jasmína. Krej neo-

chotně zaskřehotal, ale nakonec se pustil jejího ramene a odletěl do

tmy.

Nemáme žádný plán, pomyslel si Lief. Kráčíme do spárů toho-

hle čaroděje bez jakékoli pomoci, kromě našeho důvtipu a Kouzel-

ného pásu.

Pohlédl na Jasmínu a ta se usmála. Ať se stane, co se má stát,

pomyslel si a narovnal se.

Mlčky čekali. Neslyšeli žádné kroky. Ale najednou se ozval

zvuk klíče otáčejícího se v zámku.

Dveře zavrzaly a pomalu se otevřely.

Stála tam krásná mladá žena v dlouhých bílých šatech.

Na krku jí visel medailonek na křehkém zlatém řetízku. Drobné

nohy měla bosé. Přes jedno rameno hluboko pod pás jí visel dlouhý,

těžký cop světlých vlasů, omotaný zlatou stuhou. Vytřeštila na ně

oči.

Tohle bylo to poslední, co společníci čekali.

— 108 —

Že by to byla Marieta? pomyslel si užasle Lief. Je možné, že je

ještě naživu? Je její láska ke Gadefovi tak silná, že s ním zůstává,

dokonce i teď? Je možné, že sám Gadef…?

Brzy tě unaví. Vždyť právě vloni jsi koketoval s její sestrou…

To řekla Bess svému synovi. Mýlila se?

Barda byl první, kdo se vzpamatoval.

„Jsme pocestní a zastihla nás bouře,“ řekl a udělal krok kupředu.

„Prosíme o přístřeší.“

„Nejsme připraveni na návštěvu,“ zamumlala spěšně žena.

„Obávám se, že nemůžeme —“

Podívala se na Liefa a zalapala po dechu. Rukou se chytila za

hrdlo. Pak se rychle ohlédla za sebe. Začala hrát tichá hudba, která se

nesla odněkud zevnitř.

Žena skousla ret a víc pootevřela dveře. Mlčky sledovala, jak

společníci vešli dovnitř. Pak za nimi zavřela a znovu otočila klíčem v

zámku.

Vstupní hala byla ohromná — stejně velká jako vstupní hala pa-

láce v Del. Ve velikých kovových kruzích u stropu hořely stovky

svící. V kamenných zdech zářily elbaitové pruhy.

„Pojďte za mnou, prosím,“ pobídla je žena.

Obrátila se a vedla je halou. Na vzdálenějším konci stály vysoké

dveře. Žena položila ruce na dveře a chystala se je otevřít.

„Počkej!“ zašeptal Lief. „Prosím, řekni mi! Jak se jmenuješ? Co

tady děláš?“

Žena se otočila. Oči měla plné utrpení.

„Jmenuji se Kirsta,“ zamumlala. „A jsem tu, protože jsem kdysi

věrně milovala.“

Než Lief stačil znovu promluvit, zatlačila na dveře a ty se ote-

vřely.

— 109 —

17. HRAD

polečníci vešli do veliké místnosti zalité světlem. Její kamenné

stěny zeleně zářily. Kamenná podlaha byla pokrytá nádherně

S vyšívanými koberci.

V krbu ve zdi naproti nim plál veliký oheň. Napravo od krbu stál

dlouhý stůl překrytý tuhou, bílou látkou a obložený jídlem a pitím.

A v samotném středu místnosti, na hromadě polštářů, které hrály

všemi barvami duhy, ležel mladý muž, ověšený zlatem a šperky.

Muž držel v rukou malou harfičku. Potichu na ni hrál. V uších

se mu třpytily elbaity. Zářivé vlasy měl ověnčené elbaitovou čelen-

kou. Krk a útlá zápěstí mu zdobily zlaté řetězy. Vedle něj leželo ně-

kolik per a rozházený svazek papírů.

Jakmile společníci vstoupili do pokoje, hudba přestala hrát. Muž

zvedl hlavu a upřel na ně planoucí pohled.

Lief poznal, že měl pravdu. Nebylo pochyb o tom, že muž, kte-

rého vidí před sebou, je Gadef.

„Vypadá jako ty, Liefe!“ zašeptala Jasmína. „Vždyť byste mohli

být bratři!“

Liefovi se ta myšlenka vůbec nezamlouvala. Udělal krok vpřed.

„Nepřibližuj se k němu!“ sykla za ním Kirsta. „Klekni si! Klek-

ni, prosím!“ Její hlas byl tak plný hrůzy, že Lief udělal, oč ho požá-

dala. Barda s Jasmínou zaváhali, ale pak si klekli vedle něj.

„Čeho si žádáš, můj pane?“ zeptala se Kirsta.

Gadef se na ni ani nepodíval. „Dones jídlo a pití,“ řekl a stěží při

tom pohnul rty.

„Ano, můj pane! Och, ale nepřestávej hrát! Tvá hudba je tak lí-

bezná!“ Kirsta odcupitala ke stolu a začala na stříbrný tác rovnat víno

a ovoce.

Gadef jemně zadrnkal na struny harfy. Místností se rozezněla lí-

bezná hudba. Zároveň ale nespouštěl oči ze svých hostů a ani nepro-

mluvil.

Během chvilky byla Kirsta zpátky. Klekla si před Gadefa a po-

ložila na podlahu vedle hromádky papírů stříbrný džbánek vína.

„Ach, vidím, že jsi dokončil slova pro novou píseň!“ řekla. „Je

to tvá dnešní píseň? Ta, kterou mám přepsat do knihy?“

— 110 —

Gadef zlehka přikývl.

Kirsta nesměle zvedla papír.

„Překrásné!“ zamumlala, když si ho prohlížela. „Zazpíval bys

nám ji, můj pane? Toužím ji slyšet.“

Snaží se ho rozptýlit? přemýšlel Lief. Nebo je to součást otroc-

tví, že mu musí lichotit tak, jak se mu to nejvíc líbí?

V hlavě se mu hemžila spousta otázek. Kirsta byla očividně v

Gadefově moci. Měla z něj hrůzu.

Ale ovládá ji kouzly, nebo nějak jinak?

A jak se sem vůbec dostala? Byla to její sestra Marieta, do koho

se Gadef zamiloval. Kde je Marieta teď?

Kirsta přešla k nim s papírem a tácem. Lief natáhl ruku, aby jí

pomohl, ale ona s varovným pohledem ucukla.

„Zpívej, můj pane!“ zavolala přes rameno. „Budeme pozorně

sledovat slova.“

Pomalu klesla na kolena a odložila tác. Papír položila na zem,

kam na něj všichni viděli. Celou dobu očima úpěnlivě prosila Liefa,

Bardu a Jasmínu, aby se ani nehnuli.

