— 1 —

EMILY RODDA

DELTORA

DRAČÍ HNÍZDO

FRAGMENT

— 2 —

SÁGA DELTORA 1

1 * Lesy hrůzovlády

2 * Jezero prokletí

3 * Město krys

4 * Poušť zkázy

5 * Hora děsu

6 * Labyrint bestie

7 * Údolí ztracených

8 * Návrat do Del

SÁGA DELTORA 2

1 * Jeskyně strachu

2 * Ostrov přeludů

3 * Země stínů

SÁGA DELTORA 3

1 * Dračí hnízdo

2 * Brána stínů

3 * Ostrov smrti

4 * Jižní sestra

— 3 —

OBSAH

1. Hlas z krystalu

2. Legendy o dracích

3. Shromáždění

4. Dar víry

5. Čtyři sestry

6. Povýšenec

7. Pátrání po dracích

8. Smrtící hry

9. Zlaté oko

10. Změna plánu

11. První problémy

12. Zadní les

13. Sladký i hořký

14. Zpráva psaná krví

15. Strach a vidiny

16. Dračí hnízdo

17. Oheň a voda

18. Boj na život a na smrt

19. Východní sestra

— 4 —

— 5 —

1. HLAS Z KRYSTALU

ief se neochotně vmísil do davu, který spěchal po širokých

schodech vedoucích k paláci v Del. S každým krokem jako by

L mu těžkly nohy. Po ránu bylo chladno, ale i tak se mu potily

ruce.

Ostatní lidé na schodech uctivě ustupovali stranou, aby ho ne-

chali projít. Někteří se zhluboka uklonili. Mnozí se usmáli a zamáva-

li a byli celí rozechvělí z toho, že potkali krále. Šuškali si mezi sebou

a ukazovali na jeho třpytivý opasek, zdobený drahokamy — Kouzel-

ný pás Deltory.

Lief se snažil usmívat a odpovídat na pozdravy, ale svíralo se

mu srdce při pohledu na to, jak jsou lidé pohublí a jaké stíny mají v

očích.

Pohlédl vzhůru. Doširoka se před ním otevírala obrovská vyře-

závaná vrata paláce. Uvnitř byla vidět jenom tma. A z té tmy…

Čekám tu na tebe, králíčku.

Hlas Pána stínů se mu nečekaně rozstřel v hlavě. Čekal ho, ale

přesto strnul.

Zdravíš svůj ubohý lid, králíčku? posmíval se šeptem hlas. Hlu-

páci! Dívají se na tebe a myslí si, že král Lief a jeho stateční společ-

níci Barda s Jasmínou dostali Deltoru z nadvlády Pána stínů a za-

hnali ho zpátky do Země stínů. Král Lief osvobodil vězně, které Ne-

přítel zotročil, a pomohl nám vrátit se domů. Teď už se nám díky

králi Liefovi určitě povede dobře…

Hlas přešel v krutý smích a pomalu se vytrácel. Lief zatnul zuby

a stoupal dál.

Nemohl se nechat zahnat zpátky do kovárny, kde teď zase byd-

lel.

Dnes v noci bude úplněk a to znamená, že se dnes jako každý

měsíc koná pravidelné veřejné shromáždění. Lidé přicházeli zdaleka,

aby mluvili se svým králem. Nemohl je zklamat.

Nahoře na schodech se otočil, jako by si chtěl v mysli uchovat

ranní atmosféru, než se kolem něj uzavřou chladné stíny paláce.

Po bledě modrém nebi se k němu blížil černý pták. Něco držel v

pařátech.

— 6 —

Krej! pomyslel si Lief a okamžitě dostal lepší náladu. Krej — a

nese mi zprávu od Jasmíny! Možná se Jasmína rozhodla nechat mat-

ku se Zmarem na západě a chce se vrátit do Del dřív, než plánovala.

Možná už je tady!

Nedočkavě pohlédl k silnici. Ale mezi lidmi, kteří proudili k pa-

láci, nezahlédl známou postavu s černými vlasy. A jak se pták blížil

k zemi, uvědomil si, že to vůbec není Krej.

Stál a bez hnutí sledoval ptáka, který nad ním zakroužil a očima

zaměřil jeho polohu. Pak mu s tlumeným cinknutím spadl k nohám

malý balíček.

Sebral ho ze země a zvedl ruku. Pták pronikavě zaskřehotal a

vyrazil směrem na severozápad.

Lidé na schodech s úzkostí sledovali balíček. Jasmína začala

cvičit poštovní ptáky teprve nedávno, takže si na ně v Del dosud ne-

zvykli. A v dobách Pána stínů černí ptáci nikdy nevěstili nic dobrého.

„To je jen zpráva z Hory děsu,“ zvolal Lief co nejklidnějším

hlasem. Stáhl vnější obal balíčku a zvedl lístek pevně omotaný kolem

hrotu šípu a ovázaný provázkem.

Zase ses zastavil, zbabělče. Velmi rozumné. Teď se otoč a uteč

jako správný ufňukaný kovářský synek.

Lief rychle prošel dveřmi paláce do rozlehlého prostoru vstupní

haly, kterým se nesla ozvěna.

Hala už byla plná lidí, kteří hovořili jeden přes druhého. Lief

věděl, že tu musí být nesmírný hluk, ale jemu to připadalo jen jako

tichý bzukot. Jako by byl lapený uvnitř neviditelné bubliny.

Každý zvuk uvnitř té bubliny byl tlumený. Jenom zhoubný šepot

v jeho hlavě mu připadal skutečný.

Ach, už jsi mi blíž. Vidíš kolem svoje lidi, co se hemží jak vyhla-

dovělé krysy?

Lief pohlédl dolů na drahokamy zasazené v Pásu. Rubín zbledl.

Elbait potemněl. Drahokamy cítily nebezpečí. Zlo…

„Liefe! Co je nového?“

Ozval se sebejistý a silný hlas, který náhle rozbil bublinu a

osvobodil ho.

Lief zvedl hlavu a uviděl Bardu, jak k němu důstojně kráčí vy-

strojený na shromáždění ve velitelské uniformě stráží.

— 7 —

Bledě modrá uniforma se zlatým lemováním působila naprosto

jinak než otrhané šaty, které Barda nosil, když se s ním Lief poprvé

setkal. Ale Bardova snědá tvář s plnovousem se nezměnila, ačkoli

široký úsměv byl trochu nucený a oči si Liefa pozorně prohlížely.

Lief mu mlčky ukázal hrot šípu.

Barda se rozhlédl po přeplněné vstupní hale a kývl hlavou smě-

rem k chodbě přehrazené lanem. „V nové knihovně budeme mít tro-

chu klidu,“ zamumlal. „Starý Josef je ještě na snídani.“

Lief přikývl, společně překročili zábranu z lana a pospíchali

chodbou. Zanedlouho se ocitli v rozlehlé místnosti plné beden, která

v současnosti představovala noční můru knihovníka Josefa.

Josef nechtěl stěhovat knihovnu dolů do přízemí. Stará knihovna

ve třetím patře byla jeho pýchou a radostí. Přál si, aby zůstala přesně

taková, jaká byla odjakživa.

Ale Lief trval na svém. Třetí patro paláce není bezpečné. Muse-

lo se uzavřít a úplně přestat užívat. Ve třetím patře, na konci zapeče-

těné chodby, uprostřed zazděného bílého pokoje totiž byl…

Nikdy se mě nezbavíš, Liefe z Deltory. Můžu k tobě mluvit, kdy-

koli si vzpomenu — a k ostatním také, až budu připraven. Ach, těším

se, až si budu hrát s těmi slabšími, ochablými dušemi. Ohýbají se a

lámou tak snadno. Tak snadno…

Lief ucítil, jak mu Barda sevřel rameno.

„Taky ho slyšíš?“ zeptal se Lief otupěle.

Krystal je okno, kterým se tě moje duše a můj hlas mohou dotý-

kat. Nikdy se mě nezbavíš. Nikdy…

„Asi ne tak jako ty,“ řekl Barda. „U mě je to jenom pocit. Špat-

ný, moc špatný pocit…“

Lief pohlédl na svého přítele a viděl, že se tváří zachmuřeně.

„Neměl bys spát v paláci, Bardo,“ řekl ustaraně. „Zhoršuje se

to.“

„U tebe je to mnohem horší než u mě,“ řekl Barda. „Neměl jsi

chodit.“

„Ten šepot mi vstupuje do snů dokonce i v kovárně,“ zabručel

Lief. „A palác je stejně jediné místo, které je dost velké pro měsíční

shromáždění.“

— 8 —

„Tak je na čas přestaň pořádat,“ navrhl Barda. „Dokud neposí-

líme —“

„Ne!“ přerušil ho Lief. „Tohle přesně chce, Bardo! Snaží se,

abych zradil důvěru svého lidu. Už tak je to dost zlé. Neměl bych

dělat shromáždění jenom v Del a nechávat všechny ostatní matce a

Zmarovi. Ale nemůžu odcestovat s Pásem a nechat Del nechráněné

před — tou věcí tam nahoře!“

Poslepu strhl provázek ovázaný kolem hrotu šípu a odmotal

zprávu. Když uhladil papírek, Barda si znechuceně odfrkl.

— 9 —

„Proč ten starý blázen používá šifry?“ neudržel se Barda. „Žije-

me snad v době míru!“

„Gnómové z Hory byli vždycky podezíravý rod,“ řekl Lief.

„Možná se ti mladší jednou změní, ale ti staří jako Fa-Glin nikdy.“

— 10 —

Pokrčil rameny. „A v každém případě je tahle šifra prostinká —

jen aby se to nedalo na první pohled přečíst. Vidíš? Fa-Glin celý do-

pis napsal tak, že rozdělil písmena do skupin po čtyřech, bez teček.“

Barda popadl lístek a zaklel pod vousy, protože neodhalil malou

lest hned, a pak začal koktat zprávu nahlas.

„ ‚Se zármutkem ti oznamuji, že další sklizeň, do které jsme

vkládali naděje, nebyla uspokojivá. Réva byla od začátku slabá a

výsledkem bylo jen šest košů malých, kyselých plodů. Úroda jamů

byla také velmi špatná, mnohé hlízy shnily v zemi. Lov je žalostný.

V potoce je málo ryb.‘ “

Zarazil se, potřásl hlavou a četl dál:

„ ,Kéž bychom mohli jíst plody bulongů jako naši sousedi Milo-

vé! Bulongy se rozrůstají jako skutečný plevel, ale žádná jejich část

nám nejde k duhu. Obávám se, že nás na Hoře děsu čeká další těžká

zima.‘ “

S vážnou tváří podal lístek Liefovi.

„Takže,“ řekl, „další špatné zprávy. Sever, jih, východ i západ,

pořád stejná písnička. Ale Fa-Glin aspoň nežádá, abychom jim posla-

li jídlo, jako to chtějí ostatní rody.“

„Na to je příliš hrdý,“ řekl Lief. „Raději bude hladovět, než by

požádal o pomoc. A možná usoudil, že stejně nemám moc co poslat.“

Rychle zmačkal lístek do kuličky a hodil ji přes místnost.

„Co teď jenom budeme dělat?“ zasténal. „Lidé pracovali tak

tvrdě a my jim pomáhali, jak se dalo. Ale jako by se v Deltoře neda-

řilo ničemu než plevelu a trní. Jako by země byla otrávená!“

„Nebo prokletá,“ ozval se za nimi roztřesený hlas.

— 11 —

2. LEGENDY O DRACÍCH

ief s Bardou se prudce otočili. Za nimi stál knihovník Josef a

ztěžka se opíral o hůl. Vplížil se do místnosti tak potichu, že

L ho ani neslyšeli.

„Co to říkáš za hlouposti, Josefe?“ vyštěkl Barda a znepokojeně

pohlédl na Liefovu nervózní tvář. „Špatná úroda není v Deltoře nic

nového. Napůl jsme hladověli celé ty roky za Pána stínů, ale sotva

jsme si toho všimli. Teprve po bitvě, když jsi v bezpečí, máš čas na-

říkat, že tě tuhle píchlo nebo že tě tlačí boty.“

Josef přelétl očima Liefův strnulý, ustaraný obličej. Svěsil hla-

vu.

„Odpusť mi,“ řekl a belhal se k nim. „Jsem unavený a mluvil

jsem unáhleně. Barda má úplnou pravdu. Hrozba hladomoru sužova-

la Deltoru celá staletí.“

„Ano,“ přikývl Lief potichu. „Ale vždycky to tak nebylo, Josefe.

Oba to víme.“

Ukázal na jedinou uklizenou polici v obrovské místnosti — po-

lici s řadou vysokých, bledě modrých knih.

„První díly Letopisů Deltory jsou plné příběhů o obrovských

úrodách, rekordních melounech, úlovcích ryb tak velkých, že se ry-

bářům trhaly sítě,“ řekl. „Kdy se to změnilo? A proč?“

Josef úzkostlivě stočil pohled z královy ustarané tváře k Bardovi

a zase zpátky.

„Já… já nevím,“ vykoktal ze sebe. „Prostě — se to stalo. Kou-

sek po kousku. Ale občas mě napadlo…“

„Ano?“ Lief se k němu naklonil. „Co, Josefe?“

Josef si olízl rty. „Jen…“ zachvěl se, „jen že úpadek země jako

by — jako by souvisel s úbytkem draků v Deltoře.“

Lief s Bardou se na sebe podívali. Oba dva si vzpomněli na zla-

tého draka, kterého viděli v Osminských vrších.

Drak spal hlubokým, jakoby začarovaným spánkem, ale oni se o

tom nikomu ani slůvkem nezmínili, protože jeho jeskyně střežila

tajný podzemní svět, který, jak přísahali, nikdy neprozradí.

— 12 —

Barda si odkašlal. „Nechápu, jak by země mohla strádat kvůli

tomu, že vyhynuli draci,“ poznamenal nevrle. „Podle všech zpráv ty

potvory způsobovaly spoustu zkázy.“

Josef se napřímil. „Dovolím si nesouhlasit,“ řekl. „Podívejte!

Něco vám ukážu!“

Dobelhal se k polici, kde byly uloženy všechny svazky Letopisů

Deltory.

Barda netrpělivě zamlaskal. „Och, proč jsem mu jen dal zámin-

ku, aby se začal přehrabovat v těch mizerných knihách?“ pošeptal

Liefovi. „Teď toho starého otravu nezastavíme.“

„Josefe,“ řekl Lief opatrně, „za chvíli začne shromáždění.

Opravdu nemáme čas na —“

Jenže stařec už odhodil hůl stranou a popadl na polici bledě

modrou knihu.

„Vždycky jsem věřil, že draci v Deltoře byli spojeni se zemí

mnohem těsněji, než většina lidí tušila,“ řekl a dychtivě listoval za-

žloutlými stranami. „Víte například, že draci byli rozděleni do sedmi

rodů, stejně jako původní obyvatelé Deltory?“

„Ne! A ani mě to nezajímá,“ odsekl Barda neurvale.

„Pokud dáváš přednost lhostejnosti před vědomostí, je to tvoje

věc,“ řekl Josef, který zvedl zamračenou tvář od knihy. „Ale král,

který četl mou malou studii Deltorská kniha nestvůr, ví přesně, o čem

mluvím. Není to tak, vaše výsosti?“

„Och — ano!“ zakoktal Lief.

I když si Lief letmo prohlédl zajímavé obrázky v Josefově knize,

vlastně si ještě nenašel čas, aby přečetl rozsáhlé popisy.

Naštěstí si Josef jeho rozpaků nevšiml. Našel stranu, kterou hle-

dal. Byla na ní mapa Deltory — taková, kterou si Lief pamatoval jen

matně.

Lief proti své vůli pocítil zvědavost, a tak přešel ke starci a na-

hlédl do knihy.

— 13 —

„Tuhle mapu kdysi dávno nakreslil badatel Doran Drakomil,“

řekl Josef a poklepal na stránku kostnatým prstem. „Doranovy mapy

nikdy nebyly uhlazené, ale vždycky byly velmi přesné. Tahle zná-

zorňuje hranice sedmi dračích území. Doran ji kreslil často, ale bo-

hužel se zachovala jen jedna z nesvázaných kopií, které vyrobil pro

cestovatele. Mám ji schovanou hezky v bezpečí.“

„Hranice vypadají stejně jako původní hranice sedmi deltor-

ských rodů,“ řekl Barda, který mu nakoukl přes rameno.

„Ony jsou stejné!“ zvolal rozrušeně Josef. „To je právě to!

Území lidí, draků a drahokamů v Deltoře se přesně shodují.“

„Takže?“ zeptal se Barda znuděným hlasem.

„Copak nevidíte, jak je to důležité?“ vykřikl Josef. „Vy asi ne-

přemýšlíte, veliteli stráží! Tedy, zrovna ty ze všech lidí bys to měl

pochopit!“

Barda mlčel. Josef na něj přísně pohlédl.

„Kouzelný pás Deltory, který vyrobil náš první král, kovář Adin,

a který nosí jeho následníci, chrání zemi před Pánem stínů,“ řekl tr-

pělivým tónem někoho, kdo mluví k velmi malému dítěti. „Každý z

— 14 —

jeho velkých drahokamů — topas, rubín, opál, lazurit, elbait, ametyst

a diamant — pochází z hlubin naší země a každý byl talismanem

jednoho z deltorských rodů.“

„Barda to ví moc dobře, Josefe,“ podotkl Lief vlídně. „Tak,

opravdu už musíme —“

„Počkat!“ zavelel Josef a zabodl prst do textu vedle mapy. „Pře-

čtěte si, co tu Doran píše. Čtěte!“

Sedm Dračích rodů kdysi pokrývalo Deltoru svojí silou. Draci, jako nej-

starobylejší a nejmoudřejší ze všech zvířat, byli strážci a ochránci svých území.

Teď se obávám, ze se jejich čas naplnil. Útočí na ně a ve velkém je zabíjejí ob-

rovští supovití ptáci ze Země stínů, známí jako sedm ptáků Ak-Baba. Navzdo-

ry mým prosbám král dosud nic nepodnikl a kouzelný Pás zůstává zamčený

kdesi ve věži.

Lidé jsou rádi, protože někdy nespravedlivě přikládají ztráty dobytka

drakům. Ale jsem si jistý, že vymýcení draků má pro Deltoru katastrofální

následky a že bylo úmyslné.

Jsou zabíjeni z určitého důvodu. Jsem rozhodnutý vypátrat poslední

z nich a najít způsob jak je ochránit, bude-li to možné.

Odjíždím nazítří a modlím se, aby už nebylo příliš pozdě.

Lief se zamračil. „Josefe, Doran byl velký badatel, ale

,Drakomil‘ se mu neříkalo jen tak pro nic za nic. Byl draky okouzle-

ný. Napsal by cokoli, aby získal podporu pro jejich ochranu.“

Josef si povzdechl, jeho nadšení opadlo a byl z něj zase ten

vetchý stařec. „Nepochybně máte pravdu,“ řekl. Promnul si bradu

rukou, která se trochu třásla. A pak zvedl hlavu.