Po krátké odmlce Gadef začal zpívat. Jeho hlas byl sladký a čis-

tý jako med. Hudba harfy byla jako tiché šplouchání potoka.

Lief proti své vůli poslouchal jako přimražený. Teprve když

Gadef dohrál a začal znovu zpívat, zaposlouchal se do slov.

Podíval se na papír ležící na koberci před ním.

Lief pohlédl na Kirstu. Oči měla zalité slzami. Ruce měla pevně

sepjaté, až jí zbělely klouby.

Teprve pak bylo kouzlo Gadefova hlasu zlomeno. Teprve pak si

Lief uvědomil, jak krutá jsou slova zpívaná v těchto medově slad-

kých tónech.

— 111 —

Cítil, jak se Jasmína s Bardou vedle něj neklidně posunuli, a vě-

děl, že to vidí také.

Gadef Kirstu zesměšňoval, radoval se ze svojí moci nad ní. Není

divu, že plakala, když si vzpomněla na dobu, kdy jí jeho zpěv napl-

ňoval srdce radostí.

Lief ucítil chladný hněv. Proč tady klečíme? rozčiloval se sám

na sebe. Proč na něj hned neskočíme a nepřinutíme ho, aby nás do-

vedl za Severní sestrou?

Ale ani se nehnul, protože ve svém nitru znal důvod. Místnost

byla prosycená zlem a nebezpečím. I když se Gadef snažil působit

křehce, očividně byl mocný. Velmi mocný.

Pokud mají přežít a najít Severní sestru, musejí ho ukonejšit, li-

chotit mu, dát mu pocit bezpečí. Musejí být prohnaní a lstiví. Musejí

přistoupit na jeho hru.

Gadef konečně zmlkl. Zvedl oči od harfy a pohlédl přímo na

Liefa. Jeho upřený pohled byl intenzivní a výmluvný.

— 112 —

Lief se usmál, zvedl ruce a začal tleskat. Po chvíli se k němu

přidali i Barda s Jasmínou.

Gadef se neusmál. Nepohnul se, nepoklonil ani nedomluvil.

Když potlesk nakonec ztichl, sklonil hlavu ke své harfě a začal píseň

zpívat znovu.

Lief se sehnul, jako by si chtěl utrhnout hrozen z tácu.

„Kirsto,“ zašeptal nenápadně. „Kde je Marieta?“

Kirsta ztuhla.

„Je naživu?“ zašeptal Lief. „Je tady?“

Kirsta nepatrně přikývla. Její rty se neslyšně pohnuly a vyslovily

slovo „zajatec“. Oči měla plné zármutku.

A to je má odpověď, pomyslel si Lief a letmo pohlédl na Jasmí-

nu s Bardou, kteří ho pozorně sledovali. Gadef ovládá tuhle ženu

pomocí směsice kouzel a hrozeb. Je k němu připoutaná strachem o

bezpečí Mariety stejně jako o svoje vlastní.

„Můžeme ti pomoci,“ zašeptal Barda a naklonil se dopředu, jako

by si i on chtěl vybrat něco na zub.

„Ne. On je příliš silný.“ Kirstin hlas zněl jako vzdech. „Jeho

moc je bezmezná… hrozná…“

Neobratně začala nalévat víno. Džbánek zařinčel o stříbrné po-

háry, jak se jí třásla ruka.

Lief pohlédl přes její rameno na Gadefa. Muž měl zavřené oči.

Stále zpíval svou novou píseň, tiše, pomalu, jako by byl okouzlený

krásou svého vlastního hlasu.

Musí cítit sílu Pásu, jako já cítím jeho zlo, napadlo Liefa. Je vůči

nám ostražitý. Čeká na svou příležitost, čeká, až si přestaneme dávat

pozor. Ale ani ho nenapadlo, že by se ho Kirsta opovážila zradit. V

tom je naše síla.

„Víš, z čeho pramení jeho síla, Kirsto?“ zašeptal.

Kirsta na něj bezvýrazně hleděla.

Lief si v duchu povzdechl a zkusil to znovu. „Je tady v hradu

místo, kam Gadef často chodí?“ zeptal se. „Někam, kam ty nemů-

žeš?“

Kirsta se zachvěla. Nepohnula hlavou, ale pohledem sklouzla

stranou, k malým klenutým dveřím ve stinném koutu veliké místnos-

ti.

— 113 —

„Chodí tamhle,“ zašeptala. „Vždy když se vrátí, je — silnější.“

„Pak musíme jít právě tam,“ řekl Lief. „Jak se to dá udělat?“

Kirsta zoufale zavrtěla hlavou.

„Musí to nějak jít!“ sykl Lief. „Pomoz nám, Kirsto! Když ne

kvůli sobě, tak kvůli Marietě!“

Kirsta svěsila hlavu. Lief, Barda a Jasmína si vyměnili žalostné

pohledy. Bess nazvala. Kirstu nafoukanou krasavicí. Stále byla krás-

ná, ale už ne pyšná. Gadef jí změnil povahu.

Pak Kirsta znovu zvedla hlavu. Oči měla stále potemnělé stra-

chem, ale poprvé jako by se v nich někde hluboko uvnitř zatřpytila

malinká jiskřička.

„Zkusím to,“ zašeptala. Otočila se, až stála čelem ke Gadefovi.

„Můj pane?“ zavolala zlehka.

Gadef zmlkl. Otevřel oči.

Lief, Barda a Jasmína viděli, jak Kirsta celá strnula. Viděli, jak

zvedla ruku a chytila se za hrdlo. Modlili se, aby nezpanikařila.

Neobratně mávla ke dveřím v jedné z bočních stěn — stěně nej-

bližší klenutým dveřím.

„Tvoji hosté jsou unavení a rádi by si odpočinuli, můj pane,“

řekla. „Mohu je vzít do ložnice?“

Následovala dlouhá odmlka.

„Pokud si to přejí,“ řekl Gadef nevýrazně. Znovu zavřel oči a

zase začal brnkat na harfu.

Pomalu, mlčky, s očima upřenýma na něj, se Kirsta postavila a

začala couvat ke dveřím, které vedly k ložnicím. Lief, Barda a

Jasmína také vstali a začali couvat za ní.

Gadefův zlatý hlas je následoval.

Krásná jako den je má Kirsta.

Líbezná jako květina je…

Kirsta se spěšně ohlédla za sebe a malinko změnila směr. Teď,

místo aby couvala ke dveřím ložnice, se přibližovala k rohu s klenu-

tými dveřmi.

Liefovi se rozbušilo srdce. Tolik riskuje! Každou chvíli může

Gadef otevřít oči a vidět…

— 114 —

Ale Gadefovy oči zůstávaly zavřené. Zpíval dál, zvyšoval hlas,

jako by chtěl, aby ještě naposledy slyšeli každé slovo jeho písně, než

ho opustí.