„Omlouvám se, že jsem plýtval vaším časem, výsosti,“ řekl dů-

stojně. „Já jen — tolik vám chci pomoci. Odpusťte mi, že to říkám,

ale nesete obrovské břímě na někoho tak mladého.“

Najednou se Lief už nedokázal přetvařovat. „Obávám se, že v

současnosti je nenesu příliš statečně, Josefe,“ řekl. Sevřelo se mu

hrdlo a svěsil hlavu.

Josef mu nesměle položil ruku na paži. „Žiju už dlouho,“ řekl.

„Žil jsem v hrozných dobách a viděl hrozné věci. Ale nikdy jsem

— 15 —

nepřestal věřit. A to mě zachránilo. Musíte věřit v sebe samého, vý-

sosti, věřit ve svůj osud.“

„Osud,“ zamumlal Lief.

„Ano!“ přikývl energicky stařec. „Jste právoplatný následník

velkého Adina a nejen proto, že vám v žilách proudí jeho krev. Urči-

tě to není náhoda, že jste se nenarodil ani nevyrůstal v tomhle přepy-

chovém paláci, ale v Adinově starém domě. Vždyť jste den za dnem

pracoval se svým otcem ve stejné kovárně, ve které Adin ukoval ocel

pro Kouzelný pás Deltory!“

Lief se snažil protestovat, ale Josef honem pokračoval.

Jste dědicem veškerého kouzla a moci Pásu, můj králi,“ řekl.

„Určitě vám to teď pomůže. Vidíte, jak pro vás topas, talisman Del a

symbol víry, září?“

Liefovy prsty sklouzly a dotkly se zlatého topasu zasazeného v

Kouzelném pásu. Ale přesto nezvedl hlavu ani nepromluvil.

Josef úzkostlivě pohlédl na Bardu, který vypadal zmateně a sko-

ro ustaraně.

Oba sebou trhli, když se ozvalo nesmělé zaklepání. Otočili se a

uviděli načechranou zlatou hlavu a drobnou tvář Josefovy pomocnice

Paffy, která nakoukla dveřmi dovnitř.

„Odpusť mi, Josefe, vaše výsosti — och! — a veliteli stráží!“

zalapala po dechu Paffy, které nervózně zacukala růžová špička no-

su. „Ale — lidé jsou čím dál neklidnější. Poslali mě, abych se vás

zeptala —“

„Úplněk,“ zamumlal Lief. „Úplněk… Jistě! Ale potřebuji Zma-

ra. A Zmar je na západě, v Toře. Musím…“

Paffy vykulila oči a zůstala stát s otevřenou pusou.

„Paffy!“ okřikl ji Josef. „Nech nás! Jeho výsosti není —“

Ale Lief zvedl hlavu. Oči měl čisté a jasné.

„Josefe! Pero a papír, rychle prosím!“ zvolal. „Bardo, potřebuji

toho nejrychlejšího poštovního havrana, kterého máme — Jasmíninu

nejoblíbenější, Ebony, jestli tu je. A Paffy, ty prosím vzkaž lidem, že

za okamžik jsem u nich. Shromáždění se koná jako obvykle a pak —

pak jim musím říct něco nesmírně důležitého.“

— 16 —

3. SHROMÁŽDĚNÍ

etkání probíhalo jako pokaždé celý den. Zazněly novinky a

stížnosti, otázky byly položeny a zodpovězeny. Žádné zprávy

S nebyly dobré, ale Lief nic netajil.

Věděl, že dávat lidem falešnou útěchu je k ničemu. Měli oči a

uši. Věděli příliš dobře, že doba je těžká, a v mžiku by prokoukli

jakoukoli přetvářku.

Aby na něj všichni viděli, musel stát na schodech vedoucích do

horních poschodí paláce. Ještě o kousek blíž ke zdroji hlasu, který se

brzy vrátil, aby ho trýznil.

Na obranu držel ruce na Kouzelném pásu — využíval sílu dra-

hokamů, když se konečky prstů dotýkal ametystu, který uklidňuje,

diamantu pro sílu, topasu, který vyjasňuje mysl.

Ale ten hlas byl neúnavný. Jeho jed mu kapku po kapce zapla-

voval mysl, dokud se mu neudělalo zle od žaludku a šaty neměl pro-

vlhlé potem.

Brzy, říkal si. Už brzy…

Pás tě nezachrání, králíčku.

Hlas najednou utichl. Hlava se mu zatočila nenadálou svobodou.

Ucítil, jak ho Barda chytil za paži, a lidé na něj vyděšeně hleděli.

Uvědomil si, že se musel zapotácet.

„Omlouvám se,“ řekl zmateně. „Jsem… trochu unavený.“

„Král si teď musí odpočinout,“ oznámil Barda. „Děkuji vám

všem —“

V davu se něco pohnulo, to když se žena se spícím dítětem v ná-

ručí spěšně postavila. Ta žena byla vyzáblá a šaty měla otrhané, i

když jinak byly pečlivě vyprané a vyžehlené. Vypadala nervózně, ale

stála zpříma a vyrovnaná v ramenou.

„Jsem Iris z Del, šiju a spravuju boty, jsem žena Paula a matka

Jacka,“ začala tím, že se představila, jak bylo zvykem na takových

shromážděních. „Mám jednu otázku.“

Když jí Lief pohlédl do odhodlaných očí, věděl přesně, na co se

chce zeptat. Barda to zřejmě věděl také. Velký muž strnul a začal

zvedat ruku, jako by říkal, že je příliš pozdě na jakékoli otázky.

„Ano, Iris,“ zvolal honem Lief.

— 17 —

Žena zaváhala, skousla ret, jako by najednou litovala své smě-

losti. Pak pohlédla na dítě v náručí a jako by znovu získala sebedůvě-

ru.

„Je tu něco, co dělá mně a mému manželovi starosti, pane,“ řek-

la. „Jsem si jistá, že to musí znepokojovat i spoustu dalších lidí, ale

nikdo o tom ještě nemluvil nahlas.“

Lief viděl, jak mnozí v davu pokyvují a šeptají si mezi sebou.

Takže — už se o tom ví, pomyslel si. Tím lépe. O to snáz se mi to

bude říkat, když to stejně čekají. Kéž bych…

Otevřel ústa, aby promluvil, ale najednou ztuhl, když se něco

pohnulo poblíž vchodu. Dvě ženy vypískly a přikrčily se, nějaký muž

vykřikl a malé dítě polekaně zavřísklo.

Pak křičel celý dav a díval se do výšky.

Vchodem přímo do paláce vlétl poštovní pták. Liefovi poskočilo

srdce, protože se řítil přímo k němu.

„Krej!“ zamumlal Barda.

Krej přistál Liefovi na natažené paži, počkal, dokud si Lief ne-

vzal svitek z jeho zobáku, a teprve pak zakrákal na uvítanou. Lief

rozbalil zprávu.

„Dí-

ky, Kreji,“

řekl a po-

dal zprávu

Bardovi.

Nevěděl,

jak se má

cítit. Nalé-

havě

po-

třeboval

Zmara

a

zaplavila

ho

úleva

při pomyš-

lení,

že

toranské

kouzlo ho žene k Del. Ale byl by raději, kdyby Jasmína zůstala na

západě v Toře, kde bude v bezpečí.

Pak potřásl hlavou. Jak si mohl myslet, že by s tím Jasmína sou-

hlasila?

„Musel jsem být blázen,“ řekl nahlas. Barda do něj dloubl

loktem a on zvedl hlavu. Uprostřed davu stále stála Iris a vypadala

zmateně.

— 18 —

„Pokračuj, Iris,“ řekl a usmál se na ni. „Omlouvám se za to pře-

rušení.“

Žena polkla, ještě víc sevřela své dítě a znovu promluvila.

„Zní to hloupě, ale Paul a já jsme se tak trochu báli sem dnes

přijít, pane,“ řekla. „Hlavně když jsme s sebou museli vzít našeho

malého Jacka. Šušká se, že se Pán stínů vrátil — že se skrývá tady v

paláci, v zamčeném pokoji nad schody. Je to — může to být — prav-

da?“

„Ne, není!“ vykřikl Barda, než Lief stačil promluvit. „Nepřítele

jsme vyhnali do Země stínů, jak jistě víš.“

Ale Iris stále nespouštěla úzkostlivý pohled z Liefovy tváře.

„Slyšeli jsme, že Nepřítel k vám mluví, pane. Že s vámi mluví v

duchu,“ řekla tlumeným hlasem. „A podle toho, co víme, možná i k

dalším lidem.“

„Je to tak,“ řekl Lief potichu a nevšímal si stisku Bardovy ruky

na své paži. „A přišel čas vám o tom říct. Stejně jsem to chtěl dneska

udělat, jakmile by skončil čas pro otázky. Díky, že jsi mi dala

prostor, abych začal.“

Iris si nebyla jistá, jestli má být ráda, nebo se má bát, ale potichu

se usadila zpátky na zem vedle svého manžela. Ovinul jí paži kolem

ramenou a mozolnatým prstem se láskyplně dotkl tvářičky dítěte.

V místnosti bylo hrobové ticho, když Lief promluvil. „Ve třetím

poschodí paláce v zapečetěném pokoji je věc nazývaná krystal,“ řekl.

„Je to kus tlustého skla zasazeného do malého stolku a v tom pokoji

stojí už stovky let. Pán stínů jím může promlouvat, stejně jako vy

nebo já můžeme mluvit otevřeným oknem.“

Dav se zavlnil a vyděšeně zašuměl.

„Kdysi ho Nepřítel užíval, aby mluvil se svými špehy v paláci,“

pokračoval Lief. „Teď ho začal používat, aby se mi vysmíval, vyru-

šoval mě od práce a především aby se pokusil přivést mě k zoufal-

ství. Sužuje i Bardu s Jasmínou. A jak nabývá na síle, bojím se, že

začne trýznit i další.“

„Ale copak se tohle zlo nedá nějak zničit?“ zavolal někdo vzadu

v místnosti. „Jestli je to vyrobené ze skla —“

„Pokoušel jsem se krystal rozbít mnohokrát, ale bez úspěchu,“

odpověděl Lief.

— 19 —

V jeho klidném hlase nebyl ani náznak toho, co ho ty zarputilé,

vyčerpávající zápasy v bílém pokoji nahoře stály. Ale každý, kdo byl

dost blízko, aby viděl lesk potu na jeho čele a stíny, které mu při té

vzpomínce padly do očí, to musel vytušit.

Zhluboka se nadechl. „Krystal byl vyrobený s pomocí kouzel a

dá se zničit jen — jen něčím stejně mocným. Samotný Kouzelný pás

Deltory na to nestačí. Ale těsně předtím, než začalo toto shromáždě-

ní, mě najednou napadl jiný způsob. Dnes v noci, naposledy, zkusím

zničit tuhle věc, která ohrožuje nás všechny.“

„Liefe, co to říkáš?“ zašeptal Barda.

Šumění v davu zesílilo do tlumeného hukotu. Lief před sebou

uviděl moře vystrašených, tázavých tváří. Lidé se bojí. Bojí se o něj i

o sebe. Není se jim co divit, ale panika nikomu nepomůže.

„Ale nedokážu to bez vaší pomoci,“ zvolal přes hluk v sále.

„Prosím, poslouchejte mě!“

Rozhostilo se naprosté ticho.

„Je tu něco, co musíte všichni udělat,“ řekl Lief. „Až odtud ode-

jdete, jděte rovnou domů. Zastrčte závoru, zavřete okenice a nevy-

cházejte ven, dokud neuslyšíte zvonit zvony, které vám dají znamení,

že je všechno v pořádku. Je to kvůli vašemu bezpečí. Rozumíte?“

Lidé užaslí nad jeho vážným výrazem tiše přikývli.

Lief pokývl hlavou. „Dobrá,“ řekl. „Tak — je tady ještě něco, co

mohou udělat ti, kdo chtějí pomoci o něco víc. Udělejte si co největší

pohodlí a zůstaňte vzhůru. Zůstaňte vzhůru celou noc a — co nejčas-

těji to půjde — myslete na mě. Pošlete mi svou sílu.“

„A to je vše, co od nás žádáš, králi Liefe?“ vykřikl nějaký muž

vzadu v davu. „Naše myšlenky? Vždyť my bychom ti dali svůj ži-

vot!“

Zvedl se obrovský jásot, rozléhající se až ke klenutému stropu

obrovské haly.

Lief ucítil štiplavé pálení v koutcích očí. „Děkuji vám,“ zmohl

se říct. „Ponesu si vaše slova s sebou. Pomohou mi víc, než si doká-

žete představit.“

* * *

— 20 —

Slunce sklouzlo za obzor a na nebi už vycházel obrovský měsíc

v úplňku, když šest nejsilnějších Bardových strážných vyneslo ze

zapečetěného pokoje ve třetím patře paláce zahalený náklad.

Strážní měli zachmuřenou tvář. Všechny udivovala nesmírná

váha malé věci, kterou nesli. Všechny naplnila neznámá hrůza.

Lief kráčel před strážnými, Barda za nimi. Oba byli předkloněni,

jakoby v bolestech. Ani jeden z nich ovšem nezaváhal, neřekl ani

slůvko, když procházeli chodbou ke schodům.

A díky tomu ani strážní neztráceli odvahu. Trpěli, ale nestěžova-

li si, nesli svůj zahalený náklad dál přes sutiny cihel, které kdysi ne-

prostupně uzavíraly chodbu, kolem staré knihovny, dolů po obrov-

ském schodišti, přes vylidněnou vstupní halu a ven z paláce.

Teprve když přešli přes trávník paláce a scházeli dolů z kopce,

jeden ze strážných promluvil. Byl to strážný jménem Nirrin, vysvo-

bozený teprve nedávno z otroctví v Zemi stínů.

„Kam to jdeme, pane?“ oddechoval ztěžka. „Myslím, že by po-

mohlo, kdybychom to věděli. Je to daleko?“

Lief se k němu otočil. Později Nirrin vyprávěl svojí ženě, že ni-

kdy neviděl tak zmučenou tvář, jakou k němu král otočil té noci za

úplňku. Jen nebesa věděla, čím ten chlapec musel projít, co do něj

proudilo z té hrůzy pod látkou.

Nirrin se k tomuto úkolu přihlásil dobrovolně a nikdy toho ani

na okamžik nelitoval, přestože ho celé měsíce po téhle příšerné cestě

sužovaly zlé sny.

Z krystalu nic neslyšel, ale přesto se ho dotýkal.

Dlouho po tom, co ho nesl, jako by ho tíha jeho zla tiskla k ze-

mi, těžko se mu dýchalo dokonce i v bezpečí vlastní postele.

A nikdy nezapomněl na Liefovy oči.

„Král se na mě jen na okamžik zahleděl,“ vyprávěl své ženě.

„Jeho oči byly jako — jako hluboké studny. Otevřel ústa, ale nevyšla

žádná slova. Jako by ztratil řeč. Pak zachroptěl. ,Není to daleko,‘

řekl. Poté ukázal dolů z kopce, kousek dál na protější stranu, a já

uviděl jakousi záři mezi stromy. Jen do Adinova starého domu — a

mého, Nirrine. Do kovárny.‘ “

— 21 —

4. DAR VÍRY

napůl otevřené bráně kovárny čekala Jasmína a na rameni jí

nehybně seděl Krej. Oba osvětlovala tajemná zář a za nimi

V poskakovaly stíny. Z korun stromů, které oproti šedému nebi

vypadaly jako vystřihovánka z černého papíru, nad nimi právě vyplul

obrovský zlatý kotouč měsíce.

Když podivný průvod z paláce doklopýtal na dohled, Krej pro-

nikavě zakrákal. Zjevně to bylo znamení, protože mu odpověděl vý-

křik z kovárny. Rudá zář se rozjasnila. Jasmína otevřela brány doko-

řán.

Teprve teď ztrhaní strážní uviděli uvnitř rudý plamen a statnou

postavu kováře, kterému se svaly na holých pažích leskly potem, jak

dmýchal s pomocí měchů žár výhně.

„Jasmíno! Zůstaň — venku,“ oddechoval ztěžka Lief, když ho

muži sténající pod tíhou hrozného břemene tlačili kupředu. Ale buď

mluvil moc potichu, než aby ho Jasmína slyšela, anebo se rozhodla

ho neposlechnout. Vyrazila k němu. Během chvilky už ho držela

kolem pasu a napůl ho podpírala, když procházeli branou.

Chabě se pokusil ji odstrčit.

„Nech toho, Liefe,“ odsekla. „Když se mu může postavit Barda,

tak můžu i já!“ V tu chvíli zbledla, stále ho však pevně držela a spo-

lečně šli dál.

Blížili se k ohni, dokud na tvářích necítili silný žár. Kovář k nim

zvedl hlavu. Ale měchy stále dmýchal výheň připomínající tekuté

plameny.

„Větší žár už neudělám,“ zakřičel přes hlasité hučení ohně.

Tváře strážných se proměnily, když v tomhle muži s páskou lát-

ky kolem čela a zpocenou umouněnou tváří s úžasem poznali legen-

dárního Zmara.

Zmar. Podivné jméno zašumělo horkým vzduchem. Zmar. To je

Zmar.

Zmar, záhadný muž s jizvou ve tváři, který za dob Pána stínů

vedl Hnutí odporu. Zmar — drsný, samotářský pocestný. Ten nemi-

losrdný Zmar, který by strčil do kapsy každého rváče v Deltoře.

Zmar, který se kdysi rozhodl obětovat celý svět pro svého krále.

— 22 —

A teď stojí tady, pomyslel si Lief. Na místě, kam patřil, než při-

šel Pán stínů a všechno se změnilo. Kde kdysi spravoval pluhy, koval

meče a vyráběl podkovy. Kde svého času stával i můj mírný, stateč-

ný otec. A kde, kdysi dávno, Adin vyrobil Kouzelný pás Deltory.

Zíral do planoucí výhně. Odjakživa se užívala, aby se něco no-

vého vytvořilo. Teď se má stát nástrojem ničení. Pokud najde sílu.

Nemůžeš mě porazit…

Viděl, že strážní začínají mít potíže. Jako by ta věc, kterou nesli,

najednou desetkrát ztěžkla. Teď už ji doslova vlekli. Dva už byli na

kolenou.

Nemůžeš mě porazit…

Skrz ohnivě rudý závoj viděl Lief Bardu, který se vtlačil mezi

muže a vlastníma rukama se chopil jejich zahaleného břemene. Na

krku mu vyskočily žíly, jak zabral, vycenil zuby a na pažích a rame-

nou se mu pod košilí vzdouvaly obrovské svaly.

Věc se kousek posunula. Barda zabral znovu. Blíž k plameni,

ještě o kousek blíž… už je dost blízko. Ale co teď…

„Nikdy to nezvednou k výhni,“ napadlo najednou Liefa.

Hlavou mu projela palčivá bolest, která se ho zmocnila a vy-

škubla ho Jasmíne ze sevření.

Matně slyšel Zmara s Bardou křičet, Jasmínu volat jeho jméno,

ale slyšel jejich hlasy jakoby z dálky. Jediný hlas, který byl silný a

skutečný, mu zlomyslně syčel v hlavě, v nehybném středu vířící bo-

lesti.