A její dobrota odhání stvoření zlá.

Je příliš dokonalá pro někoho, jako jsem já…

Lief se ohlédl přes rameno. Kirsta už skoro dorazila ke klenutým

dveřím. Ještě pár kroků…

„Možná se básně nemusejí rýmovat,“ zašeptala Jasmína. „Ale

slova písně by se určitě rýmovat měla. Písně, jako je tahle, každo-

pádně.“

„To vůbec není píseň,“ zašeptal Barda. „Zní to, jako by to sepsal

během dvou minut. Určitě nevěnoval pozornost tomu, co píše. Ačko-

li jí opakuje donekonečna, jako kdyby to byla nejlepší píseň, kterou

kdy zpíval!“

Lief uslyšel tiché cvaknutí, jak Kirsta zvedla západku dveří. Cí-

til chladivý průvan na temeni hlavy. Znovu se ohlédl přes rameno.

Dveře se otevíraly.

Uvnitř byla tma. A z té tmy proudil pocit zla tak silný, že se mu

z toho zvedl žaludek.

Kirsta mu pohlédla do očí a dala mu znamení, aby si pospíšil.

Gadefův hlas znovu zesílil a rozléhal se velkou místností.

Chudého, prostého muže, jakým jsem.

Nesahám ani po kotníky její…

Barda s Jasmínou mají pravdu, Gadefe, pomyslel si Lief zhnu-

seně. Tvoje slavná nová píseň je ubohá a kéž bych ti to mohl říct.

Bess se vychloubala, že tvé rýmy jsou dokonalé. Ale ty ses ani neob-

těžoval to zkusit. Každý verš končí naprosto jinými slabikami. „Kirs-

ta“, „je“, „zlá“, „já“, „jsem“, „její“…

Kůže na temeni hlavy mu začala mravenčit. Podíval se zpátky

na Gadefa.

Měl otevřené oči. Díval se přímo před sebe, na pohozený papír

ležící na podlaze vedle tácu. Zpíval poslední řádky své písně rytmic-

kým, zoufalým hlasem.

Ale její srdce je můj vězeň.

Říká mi: Drahý, já tě potřebuji.

Nedokáže mi odmítnout žádnou pomoc.

— 115 —

Lief vykulil oči. Nedokázal uvěřit tomu, co mu říkal rozum.

Spojená dohromady dávala poslední slova jednotlivých řádků

Gadefovy písně jasnou zprávu.

Kirsta je zlá. Já jsem její vězeň. Potřebuji pomoc.

— 116 —

18. STRÁŽCE

ief stál jako přimražený. Najednou se všechno, čemu dosud

věřil, obrátilo naruby. Hlavou se mu míhaly obrazy — názna-

L ky, kvůli nimž měl mít podezření, ale kterých si předtím ne-

všímal. To spěšné písmo na papíře. Gadefovy planoucí oči upřené do

těch jeho. Kirsta, která ucukla před jeho pomocnou rukou. Malé kle-

nuté dveře, které se pod Kirstiným dotykem otevírají tak lehce…

A teď, ze vzdálenějšího kouta veliké místnosti, viděl to, co ne-

bylo tak zjevné, když klečel před Gadefem.

Konce dlouhých zlatých řetězů, které se Gadefovi vinuly kolem

krku a zápěstí, byly ukryté pod polštáři. Lief ani na chvíli nezapo-

chyboval, že vedou k tlustým ocelovým kruhům připevněným do

kamenné podlahy.

Nic ve skutečnosti nebylo tak, jak to na první pohled vypadalo.

Když slyšel těch pět tónů, které vyjadřovaly Gadefovo jméno, nesly-

šel vítězoslavnou sebechválu, ale zoufalé volání o pomoc. Gadef

volal Bess, snažil se jí říct, že je stále naživu a potřebuje ji.

Gadef je vězeň. Kirsta je tím žalářníkem. To zlo v místnosti ne-

vycházelo z něj, ale z ní.

Proč jim tedy Kirsta ukázala klenuté dveře a otevřela je? Lief

byl naprosto přesvědčen, že někde uvnitř té páchnoucí tmy leží Se-

verní sestra.

„Pospěšte si!“ zasyčela Kirsta ode dveří.

Lief ucítil, jak ho Jasmína úzkostlivě zatahala za ruku.

„Zrada,“ zašeptal. „Pozor.“

Cítil, jak Jasmína ztuhla. Její prsty se sevřely, pak ho pustily.

Slyšela ho.

Lief se otočil čelem ke Kirstě. Naléhavě na ně mávala.

Přešel k ní. Teď, když měl oči otevřené, viděl, jak rychle pro-

klouzla škvírou mezi pootevřenými dveřmi a stěnou, aby se vyhnula

jeho doteku. Viděl, jak pevně její ruka sevřela kulatou kliku.

„Nejdřív ty,“ pošeptala mu.

A najednou Lief pochopil její plán. Kirsta se bála Kouzelného

pásu. Věděla, že blíž k Severní sestře bude ona sama mnohem moc-

nější. Proto chtěla, aby prošel dveřmi.

— 117 —

Jakmile budu tam uvnitř, zabouchne je za mnou a zamkne, po-

myslel si znechuceně Lief. Budu v pasti s tím zlem uvnitř. Jasmína s

Bardou zůstanou tam venku bez ochrany. Kirsta je zničí a pak si při-

jde pro mě.

Hlavou se mu zmateně honily myšlenky. Musí zmařit Kirstin

plán — překvapit ji. Ale ona se určitě velmi rychle vzpamatuje.

Mohla by na ně zaútočit nebo by mohla použít Gadefa jako rukojmí,

aby je přinutila se vzdát.

Musí dát Gadefovi vědět, že jeho vzkaz pochopil, aby byl při-

praven k útěku.

Jenže jak? Jak by se mohl dorozumět s Gadefem, aniž by upo-

zornil Kirstu?

Najednou ho něco napadlo.

Obrátil se k Jasmíne. „ Razamam! “ řekl dost nahlas, aby to Ga-

def slyšel. „ Asvabadama ta. Badprapravan k ataka! “

Jasmína užasle vykulila oči. Pak, když jí došlo, co dělá, jakoby

naštvaně pohodila hlavou.

„Já se nebojím,“ odfrkla si. „Nemusíš mluvit lesním jazykem,

abys mě uklidnil!“

Lief v duchu děkoval bohu za to, jak je pohotová, a koutkem

oka pohlédl na Kirstu. Kirsta vypadala netrpělivě, ale ne podezíravě.

Najednou si uvědomil, že v místnosti je naprosté ticho. Zvuk

harfy ustal. Gadef ho slyšel. Dával znamení, že je připraven, jediným

možným způsobem.