Jsem na tebe příliš silný. Nemůžeš vyhrát…

Poslepu, instinktivně Lief nahmatal Kouzelný pás. Prsty našel

topas. Drahokam jako by se mu zachvěl pod rukama. Jako by se roz-

pustil v zlatou a horkou tekutinu, která se mu vpíjela do konečků

prstů. Jako by se stal jeho součástí.

Topas, symbol víry, pomyslel si mlhavě. A v zastřené mysli se

mu vybavila slova tištěná na stránce. Slova, na která si zničehonic

vzpomněl toho rána v knihovně. Slova z Kouzelného pásu Deltory,

modré knížečky, kterou kdysi nosil jako talisman:

† Topas je mocný drahokam a jeho síla vzrůstá, když

se měsíc blíží k úplňku. Topas chrání toho, kdo jej nosí,

— 23 —

před hrůzami noci. Má moc otevřít dveře do světa duchů.

Posiluje a vyjasňuje mysl…

Lief cítil, jak bolest hlavy začíná polevovat. A jak se pomalu na-

rovnal a znovu postavil, připadalo mu, že se kolem něj srocují další

lidé. Tváře, jasné i zamžené, vážné a vyrovnané. Obrysy z přítom-

nosti a minulosti. Tucty hlasů, stovky, přehlušující jeden druhý, mlu-

vící samostatně a pospolu zároveň…

Odvahu, můj synu. Jsme s tebou.

Pomůžeme ti, chlapče. Musíš věřit…

Králi Liefe… myslíme na tebe, jak jsi žádal.

Dali bychom ti svůj život…

Lief se sehnul a popadl zahalenou věc, která stála před výhní, a

jako by mu najednou pomáhaly stovky neviditelných rukou. Pohlédl

vzhůru, letmo zahlédl ztěžka oddechující vyčerpané strážné, Bardovu

bezradnou tvář a Jasmíniny zelené oči potemnělé hrůzou.

„Ustupte stranou!“ vykřikl. A jediným zhoupnutím zvedl tu pro-

kletou věc, pak ještě výš a nakonec ji mrštil vzhůru nohama do pla-

noucí výhně.

Zmar vykřikl v divoké radosti. Strážní vydechli úžasem a hrů-

zou.

Tlustý látkový přehoz vzplanul a rozplynul se v mračnu popela.

Dřevěný rám stolku, jehož krátké silné nohy trčely do výšky, začal

hořet.

„Dejte to pryč!“ vykřikl Zmar. „Dřevo udusí uhlíky.“

Jasmína vyrazila kupředu, zvedla rám stolu z čarodějnického

skla, které tak dlouho podpíral. Odhodila ho stranou do stínu, kde

zůstal ležet a doutnal.

Krystal teď zůstal ve výhni sám, odhalený všem. Spočíval na

planoucích uhlících a kroutil se jako živý. Nad jeho vlnícím se po-

vrchem vířily šedé spirálky kouře lemované rudou a v jeho středu

byla prázdná, šeptající temnota.

Barda se otočil ke svým strážným. „Ven!“ zařval. „Utíkejte! To

je rozkaz!“

Strážní se s námahou postavili a udělali, k čemu je pobídl. Byli

to všichni silní, stateční muži, ale později se žádný z nich nestyděl

— 24 —

připustit, že té noci, kdy krystal hořel v kovárně v Del, vzali nohy na

ramena a utíkali jak o život.

Jen Lief, Barda, Zmar a Jasmína byli svědky toho, co se stalo

potom.

Krystal se kroutil a jeho střed potemněl. Pak s pronikavým, drtí-

cím zvukem praskl od kraje ke kraji. Ze středu krystalu vyletěly do

výšky rudé jiskry a vzduchem se neslo děsivé kvílení.

Bardu, Jasmínu a Liefa to odmrštilo dozadu, vlasy jim vlály ko-

lem tváří, jako by stáli v prudkém, horkém větru. Zmarovi vypadly

měchy z rukou, přitiskl si ruce na uši a tvář se mu stáhla bolestí.

Ale oheň Adinovy výhně, v níž spatřil světlo světa Kouzelný pás

Dekory, hořel neúnavně dál. Veliký topas, který povolal Liefovi na

pomoc živé i mrtvé, zářil jako zlatý úplněk. A pomalu, pomaloučku

skučení přecházelo do sténavého hukotu a krystal se začal zakalovat

a měknout.

Lief, Barda a Jasmína se s námahou postavili. Viděli, jak Zmar

zvedá měchy a sune se zpátky na své místo u výhně. V tváři se mu

zračilo vyčerpání, přesto se se zaťatými zuby znovu pustil do rozd-

mýchávání ohně.

Ozvalo se ostré zapraskání. Hučení se najednou proměnilo v

tlumené bzučení, které stoupalo a klesalo, jako by uvnitř skla byly

uvězněné stovky much. Pak z praskliny v krystalu začala bublat a

stékat po skleněném povrchu odporná hustá, tmavě zelená tekutina.

Lief potlačil pocit odporu a doklopýtal k místu, kde vedle výhně

leželo obrovské kladivo. Zvedl ho a ucítil jeho obrovitou tíhu. Pevně

sevřel známou násadu, kterou tolik pracovitých rukou vyleštilo do

hladkosti hedvábí. Otočil se…

„Pojď blíž, Otroku!“ zasyčel z krystalu hlas Pána stínů. Lief po-

skočil a skoro ztratil pevnou půdu pod nohama, jak váha kladiva na-

rušila jeho rovnováhu. Na zlomek vteřiny pocítil leknutí smíšené se

zdrcujícím zklamáním. Pak uslyšel druhý hlas.

„Ano, Pane.“

Byl to slabý, chladný hlas, sotva patrný, ale jasný. I ten vycházel

z krystalu.

Lief za sebou slyšel vykřiknout Jasmínu s Bardou. Viděl, jak

Zmar vykulil oči hrůzou a otřásl se odporem. Vytékající tekutina na

— 25 —

povrchu krystalu se zhmotnila do obrysu hubené, kruté tváře. Její

kroutící se rty se pohnuly.

„Jsem tady, Pane. Co si žádáš?“

„Prohlásili toho tupého kluka Endona králem, Otroku?“

„Ano, Pane.“

„A Pás?“

Jedna půlka šedé tváře klouzající po skle se hrozivě vypoulila,

pak se scvrkla zpátky na místo. Úzké rty se zkroutily do úsměvu.

„Pás jsme vrátili do věže. Čeká na tebe.“

„Ach…“ povzdechl si syčící hlas se zlomyslným uspokojením.

— 26 —

5. ČTYŘI SESTRY

iefa přemohla vlna zlosti, palčivá jako uhlíky v ohni. Roz-

máchl se těžkým kladivem do výšky a vší silou jím uhodil.

L Hlava kladiva se zabořila hluboko do změklého skla krystalu,

takže ho spíš ohnul než rozbil. Do žhavých uhlíků začal vytékat šedý

kal, prskal a zářil.

Lief vytrhl kladivo z ohně a připravil se k dalšímu úderu.

„Už ne, Liefe,“ řekl Zmar klidně. „Ať oheň dokončí svou práci.“

Bzukot byl teď nepravidelný, přicházel v krátkých pronikavých

nárazech. Někde hluboko uvnitř skla se zamihotalo nevýrazné červe-

né světlo.

„Kdo byl ten druhý hlas?“ zachvěla se Jasmína. „Proč mluvil o

Endonovi — tvém otci, Liefe?“

Lief si olízl rty. „Byla to vzpomínka,“ řekl. „Byl to vrchní rádce

mého otce, ten slídil Prandin, a mluvil s Pánem stínů těsně potom, co

se otec stal králem.“

„Krystal si musí nějak udržovat záznamy všeho, co jím prošlo,“

zašeptala užasle Jasmína. „Ale teď je rozbitý a umírá a prská ven

útržky hovorů, které měly navěky zůstat uzavřené uvnitř. To bzuče-

ní… myslím, že jsou to hlasy.“

„Nepochybně jsou to zvuky staletých intrik, zrad a podlostí,“

pravil Barda zachmuřeně. „Vůbec netoužím je slyšet.“

Naklonil se nad pomalu se tavící sklo a s tváří plnou nenávisti

na něj plivl. Pak přešel ke Zmarovi.

„Musíš už mít unavené paže,“ řekl mu. „Dej mi ty měchy. Po-

třebujeme větší žár.“

Zmar přikývl, Barda ho vystřídal u výhně a začal vytrvale pum-

povat měchy.

Žhavé uhlíky se rozhořely. Krystal začal ztrácet tvar i barvu.

Ozvalo se tlumené cvakání z hlubin potemnělého skla. Pak nejasně

zablikalo červené světlo a znovu se ozval hlas Pána stínů.

„Čtyři sestry jsou na místě, Otroku. Severní sestra, jižní, vý-

chodní i západní. Splnil jsi svůj úkol?“

„Och, ano, Pane. Vše, co jsi přikázal.“ Tohle už nebyl Prandinův

hlas. Byl vyšší a kňouravější.

— 27 —

Vrchní rádce některého z předchozích králů nebo královen,

usoudil Lief. Přepadla jej nevolnost a začal se odvracet.

Potom ale uslyšel něco, z čeho mu ztuhla krev v žilách.

„Dobrá. Sestry odvedou svou práci dobře. A ti ubožáci v Deltoře

se nikdy nedozví, co zahubilo jejich zemi, i když ji opustí nebo ze-

mřou,“ zasyčel hlas Pána stínů.

„Ale ty to víš, Pane. A já taky,“ řekl dychtivě ten druhý.

Ozval se dlouhý hluboký smích. „Ty, Drume? Ach ne. Jako u

všech dokonalých plánů i u tohohle bude trvat, než přinese své ovo-

ce. Tou dobou už mě tvoje podlézání dávno unaví a ty už budeš

dlouho mrtvý.“

Drum zafňukal, ale uvážlivě víc neprotestoval.

„Mám spousty plánů, Drume,“ pokračoval ten drsný šeptající

hlas. „Plánů, které jsou součástí jiných plánů, a všechny s jedním

cílem. Deltora musí být moje. Potřebuji ji kvůli drahokamům a ko-

vům v podzemí a kvůli jejím klidným jižním přístavům, které jsou

ideální pro vysílání válečných lodí.“

„Já — já rozumím, Pane,“ koktal Drum. „A Deltora bude tvoje,

jak si přeješ. Čtyři sestry zajistí, aby —“

„Ničemu nerozumíš!“ zasyčel Pán stínů. „Když všechno půjde

dobře, Deltora bude moje i bez pomoci Sester. Byl bych raději, kdy-

by lidé zůstali naživu. Dokonce i mizerní ubožáci jako oni mohou

pracovat a obstarat mi… zábavu.“

Lief si přitiskl dlaň na ústa, aby potlačil sten. Cítil, jak ho

Jasmína chytila za ruku, a slyšel Bardu se Zmarem, jak tiše klejí.

Každý nerv v těle měl napjatý, když se naklonil k rozpouštějícímu se,

rozpadajícímu se krystalu, zavřel oči a poslouchal.

Barda upustil měchy, ale uhlíky stále běsnily horkem a syčící

hlas Pána stínů byl každým okamžikem čím dál zastřenější, trhavý a

bzučivý.

„Ale co když je pravda to, co se ta pitomá jasnovidka opovážila

říct, než jsem jí vytrhl jazyk,“ pokračoval odporný šepot. „Kdyby

měla přijít doba, kdy z lidu vzejde král, jako ten prokletý Adin, aby

oblékl Pás a překonal mé plány… Pak, Otroku, budu mít to potěšení

vědět, že tenhle král mě přemohl, jen aby sledoval, jak mu země hy-

ne před očima a lidé umírají. A já budu mít Deltoru i proti jeho vůli.“

— 28 —

„Ale —“ ozval se přidušený zvuk, jako by si Drum nervózně

odkašlal. „Ale, Pane, kdyby takový král měl někdy existovat — což

samozřejmě doufám nebude —, možná se doslechne o Čtyřech

sestrách a pokusí se je najít a zničit. Nepřítel, ten povýšenec, jehož

jméno jsi mi zakázal vyslovit, se opovážil vyznačit jejich místa na

mapě a —“

„To už je vyřízené,“ zašeptal jeho Pán. „Toho povýšence stihl

osud, jaký si zasluhuje. Navíc ta mapa už je pryč a jsou na ní moje

značky.“

„Ale nebyla zničena!“ bědoval Drum. „Určitě měla být —“

Příliš pozdě si uvědomil, že mluvil zbrkle. Vydal vysoký,

pisklavý výkřik bolesti.

„Nezpochybňuj moje rozhodnutí,“ zasyčel hlas Pána stínů. „Ne-

říkal jsi mi snad, že jsi splnil mé příkazy? Že část mapy, kterou jsi

dostal, je v bezpečí?“

„Ano, Pane, je!“ vzlykal Drum. „Je na tom nejbezpečnějším

místě. Pod mým dohledem — a tvým.“

„Pak ji tenhle král nikdy nenajde. Ať to zkusí a o to rychleji ze-

mře,“ ušklíbl se Pán a rozesmál se.

Smích se ještě rozléhal Liefovi v uších, když sklo krystalu zača-

lo vřít a červené světlo konečně vyhaslo.

* * *

…tenhle král ji nikdy nenajde. Ať to zkusí a o to rychleji zemře.

Ten dávný výsměch pálil Liefa na duši.

Věděl, že on je ten král, kterého předpověděla nešťastná jasno-

vidka. On je ten, na koho Pán stínů nachystal nějakou past. On je ten,

kdo byl předurčený zachránit svůj lid před jeho tyranií jen proto, aby

ho viděl umírat.

Bylo dlouho po půlnoci. Pokroucená hrouda roztaveného skla,

která bývala krystalem Nepřítele, zchladla, pak ji rozbili na prach a

rozšlapali po zemi. Ale radost, kterou měli čtyři společníci v kovárně

prožívat, jim byla upřena.

— 29 —

Věděli, že by měli pospíchat do paláce a rozeznít zvony na zna-

mení, že nebezpečí pominulo a krystal byl zničen. Ale nikdo z nich

neměl sílu to udělat.

Vyšli na dvorek kovárny a sedli si spolu v měsíčním světle.

„Zdá se, že vždycky, když vyřešíme jeden problém, hned se ob-

jeví další,“ řekl Barda znaveně. „Připomíná mi to ty malované dře-

věné ptáky, co je pocestní občas předvádějí — ty, které můžete v

půlce otevřít. Otevřete jednoho ptáka a uvnitř sedí menší. Otevřete

toho menšího ptáka a uvnitř najdete ještě menšího. A tak dál, dokud

tam není ptáček menší než nehet na palci. A uvnitř něj je malinkaté

vajíčko.“

Mám spousty plánů. Plánů, které jsou součástí jiných plánů…

Liefovi zatrnulo. Ale hlas v jeho mysli už byl jen vzpomínka.

Krystal je zničený, připomínal sám sobě. Aspoň tahle hrozba je

pryč. Moje duše zase patří jen mně.

„Čtyři sestry,“ zamumlal Zmar. „Severní sestra, jižní, východní

a západní. Je to jako hádanka!“

„Muž, kterého nazývali nepřítelem a povýšencem, znal odpo-

věď, protože nakreslil mapu a vyznačil na ní, kde ty Sestry jsou,“

řekl Lief. „Kdybychom tak věděli, kdo to byl! Naším jediným vodít-

kem je, že žil v dobách vrchního rádce jménem Drum. Josef by nám

určitě řekl, kdy to bylo.“

„Ten muž sám o sobě není důležitý, Liefe!“ zvolala Jasmína.

„Důležitá je ta jeho mapa! Drum měl její část ukrytou na bezpečném

místě. Možná ještě existuje.“

„Po stovkách let?“ poznamenal pochybovačně Zmar.

„A proč ne?“ obořila se na něj Jasmína. „Palác je plný věcí, kte-

ré tam jsou stovky let. To je jeden z důvodů, proč mi připomíná

hrobku! A Drum by určitě něco cenného schoval právě v paláci. Žil

tam.“

„Ano. A řekl Pánovi stínů, že má jeho část mapy pod dohle-

dem,“ vložil se do toho Barda.

„Pod mým dohledem — a tvým,“ opakoval Lief pomalu.

„Takhle to řekl.“

Najednou ho napadla bláznivá myšlenka.

S rozbušeným srdcem vyskočil.

— 30 —

„A co bylo pod dohledem Pána stínů?“ zvolal. „Pod dohledem

Pána stínů, stejně jako Druma?“

„To má být další hádanka?“ zabručel Barda. „Jestli jo, nemám

na ni náladu.“

Ale to už Lief utíkal do kovárny. V mžiku byl zpátky a táhl s se-

bou začernalý rám stolu, který až dosud podpíral krystal.

„Pod jejich dohledem!“ zalapal po dechu. „Co jiného to může

znamenat než tohle?“

„Ale byl v ohni!“ vykřikla zděšeně Jasmína. Jestli k němu byla

mapa připevněná —“

Lief zakroutil hlavou a hodil rám stolu na zem, kam dopadalo

plné měsíční světlo.

„Drum by byl opatrnější,“ uklidňoval ji a možná i sám sebe.

„Pokud je mapa v tomhle rámu, musí tu někde být tajná přihrádka.“

Dřepl si a začal přejíždět prsty po ohořelém dřevě. Během

chvilky se k němu přidali Jasmína, Zmar i Barda.

Hledání trvalo dlouho. Lak na dřevě se v ohni vyboulil a bublal,

takže povrch rámu byl velmi drsný. Lief brzy ztratil naději, že tajnou

přihrádku najde po hmatu.

Pak ale Jasmína vzrušeně vykřikla. Všichni se shlukli kolem ní,

aby se podívali na malý obdélník na vnitřní straně jedné z nohou

stolu.

„Vyřízli tady kousek a pak ho vyměnili,“ řekla. „Vidíte? Ta ná-

hražka sedí velmi pevně, jenže kresba dřeva tak úplně nepasuje.“

Lief, Barda a Zmar tupě zírali na nohu stolu. V kresbě dřeva ne-

viděli žádné změny. Ale nikdo z nich nepochyboval o Jasmínině

úsudku. Vyrostla v Lesích hrůzovlády a znala stromy ve všech jejich

podobách jako nikdo jiný.

Sledovali, jak zasadila špičku dýky do okraje záplaty, kterou vi-

děla jen ona. Brzy na zem vypadl malý špalíček dřeva a Jasmíniny

prsty vklouzly do mělkého otvoru.

„Něco tu je,“ zašeptala. „Mám — mám to!“ A velmi opatrně

prsty vytáhla.

Mezi konečky svírala poskládaný kousek zažloutlého papíru.

— 31 —

„To je neuvěřitelné,“ vydechl Barda.

Jasmína opatrně rozbalila papír. Byl to útržek mapy, staré a po-

mačkané, ale podivně povědomé.

„To je východ Deltory,“ zašeptal Lief. Pak ukázal na veliké „S“

vyznačené na útržku mapy. „A tohle podle mě vyznačuje místo, kde

je první Sestra.“

„V místě jménem Dračí hnízdo,“ poznamenal Barda. „Vůbec mi

ten název nezní příjemně.“

„Mně se spíš nelíbí ta říkanka,“ řekl Zmar.

A všichni se zahleděli na dva verše, které byly na mapu dopsané

cizí pevnou rukou.

Sestry čtyři jedy všemi

postupně zahubí zemi.

— 32 —

6. POVÝŠENEC

Když se Lief, Barda, Jasmína a Zmar konečně vrátili do paláce,

našli ho rozzářený světlem. Vstupní hala byla zaplněná čekajícími

lidmi. Strážní i ostatní služebnictvo se vyplížili ze svých pokojů a

shromáždili se, jakmile krystal opustil palác. Všichni zůstali vzhůru,

aby posílali sílu králi. Díky vyprávění strážných, kteří utíkali z ko-

várny, byli ještě odhodlanější vytrvat v bdění.

Liefovi se sevřelo srdce bolestí, když slyšel jejich vítězoslavné

výkřiky, viděl radost a úlevu v jejich tvářích, když jim říkal, že krys-

tal už není. Zažloutlý útržek papíru zastrčený v kapse kabátu jako by

ho pálil. Slova těch zlověstných veršů ho trýznila.

Když se rozezněly zvony a začalo se slavit, proklouzl do nové

knihovny. Byla stinná a zdála se opuštěná, ale na konci místnosti

zářilo světlo z Josefovy ložnice.

Starý knihovník seděl u stolu zády k otevřeným dveřím.

Po stole byly poházené kresby a štětce a Josefovi u ruky ležela

napůl hotová ilustrace nové knihy. Ale štětce byly čisté a lahvičky

barev zavřené.

Josef očividně nepracoval, ale seděl u stolu ze zvyku. Také on

držel hlídku.

Lief zlehka zaklepal na okraj dveří. Josef se strnule otočil na

židli a trochu se zamračil. Ale jakmile uviděl, kdo je ten návštěvník,

rozhostil se mu na tváři blažený úsměv.

„Vaše výsosti!“ vykřikl a s námahou vstal. „Myslel jsem, že je

to Paffy. To je výtečné, vidět, že jste v pořádku! Věděl jsem, že uspě-

jete!“

„To díky tobě jsem se odvážil to zkusit,“ odpověděl Lief.

Vešel do místnosti, chytil starce za napřažené ruce a vřele jimi

potřásl. Pak zaváhal, protože tak úplně nevěděl, jak pokračovat.

„Josefe, je tu něco, co potřebuji —“ začal.

„Já vím,“ přerušil ho Josef. „Jakmile jsem uslyšel zvony, myslel

jsem na to. A — budete překvapen — ale rozhodl jsem se, že by-

chom měli zůstat, kde jsme.“

— 33 —

Uviděl Liefovy rozpaky a vypadal zaskočený. „Copak jste se mě

nechtěl zeptat na knihovnu, výsosti?“ zvolna pokračoval. „Na její

přestěhování zpátky do třetího patra, když je ta hrozba pryč?“

„Ach ano, to také, Josefe, samozřejmě,“ zalhal honem Lief.

„Stálo to spoustu času, přemístit všechny knihy dolů,“ řekl Jo-

sef. „Nesnesu pomyšlení, že je všechny zas poneseme zpátky. Paffy

se, myslím, snaží ze všech sil, ale obávám se, že nikdy nebude ani

způli taková pomocnice, jako byl Raneš. A pořád brebentí!“

Lief se přes svou netrpělivost musel usmát. Paffy mu také šla

občas na nervy, i když zároveň mu jí bylo trochu líto. Josef nebyl

zrovna nejvhodnější společník pro mladou dívku.

Ale když Josefův pomocník Raneš opustil Del a odešel na zá-

pad, aby se oženil se svou velkou láskou Marilen, Paffy se nesměle

přihlásila a zeptala se, zda by ho mohla nahradit.

Josefa velmi těšilo, že ji má. Paffy uměla číst a psát, což bylo

bohužel vzácné u mladých lidí, kteří vyrůstali pod vládou Pána stínů.

A nikdo jiný se o tu práci nepřihlásil.

Není divu, pomyslel si Lief. Každý věděl, že Josef je puntičkář-

ský a náročný zaměstnavatel. Ale Paffy, vysvobozená ze Země stínů

a jediná, kdo z její rodiny přežil, se zoufale snažila co nejrychleji

najít práci.

„Paffy je přinejmenším pracovitá, Josefe,“ řekl Lief konejšivě.

„A mohli bychom ti dát další pomocníky, aby ses znovu přestěhoval.

Jsi si jistý, že chceš zůstat tady? Vím, jak moc ti chybí stará knihov-

na.“

Josef pokrčil rameny a ušklíbl se. „Hodně jsem si stěžoval, já

vím,“ připustil. „Jsem zvyklý na zavedené pořádky. Vlastně jsem si,

výsosti, v posledních týdnech uvědomil, jak odříznutí jsme byli ve

třetím patře. Tady jsme ve středu dění. Myslím, že knihovnu navštíví

daleko víc lidí, když bude všem na očích.“

„To je určitě pravda,“ řekl Lief srdečně. „No, takže to bychom

měli. Teď… Josefe, mohl bys mi pomoci s určitou — určitou věcí,

kterou potřebuji zjistit o minulosti Deltory?“

„Ale ovšem!“ zazářil Josef a potěšené si promnul ruce. „Jak vám

mohu posloužit?“

— 34 —

„Za prvé potřebuji zjistit, kdy žil vrchní rádce jménem Drum,“

řekl Lief. „Víš, o koho jde?“

Josef se zamračil. „Znám to jméno. Nemohu si jen vybavit, kde

jsem ho viděl,“ zamumlal rozmrzele. „Ale brzy to najdu v Letopi-

sech, vaše výsosti, nebojte se.“

Začal se spěšně šourat ke dveřím.

Lief ho chytil za paži. „Teď ne, Josefe. Je pozdě a musíme se

oba trochu vyspat. Snad ráno. Ale je tu něco dalšího, o čem přemýš-

lím. Slyšel jsi někdy o Čtyřech sestrách?“

„Ach!“ Josefovi se rozjasnila tvář. „No jistě! Čtyři sestry, to je

stará jaliská lidová pověst — jeden z Ptačích příběhů. Vypráví o

čtyřech sestrách, které rády zpívaly společně. Zpívaly tak sladce, že

začaly vadit zlolajnému černokněžníkovi, který je vypudil do čtyř

koutů země. Ale přesto zpívaly jedna druhé, ačkoli byly tak daleko

od sebe.“

Lief sklesle přikývl. Nepochybně Pánu stínů připadalo zábavné,

že pojmenoval své prameny jedu po čtyřech líbezných sestrách ze

starého deltorského lidového příběhu, pomyslel si. Ale to nám moc

nepomohlo.

„Ano, Čtyři sestry. Okouzlující příběh, jak si vzpomínám,“ bre-

bentil dál dychtivě Josef. „Nečetl jsem ji roky, ale měl jsem to v plá-

nu velmi brzy, abych zjistil, zda stojí za to zařadit ji do Deltorských

pověstí — mojí nové knihy, víte. Najdu vám ji hned!“

Tentokrát už se nenechal zastavit. Co nejrychleji se vybelhal z

pokoje a s Liefem, který ho neochotně následoval, pospíchal k regá-

lu, kde byly uložené Letopisy Deltory.

Vytáhl první tlustý díl z police a začal jím listovat.

Najednou to už Lief nemohl vydržet. Byl k smrti unavený a vě-

děl, že ani kvůli tomu, aby potěšil Josefa, teď nevydrží číst starou

lidovou pověst.

Pevně chytil starce za ruku, aby zastavil neúnavné listování.

„Teď ne, Josefe, prosím,“ naléhal na něj. „Podívám se na ten

příběh —“ Hlas se mu najednou vytratil a zdálo se mu, jako by se mu

žaludek obrátil naruby.

— 35 —

Uvědomoval si, že na něj Josef zmateně hledí, ale na okamžik

nedokázal promluvit. Zíral dolů na pečlivě popsanou stranu, na které

ležela jeho a Josefova ruka. Je to jen náhoda? Mohla by to být…?

„Co se děje, vaše výsosti?“ zeptal se nervózně Josef.

Lief se pomalu napřímil. Sáhl do vnitřní kapsy kabátu a vytáhl

utržený kus mapy.

„Josefe,“ řekl a snažil se ovládnout vzrušení v hlase. „Než ti

ukážu tohle, musíš mi slíbit, že o tom s nikým nebudeš mluvit.“

Josef skousl ret. „Vím, že jsem si v minulosti pustil pusu na špa-

cír, výsosti,“ zamumlal. „Ale vzal jsem si z toho ponaučení, to přísa-

hám. Jakékoli tajemství, o které se teď se mnou podělíte, si vezmu do

hrobu.“

„Doufám, že na to nedojde,“ řekl Lief mírně. A, stále nejistý,

zda dělá správnou věc, rozložil mapku.

Josef vykulil oči. „Tedy, kde jste k tomu přišel?“ zvolal vzruše-

ně.

„Poznáváš tenhle papír?“ zeptal se Lief potichu.

„Samozřejmě!“ zvolal Josef a uctivě se dotkl mapy. „Styl ma-

pování Dorana Drakomila je nezaměnitelný! Ale je to smůla, že zů-

stal jen útržek.“

Lief na něj užasle zíral. Nečekal, že stařec řekne zrovna tohle.

Ovšem… Doran Drakomil! No jistě!

Proto mu celé to značkování na útržku mapy — vlastně všechno

kromě té rýmovačky — připadalo povědomé. Symboly a písmo byly

skoro stejné jako ty na mapě Dračích území, kterou mu Josef ukázal

těsně před shromážděním.

„Byl jsem hlupák, že jsem to nepoznal,“ zamumlal.

Ale Josef ho neposlouchal. Očima přešel na verše napsané na

spodní straně papíru.

„Nejen, že ji roztrhali, ale někdo se opovážil tam načmárat

vlastní slova!“ řekl rozzlobeně. „Co je to za blábol? Sestry čtyři jedy

všemi postupně zahubí —“

Zarazil se s otevřenými ústy. Ztěžka polkl.

„Čtyři sestry,“ zašeptal. „Čtyři sestry… Doran… Och, jak jsem

mohl zapomenout? Proč jsem na to nepomyslel! Jak jsem mohl —“

— 36 —

Horečně vytáhl z police pátý svazek Letopisů Deltory. Listoval

stránkami, dokud nedošel k mapě Dračích území. Pak zpomalil a

začal obracet stránky opatrněji.

„Josefe, co hledáš?“ dožadoval se Lief, který hořel nedočkavos-

tí.

Starý knihovník však neodpovídal. Něco si pro sebe mumlal,

naprosto zabraný do vlastních myšlenek.

„Tak kde to je?“ zabručel, zatímco spěšně prohlížel každou stra-

nu. „Už to nemůže být daleko. Tady někde… Aha!“

Nedbale rozevřel knihu dokořán a vítězoslavně ukázal na levou

stranu, pokrytou Doranovým písmem.

„Tady je to!“ řekl. „Doranův poslední záznam v Letopisech.

Přečtěte si to!“

„Josefe, co —?“ začal Lief.

„Přečtěte si to!“ křikl na něj Josef s vytřeštěnýma očima. „Pře-

čtěte si to celé! Uvidíte!“

Tady je průzkumník Doran a píše ve spěchu. Vrátil jsem se včera ze své

cesty, na které jsem hledal poslední draky. S lítostí musím oznámit, že po del-

torských nebích už neplachtí ani jeden z nich.

A jsou tu ještě horší zprávy.

Už vím, proč chtěl Nepřítel zničit draky. Měl plán, který by nestrpěli.

Čtyři sestry. Zaslechl jsem o nich fámy v nejvzdálenějších končinách země.

Pokud to, co jsem slyšel, je pravda, Severní a Východní sestra už jsou na místě.

Ta Jižní a Západní určitě přijdou také na řadu a já už asi znám jejich

skrýš, dá-li se zvěstem o jejich umístění věřit. Kdokoli čteš má slova, ukaž je

Králi, pokud můžeš. Král s Kouzelným pásem je teď jedinou spásou Deltory.

Nikdo mi nevěří. Myslí si, že jsem blázen. Spěchal jsem do Del bez zastávky na

jídlo, mytí nebo spánek. Těmhle hlupákům z paláce s měkkýma rukama a nama-

lovanými tvářemi připadám jako divoch. Musím znovu vyrazit, abych nasel

důkaz toho, co tvrdím. Další dlouhá cesta… možná moje poslední, protože se

bojím, že Nepřítel o mně ví. Kdybych se nevrátil, hledejte mě tam, kde číhají

Čtyři sestry…

Tím zápis končil. Na protější straně byla jen zpráva o palácové

večeři, zapsaná úhledným písmem jednoho z knihovníků. V čele se-

znamu návštěvníků stálo jméno Druma, králova vrchního rádce.

— 37 —

Liefovi se udělalo zle.

„Doranova slova jsou vášnivá, já vím,“ řekl Josef tiše. „Říkalo

se, že se při svém posledním pátrání po dracích zbláznil zármutkem.

Je o tom hodně zmínek dál v Letopisech. Takové pomyšlení mě i

Raneše vždy velmi rmoutilo. Doran byl velký muž.“

„To tedy byl,“ řekl Lief a pohlédl na spěšně zapsaná slova. Sví-

ral se mu žaludek, když si představil zoufalství muže, který je napsal.

„A nebyl blázen, Josefe. Pokud není šílenec ten, kdo jako jediný vidí

pravdu.“

Rozevřel knihu ještě víc a ukázal na pár drobounkých roztřepe-

ných útržků papíru vyčnívajících u vazby.

„Podívej,“ zašeptal.

Josef krátkozrace zamžoural a trhl sebou.

„Ale — ale to vypadá, jako by tu vytrhli stránku!“ vykřikl. „To

je nemožné! Jakmile bylo něco zapsáno do Letopisů, bylo to zapsáno

a hotovo! Bylo přísně zakázané cokoli vytrhávat.“

„Drumovi bylo jedno, co je zakázané“ řekl Lief. „Plnil příkazy

Pána stínů. Myslím si, že tohle je část té chybějící stránky.“

Položil útržek Doranovy mapy na vršek otevřené knihy. Bylo

zřejmé, že ten tlustý, zažloutlý papír, na němž byla namalovaná ma-

pa, je stejný jako papír používaný v Letopisech.

Josef ohromeně vykulil oči. „Doran vedle svého zápisu nakreslil

mapu, aby vyznačil, kde si myslí, že se skrývají ty Čtyři sestry,“ vy-

dechl. „A tu stranu vytrhli! Nepochybně velmi brzy potom, co ji na-

kreslil, protože zadní strana mapy je prázdná. Ale jak jste to věděl?“

„Jen jsem měl podezření,“ řekl Lief. „Když jsi hledal příběh o

Čtyřech sestrách, uvědomil jsem si, že papír, na kterém je mapa, je

stejný jako papír používaný v Letopisech. Mohla to být náhoda —

ale nebyla.“

Znovu se zahleděl do posledních řádků Doranova poselství.

…Nepřítel o mně ví…

Polkl. „Říkal jsi, že tohle byl Doranův poslední záznam v Leto-

pisech Deltory?“

„Och, ano,“ řekl Josef nešťastně. „Vyrazil, aby našel Čtyři sest-

ry, o kterých tu mluví. Ale nikdy se nevrátil a nikdo nevěděl, kde ho

hledat. Už ho nikdy nikdo neviděl.“

— 38 —

7. PÁTRÁNÍ PO DRACÍCH

pár dní později vyrazili Lief s Bardou a Jasmínou v dopro-

vodu oddílu palácových strážných na koních z Del. Lief s

O sebou vezl jak útržek nalezený v noze stolu, tak Josefovu

drahocennou kopii Doranovy mapy Dračích území.

Lidé z města byli přesvědčeni, že král se svými společníky od-

jíždějí na dlouho odkládanou cestu po království a chtějí začít daleko

na východě, ve Smetkově.

Jenom Zmar a Josef znali jejich skutečný cíl. Najít v Dračím

hnízdě Východní sestru, zničit ji, pokud se jim to podaří, a možná,

díky novým znalostem, odhadnout úkryty dalších tří Sester.

„Dal bych cokoli, abych mohl jet s vámi,“ řekl Zmar, když se s

nimi loučil u městských bran. „Ale někdo musí zůstat, aby to tu ohlí-

dal.“

Ústa se mu zkroutila do známého posměšného úsměvu.

„A navíc, vy tři jste v minulosti dokázali mnohé i beze mě,“ do-

dal. „Mohl bych vám přinést smůlu.“

„To pochybuji,“ řekl Lief a vřele mu stiskl ruku. Věděl, co to

Zmara stojí vtipkovat v takové situaci.

V tuto chvíli byli všichni přesvědčeni, že budoucnost království

závisí na nebezpečné výpravě, na kterou vyrážejí. Zmara musela na

jazyku svrbět spousta posledních rad a varování. Ale spolkl je.

Věděl, že nic, co by mohl říct, teď Liefovi, Bardovi a Jasmíně

nepomůže. Mohl jim nabídnout jen svou důvěru.

Na Bardův povel strážní vyrazili a jejich naložení šedí koně se

pustili do vytrvalého klusu.

Tři společníci je s Krejem nad hlavou následovali. Jejich lehčí,

rychlejší koně, které jim pečlivě vybral Barda, odfrkávali blahem a

ve svěžím ranním vzduchu se jim pářilo od nozder.

Lief jel na Zlatce, temperamentní medově zbarvené klisně s

hladkým bílým ocasem a hřívou. Barda se vezl na svém oblíbeném,

silném, ale mírném hnědákovi Bele. Jasmínin Šíp byl černý jako

uhel.

Lief se ohlédl, zvedl paži, aby Zmarovi oplatil pozdrav, a ucítil

bodnutí viny.

— 39 —

„Seber se. Co Zmar neví, to mu neublíží,“ ozvala se vedle něj

Jasmína.

Radostně se zazubila, že je konečně volná a venku z města.

Dlouhé černé vlasy se jí už čuchaly ve větru. Zpod kabátu jí vykoukl

Filli. Maličkýma pacičkama pevně svíral její límec a černé oči měl

vytřeštěné. Očividně ho jízda na koni dost znepokojovala.

„Vedu tě do nebezpečí,“ zamumlal Lief. „A ty jsi Zmarovo dí-

tě.“

„Skoro!“ odsekla Jasmína a její úsměv se rozplynul. „Jaký otec,

taková dcera. Slyšel jsi někdy, že by Zmar prozradil všechna svá

tajemství? Nebo jsi někdy viděl, že by se vyhýbal nebezpečí?“

Lief nic neříkal. Vztah mezi Jasmínou a jejím otcem, ta podivná

směsice lásky, úcty a rivality, bylo něco, co nikdy nepochopí.