Kirsta zvedla ruku ke krku a udělala stejný posunek, který Lief

už viděl několikrát předtím. Zvuk harfy se okamžitě znovu rozezněl

místností.

Tak takhle ho ovládá! uvědomil si otřeseně Lief. Dotkne se toho

medailónku, co má pověšený na krku! Je to nějaká tichá hrozba. Ale

co…?

Napadla ho hrozná a podivná myšlenka. Vyschla mu ústa. Je

možné, že…?

Ať už to tak je, či není, už nemůžu otálet, pomyslel si.

Položil jednu ruku na okraj dveří a sehnul hlavu, jako by chtěl

vejít do temné chodbičky. Zhluboka se nadechl. Pak najednou ze

všech sil odstrčil Kirstu, takže narazila do zdi.

— 118 —

Vykřikla a škobrtla a Lief ji chytil do náruče. Když jí strhával z

krku medailon, zavřískala jako nějaké divoké stvoření.

S medailonkem sevřeným v ruce od ní couvl a vytasil meč.

„Bardo! Gadef je spoutaný!“ zakřičel. „Vysvoboď —“

Kirsta roztáhla čelisti. Zařvala. A z rozšklebených úst vyletěly

tisíce maličkých okřídlených tvorů, kteří se nahrnuli Liefovi do tváře,

na krk a ruce, kousali ho, píchali ho a oslepovali.

Lief slyšel, jak Jasmína vykřikla, a ucítil, jak se k němu vrhla.

Slyšel Kirstu vykřiknout bolestí a zlostí, když Jasmínina dýka zasáh-

la svůj cíl. Za sebou slyšel, jak Bardův meč zařinčel o kov.

Vtom ty létající potvůrky zmizely. Lief zamrkal a zapotácel se,

mnul si slzející oči. Zamlženým pohledem viděl klenuté dveře před

sebou. Barda, Gadef a Jasmína stáli vedle něj.

„Kirsta je — chráněná,“ křičela Jasmína. „Dýka ji sotva škrábla.

My —“

Vytřeštila oči hrůzou.

Barda varovně zařval. Gadef vzlykavě, zoufale vykřikl.

Lief se prudce otočil.

Tam, kde ještě před chvílí stála Kirsta, se zvedala obrovská čer-

ná postava — bytost oděná v černém hávu, které na tváři zářila elbai-

tově zelená maska. Skrze výřezy v masce jí svítily oči. Z rukávů

splývavého šatu se vysouvaly dlouhé bílé prsty — prsty bez nehtů,

prodlužující se, natahující se, lačné prsty…

Maskonoš.

Lief neváhal ani na okamžik. Proběhl dveřmi do tmy.

Klopýtali průchodem černým jako uhel, Barda napůl nesl Gade-

fa, který stěží dokázal jít.

„Marieto!“ dusil se Gadef. „Kirsta — má — Marietu.“ Za—

vzlykal. Po letech v řetězech to byl zázrak, že se dokázal dostat

takhle daleko. Lief hádal, že ho Barda brzy bude muset nést úplně.

„Kirsta se zatím zaměří na nás,“ zabručel Barda. „Drž se mě! A

nezastavuj!“

Lief si uvědomil, že v ruce stále svírá Kirstin medailon. Zachvěl

se a strčil si ho hluboko do kapsy.

Chodba začala stoupat prudce nahoru. Schody vytesané do tvrdé

skály se stáčely ve spirále pořád dokola, až se jim z toho točila hlava.

— 119 —

Stěny byly z neopracovaného, drsného kamene a mazlavé na dotek.

Očividně stoupali do jedné z věží hradu.

Ozvěna jejich spěšných kroků a jejich těžkopádného dechu se

strašidelně nesla kolem nich. Nic jiného neslyšeli. Ale Maskonoš je

pronásledoval. Cítili to. Cítili za sebou jeho hrozbu chladnou jako

ledový vítr.

Lief se letmo ohlédl, tak jako mnohokrát předtím. Neviděl nic

než inkoustově černou tmu. Žádný záblesk světla. Žádné oči planoucí

skrz zářivou masku.

Ví, že nemusí spěchat, pomyslel si. Je tu jen jedna cesta, není

kam utéct. Neexistuje žádná cesta ven, A čím blíž se dostane k Se-

verní sestře, tím bude silnější. Naše jediná naděje je zničit Sestru

dřív, než nás přízrak dostihne.

„Ten přízrak — ta noční bytost — byla Kirsta!“ lapala po dechu

Jasmína. „Zabila Otta. A Přeslici —“

„Omylem, místo jednoho z nás,“ podotkl Lief. „Tím jsem si jis-

tý. Nějak nás vycítila — a vyslala přízrak — aby nás zničil. Ale bylo

to na příliš velkou vzdálenost. Přízrak byl slabý — zaútočil, kdekoli

si myslel, že jsme —a zabil kohokoli, kdo se tam zrovna vyskytl.“

Schodiště začalo být ještě strmější a točitější a oni stále klopýtali

nahoru, stále výš, nohy je bolely a kolena se jim třásla vysílením.

Vzduch byl hustý a suchý. Byl slabě cítit odporným pižmovým

zápachem, který už Lief odněkud znal, ačkoli si nemohl vzpomenout

odkud.

Filli zakňoural ve tmě.

„Tohle místo smrdí jako Město krys,“ zašeptala Jasmína.

Had.

Liefovi se udělalo zle od žaludku. Barda přidušeně zaúpěl.

Pižmový zápach zesílil. Pocit zla zesílil. Všichni se snažili na-

dechnout. A kousek po kousku si začali uvědomovat zvuk — tlume-

ný, zvonivý zvuk, který jako by prosakoval do jejich mysli a naplňo-

val je zoufalstvím.

Píseň Severní sestry.

Liefovi se zdálo, že se chodba zužuje a s každým krokem je sví-

rá víc a víc.

— 120 —

A každý krok byl čím dál namáhavější. Jako by měl na sobě zá-

važí. Tížil ho nedýchatelný pižmový vzduch. Tížil ho strach.

Obešli ještě jedno kolo. Tiché zvonění zesílilo. A vtom se před

nimi vynořila rovná, úzká, neuvěřitelně strmá chodba se schody, kte-

ré se táhly jako žebřík k matnému, vzdálenému bodu světla.

Se sténáním začali lézt, sípali při stoupání z jednoho schodu na

druhý, pachtili se za světlem. Nahoru… nahoru…

Skvrnka světla se zvětšila. Lief si uvědomil, že je to denní svět-

lo. Blížili se k vršku věže.

Pak Gadef zanaříkal — byl to výkřik čirého zoufalství. Liefovi

přeběhl mráz po zádech.