„Krom toho,“ dodala Jasmína mírněji, „Zmar si myslí, že jede-

me přímo do Dračího hnízda. Tam se postavíme zlu Pána stínů. Nic,

co bychom mohli udělat cestou, nemůže být nebezpečnější než to.“

Lief si nebyl tak jistý. Přemohl záchvěv hrůzy, když si vzpo-

mněl…

Po levici se mu vynořil Barda. „Jakmile budeme dostatečně da-

leko od Del, aby nás už neviděli, dám rozkaz zahnout na sever,“ řekl

tlumeným hlasem. „Pokud jsi stále rozhodnutý to udělat, Liefe.“

Lief si olízl rty. „Jsem,“ řekl. „Cítím, že je to jediná věc, která

by nám mohla pomoci. Potřebujeme zbraň, kterou Pán stínů neplá-

noval. I když je Kouzelný pás mocný, možná nebude stačit.“

„Výborně,“ řekl Barda neochvějně. „Takže na sever. Do Osmin-

ských vrchů. Hurá za drakem.“

* * *

O den a půl později zanechali koně a zmatené, úzkostlivé stráž-

né na travnatém prostranství zastíněném prvními skalnatými svahy

Osminských vrchů. Barda předal velení nad jednotkou svému zá-

stupci Bridovi a řekl jim, že Lief s Jasmínou chtějí jít do Vrchů sami,

aby si nasbírali léčivé byliny.

„Musel jsi jim říkat tuhle báchorku?“ sykla Jasmína, když se tři

společníci vydali pěšky do kopců a v zádech ještě cítili zvědavé po-

— 40 —

hledy strážných. „Byliny! Teď si Brid a ostatní budou myslet, že

tenhle výlet do Osminských vrchů mám na svědomí já! Už tak větši-

na z nich věří, že jsem čarodějnice, protože mluvím s ptáky a stromy.

Teď si určitě myslí, že potřebuju vzácné přísady pro kouzla.“

Barda pokrčil rameny. „Tím líp,“ odvětil. „Důležité je, že nema-

jí potuchy o skutečném důvodu, proč jsme tady.“

„Proč jim prostě neřekneme pravdu?“ zvolala Jasmína. „Stejně

to brzy zjistí, až se k nim vrátíme a přivedeme s sebou zlatého dra-

ka!“

„ Přivedeme?“ zabručel Barda. „Je daleko pravděpodobnější, že

před ním budeme prchat s hrůzou v očích.“

„Nesmíme prozradit vchod do podzemí, Jasmíno, to přece víš!“

řekl Lief. „A v každém případě by strážní začali panikařit, kdyby

věděli, co máme v plánu. Draci mají špatnou pověst. Pokud se topa-

sový drak probudí a bude souhlasit, že nám pomůže bojovat s Vý-

chodní sestrou, musí to vypadat jako naprosto nečekané překvapení.“

„Co se mě týče, bude to obrovské překvapení, jestli drak udělá

cokoli jiného, než že nás sežere,“ odfrkl si Barda. „Tedy jestli se vů-

bec vzbudí.“

„Vzbudí,“ prohlásil Lief s jistotou, kterou ve skutečnosti necítil.

„Přítomnost Kouzelného pásu na jeho území ho vyburcuje ze spánku,

tím jsem si jistý.“

„Doufám, že Pás nás také ochrání před našimi starými známými

Kameňáky,“ poznamenal Barda. „Už párkrát pomocí svých sil zničil

zlé bytosti.“

Lief si vzpomněl na ostré žluté zuby a páchnoucí dech krvežíz-

nivých, hravých stvoření, která se potloukají v těchto končinách a

loví v tlupách.

Netěšila ho myšlenka, že by se znovu měli stát vězni Kameňáků.

Ale věděl, že nemůže spoléhat na to, že je Pás ochrání.

„Kameňáci jsou podlí, ale nejsou to stvoření Pána stínů,“ řekl

tlumeným hlasem. „Jsou z Deltory. Pás je možná oslabí, ale bojím se,

že víc nedokáže.“

Šli asi hodinu a slunce bylo vysoko na nebi, když Jasmína nena-

dále zastavila, zvedla hlavu a naslouchala.

„Co je to?“ zašeptal Lief.

— 41 —

Jasmína něco pošeptala Krejovi a černý pták se vznesl. Zakrou-

žil jí nad hlavou a během chvilky seděl zas na jejím rameni a překot-

ně skřehotal.

„Kameňáci,“ řekla stručně Jasmína. „Na pasece kousek za dal-

ším svahem.“

„Musíme najít cestu, kudy je obejít,“ řekl Barda. „Teď si nemů-

žeme dovolit boj. Řekni Krejovi —“

On a Lief ztuhli, když se najednou mezi kopci začal rozléhat

vyděšený nářek.

„Když si dáme pozor, tak nás ty bestie neuslyší ani neucítí,“ řek-

la klidně Jasmína. „Jsou dostatečně zabraní do svých her. Už mají

vězně.“

Její společníci na ni vylekaně pohlédli.

Chladně jim pohlédla do očí. „To máme štěstí,“ řekla jakoby

nic. „Bylo by rozumné, kdybychom se do toho nemíchali.“

„Ale nemůžeme vědomě nechat někoho napospas Kameňá-

kům!“ zasyčel Lief. „Budou mu dávat ty pekelné hádanky, a když

jim nedokáže odpovědět, začnou mu ukousávat prsty na rukou a na

nohou. Zabijí ho, Jasmíno!“

„Lepší, když zabijou někoho cizího, než aby zabili nás,“ odvěti-

la Jasmína. A Lief věděl, že z ní znovu promlouvá to, co se příliš

dobře naučila v těžkých dobách, kdy žila v Lesích hrůzovlády.

Na okamžik zaváhal. Věděl, že by se neměl v téhle věci nechat

ovládnout srdcem. Ale pak se znovu ozvalo to úpěnlivé zasténání,

následované výkřikem čiré bolesti.

„Ne!“ vydechl Lief. Vyrazil kupředu.

„Počkej! Vrátím se a přivedu strážné,“ chytil ho Barda za paži.

Lief se mu vytrhl. „Na to není čas!“ zamumlal. „Pojď se mnou,

nebo nechoď, jak chceš.“

Rozběhl se a Jasmína s Bardou ho následovali, což tak trochu

čekal.

Než vylezli na další kopec, byli celí zadýchaní. Na vrcholku se

přitiskli k zemi a plazili se dál, dokud dobře neviděli na krajinu pod

sebou.

Druhá strana kopce se propadala do zrádného oblázkového sva-

hu končícího hromadou vyprahlých balvanů. Za nimi rostl hájek za-

— 42 —

krslých stromů, ze kterého vycházelo tiché úpění a pláč smíšené s

drsným smíchem.

Opatrně začali slézat ze svahu. Postupovali zoufale pomalu.

Zvuky vycházející z lesíka byly čím dál hlasitější a znepokojivější.

Liefovi se rozbušilo srdce. Dělalo se mu zle při pomyšlení, co se

asi děje mezi stromy. Jakmile se dostal dolů a stromy měl přímo před

sebou, sáhl po meči.

„Ať tě ani nenapadne vtrhnout tam, Liefe!“ zašeptal mu Barda

výstražně do ucha. „V přímém boji s dvanácti Kameňáky nemáme

šanci! Musíme se je pokusit rozdělit.“

Lief zatnul zuby a přikývl. I když zoufale toužil osvobodit toho

vzlykajícího, sténajícího muže v lesíku, věděl, že Barda má pravdu.

„Jasmíno, ty půjdeš se mnou,“ zavelel Barda. „Pokusíme se ně-

které z nich odlákat pryč. Liefe, uprostřed lesíka bude asi mýtina.

Projdi kolem ní a dostaň se za vězně. Jestli to půjde, přeřízni mu pou-

ta, ale zůstaň schovaný, dokud ti nedám znamení.“

Rozdělili se. Lief se plížil kolem stromů, dokud mezerou mezi

nimi nezahlédl pohyb. Kousek se posunul a sevřel se mu žaludek,

když najednou jasně uviděl výjev na pasece.

Kameňáci byli shromáždění kolem někoho, kdo seděl na okraji

paseky. Chlupatými šedými zády skoro zakrývali oběť. Lief viděl jen

kštici kudrnatých hnědých vlasů, shrbená ramena zakrytá hnědým

pláštěm a dlaň svírající druhou ruku, ze které se řinula jasně červená

krev.

„Je čas na další otázku!“ zahihňal se největší Kameňák. „Další

otázka, další prst!“

Ostatní uskočili dozadu, vřískali radostí a cvakali zuby. Pak Lief

poprvé jasně uviděl vzlykající oběť.

Nešťastník seděl opřený o strom, přivázaný na místě silnými

šlahouny révy. Od pasu nahoru vypadal jako muž. Ale od pasu dolů

byl porostlý hustou hnědou kožešinou a místo nohou měl útlá, zašpi-

čatělá černá kopyta.

Lief si užasle uvědomil, že se dívá na bytost, kterou pokládal za

pouhou legendu. Kameňáci totiž zajali kozorožce.

— 43 —

8. SMRTÍCÍ HRY

Tlupa Kameňáků stále vřískala a kvílela. Lief využil povyku,

aby rychle proklouzl mezi stromy a proběhl kolem mýtiny, dokud

nebyl přímo za svázaným kozorožcem.

Vytáhl nůž, zalehl k zemi a plazil se podrostem. Brzy se zády

tiskl ke stromu, k němuž byl kozorožec připoutaný.

Kmen stromu byl široký a dobře ho schoval, ale zase nic nevi-

děl. Hluk na mýtině utichal. Věděl, že musí nejdřív zjistit, kde jsou

všichni Kameňáci, než se pokusí přeříznout šlahouny.

Vedle stromu rostlo pár keříků. Lief se opatrně překulil na kole-

na. Pomalu vykoukl zpoza stromu a využil řídké větve keře jako

roušku.

Hlavní Kameňák dřepěl před vězněm a rovnal něco na zemi.

„Tak, hotovo, ty stvůro,“ zachechtal se po chvíli a o kousek

ustoupil. „Jsi připravený na další otázku?“

Kozorožec zasténal a bezvýsledně se vzpíral. Lief uviděl, že

Kameňák rozložil do hlíny několik větviček tak, že z nich vytvořil

obrys ryby.

„Tohle je ryba z našeho potoka,“ řekl Kameňák a protáhl si hu-

bené, šlachovité prsty. „Je jich tu žalostně málo, ale tohle je jedna z

nich.“

Ostatní Kameňáci se zahihňali.

„Tak,“ řekl jejich vůdce. „Tahle ryba plave doleva. Pokud to tak

půjde dál, unikne z našich sítí, a to my nechceme. Nebo snad ano,

kamarádi?“

— 44 —

„Ne!“ zvolali sborově ostatní Kameňáci a ohavně se zašklebili.

„Takže,“ řekl hlavní Kameňák, „stačí přesunout tři klacíky, ani

víc, ani míň, a dokázat, aby se ryba otočila a plavala doprava.“

Kozorožec zasténal a bezmocně potřásl hlavou.

Kameňáci se rozesmáli a zacvakali čelistmi.

Liefovi se hlavou honily myšlenky, když se usadil zpátky za

strom a začal přeřezávat šlahouny. Byly velmi pevné a byly tři, kaž-

dý samostatně zavázaný aby držely, i když jeden z nich praskne.

Byl si jistý, že kozorožec ucítí, co dělá, a modlil se, aby to na

sobě nedal znát. Ale zdálo se, že vězeň příliš propadl panice, než aby

si čehokoli všiml. Jeho bědování se nezměnilo ani neustalo.

„Nevzdávej se tak snadno!“ slyšel Lief posmívat se hlavního

Kameňáka.

„Prosím!“ mumlal kozorožec. „Prosím…“

Jeden šlahoun už byl skoro přeříznutý. Lief nechal pár vláken,

aby pouto nespadlo a nevarovalo nepřítele, a začal pracovat na dal-

ším.

„Než napočítáme do dvaceti, musíš hádanku vyřešit,“ prohlásil

Kameňák. „A pokud ji zase nevyluštíš, trest je jeden prst. Jsi připra-

vený? Start!“

Ostatní Kameňáci začali skandovat: „Dvacet. Devatenáct. Osm-

náct…“

Lief se odvážil znovu vykouknout zpoza stromu.

Kozorožec s otevřenou pusou vytřeštěně zíral na obrazec. Oči-

vidně neměl ani potuchy, jak hádanku vyřešit.

Kameňáci křičeli a dupali. „Čtrnáct. Třináct…“

Jejich vůdce se otočil a začal je vítězoslavně dirigovat. Všichni

na něj upírali oči.

Nikdo z nich se nedívá, pomyslel si Lief. Teď máme šanci. Ale

nikdy nestihnu přeříznout pouta včas!

Zahleděl se na obrazec z klacíků a usilovně přemýšlel.

„Deset. Devět. Osm…“

Vtom si Lief uvědomil řešení. Zariskoval, naklonil se a pošeptal

je kozorožci do ucha. Ten sebou škubl a vykřikl překvapením.

Naštěstí byli Kameňáci příliš zabraní do dupání a počítání, než

aby si toho všimli.

— 45 —

„Udělej, co říkám!“ zašeptal naléhavě Lief. „Pospěš si!“

Ale kozorožec jen fňukal a celý se třásl, jako by se nedokázal

pohnout.

„Šest. Pět…“

Lief hodil opatrnost za hlavu, přikrčený vylezl z úkrytu a přesta-

věl klacíky sám.

„TŘI! DVA!…“

V posledním zlomku vteřiny uskočil zpátky za strom. Hlavní

Kameňák se otočil, vycenil ostré, žluté zuby a zacvakal jimi.

„JEDNA!… Oj!“

Tlupa zklamaně zavyla, když uviděli, že ryba z klacíků teď míří

doprava. Mělké rýhy v hlíně ukazovaly, kde původně ležely tři pře-

sunuté klacíky.

Hlavní Kameňák udělal krok dopředu. Okusoval si jeden ze špi-

navých žlutých nehtů, zatímco si prohlížel obrazec na zemi. Pak po-

dezíravě pohlédl na vězně, který se tiskl ke kmeni stromu.

„Podváděl jsi!“ obvinil ho. „Trest za švindlování je pět prstů!“

„Ne!“ kvílel kozorožec a choval si poraněnou ruku. „Ne, pro-

sím! To není moje chyba! To byl…“ Napůl se otočil, aby se podíval

za sebe.

Lief ztuhl.

„Hraješ dál!“ vykřikl jeden z tlupy.

„Dál! Dál!“ skandovali všichni ostatní.

— 46 —

Hlavní Kameňák vztekle odkopl klacíky stranou a zasypal kozo-

rožce sprškou hlíny.

„Další hádanka nebude tak snadná, obludo,“ zavrčel. Pak se oto-

čil a nahrbil se zády k Liefovi.

Lief začal řezat další šlahoun a občas vykoukl na paseku.

Ostatní Kameňáci čekali a tlumenými hlasy si šuškali mezi se-

bou. Pak se z lesíka na druhém konci paseky ozval podezřelý zvuk.

Všichni se prudce otočili tím směrem a dva, kteří vyrazili na prů-

zkum, rychle zmizeli v podrostu.

Lief zase nechal pár vláken druhého šlahounu spojených, aby

pouta nespadla, a začal s třetím. Tentokrát to kozorožec ucítil a zana-

říkal.

„Tiše!“ zašeptal Lief, zatímco zoufale řezal. „Osvobodím tě!“

Uslyšel sbor chraplavých výkřiků a znovu vykoukl mezi větve-

mi keře. Všichni Kameňáci se přesunuli na druhý konec mýtiny a

začali volat ztracené společníky. Když nepřicházela žádná odpověď,

vyrazili mezi stromy další dva.

Jasmína s Bardou si vedou dobře, napadlo Liefa.

Ale na pasece stále zbývalo sedm Kameňáků — včetně vůdce

osm.

To je hodně. Příliš mnoho na přímý boj.

S novým elánem se vrátil ke své práci. Když byl třetí šlahoun

skoro přeříznutý, ještě jednou nakoukl křovím ven.

Vedoucí Kameňák se vracel a něco svíral v ruce.

„Už jsem skoro přeřízl šlahouny,“ zašeptal Lief kozorožci. „Ani

se nehni, nebo je přetrhneš a upozorníš Kameňáky. Ale až ti dám

znamení, vyskoč a utíkej!“

„Nemůžu utíkat!“ zanaříkal vězeň. „Ukousli mi prst! Bolí to!“

„Bude to bolet daleko víc, jestli tu zůstaneš,“ zašeptal zlostně

Lief. „A mluv potichu!“

Hlavní Kameňák dorazil ke stromu a zastavil se s úšklebkem

nad zbabělým vězněm.

„Jeden z našich návštěvníků nám tu nechal tuhle cetku,“ řekl se

zlomyslným posměchem a ukázal mu malou dřevěnou krabičku, bo-

hatě vyřezávanou a pomalovanou složitými červenými a zlatými vzo-

ry. „Jediné, co musíš udělat, je otevřít ji. Poníženě přiznáváme, že

— 47 —

Kameňáci tu fintu dosud neodhalili. Ale jsem si jistý, že citlivá, chyt-

rá bytost jako ty to hravě dokáže.“

Naklonil se a hodil krabičku kozorožci do klína.

„Ne!“ vykřikl kozorožec a škubl sebou prudce na stranu. Zesla-

bené šlahouny révy praskly a sesuly se zašmodrchané do hlíny.

Kameňák zařval překvapením a vztekem. Kozorožec hrábl za

křoví, ve kterém se ukrýval Lief, a polámal tak tenké větvičky.

„Zachraň mě!“ vřískal. „Zachraň mě!“

Lief se pokusil ucuknout zpátky, ale vzlykající kozorožec ho

chytil za plášť a pevně ho držel.

„Nepřítel!“ zařval Kameňák. Vrhl se ke stromu, vrčel a šmátral

ve křoví.

Lief s hrůzou ucítil, jak se mu kolem kotníku sevřely šlachovité

prsty. Trhlo to s ním zpátky takovou silou, že se nedokázal ubránit.

Během chvilky ležel omráčený na pasece, ve tváři cítil horký,

zapáchající dech Kameňáka a na hrudi obrovskou váhu jeho těla.

Paže měl přitisknuté k zemi.

Přiřítil se zbytek tlupy a teď stál v těsném kruhu kolem svého

vůdce a jeho zajatce.

Dva z nich popadli kozorožce, který zůstal nehybně viset mezi

nimi. Hlavu měl svěšenou, takže Lief uviděl v kudrnatých vlasech

malé růžky. Oči měl zavřené.

Hlavní Kameňák se sehnul níž, vlhkým černým nosem čmuchal

Liefovi kolem tváře a drobná očka mu plála hněvem.

„Tebe už jsem viděl,“ zavrčel. „Ty jsi ten, který si říká král. Ten,

který z nás už jednou udělal hlupáky! No, podruhé už z nás hlupáky

neuděláš, králi!“

Vycenil ostré žluté zuby.

Každou chvíli mě zabije, pomyslel si Lief.

Ochromenými prsty sevřel Pás kolem svých beder. Zaměřil na

něj celou svou mysl a ze všech sil přivolával sílu drahokamů.

Pomozte mi!

Kameňák uskočil, jako by ho píchli do zad. Na okamžik zíral na

Liefa, pak přimhouřil oči.

— 48 —

„Už vím, jak jsi nám minule uprchl,“ zasyčel. „Podváděl jsi!

Nosíš s sebou mocné kouzlo. Ale znovu neunikneš. Tentokrát jsi sám

a nás je dvanáct proti jednomu. Žádný talisman tě nezachrání.“

Teprve v tu chvíli si Lief znovu vzpomněl na Jasmínu s Bardou.

Jsou v pořádku? Dívají se právě teď zpoza stromů a snaží se vymys-

let způsob, jak ho zachránit?

Nemíchejte se do toho, prosil je v myšlenkách. Je jich tu stále

příliš mnoho. To já trval na tom, že sem půjdeme. Teď musím zapla-

tit svou daň. Ale dokud žijete, je tu šance, že se podaří zachránit

aspoň Kouzelný pás.

Ostatní Kameňáci se zavrtěli. „Čtyři z tlupy zaběhli do lesa a

nevrátili se,“ zavrčel jeden úzkostlivě. „Jestli je tenhle král očaro-

val…“

Jejich vůdce se zavrčením zvedl hlavu. „Jeho čáry mě nezastra-

ší,“ odsekl. „Koukejte, jak mu rozpářu hrdlo!“

Potom najednou vyplašeně vytřeštil oči. „Pozor!“ zařval. „Jsou

za vámi!“

Ale to už dvě střapaté bestie, které dosud držely kozorožce,

padly se smrtelným zraněním na kolena.

Jasmína s Bardou, kterým ze zbraní odkapávala tmavá krev,

uskočili a postavili se zbytku tlupy.

„Zabijte je!“ zaburácel vůdce Kameňáků.

Zachraň je! Pomoz mi!

Pás se zahříval Liefovi pod rukama.

V dálce se ozval divoký třesk a najednou bylo nebe nad jejich

hlavami plné ptáků, desítek tisíc ptáků. Po kopcích se rozléhaly je-

jich poplašné výkřiky a zvuk horečného mávání křídel.

Ostatní Kameňáci zakvíleli a skryli si tváře, ale jejich vůdce ne-

ztrácel odvahu.

„Zemři, čaroději!“ zasyčel. Znovu vycenil špičaté zuby a ohrnul

pysky, až Lief uviděl jeho černé dásně.

Ptáci se rozprchli. Nebe potemnělo. Ozvalo se zahřmění. Něco

obrovského se snášelo dolů.

Vůdce Kameňáků pohlédl vzhůru a zavřískal.

Lief letmo zahlédl děsivé obrovské zlaté drápy a uslyšel tlukot

mocných křídel.

— 49 —

Vtom ty drápy popadly křičícího Kameňáka a odnesly ho vyso-

ko k nebi.

— 50 —

9. ZLATÉ OKO

ief se vyškrábal na nohy. Vystrašená banda Kameňáků bez

vůdce se rozutekla. Kozorožec ležel nehybně na zemi. Na

L pasece zůstali stát jen Barda s Jasmínou.

Dopotáceli se k Liefovi a na okamžik se otřeseně chytili jeden

druhého.

„Ten drak,“ zašeptala nakonec Jasmína. „Prorazil klenbu lesa a

přišel…“

„To Pás,“ řekl Lief. Skoro nepoznával svůj vlastní, přidušený

hlas. „Pás ho přivolal.“

Když mluvil, zvedl oči. Topasový drak seděl na vrcholku ved-

lejšího kopce, jako sedávají ptáci na stromě. Žral.

Lief se zachvěl.

„Myslíš, že se vrátí?“ zamumlal Barda. „Možná bychom měli –“

Na zemi se jim u nohou pohnul kozorožec a zasténal. Jasmína si

k němu klekla.

„Nemůžeme nic dělat, dokud mu neobvážu tu ránu,“ zhodnotila

situaci. „Ztratil hodně krve. Byla by škoda, kdyby zemřel, když už

jsme se skoro nechali zabít, abychom ho zachránili.“

Klidně si prohlédla zraněnou ruku. Z malíčku zbyl jen otrhaný

pahýl, který se zase hodně rozkrvácel. Vytáhla čutoru s vodou a za-

čala čistit ránu.

Liefovi se zvedl žaludek a odvrátil se.

„Je to dost podivná bytost. Co je to?“ zeptala se Jasmína tlume-

ným hlasem.

„Kozorožec,“ řekl Barda. „První, kterého vidím na vlastní oči,

ačkoli znám pocestné, kteří vyprávěli, že je viděli v malých skupin-

kách v horách na východě.“

„Takže jsou to tuláci?“ zeptala se Jasmína.

Lief zauvažoval, zda se těmihle otázkami snaží odvést myšlenky

od nechutného úkolu.

Nejspíš ne. Jasmína nikdy nebyla přecitlivělá. Spíš se snažila

nemyslet na draka, který stále hodoval na vedlejším kopci.

Odhodlaně se k ní otočil čelem. I on by raději myslel na něco ji-

ného než na toho draka.

— 51 —

„Kozorožci se teď potulují,“ řekl Barda. „Ti, co zbyli. Ale říká

se, že kdysi žili v růžovém městě jménem Kapra, nejkrásnějším měs-

tě východu. Lidé ze Smetkova tvrdí, že jejich město je postavené na

rozvalinách Kapry, ale nevím, jestli je to pravda.“

„Zajímalo by mě, proč kozorožci opustili svůj domov,“ řekla

Jasmína, zatímco roztírala mast na děsivou ránu, kterou pak rychle

začala obvazovat.

„Možná je vyhnali přisluhovači Pána stínů, jako lidi z Města

krys,“ zamumlal Lief.

„Ale proč?“ Jasmína pevně zavázala obvaz a s povzdechem

znovu poklekla.

„Kdoví?“ řekl Lief s očima upřenýma na draka. „Stejně bychom

se mohli zeptat, proč Pán stínů chtěl, aby Město krys zůstalo opuště-

né. Mohl prostě zotročit tamní lid, stejně jako kdekoli jinde.“

Barda pokrčil rameny. „V každém případě je to dávná historie.

Říká se, že Kapra byla zničena dřív, než Adin vyrobil Kouzelný pás

Deltory, a kozorožci se vždycky drželi stranou. Ví se o nich jen má-

lo.“

„Draci,“ zamumlal kozorožec. „Draci nám vzali Kapru.“

Zachvěla se mu víčka a otevřel oči. Byly tmavě, fialkově modré,

skelné leknutím a zmatkem.

„Kdysi bylo mnoho kozorožců,“ řekl zastřeně. „Kdysi jsme bý-

vali velký lid s obrovským městem. Ale draci nám záviděli. Chtěli

Kapru pro sebe, protože byla bohatá a překrásná. A tak útočili znovu

a znovu, zabíjeli a ničili, až nakonec kozorožce vyhnali a Kapra byla

v troskách…“

Hlas se mu vytratil. Zvedl ovázanou ruku a omámeně se na ni

zadíval. „Já… jsem zraněný,“ zajíkal se. „Jak jsem…?“

Pak se mu tvář proměnila, když se mu pomalu vrátila paměť.

Začal se třást.

„Přišel jsem z východních hor, abych našel pomoc u krále,“ za-

mumlal. „Pomoc pro svůj lid…“

Krej přistál s varovným zaskřehotáním Jasmíne na paži. Zvedla

hlavu.

Lief také pohlédl vzhůru a srdce se mu rozbušilo, když uviděl,

že drak už dojedl, obrátil se jejich směrem a roztahuje křídla.

— 52 —

„Bardo,“ řekl naléhavě. „Ty s Jasmínou se schovejte mezi stro-

my. Vezměte našeho přítele —“

„Jsem Rolf,“ přerušil ho kozorožec. „Rolf, nejstarší syn rodu

Schopných, následník lordstva z Kapry. Já —“

Barda ho bez okolků zvedl a začal ho táhnout z paseky, až jeho

kopyta zanechávala stopy v hlíně.

Jasmína zůstala na místě s očima upřenýma k nebi. Filli také

koukal vzhůru a ustrašeně štěbetal. Jasmína mu něco pošeptala a on

jí zalezl pod límec. Ale Krej jí zůstal sedět na paži nehybně jako so-

cha.

„Jasmíno —“ začal Lief.

Zavrtěla hlavou. „Já tě neopustím, Liefe,“ řekla. „Neplýtvej si-

lami, aby ses se mnou hádal. Dávej pozor!“

Lief znovu pohlédl vzhůru a na jeden nadějný okamžik neviděl

nic než prázdné nebe.

Přesto se drak blížil. Věděl to. Slyšel máchání jeho křídel. Viděl,

jak se kývají koruny stromů a létá z nich listí, jako by jimi lomcovala

vichřice.

Paseka potemněla, jak něco zakrylo slunce. Lief očima hledal si-

luetu, která tu někde musela být.

Pak to se záchvěvem úžasu a hrůzy uviděl.

Zlatý drak se vznášel přímo nad mýtinou, ve své úchvatné obří

hrozivosti. Zespodu měl celé břicho bledě modré, takže dokonale

splývalo s odpoledním nebem a pro pozorovatele na zemi byl drak

téměř neviditelný.

Postupně začal klesat níž a níž, líně mával křídly, hrozivé drápy

měl roztažené.

Kouzelný pás jako by pulsoval ve stejném rytmu, v jakém při-

cházely údery křídel. Lief odtrhl oči od draka a podíval se dolů. To-

pas zářil jako slunce.

Zatočila se mu hlava. Matně si uvědomil, že má zatajený dech.

Přinutil se vydechnout a nasát další vzduch.

Kolem něj vířil prach. Cítil, jak mu Jasmína sevřela paži, slyšel

ji, jak křičí přes hukot větru, ale nerozuměl, co po něm chce.

Před očima se mu mihla černá šmouha. Byl to Krej, který divoce

krákal a křídly ho tloukl do tváří. Pak se před ním objevila i Jasmína,

— 53 —

tlačila do něj a křičela. Zmateně začal couvat a doklopýtal zpátky na

okraj mýtiny.

Teprve když se ocitl přitisknutý ke stromu, k němuž byl prve

přivázaný kozorožec, uvědomil si, proč ho Jasmína táhla pryč. Zvedl

pohled právě včas, aby viděl, jak obří tvor přistál, usadil se v prachu,

zkroutil ocas kolem obrovského těla a zcela zaplnil mýtinu oslepují-

cím třpytem zlata.

Drak otočil obrovskou hlavu a zadíval se na něj zlatým okem.

Lief se cítil jako zajatec v pasti. Nedokázal odvrátit pohled.

„Nosíš Pás starých rodů,“ řekl drak. „Veliký topas pro tebe září.

Cítím, jak do mě proudí jeho síla, jako nová krev v mých žilách. Ty

jsi ten král, kterého mi přislíbili.“

Ta slova duněla Liefovi v uších, dutě a s ozvěnou, jako by vy-

cházela z hluboké studny. Viděl svůj vlastní odraz v dračím oku, jako

malou osamělou bytost tonoucí ve starověkém moři.

Nedokázal na nic myslet. Všechno, co měl v úmyslu říct, se mu

vypařilo z hlavy.

Drak zamrkal a kouzlo povolilo. Lief byl najednou zase volný,

zalapal po dechu a zavrávoral.

„Spal jsem dlouho a ve spánku jsem snil,“ řekl drak. „Měl jsem

krásné sny o dávných časech, kdy nebe bylo volné a vzduch mého

panství byl svěží. Teď jsi mě probudil — do tohohle!“

Zakmital černým vidlicovitým jazykem ven a ochutnal vzduch.

„Země není zdravá. Cítím tu zlo a jed prosakující do země z nějaké-

ho temného středu. Kdo to udělal, když jsem spal?“

„Nepřítel ze Země stínů,“ řekl Lief nakřáplé. „Nepřítel, jehož

nestvůry kdysi dávno zničily tvou rasu.“

Zlaté ploché oko si ho chladně prohlíželo. „Moje rasa nebyla

zničena,“ řekl drak. „Copak tu nejsem? Myslíš, že já jsem sen?“

Lief na něj zíral a nevěděl, co má říct.

Drak zamyšleně zvedl pařát a vytáhl si kousek kosti zaseknutý

mezi ostrými bílými zuby.

„Topas, který nosíš, mi dal nový život, ale po dlouhém spánku

mám zesláblé tělo,“ řekl. „Jeden Kameňák neuspokojil můj hlad. Ale

až se dobře najím a posbírám síly, najdu tu zlou věc, která se vrtá v

mojí zemi jako červ, a zničím ji, pokud to dokážu.“

— 54 —

Liefovi poskočilo srdce.

„Je jich víc než jedna,“ zvolal dychtivě. „Jsou tu čtyři — Nepří-

tel jim říká Čtyři sestry. A my už víme, kde se skrývá jedna z nich. Je

na východním pobřeží, v místě zvaném Dračí hnízdo.“

Drakovy oči jako by zeskelnatěly. „Východní pobřeží je území

rubínu a mě nezajímá,“ řekl.

Liefovi se vehnala krev do tváří. „Ale určitě ti záleží na celé

Deltoře!“ zvolal. „Stejně jako mně!“

Drak doširoka rozevřel hrozivé čelisti. Jasmína varovně vykřikla

a sáhla po dýce. Ale ukázalo se, že zvíře si pouze zívlo.

„Území rubínu mě nezajímá,“ zopakoval nakonec. „I kdyby se

mi chtělo na něj vstoupit, nemohl bych to udělat, protože bych tím

porušil přísahu, kterou jsem dal, než jsem usnul. A já nemohu porušit

slib, neboť jsem ho dal na svou krev a své zuby a na má dosud nena-

rozená mláďata muži jménem Dračí přítel.“

Když uslyšel Liefův užaslý výkřik, jako by se usmál. „Znáš

Dračího přítele?“ zeptal se. „Toho, kterému tvoji lidé říkali Drako-

mil?“

„No — jistě!“ koktal Lief. „Ale —“

„V té době se po našich nebích kradlo sedm zuřivých nepřátel,“

řekl drak. „Společně nás pronásledovali. Zabíjeli a zabíjeli, až se

nakonec stalo, že jsem ze svého rodu zbyl jediný. Dračí přítel mě

navštívil v mé osamělosti. Řekl mi, že všechny ostatní dračí rody

stihl stejný osud.“

„Chceš říct — že z každého ze sedmi rodů zůstal jeden jediný

drak?“ vyhrkl Lief.

Drak se neklidně pohnul. „Tak mi to říkal Dračí přítel a já mu to

věřil, protože jsem ho znal dlouho a on mi nikdy nelhal.“

Zlaté oko se mihlo Liefovým směrem. Lief polkl a přikývl.

„Dračí přítel vymyslel plán, jak nám zachránit život,“ pokračo-

val drak. „Byl moudrý a věděl, že draci mohou spát celá staletí, po-

kud musí. Řekl, že já i dalších šest bychom se měli skrýt před Nepří-

telem a nechat se přemoci spánkem, dokud nebude bezpečné se

vzbudit.“

„Ale jak — jak byste poznali, kdy je to bezpečné?“ zeptala se

Jasmína. „Co tě přimělo přestat spát věčným spánkem?“

— 55 —

Drak k ní otočil chladný pohled. Lief si všiml, že ploché zlaté

oko se zájmem spočívá na jejích rozpuštěných vlasech, a přál si, aby

nepromluvila.

„Dračí přítel řekl, že jednoho dne bude každý z nás přivolán ve-

likým drahokamem našeho vlastního území,“ vysvětlil drak. „Řekl,

že volání přijde až tehdy, kdy bude nablízku následník dávného krále

Adina a bude mít na sobě Mocný pás. Protože to bude znamenat, že

Pán stínů byl poražen a jeho nestvůry už neplachtí po našich nebích.“

„Takže vás sedm spalo,“ zašeptal Lief. „A — každý z vás přísa-

hal, že nevyužije spánku toho druhého, aby vpadl na cizí území.“

„Tak je to,“ řekl drak. „A já svůj slib neporuším. Pokud chcete

porazit zlo v Dračím hnízdě, musíte probudit rubínového draka.“

„Ale co když rubínového draka nenajdeme?“ zeptal se zoufale

Lief. „Co když nám nebude chtít pomoci? Nebo bude mrtvý? Přijdeš

pak za mnou?“

Drak zavřel oči. Po dlouhé chvíli je znovu otevřel. „Pokud ho

nenajdete nebo nebude souhlasit, přísaha Dračímu příteli trvá. A po-

kud je mrtvý… pak se uvidí.“

— 56 —

10. ZMĚNA PLÁNU

ž se stmívalo, když Lief, Jasmína a Barda společně donesli

kozorožce Rolfa z předhůří Osminských vrchů zpátky do

U tábora.

Dávno už byli na rovině, ale stále se vzduchem rozléhalo vytí

Kameňáků stíhaných vyhladovělým drakem. Společníky nepřekvapi-

lo, že koně jsou neklidní, strážní se krčí kolem velikého ohně a v

rukou mají nachystané zbraně a pochodně.

Z úkrytu stromů u paseky zahlédl Rolf draka. Od toho okamžiku

se stáhl do vyděšeného mlčení. Bolest zraněné ruky a děsivé výkřiky,

které se jim rozléhaly v uších, když sestupovali z kopců, to ještě

zhoršovaly.

Teď měl skelné oči, bez ustání se třásl a nohy jako by ho ani ne-

unesly. Vůbec nevěnoval pozornost zvědavým pohledům strážných,

když mu pomáhali do tábora.

„Položte ho k ohni,“ řekla Jasmína potichu. „Uvařím mu nápoj,

který mu zmírní bolest.“

„A pokud ho i uspí, tím líp,“ zabručel Barda. „Nechci, aby před

chlapy blábolil o dracích. Už tak jsou dost nervózní.“

Strážní, které ohromně uklidnilo, že mají zase velitele a krále

zpátky v bezpečí, a kteří se spokojili s Bardovým mumláním o vlcích

v kopcích, se dali do přípravy jídla.

Kozorožec vypil půl hrnku bylinkového čaje, který mu Jasmína

přidržela u rtů, a usnul vyčerpáním. Nakonec ustaly i zvuky z Vrchů.

„Náš šupinatý přítel zřejmě usoudil, že za jeden den se už najedl

dost,“ řekl Barda, když se se společníky znaveně usadil u ohně.

„Je jen příliš tma, aby viděl svou kořist,“ poopravila ho Jasmína.

„Nepřipadalo mi, že by ta potvora měla mít někdy dost.“

„Takže co se stane, až sežere všechny Kameňáky ve Vrších?“

zavrčel Barda.