Chytil se schodu nad sebou, otočil se a pohlédl přímo dolů.

Za sebou uviděl Jasmínu. Pod ní se Barda jednou rukou přidržo-

val kamene, zatímco druhou mohutnou paží svíral Gadefa. A pod

nimi se tmou vznášela elbaitová maska, rozzářená dvěma planoucíma

očima, s bílými, trubkovitými prsty, plazícími se výš a výš.

Ty oči jako by hořely. Prořízla ústa syčela. Prsty téměř hladily

stěny chodby.

Objevil se záblesk oslnivého světla. Vtom ucítili, že kamenné

stěny kolem Bardy a Gadefa začaly měknout a vzdouvat se do středu

chodby.

„Bardo!“ zakřičela Jasmína.

Barda se zarputile začal drápat nahoru a Gadefa táhl za sebou.

Ale skála se čím dál víc rozpínala, až pohltila Gadefovy nohy a bě-

hem chvilky skryla i ty Bardovy. Kámen svíral jejich bezmocná těla

jako mohutné, svalnaté paže a nenasytně je pohlcoval.

Barda zvedl hlavu. Zuby měl vyceněné, oči upíral na Liefa.

„Jděte dál!“ zakřičel na Liefa s Jasmínou. „Jděte! Ne —“

A pak se mu nad hlavou uzavřela skřípající, rostoucí masa ka-

mene. Skála se začala valit nahoru. Jasmína znovu vykřikla, kopala a

zmítala se, když se jí kámen začal natahovat přes kotníky.

„Jasmíno!“ vykřikl vyděšeně Lief. Slezl kousek dolů a bezhlavě

se otočil, aby se pro ni natáhl.

„Ne!“ zakřičela Jasmína. „Je příliš pozdě! Liefe, utíkej!“

Skála už ji svírala po pás. Zoufale si vytáhla Filliho zpod kabátu,

něco mu zašeptala a vystrčila ho na schod nad sebou.

— 121 —

S nářkem, ale poslušně vyběhl Filli po schodech k Liefovi a vy-

skočil mu na rameno.

„Utíkej!“ vykřikla Jasmína. „Liefe, musíš!“

Ale Lief ji tam nedokázal nechat. A když to Jasmína viděla, pus-

tila se a nechala se vtáhnout dolů do živoucí masy kamene, jako by

to byl tekutý písek.

Lief zmučeně vykřikl. Pod ním se vzdouvala skřípající skála a

hrnula se za ním. Slyšel syčivý smích Maskonoše.

Vřelo to v něm zlostí, jakou ještě nikdy nepocítil.

Obrátil se zpátky tváří ke schodům, pohlédl nahoru ke světlu a

začal šplhat.

Už necítil bolest v nohou nebo rukou, ani ve tváři. Už necítil

strach. Cítil jen nepřekonatelný vztek, který přehlušil všechno ostat-

ní. Jako by jediné, co v něm zůstalo, byla touha ničit.

Dorazil na vrchol schodů a vytáhl se do kulaté, kamenem dláž-

děné místnosti. Teprve pak se ohlédl.

Filli se mu držel na rameni a naříkal. To malé stvoření truchlilo.

Lief zvedl ruku, aby ho utišil. Věděl, že tak by to Jasmína chtěla. Ale

stěží cítil Filliho kožíšek. Jako by měl znecitlivělé prsty.

Hleděl dolů do chodby. Neplakal, cítil jen nesmírnou prázdnotu.

Bylo to jako dívat se do komína — komína, který byl teď skoro

ucpaný, asi do půlky, zdeformovanou masou kamene.

Kouzlo, díky němuž změkla stěna chodby, povolilo. Vzedmutá

skála se stáhla zpátky, jak jen to šlo, a pak znovu ztvrdla. Její povrch

byl podivně hladký a leskl se jako čerstvě zahojená jizva.

Úzkým otvorem, který zůstal z chodby, se sunulo něco zelené-

ho, černého a bílého.

Lief udělal krok dozadu a rozhlédl se. Vzduch byl prosycený

silným pižmovým zápachem. Malými kulatými okny viděl bouřkové

mraky ženoucí se kolem zasněžených vrcholků hor. Slyšel hromy a

skučení větru.

Ale nic z toho nebylo tak hlasité jako píseň Severní sestry, zně-

jící ze dna jámy, která zela uprostřed místnosti.

Lief přešel k díře a podíval se dovnitř.

V jámě se to hemžilo hady, stovkami hadů, kteří syčeli a plivali,

kroutili se jeden přes druhého.

— 122 —

A Severní sestra byla mezi nimi. Lief ji slyšel. Cítil ji.

Opatrně si sundal Filliho z ramene. Přešel k jednomu z kulatých

oken a položil zvířátko na parapet.

„Můžeš vylézt na stromy, Filli,“ pobídl ho. „Tak můžeš utéct z

téhle věže. Dostaneš se dolů na zem. Rozumíš mi?“

Filli na něj upřel jasné oči. Lief sáhl hluboko do kapsy a vytáhl

medailonek, který stále visel na přetrženém řetízku.

„Chci, abys tohle vzal s sebou a dal na to pozor,“ řekl a vtiskl

medailon Fillimu do tlapky. „Opatruj ho kvůli mně.“

Neměl ponětí, zda mu zvířátko rozumí. Netušil, jestli má nějaký

smysl to, co dělá.

Otevřel okno. Kolem věže skučel vítr.

Kývl na Filliho. „Jdi!“ řekl a mávl rukou. „Najdi Kreje. Opatruj

se.“

Filli si strčil medailonek do tlamičky a vyklouzl oknem ven.

Lief ho za ním zavřel a šel zpátky k jámě. Zíral dolů na hady

zkroucené uvnitř. Stále to v něm vřelo hněvem, ale přesto se mu sví-

ral žaludek chladnou beznadějí.

Má svůj meč. Paži má silnou. Nebojí se bolesti. Dokázal by za-

bít hodně hadů, spousty…

Ale byl by mrtvý, než by je zabil všechny. Severní sestra by

přežila. Maskonoš by žil dál, jeho moc a podlost by rostly. Deltora

by hynula. Jasmína s Bardou by zemřeli zbytečně.

Znovu se podíval dolů.

Ozval se plazivý zvuk z boku místnosti. Pomalu se rozhlédl.

Z chodby se zvedal Maskonoš. Za elbaitovou maskou mu vítě-

zoslavně zářily oči.

„Tak už tě mám, králi Deltory,“ zasyčel. „Uspěl jsem tam, kde

ostatní selhali. Pán už se mi bohatě odměnil. Teď budu mít takovou

moc, o jaké se mi nikdy ani nezdálo.“

Lief vytasil meč. „Doufám, že ti to stojí za to, Kirsto,“ řekl

chladně.

„Já jsem Maskonoš,“ zašeptal chladný hlas. „Nic mi nemůže stát

v cestě. Brzy se celý sever podřídí mojí vůli.“

— 123 —

„Ty jsi Kirsta z Brány stínů a schováváš se za masku,“ odsekl

Lief. „A Gadefa nikdy nepodrobíš svojí vůli. Nedokážeš ho přimět,

aby se vzdal Mariety. Nedonutíš ho, aby tě miloval!“

Za chladnou zelenou skořápkou masky se zableskly oči plné ne-

návisti.

Černě oděné paže se zvedly. Trubicovité prsty se začaly nataho-

vat kupředu.

Uhodily Liefa a pálily jako oheň. A on neslyšně padal. Dolů, do-

lů do jámy plné hadů.

— 124 —

19. SEVERNÍ SESTRA

yla to noční můra. Noční můra syčících hadů. A hluboko

uvnitř toho zlého snu bylo zlo tak silné, že by Liefa zmrazilo

B na kost.

Ale on už nic necítil. Strach nechal daleko za sebou.

Usilovně se snažil znovu postavit na nohy a prudce sekal mečem

kolem sebe. Byl po pás zahrabaný mezi hady, kteří sebou divoce

házeli. Čekal na tu první, bodavou bolest, která mu řekne, že je po

boji. Uvažoval, zda už přišla, a on ji jenom necítil.

Maskonoš se sehnul nad jámou, nehybná elbaitově zelená maska

zářila.

„Gadef si nezaslouží mou lásku!“ zachraptěl hlas. „Před sedmi

lety doklopýtal do mého hradu s mou zesláblou sestrou v náručí. Ten

se divil, když mě uviděl a uvědomil si, čí kouzlo ho celou dobu vedlo

divočinou! Pak dostal šanci, aby se vzdal Mariety a zaslíbil se mi.

Ale on ji nevyužil.“

Lief slyšel hady zuřivě syčet, ale sevření kolem jeho pasu a no-

hou nečekaně povolilo.

Podíval se dolů a překvapeně si pomalu uvědomil, že zvířata se

prohýbají a horečně se od něj odtahují. Ti, kteří mohli, se vrhali ke

stěnám jámy. Snažili se vylézt po kluzkých stěnách, padali zpátky a

vršili se jeden na druhého ve spletitém, kroutícím se kruhu.

Maskonoš si ničeho nevšiml. Slova se nepřestávala řinout kru-

tými elbaitovými ústy masky spolu se supícím dechem.

„I když Gadef viděl zázrak, kterým jsem se stala za rok svého

vyhnanství — i když jsem mu nabídla místo po svém boku — odta-

hoval se ode mě! Zasloužil si smrt.“

Lief částí mysli vnímal její slova. Další část jeho mysli si stále

lámala hlavu nad tím, proč před ním hadi utíkají.

Pak mu nenadále přišla na mysl vzpomínka na jiný syčící, pano-

vačný hlas.

Odepni si tu věc, kterou nosíš schovanou pod šaty. Zahoď ji.

Byla to vzpomínka na Ríu, obřího hada, který kdysi střežil Měs-

to krys v srdci Deltory.

— 125 —

Lief zcela znehybněl. Začal se mu vracet cit. Přitiskl konečky

prstů k Pásu. Ucítil v nich mravenčení. A v tutéž chvíli se jeho mysl

probrala.

Ría, navzdory své velikosti, se bála Kouzelného pásu. Bála se

zvláště rubínu, protilátky k hadímu jedu. O kolik víc se ho asi bojí

tihle menší hadi?

A teď, když se rubínový drak probudil, byl drahokam ještě moc-

nější. Není divu, že se z toho hadi mohli zbláznit!

Stále je naděje, pomyslel si Lief. Naděje, že přežiju, abych zničil

Severní sestru. Kéž by…

Podíval se nahoru na Maskonoše syčícího na okraji jámy.

Vzpomněl si, kdo se skrývá za jeho hrozivou maskou a co o něm ví.

Pevněji sevřel meč a přinutil se k posměšnému úšklebku.

„Takže Gadef si zasloužil umřít, Kirsto!“ zvolal a vložil do své-

ho hlasu všechno pohrdání, které dokázal posbírat. „Přesto jsi ho

držela naživu sedm let. A proč? Protože jsi stále byla v moci jeho

hlasu.“

„Jeho písně mě bavily,“ odpověděl Maskonoš chladně.

„Och ne, bylo to mnohem víc než to,“ posmíval se Lief. „Bylo

to proto, že když zpíval, vzpomínala jsi, jaké to bylo být člověkem.

Vzpomněla sis, co je to cit. A po tom jsi toužila. Po úlevě od chladné

prázdnoty, která v tobě narůstala. Byla to pro tebe šance plakat pro

všechno, co jsi ztratila.“

„Já —“ Maskonoš jako by se dusil. Potom se zachvěl a najednou

to byla Kirsta, kdo se skláněl nad jámou — Kirsta ve svých bílých

šatech, s dlouhým copem světlých vlasů, překrásnou tváří zkřivenou

hněvem.

„Ničeho nelituju!“ zavřískala, chytila se za okraj jámy a naklo-

nila se nad ní ještě víc. „Vždycky jsem byla krásnější, nadanější, ob-

divovanější než Marieta! Jak si mohl Gadef vybrat ji? Jak se opovážil

dát jí přednost přede mnou?“

Teď, pomyslel si Lief a bodl mečem nad sebe.

Zaútočil hbitě, ale někdo byl ještě rychlejší. Než se hrot jeho

meče dostal na půli cesty ke Kirstinu bílému hrdlu, ovinul se jí kolem

visícího copu obrovský had a začal se plazit nahoru.

— 126 —

Kirsta vykřikla a snažila se ucuknout hlavou dozadu. Jenomže

bylo příliš pozdě. Copu už se chytil další had a další a další.

Během několika vteřin měla na vlasech chuchvalec hadů zoufale

se deroucích na svobodu. Jejich váha táhla Kirstě hlavu dolů a při-

tiskla ji na okraj jámy.

Lief překvapeně klopýtl dozadu, celý vyjevený a vyděšený, a z

Kirsty se v mžiku stalo živé záchranné lano. Jáma se vyprazdňovala,

jak se jí stovky hadů plazily přes hlavu, krk a ramena na svobodu.

A jak se jáma vyprazdňovala, Liefovi ubývaly síly. Cítil to tak

jistě, jako by mu z žil vytékala krev.

Končetiny měl roztřesené a těžké. Marně se snažil udržet hlavu

vzpřímenou. Stěží dokázal udržet oči otevřené. Zastřela se mu mysl.