Lief ucítil mrazení, ale odhodlaně potřásl hlavou. „Je tam spous-

ta Kameňáků,“ řekl. „Nesmírně se rozmnožili, zatímco drak spal.“

„Možná. Ale jak víš, že si občas rád neobmění jídelníček?“ na-

mítla Jasmína. „Pamatuj na příběh o Kapře. A vůbec se mi nelíbilo,

— 57 —

jak se na mě na pasece díval. Kdybys tam nebyl ty s Pásem, určitě by

se mnou byl hotový raz dva.“

„Myslím, že chtěl jen tvoje vlasy, aby si jimi vystlal hnízdo,“

zamumlal Lief. „Takový divný příběh, co nám vyprávěl. Stále tomu

nemůžu uvěřit.“

„Byl bych rád, kdybychom měli aspoň šanci to zkusit,“ řekl

věcně Barda. „Byl jsem mezi stromy a dával pozor na roztřeseného

kozorožce, zatímco vy jste mluvili s tím zvířetem, a nic jsem nesly-

šel. Ale protože jsme tady a on je stále tam nahoře, hádal bych, že

nám odmítl pomoci.“

„Je to trochu složitější,“ řekl Lief.

Vyprávěl drakův příběh, Barda pozorně naslouchal a celou dobu

si přitom hrál s malou zamčenou krabičkou, kterou sebral, než odešli

z mýtiny.

„Takže Doran přemluvil poslední draky ke spánku,“ řekl, když

Lief skončil. „Pak asi cestou zpátky do Del zaslechl první zvěsti o

Čtyřech sestrách. Ale tou dobou už bylo příliš pozdě. Draci by se

nevzbudili, ani kvůli němu.“

Povzdechl si, převracel vyřezávanou krabičku v rukou pořád

dokola, stlačil ji tady a zas jinde a pokoušel se najít skrytý zámek,

který by ji otevřel.

„Není divu, že Doranův poslední záznam v Letopisech zněl tak

zoufale,“ řekl. „Musel mít dojem, že odstranil poslední překážky

plánu Nepřítele a vlastně mu tak nechtěně pomohl.“

Jasmína pokrčila rameny. „Jestli si to myslel, mýlil se. V kaž-

dém území zbyl jediný drak. Kdyby se do toho zkusili plést, stejně

by je zabili ptáci Ak-Baba, jednoho po druhém.“

„Leda by při sobě měli Pás,“ řekl pomalu Lief.

Vzpomněl si na slova, která četl v Letopisech Deltory — slova

načmáraná kdysi dávno v zoufalství Doranovou rukou:

Kdokoli čteš má slova, ukaž je Králi,

pokud můžeš. Král s Kouzelným pásem

je teď jedinou spásou Deltory.

— 58 —

Lief pohlédl dolů na Pás — na veliký topas zářící podivně no-

vou hloubkou a životem. Zlatý drak zmnožil jeho sílu. A topas zvět-

šil síly draka. Byl si jistý, že to bude stejné s rubínem — jestli ovšem

dokážou najít rubínového draka.

Jestli…

Zašmátral uvnitř kabátu po mapě Dračích území, kterou mu dal

Josef. Opatrně ji rozevřel a rozprostřel ji, aby do ní viděli i jeho přá-

telé.

„Plánovali jsme vrátit se odsud zpátky na jih a pak cestovat po

pobřeží na východ do Dračího hnízda,“ řekl a rychle obkreslil trasu

prstem. „Ale pokud pojedeme touhle cestou, nevkročíme na území

rubínu, dokud nebudeme skoro u cíle.“

„A to vadí?“ zeptala se Jasmína.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Lief. „Nevíme, kde rubínový drak

spí, ale určitě čím menší část jeho území přejdeme, tím menší máme

naději, že na něj narazíme.“

Barda pomalu přikývl. „Takže ty myslíš, že bychom se měli vy-

dat na severovýchod,“ řekl. „Tak se dostaneme na území rubínu

téměř okamžitě. Ale je to delší cesta. Leda bys chtěl vést tenhle náš

průvod přes Lesy hrůzovlády — což by bylo naprosté šílenství!“

„Lesy nejsou tak zlé, když se držíš u stromů a máš se na pozo-

ru,“ prohlásila nebojácně Jasmína.

„S tebou jako průvodcem, Jasmíno, bychom to my tři mohli

zkusit,“ souhlasil Lief. „Ale Barda má pravdu. Naše současná výpra-

va je příliš veliká, než abychom riskovali takovou nebezpečnou

zkratku.“

Když odložil mapu a protáhl se, najednou si uvědomil, jak je

unavený. „Ted bychom se raději měli najíst a trochu se vyspat,“ na-

vrhl. „Bardo, řekl bys Bridovi, že vyrážíme za úsvitu?“

„Raději chvíli před úsvitem,“ řekl Barda, který vzdal své úsilí

otevřít zamčenou krabičku a rozmrzele ji strčil do kapsy. „Ať říká

cokoli, Liefe, chci být dostatečně daleko odtud, až se ten drak zase

vydá na lov.“

* * *

— 59 —

Další dva dny byly dlouhé a plné úzkosti. Bezmocnost kozorož-

ce Rolfa, který se kymácel na náhradním koni připojeném za Bardou,

hodně zpomalila jejich tempo. Navíc jakmile se dostali dál od Os-

minských vrchů, začali narážet na farmy a vesnice.

Když lidé uviděli blížící se šňůru jezdců, vybíhali ven, aby je

uvítali, radovali se z nečekané návštěvy krále, byli vzrušeni pohle-

dem na skutečné hrdiny, Jasmínu s Bardou, ohromeni strážnými a

užaslí nad kozorožcem.

Lidé vypadali vyčerpaně a ztrhaně. Museli tvrdě pracovat na

vyprahlých polích, a navíc se snažili opravovat domy zničené v do-

bách Pána stínů. Mnozí byli vězněni v Zemi stínů a teprve nedávno

se vrátili domů.

Bylo nemožné je zklamat. Nemožné odmítnout jejich prosby,

aby se na chvíli zdrželi a nechali se pohostit jídlem a pitím, které

mohou nabídnout, jak už to na venkově chodí.

Ale i když mu srdce krvácelo pro zbídačený lid, trápily Liefa

hodiny a hodiny, které strávili prohlížením práce venkovanů a deba-

tami nad špatnou úrodou a vychrtlými stády.

Nejhorší bylo, že si palčivě uvědomoval — když se svou výpra-

vou jedli šlachovité kuře, ubohá scvrklá jablka a tvrdý chléb, které

před ně postavili —, že jídlo se skutečně nedá ničím nahradit.

Když jim konečně dovolili odjet, každý člen výpravy vždy ne-

chal na rozloučenou jídlo ze svých vlastních zásob, ale Lief věděl, že

to nemůže stačit na hostinu, které se jim dostalo. Věděl, že vesničané

budou mít kvůli královské návštěvě ještě větší hlad než předtím.

„Kdybychom tak s sebou neměli strážné,“ zamumlal, když třetí

den odjížděli obklopeni dalším jásajícím davem. „Kvůli nim je naše

skupina tak veliká, že se nikam nemůžeme dostat nepozorovaně.“

„Jsou náš oficiální doprovod,“ řekl Barda, který se otočil v

sedle, aby zamával na dvojici vyzáblých zrzavých dětí, které za nimi

utíkaly a snažily se udržet tempo s koňmi. „Nemůžeme je poslat do-

mů, aniž by v Del nevzrostlo podezření, že účelem téhle cesty není

to, co tvrdíme. Začnou se šířit fámy. Lidé budou panikařit. A to je

přesně to, co nechceme.“

Pohlédl do Liefovy zachmuřené tváře. „Nezoufej,“ uklidňoval

ho. „Podle mých propočtů už bychom měli vstoupit na území rubínu.

— 60 —

Nespouštěj oči z Pásu. Nemůžeme riskovat, že rubínového draka

mineme.“

Lief přikývl a vypjal hruď. Styděl se za svou sklíčenost. Letmo

pohlédl dolů na Pás. Topas stále zářil, ale rubín byl místo zářivě čer-

vené, jak by měl být, tmavě růžový.

Nebezpečí. Nebezpečí je tady nebo poblíž.

Ostražitě se rozhlédl ze strany na stranu a pak se ohlédl za sebe,

ale nic neviděl. Silnice byla liduprázdná. Dokonce i ta zrzavá dvojča-

ta zmizela. Usoudil, že je ta honička unavila, a tak utíkala zpátky do

vesnice.

„Nedaleko odtud je křižovatka,“ zvolala Jasmína, postavila se ve

třmenech a zastínila si oči. „A je tam ukazatel.“

Zanedlouho dorazili ke směrovce. Byla ošoupaná a vybledlá a

trochu nahnutá dopředu, jako by byla za dlouhá léta služby vyčerpa-

ná.

„No, výborně, Ryngl!“ zvolal Barda spokojeně. „To je na naší

cestě. Myslel jsem si, že bude vyznačená. Je to docela velké město,

nebo aspoň bývalo.“

„Další město! Tímhle tempem nikdy nedorazíme k Dračímu

hnízdu,“ zabručela Jasmína, když nasměrovali koně doprava a trmá-

celi se dál. „Samozřejmě, všechny tyhle zastávky by nevadily, kdy-

bychom aspoň mohli jet rychleji, když už jsme opravdu na silnici.“

Lief se letmo ohlédl na Rolfa, který se bezvládně hrbil v sedle.

„Vím, že Rolf nás bohužel zpomaluje, ale nemůžeme ho nechat na

krku zdejším farmářům,“ řekl potichu. „Nemají dost jídla ani pro

sebe! A on je stále ještě příliš slabý, než abychom ho opustili.“

— 61 —

„Mohl by být silný, kdyby chtěl!“ odsekla Jasmína, která se ne-

obtěžovala ztišit hlas. „Jí a spí dost a rána se mu hojí. Všechny své

síly věnuje tomu, aby se litoval.“

„Ztratil nervy,“ zastal se ho Barda. „Viděl jsem to u vojáků, kte-

ří hodně trpěli v bitvě. Pohled na draka byl na něj příliš.“

„Všechno je pro něj příliš!“ odpověděla zostra Jasmína. „Pochy-

buju, že měl co ztratit.“

„Nehádejte se,“ zažadonil Lief, protože cítil, že teď každou

chvíli ujedou nervy i jemu. „V tuhle chvíli nemáme na vybranou:

musíme pokračovat takhle dál. Zkusme to brát z té lepší stránky a

doufejme, že se stane něco, co to změní.“

Brzy se něco stalo. Ale nic takového, co by čekali.

— 62 —

11. PRVNÍ PROBLÉMY

ilnice se brzy zúžila do hrbolaté, klikaté cesty. Po víc než ho-

dině jízdy stále nebylo ani stopy po Rynglu nebo jeho přileh-

S lých farmách.

Terén nalevo od cesty začal strmě klesat. Nakonec cestovatelé

museli jet v řadě za sebou, s prudkým kamenitým kopcem nad hla-

vou po jedné straně a rozeklanou propastí na té druhé.

Lief přitáhl Zlatce uzdu a zastavil. „Myslím, že si někdo musel

pohrát se směrovkou na rozcestí,“ zavolal a díval se dolů z hrů-

zostrašného svahu po levici. „Tohle určitě není cesta do Rynglu.“

„Souhlasím,“ zaburácel mu za zády Barda. „Obávám se, že nás

navedli ke Strži u Zadního lesa. Sloupek směrovky byl silně nahnutý.

Nepochybně se vyviklal, když s ním otáčeli.“

„Ale kdo by udělal něco takového?“ vykřikla podrážděně

Jasmína.

Barda pokrčil rameny. „Nějaký nevychovanec se zakrnělým

mozkem, kterému připadalo zábavné, že svede poutníky na nespráv-

nou cestu.“

Ale Lief si nebyl jistý, že je to takhle prosté. Rubín a elbait v

Kouzelném pásu byly vybledlé jako říční kameny. Svrběla ho kůže z

pocitu nebezpečí, z pocitu, že někdo nebo něco jim nepřeje.

Z náhlého popudu spustil ruku a přitiskl prsty na rubín. Zavřel

oči a vší silou pomyslel na rubínového draka.

„Ať spíš kdekoli, draku, vzbuď se!“ zašeptal. „Povolávám tě!

Kouzelný pás Deltory tě volá!“

Otevřel oči. Nic se nezměnilo. Na skalnatém kopci se nic nepo-

hnulo, ani v propasti. Nebe bylo bez mráčku a prázdné.

„Vrátíme se,“ zabručel. Netrpělivě se pokusil otočit Zlatku na

místě, ale kůň se vzepjal a vyděšeně si odfrkl, když se mu půda na

okraji úzké cesty začala drolit pod kopyty.

Jasmína, Barda, Rolf a strážní vykřikli všichni najednou. Hlína a

kamení se sesypalo do hlubin pod nimi.

Lief se pevně držel, otočil Zlatku hlavou zpátky dopředu a po-

háněl ji, dokud nenašla pevnou půdu pod nohama a nakonec nestála

roztřesená, ale v bezpečí na pevné cestě.

— 63 —

Udělalo se mu nevolno úlevou, poplácal ji, potichu k ní mluvil a

proklínal svou vlastní pošetilost.

„Není bezpečné otáčet koně zrovna tady,“ řekl Barda celkem

zbytečně. Lief se otočil v sedle a pohlédl na něj. Velikán měl tvář

orosenou potem.

Na Jasmínin povel se Krej vznesl. Vyletěl do výšky, udělal jim

veliký kruh nad hlavou a za pár okamžiků byl zpátky a pronikavě

krákal.

„Krej říká, že před námi je most přes Strž,“ řekla Jasmína a ne-

všímala si užaslých pohledů strážných.

Zbloudilá skupina znovu vyrazila. Opravdu, hned za další zatáč-

kou, kde se průrva trochu zužovala, se přes ohavnou strž klenul roz-

viklaný dřevěný most. Vedle něj stála nahrubo namalovaná cedule.

Společníci si mlčky přečetli nápis a pak se podívali jeden na

druhého. Barda povytáhl obočí. Lief s Jasmínou přikývli.

— 64 —

„Tak takhle je to,“ řekl Barda zamračeně.

Lief skousl ret. „Ano,“ přitakal. „Už nějakou dobu jsem se toho

bál. Tohle je důkaz.“

Tou dobou strážní v čele oddílu uviděli ceduli a obávaná slova

„Lesy hrůzovlády“ putovala šeptem do zadních řad. Rolf jako by se v

sedle scvrkl a bázlivě vytřeštil oči.

„Budeme muset převést koně na druhou stranu, pane,“ zavolal

Brid na Bardu. „Bude potřeba je nějak uchlácholit. Mám říct mužům,

aby sesedli?“

„Ne,“ zařval Barda, aniž by se otočil. „Nemyslím, že budeme

přecházet tenhle most. Myslím, že půjdeme dál.“

Brid strnule seděl s očima upřenýma před sebe. Očividně byl

vystrašený, ale byl příliš dobře vycvičený, než aby zpochybňoval

velitelův příkaz.

Rolf ale vydal vysoký, přidušený výkřik. „Nemůžeme jet dál!“

zakvílel. „Nemůžeš nás odvést do Lesů hrůzovlády na jistou smrt!“

Barda se zhoupl z koně na zem. Přešel k ceduli a zamyšleně po

ní přejel prsty.

Zatímco ho jeho muži napjatě pozorovali, vytáhl z opasku velký

lovecký nůž. Pak začal jemně, ale systematicky oškrabovat povrch

cedule.

Kudrlinky lesklé bílé barvy postupně odpadávaly na zem. A

když se postavil stranou, strážní zalapali po dechu.

— 65 —

„Tak,“ řekl Barda a otřel si nůž o kamaše, aby odstranil kousíč-

ky barvy přilepené na ostří. „Je to tak, jak jsme si mysleli. Někomu

asi nestačilo, že nás zavedl na scestí, ale taky přemaloval ceduli u

mostu, aby se pokusil skoncovat s námi nadobro. Ještě štěstí, že to

udělal teprve nedávno a tak nemotorně, že jsme to okamžitě pro-

koukli. Jinak…“

Zamračeně zasunul nůž do pouzdra a zvedl velký kámen. Hodil

ho na prvních pár prkýnek mostu. Most zaskřípal, ale držel pohro-

madě.

Barda zvedl další kámen. Tentokrát ho hodil dál, aby dopadl ně-

kam doprostřed mostu.

Okamžitě se několik shnilých prken prolomilo, most sebou trhl,

prověsil se a kámen se zřítil hluboko do strže, kde se roztříštil na

kousky.

— 66 —

Ozvaly se přidušené výkřiky, když si všichni přítomní představi-

li, co by se stalo, kdyby je Lief, Barda a Jasmína vedli přes most.

Nikdo ani nehlesl, když Barda znovu nasedl na koně.

Výprava se trmácela dál, tentokrát se společníky v čele. Rolf a

strážní se často ohlíželi na rozpadlý most, dokud nezmizel z dohledu.

Ale Lief, Barda a Jasmína se vůbec neotáčeli. Potichu spolu mluvili.

Kdyby někoho zajímal jejich rozhovor, jeho zvědavost by muse-

la zůstat neuspokojena. Barda nechal uzdu Rolfova koně natáhnout

co nejdál, takže vytvořil dost velkou mezeru mezi nimi třemi a ostat-

ními, aby nikdo neslyšel, o čem se baví.

Postupně se strž zužovala a nakonec, jak cedule slibovala, vý-

prava dorazila k dalšímu mostu.

Tady cesta končila a nedaleko před nimi Strž mizela v hrozivé

mase stromů. Všichni usoudili, že tohle je Zadní les, poslední ze tří

Lesů hrůzovlády.

Na druhé straně mostu se do dálky klikatila úzká silnice. Samot-

ný most vypadal masivně a skoro jako nový. Vedle něj se hrdě tyčil

kámen s vyrytým nápisem.

„Tak, pozorně poslouchejte,“ řekl Barda a zvýšil hlas, aby ho

všichni slyšeli. „Už dvakrát byly vývěsky na naší cestě pozměněné.

— 67 —

Myslíme si, že to byly záměrné pokusy nám uškodit. Rozhodli jsme

se proto, že naše výprava by se měla rozdělit, kvůli bezpečí nás

všech.“

Rolf vydal tichý nesouhlasný zvuk, ale pak si přitiskl ruku na

ústa. Strážní jen mlčky zírali.

„Pod Bridovým velením půjdete na předměstí Rynglu,“ pokra-

čoval Barda. „Utáboříte se tam na noc a nijak přitom nebudete obtě-

žovat místní obyvatele. Potom budete pokračovat do Smetkova. Je to

jasné?“

Brid si odkašlal. „A co vy, pane?“ zeptal se. „Vy, paní Jasmína a

král?“

„My také půjdeme do Smetkova,“ řekl Barda klidně. „Ale pů-

jdeme pěšky a jinou cestou.“

Všichni muži obrátili pohledy k lesu před sebou. Tváře se jim

naplnily hrůzou. Rolf se chytil za srdce a začal bědovat.

„Ale co já?“ naříkal. „Co já?“

„Ty půjdeš se strážemi,“ řekl honem Lief, když slyšel, jak se

Jasmína nadechla k ostré odpovědi. „Budeš naprosto v bezpečí, Rol-

fe, slibuji. Není to tak, Bride?“

Brid přikývl se strnulou tváří.