Severní sestra se odkryla. Její píseň byla čím dál hlasitější. Její

jed a zloba do něj narážely jako vlny.

Zoufalství a smrt.

Přinutil se podívat nahoru. Kirsta byla zakrytá kroutící se masou

syčících šupinatých těl. A jak křičela a zmítala se, vyplašení hadi ji

kousali znovu a znovu a znovu.

Ona je chráněná…

Tak to řekla Jasmína. Ale útočily na ni stovky hadů. Jejich zuby

byly jako jehličky. A s každým drobným škrábnutím se do Kirstina

bezmocného těla vsakovala další kapka jedu. Bude dlouho umírat.

Liefovi se z toho bezděčně zvedl žaludek. Opět se podíval dolů.

V jámě už zbýval jediný tvor. A vůbec to nebyl had. Bledé a na-

teklé tělo s tenkými jedovatě žlutými pruhy sebou bezcílně mlátilo na

páchnoucí kluzké skále.

Nemělo to oči. Nemělo to jazyk. Ani zuby. Ale zlo z toho vyza-

řovalo jako žár. A z prázdných, rozevřených úst proudila smrtící pí-

seň Severní sestiy, naplňovala Liefovi uši a mysl a srážela ho na ko-

lena.

Řekl si, že se musí pohnout. Musí zvednout meč. Musí se poku-

sit bodnout do té nestvůry. Zničit ji. Nebo ho její zlo zabije. Její pí-

seň zoufalství a smrti mu zvonila v uších a přehlušovala všechny

ostatní zvuky. S tupým cinknutím mu meč vypadl z ruky.

Nedokázal pohnout prsty. Připadalo mu, že vlastní ruce nejsou

jeho. Zaťal zuby a zvedl je. Měl pocit, jako by to byly těžké hroudy

— 127 —

těsta nalepené na jeho pažích. Neobratně si je přitiskl ke Kouzelnému

pásu.

Ucítil horko. Silné, pulsující horko. Horko mnohem větší, než

jaké čekal. Nejen ve svých rukou, ale v samotném Pásu.

Zmateně pohlédl dolů. Ruce mu zeleně zářily. Mezi prsty mu

proudil jasně zelený plamen a svítil do tmy.

Do tmy… čím to, že je tma? Lief s námahou zaklonil hlavu a

podíval se vzhůru. Věž potemněla, jako by okna zakryl nějaký mrak.

Rozeznal jen postavu Kirsty zhroucenou přes okraj jámy. A

matně viděl hady. Prchali, sklouzávali z Kirstina těla a mizeli z do-

hledu.

Co…?

Liefovi se rozbušilo srdce jako obrovský buben. Prsty měl hor-

ké, palčivě horké. Naklonil hlavu ještě trochu víc. Podíval se výš.

Nahoru k vysoké, temné střeše věže.

Vtom se zničehonic ozvalo ohlušující praskání — a střecha byla

pryč.

Najednou nad sebou neměl nic než načechrané mraky… a ob-

rovskou, lesklou siluetu řítící se k němu, siluetu zelenou jako elbait

zářící pod jeho rukama, burácející jako hrom.

Elbaitový drak!

Vítr z drakových křídel srazil Liefa na zem a přitiskl ho k podla-

ze jámy. Natáhly se po něm mohutné drápy, sevřely ho kolem pasu a

zvedly do vzduchu.

Lief se zesláblý jako děcko bezmocně kroutil v kleci drápů.

Všude kolem něj bylo otevřené nebe. Stěny a střecha věže byly od-

lomené jako vršek skořápky a odhozené po větru.

Jediné, co zbylo, byla kamenná podlaha, Kirstino ležící tělo a

jáma.

Drak nepromluvil. Jeho elbaitové oči, planoucí jako zelený

oheň, se upíraly na věc, která se stále zmítala v jámě.

Ale nebylo třeba slov. Lief slyšel hlasitý tlukot drakova srdce,

který mu duněl v hlavě a rozbíjel neúnavnou píseň Severní sestry.

Sundal jednu ruku z elbaitu v Kouzelném pásu a sevřel jeden z

drápů, které ho věznily. Cítil, jak se mu ostrý okraj drápu zasekl do

ruky a jak mu začala téct horká krev. Ale stiskl ho ještě pevněji.

— 128 —

A s bouřlivou radostí užasle sledoval, jak z drakových řvoucích

čelistí vytryskl zelený plamen. Viděl, jak se ta ohavná věc svíjí na

dně jámy v záplavě elbaitového ohně.

Drak řval a řval, dokud z jámy nebyla výheň. Skála zčernala a

pak se rozzářila.

Do výšky vyšlehl prudký závan horka. Lief se lekl a pokusil se

stočit do klubíčka, aby se před ním skryl.

Ale stále levou rukou svíral drakův dráp a veliký elbait pravou.

Stále mu tělem proudila síla z jedné ruky do druhé. A drak stále řval

a jáma hořela.

Píseň Severní sestry vystoupala do nakřaplého, ostrého kvílení.

Znejistěla. A přestala úplně. Objevil se oslepující záblesk bílého

světla, který vzápětí vybuchl zelenými plameny.

Na okamžik následovalo mrtvé ticho, jako by se země nadecho-

vala.

Pak se ozvalo dlouhé, tlumené sténání. A v další chvíli byl všu-

de kolem prach — nepříjemný prach jemný jako pudr vířil ve vzdu-

chu. Lief pevně zavřel oči, kašlal a dusil se.

Slyšel draka zasyčet jakoby uspokojením. Potom ucítil, jak mu

kolem uší zavanul vítr, to když se drak spustil dolů, dolů přímo na

zem.

* * *

Když Lief otevřel oči, byl si jistý, že sní.

Nad ním se rýsovaly dva temné obrysy na pozadí zamženého

modrého nebe. Tvář mu ovíval jemný vánek. Někdo ho držel za ru-

ku.

„Liefe!“

Zamrkal. Pomalu zaostřil a uvědomil si, že ty dva obrysy jsou

tváře. Usměvavé tváře.

Skláněla se nad ním Jasmína s Bardou. Jasmíně na rameni seděl

Krej. Filli se jí tulil ke krku a drobnými pacičkami svíral její zacu-

chané vlasy.

Lief upřeně hleděl na ten krásný výjev. Věděl, že se mu to zdá.

V očích ho pálily slzy, když čekal, až se obraz zachvěje a zmizí.

— 129 —

Ale to se nestalo.

„Bylo to kouzlo,“ zašeptala Jasmína a objala ho kolem ramenou.

„Kletba byla zlomena. Probudili jsme se — tady.“

„A hrad se proměnil v prach,“ pokračoval Barda. „Pouhý prach,

který odnesl vítr.“ Naklonil se dopředu. „Liefe, určitě to zname-

ná…?“

Liefovi se radostí zatočila hlava, a přesto tomu stěží dokázal

uvěřit. Přikývl. „Severní sestra už není,“ pronesl chraplavě. „A mys-

lím, že ve stejném okamžiku zemřela i Kirsta. Bylo to proto, že — se

vrátil elbaitový drak. On —“

„Viděli jsme ho,“ řekl zachmuřeně Barda. „Pustil tě na zem a

uletěl. Možná ho ještě uvidíme. Ale já bych byl víc než šťastný, kdy-

bychom neměli tu čest. Měl takový přísný, nelítostný pohled.“

„Je to drak cti,“ zamumlal Lief. „Přišel, aby očistil svou zemi od

zla, jak je jeho povinností. Ale bojím se, že se stále zlobí, protože

jsme mu sem přivedli cizího draka.“

„Ať si je naštvaný, jak chce,“ usmála se Jasmína. „Sehrál svou

úlohu a to je nejdůležitější. Sehrál svou úlohu a ty svou, Liefe! Sestra

je pryč. Všechna Kirstina kouzla byla zlomena. A my nejsme jediní,

kdo se raduje. Podívej!“

Ukázala o kus dál. Lief otočil hlavu.

Hrad Maskonoše zmizel.

Kde se původně k nebi tyčily jeho věže a věžičky, ležela obrov-

ská tabule hladké, ploché skály pokryté jemným prachem. Uprostřed

stály ruku v ruce dvě postavy. Jedna z nich byl Gadef. Ta druhá byla

štíhlá mladá žena s dlouhými, světle hnědými vlasy.

„Když se prolomila kletba, Marieta byla osvobozena stejně jako

my,“ vysvětlovala Jasmína. „Prach opadl a stála tam ona. Byla zača-

rovaná — uvězněná ve svém vlastním medailonku, který si Kirsta

nechala pro sebe. Ale tys to musel vědět, Liefe, nebo proč jsi jí vlast-

ně ten medailonek bral?“

Medailon! Lief strčil ruku do kapsy a trhl sebou. Zapomněl, že ji

má pořezanou a krvácí mu. Zašmátral rukou v kapse, ale medailon

tam nebyl.

— 130 —

„Má ho Filli,“ řekla něžně Jasmína. „Nepamatuješ si? Dal jsi mu

ho do úschovy, když sis myslel, že nepřežiješ. Řekl jsi mu, ať ho

odnese z hradu. A to také udělal. Čeká, až ti ho bude moct vrátit.“

„Opravdu,“ usmál se Barda. „Nedal by ho nikomu jinému —

dokonce ani Marietě. Elbaitový drak není jediný v téhle zemi, kdo je

čestný.“

Filli hrdě slezl Jasmíně z ramene, roztáhl tlapku a vložil medai-

lon Liefovi do nastavené ruky.

Lief ho otevřel. Uvnitř, jak čekal, byl malý obrázek Gadefa.

„Jasmíno, půjčila bys mi dýku?“ požádal ji.

Jasmína mu ji podala. Zlehka špičkou dýky vypáčil malý obrá-

zek ven.

A za ním, přitisknutý vzadu v medailonu, byl malý polštářek

pevně složeného papíru. Lief ho vytáhl a opatrně ho rozbalil.

— 131 —

Společně pohlédli na ponurý název jejich dalšího cíle a všimli si,

jak velmi daleko se nachází. Hleděli na nové verše a uvažovali, co

znamenají. Ale nikdo neřekl ani slovo a po chvíli Lief papír zase

složil a strčil si ho hluboko do kapsy.

Všichni věděli, že zanedlouho ho bude muset zase vytáhnout.

Brzy budou muset cestovat dál a postavit se jakýmkoli nebezpečím,

která mohou přijít.

Budou se muset také vypořádat se znepokojivými otázkami. Jak,

navzdory veškerému jejich utajení, strážce severu věděl, kde jsou, a

znal skoro každý jejich krok? Proč Maskonoši tak trpce nenávidí

krále? Kam se poděl Smíšek Jack? Uvidí ho ještě? Znamená pro ně

stále hrozbu?

Ale tohle — tahle chvíle pod modrým nebem s mlžným opa-

rem — teď nebyl čas na plány a otázky, nýbrž na radost.

Byli v bezpečí. Děsivá píseň Severní sestry navždy umlkla. Ko-

nečně může sever země odhodit svou masku smrti a začne znovu žít.

Prozatím to bylo jediné, na čem záleželo.

— 132 —

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Australia Pty Limited

v roce 2004.

(www.scholastic.com.au)

Grafická koncepce Kate Roweová

Ilustrace na obálce Marc McBride

ISBN 1 86504 614-0 (Scholastic Australia)

Text and graphics copyright © Emily Roddaová, 2004

Cover illustrations copyright © Scholastic Australia, 2004

Copyright © Scholastic Australia Pty Limited, 2004

Z anglického originálu Shadowgate série Delta Quest 3

přeložila Olga Zumrová.

Grafická úprava obálky Nataša Vaňková

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Štěpán Šimek

Odpovědná redaktorka Helena Škodová

Technická redaktorka Daruše Singerová

Vydalo nakladatelství Fragment,

Humpolecká 1503, Havlíčkův Brod,

jako svou 1287. publikaci.

1. vydání, 2007

Sazbu zhotovil Fragment DTP s. r. o.

Vytiskl Finidr, s. r. o., Český Těšín.

České vydání © Fragment, 2007

Translation © Olga Zumrová, 2007

Beletrie pro děti a mládež / Fantasy, sci-fi, horory /

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být

rozšiřována bez písemného svolení majitelů práv.

Kontaktní adresa: Radiová 1, 102 27 Praha 10 — Hostivař

e-mail: fragment@fragment.cz

http://www.fragment.cz

ISBN 978-80-253-0398-6 (1. vydání, 2007)

— 133 —

DELTORA JE ZEMÍ

NESTVŮR A KOUZEL…

Čtyři sestry, ohavná stvoření Pána stínů,

tráví Deltoru a snaží se umořit její lid hlady.

Lief, Barda a Jasmína už našli a zničili

první Sestru. Teď musejí najít tu druhou,

skrytou v horách, které hraničí se

samotnou Zemí stínů. A vědí, že jim

v tom může pomoci jen elbaitový drak.

Pán stínů už ví o jejich výpravě.

Hluboko v Zemi stínů chystá jejich zkázu.

Společníci musí čelit skrytým nepřátelům

a jejich lstem na cestě za Severní sestrou

a jejím hrozným strážcem, ukrytým

v děsivém místě zvaném Brána stínů.

DELTORA 3

2. díl

ISBN 978-80-253-0398-6

— 134 —