„Teď už bychom neměli plýtvat časem.“ Barda poklepal Brida

po rameni. „Opatrujte se,“ řekl.

„I vy, pane,“ zamumlal Brid. Sval vysoko na tváři mu zacukal,

ale semkl rty a nic víc neřekl. Otočil se ke svým mužům a začal vy-

dávat rozkazy.

Během chvilky strážní vyrazili přes most. Brid, který vedl Rol-

fova koně, byl v čele. Zlatka, Bela a Šíp, přivázaní za sebou, uzavíra-

li kolonu.

Lief si povzdechl úlevou, když celá výprava bezpečně dorazila

na druhou stranu. Viděl muže, jak se otáčejí a mávají na rozlouče-

nou, a také zvedl paži v odpověď.

„Doufám, že děláme dobře,“ zabručel Barda. „Brid si zřejmě

myslí, že jsme se zbláznili.“

Jasmína si odfrkla. „Brid pokládá za šílené všecko, co se nezdá

normální,“ řekla. „Je tak hloupý!“

— 68 —

„Brid přežil deset let jako otrok v Zemi stínů,“ poznamenal Bar-

da potichu. „Nepochybně je proto tak uzavřený do sebe.“

Jasmína skousla ret. „Nechtěla jsem ho urazit,“ omluvila se.

„Ale neměl by ses nechat vyvést z míry jeho nesouhlasem, Bardo.

Tohle je naše největší šance setřást nepřítele a dostat se do Smetkova

bez nekonečných zpoždění.“

Vzdychla si. „Škoda, že jsme se museli vzdát koní, ale neměli

jsme na výběr. Koně nemůžou spát na stromě jako my.“

Filli souhlasně zašvitořil, potěšený, že se zbavil těch obrovských

zvířat, která jím tak nepříjemně otřásala.

Barda zasténal. Představa spánku ve vidlici mezi větvemi se mu

vůbec nezamlouvala.

Lief mlčel. Zaskočilo ho, když zjistil, že se navzdory všemu cítí

neobyčejně šťastný.

Jsem takový blázen, za jakého mě Brid má? zauvažoval. Není tu

nic, kvůli čemu bych měl být šťastný!

Ale on byl šťastný. Ano, znepokojovalo ho to, co se stalo. Ano,

věděl, že je čeká nebezpečí. Ovšem pokud šlo o současnou situaci —

bylo mu skoro do zpěvu, když stál s Jasmínou a Bardou a sledoval

stráže, jak odcházejí.

Sledoval stráže, jak odcházejí…

A v tom, napadlo ho najednou, musí být odpověď.

Strážní se k němu vždycky chovali uctivě. Pohlíželi na něj s re-

spektem. Ale to ho netěšilo. Místo toho se s nimi cítil jako podvod-

ník. Děsivě si uvědomoval, jak mladý je ve srovnání s nimi. A měl

dojem, že se neustále musí chovat jako král, aby je nepohoršil nebo

nezklamal.

Zato teď, jen ve společnosti Jasmíny a Bardy, mohl být sám se-

bou. Byl volný.

Jako by mu krev šuměla v žilách. Jako by vzduch byl najednou

sladší a barvy světa jasnější než předtím.

„Pospěšte!“ vykřikl. A rozběhl se k Lesu.

— 69 —

12. ZADNÍ LES

o několika hodinách chůze se Liefovo překypující štěstí zklid-

nilo do pocitu tiché spokojenosti. Pokroucené, plevelem přidu-

P šené stromy okraje Lesa měli daleko za sebou. Zadní les byl

teď překrásné místo plné ptačího zpěvu. Po měkké zemi byly rozese-

té zlaté kaluže slunečního světla a u kořenů mohutných stromů vy-

růstalo v trsech kapradí.

Přesto všichni společníci věděli, že špatná pověst Lesů hrůzo-

vlády je zasloužená. Věděli také, že uprostřed největší krásy může

číhat cosi zlého. A tak kráčeli mlčky, jeden za druhým, a ostražitě

sledovali známky nebezpečí.

Těsně před západem slunce jim Jasmína vybrala strom a všichni

tři vylezli vysoko do větví, kde se mohli najíst a vyspat aspoň trochu

chráněni.

Nebyla to klidná noc. Střídavě podřimovali, zatímco se pod nimi

nenápadně plížila a plazila tajuplná stvoření. V té nejčernější noci,

když zašel měsíc, se ozval sbor vzdáleného vytí a křiku. Trvalo to jen

pár minut, ale potom, co utichl, společníci už neusnuli.

S povděkem uvítali svítání, ale přinutili se počkat, až na lesní

půdu dopadnou první sluneční paprsky, než si troufli slézt ze svého

úkrytu a pokračovat dál.

Jako kdysi, i tentokrát je vedla Jasmína, kličkovala skoro

neslyšně mezi kmeny a letmo se dotkla konečky prstů každého stro-

mu, který míjela. Krej poletoval před ní jako černý stín na zelenozla-

tém pozadí.

Po nějaké době Jasmína zrychlila tempo. Lief s Bardou, kteří

měli svaly ztuhlé a rozbolavělé po noci na stromě, měli potíže, aby se

jim neztratila z dohledu.

„Jasmíno, zpomal!“ zavolal Lief polohlasem. Ale Jasmína se jen

zamračeně otočila s prstem přitisknutým na rtech, netrpělivě na ně

kývla a znovu vyrazila, ještě rychleji než předtím.

Nakonec Lief rozpoznal, že s ptačím zpěvem se začal mísit ně-

jaký nový zvuk. Byl to zvuk zurčící vody — někde blízko musí téct

potok.

— 70 —

Díky tomu si uvědomil, jakou má žízeň, ale neopovážil se zasta-

vit a napít se z čutory Jasmína teď skoro běžela a jediné, co mohl

dělat, bylo následovat ji.

Klokotavý, bublavý zvuk sílil a nakonec Jasmína zastavila.

Lief viděl, že dorazila k potoku, který tak dlouho pouze slyšeli.

Široký a mělký potok vedl přímo přes jejich cestu a po průzračné

vodě, která vířila po oblázkovém dně, tancovaly sluneční paprsky.

Na druhém břehu potoka nebyly stromy, jen spousta obrovského

kapradí, které se tyčilo jako nadýchaný zátaras a zcela zakrývalo

cokoli, co bylo za ním.

Krej se snesl na břeh potoka. Jasmína počkala, až se napije. Te-

prve když skončil a vyletěl nahoru, aby se usadil na větvi vysoko nad

její hlavou, klekla si, aby se sama osvěžila.

Filli jí slezl z ramene a také začal pít. Pilně nabíral vodu dro-

boučkým růžovým jazýčkem, ale celou dobu, těkal tmavýma očkama

ze strany na stranu, aby ho něco nepřekvapilo.

„Musela jsi utíkat tak rychle?“ zabručel Barda, když s Liefem

konečně dorazili k potoku a dřepli si vedle Jasmíny, aby uhasili sil-

nou žízeň.

„Stromy říkají, že nás někdo pronásleduje,“ oznámila jim

Jasmína úsečně. „Někdo nás stopuje od úsvitu, od Strže u Zadního

lesa.“

Jak mluvila, zvedla oči ke Krejovi, který držel hlídku. Byl tak

nehybný, že vypadal jako součást stromu. Jenom jeho žluté oko se

pohybovalo, divoké a zářivé.

Lief zvedl dlaň plnou vody ke rtům. Měl pocit, jako by mu le-

dová tekutina stékala po zádech.

Pohlédl dolů na Pás. Topas stále jasně zářil, ale rubín znovu

zbledl.

„Kdo?“ zamumlal.

Jasmína si zvedla Filliho na rameno, otřela si ústa hřbetem ruky

a postavila se.

„Předpokládám, že ten samý nepřítel, který se snažil, abychom

se zřítili do Strže u Zadního lesa,“ řekla. „Všechny stromy mi říkají,

že je vysoký a nelítostný a pohybuje se mnohem rychleji než my.

Když jsme se pohybovali nad zemí, dělal totéž i on. Přehupoval se ze

— 71 —

stromu na strom. Kde jdeme pěšky, utíká sehnutý a čmuchá při zemi

jako zvíře.“

Ta zpráva je znepokojila.

„Jak blízko je teď?“ zeptal se Barda. Kdysi se tento obr posmí-

val myšlence, že by drobná Jasmína mohla rozumět řeči stromů, ale

ty dny byly dávno pryč.

„Už skoro dorazil k místu, kde jsme strávili noc,“ řekla Jasmína.

„Musíme ho setřást. Proto jsem tak spěchala k potoku. Když půjde-

me vodou, nedokáže vyčmuchat naše stopy. Nebude vědět, jestli

jsme šli doleva, nebo doprava, a tak mu můžeme utéct.“

„Proč bychom se měli snažit utéct?“ zavrčel Barda. „Proč se mu

nepostavíme? Rád bych mu řádně poděkoval za všechno, co pro nás

udělal.“ Zamračeně se dotkl meče.

„Šli jsme tudy, abychom ušetřili čas, Bardo,“ podotkla chladně

Jasmína. „Okraj lesa už nemůže být daleko. Chceme snad plýtvat

energií na boj s tvorem, který vůči nám cítí zášť? Nebo chceme pl-

nou rychlostí uhánět k Dračímu hnízdu?“

„Chceme dorazit k Dračímu hnízdu,“ řekl Lief neochotně.

„Pojďme potokem, jak navrhuje Jasmína.“

Měl na věc stejný názor jako Barda, ale věděl, že Jasmínin plán

je rozumnější. Pro Jasmínu je nejdůležitější jejich úkol. Hrdost, po-

msta, zvědavost… pro ni takové věci nebyly důležité a mohly po-

čkat.

A ony mohou počkat — samozřejmě že ano, říkal si Lief. Ale

skrytě soucítil s Bardou, který jen rozmrzele reptal.

Jasmína vkročila do potoka a brodila se směrem doprava. Často

se rukama dotýkala fialek a nechávala své vlasy zamotávat do kapra-

dí, které viselo nad vodu. Pak se otočila, zastrčila si vlasy pod límec,

přikrčila se nad vodou a opatrně lezla zpátky, aby se ničeho nedotkla.

„To by ho mělo snadno svést z cesty,“ zazubila se. „Teď pojďte

za mnou. Držte se uprostřed potoka a zůstávejte přikrčení, aby se

vám kapradí neotíralo o záda.“

Vyrazila doleva a držela se vlastní rady. Lief s Bardou se plouži-

li za ní.

— 72 —

Připadalo jim, že se studenou vodou brodí nekonečně dlouho.

Lief měl prokřehlé prsty a drkotal zuby, když Jasmína konečně zave-

lela zastavit.

„Myslím, že jsme šli dost daleko,“ zašeptala a postavila se. „A

podívejte se na tohle!“

Ukázala na břeh vedle sebe. Tam Lief ke svému úžasu uviděl

cestu z velikých oblých kamenů, která se vinula mezi kapradím.

„To musí být dno jiného potoka, který se kdysi vléval do toho-

hle,“ řekla Jasmína. „Pokud budeme mít štěstí, aspoň nás vyvede

kapradím — a možná jsme už našli cestu ven na okraj lesa.“

„Cokoli, jen abychom už nemuseli klečet a dostali se z téhle

prokleté vody!“ zabručel Barda a s námahou se postavil.

Roztřesení společníci se vybrodili z potoka a vydali se po ces-

tičce obrostlé mechem.

Brzy jim to připadalo, jako by se pohybovali měkkým zeleným

tunelem. Obrovské klenuté listy se jim spojovaly nad hlavou, takže

neviděli nebe.

Vzduch byl cítit vlhkou zeminou a tlejícím listím. Nezavál tu

větřík a nezpívali ptáci. Šli mlčky s rukou nachystanou na rukojetích

svých zbraní a sotva dýchali.

Lief pohlédl dolů. Nemohl se zbavit pocitu, že na téhle cestě je

něco hrozně divného.

Snažil se přesvědčit sám sebe, že Jasmína má pravdu a že je to

staré koryto potoka. Přesto kameny byly tak veliké a tak pravidelně

rozložené — skoro jako by je někdo posbíral a jeden po druhém po-

ložil na cestu.

Ale kdo by dělal něco takového? A proč, v téhle divočině?

„Och!“

Lief prudce zvedl hlavu, když Jasmína zalapala po dechu, a měl

meč v ruce dřív, než si uvědomil, že nejsou v nebezpečí.

Stála bez hnutí, držela nadýchanou oponu kapradí odhrnutou a

užasle zírala na něco před sebou.

„Podívejte!“ zašeptala.

Lief s Bardou se tlačili za ní a vykoukli jí přes rameno… na ně-

co, co bylo jako obrázek z pohádkové knížky.

— 73 —

Za kapradím, v širokém jezírku nehybné mělké vody, rostl ne-

spočet malých stromků obsypaných zlatými plody. V zrcadlovité

hladině vody se dokonale odrážely ladné kmeny a široké zelené listy

a jejich ovoce zářilo jako maličká vznášející se slunce.

Jasmína se pohnula kupředu.

„Počkej, Jasmíno!“ zavolal naléhavě Barda. „Počkej! Neví-

me…“

Ale Jasmína už vstoupila do vody. Sahala jí sotva po kotníky.

Otočila hlavu a usmála se.

„Je to teplé,“ řekla. „Och, a podívejte na to ovoce! Cítíte ho?“

Lief opravdu cítil vůni ovoce. Byla to božská, pronikavá, sladká

vůně. Začaly se mu sbíhat sliny.

Krej slétl z Jasmínina ramene a usadil se na silné větvi nejbližší-

ho stromu. Nenasytně zabořil zobák do jednoho ze zlatých plodů.

Šťáva kápla do vody a vytvořila kolem sebe kruhovité vlnky. Lahod-

ná vůně zesílila.

Filli začal fňukat a štěbetat. Jasmína se přebrodila ke stromu a

nechala malé zvířátko vyskočit vedle Kreje.

Zlaté plody byly veliké jako sám Filli, ale to ho neodradilo. Se-

vřel jeden tlapičkami a začal z něj dychtivě uždibovat.

To už bylo na Liefa příliš. Vkročil do vody a vyrazil k Jasmíně.

„Říkají stromy, zda je bezpečné jíst to ovoce?“ zamumlal.

Jasmína pokrčila rameny. „Tyhle stromy se baví jen mezi sebou

a drží si svá tajemství,“ řekla. „Ale zdá se, že Filli s Krejem jsou si

jistí, že je vše v pořádku.“

Lief natáhl ruku a utrhl jeden plod. Měl tak trochu hruškovitý

tvar, ale byl mnohem větší a těžší. Místy byla zlatá slupka lehce zrů-

žovělá.

Zvedl ho k nosu a natáhl lahodnou vůni.

Pak, aniž by to vlastně zamýšlel, si kousl.

— 74 —

13. SLADKÝ I HOŘKÝ

iefovi se v ústech rozlila vynikající chuť. Sladká zlatá šťáva

mu stékala po bradě. Pak si ale najednou uvědomil, že se

L sladkou chutí se mísí něco velmi hořkého.

Rychle vyplivl do dlaně zbytek rozkousané slupky a ušklíbl se.

„Ta slupka je hořká,“ zasípal a skrčil nos. „Och! To je odporné!

Jak to můžou Filli s Krejem vydržet?“

Jasmína se zazubila a vytáhla nůž. „Nejsou tak vybíraví na jídlo

jako my,“ řekla. Jsem ráda, žes to vyzkoušel dřív než já.“

Vzala plod ze stromu a začala ho loupat. Během chvilky zaboři-

la zuby do sladké zářivě zlaté dužiny a mlaskala blahem.

Lief následoval její příklad. A za pár okamžiků i Barda odhodil

svou podezíravost a udělal totéž.

Zanedlouho se všichni mlčky zabrali do blaženého požitku neo-

byčejné hostiny. Hladina kolem jejich nohou byla poházená slupkami

ovoce a dlouhými plochými semeny, která nacházeli uprostřed plodů.

Čas ubíhal. Slunce bylo vysoko na nebi. Lief, konečně zahřátý a

najedený, si dřepl, aby ulevil příjemně unaveným nohám.

Zavřel oči a začal si v duchu představovat, jak vypráví hladově-

jícím lidem ve vesnicích o téhle bohaté zásobárně jídla, které jim

roste přímo pod nosem.

Jakmile se o tom dozví, mohou sem chodit a sbírat plody každý

rok, pomyslel si ospale. Možná by mohli dokonce zatopit jedno dvě

pole a vypěstovat si vlastní stromy ze semen. To by bylo báječné!

Tak báječné…

Uvědomil si, že Krej začal krákat a Filli pronikavě štěbetá.

Rozmrzele zkrabatil čelo. Proč ho vyrušují svým křikem?

Otevřel oči a teprve v tu chvíli si trochu překvapeně uvědomil,

že už nedřepí, ale leží na zádech ve vodě.

Zvláštní, pomyslel si. Ale usmál se a nesnažil se pohnout. Voda

byla teplá. V měkkém bahně, na kterém ležel, bylo zabořených něko-

lik velkých kamenů, ale byly příjemně oblé a hladké.

Jako ty na cestě sem, pomyslel si zasněně a natáhl ruku blátem,

aby se kamene dotkl prsty.

— 75 —

Když pohladil jeho hřejivý a hladký povrch, napadlo ho, že ty

kameny na cestě možná byly vytažené z téhle příjemné, teplé vody.

Mohl je vytáhnout a použít někdo, kdo chtěl vyznačit cestu na tohle

místo, aby sem přicházela stvoření velká i malá, uviděla tu krásu a

ochutnala ovoce.

Někdo. Nebo něco…

Ta myšlenka vplula do zlatého závoje v Liefově mysli jako malý

černý mráček.

Chtěl ji zapudit. Byl tak ospalý, tak příjemně si tu hověl…

Ale Filli zase zavřískal. A uslyšel Krejův křik a mávání křídel.

Stálo ho to nesmírné úsilí, aby se přiměl otočit hlavu za tím

zvukem. Viděl Jasmínu s Bardou nehybně ležet nedaleko od sebe.

Vlasy jim plavaly jako řasy ve vodě. Oči měli zavřené a ve tváři se

jim zračil pokojný výraz. Hrudníky se jim mírně zvedaly a klesaly.

Hluboce spali. Ale jak je to možné? Vždyť Krej se divoce třepo-

tá Jasmíně kolem hlavy, vříská, konečky křídel se dotýká její tváře.

Snaží se ji probudit, pomyslel si Lief zasněně. Ubohý Krej.

Pak zvedl oči a uviděl, jak se k nim něco blíží mezi stromy.

Byl to obří pták, vysoký jako stromy, se sněhobílou náprsenkou,

krkem a hlavou a černými křídly.

Potichu, beze spěchu si pták vykračoval vodou na dlouhých

oranžových nohách, elegantně zvedal jednu nohu a pak druhou, takže

se zrcadlovitá hladina sotva pohnula.

Jeho strnulé skelné oči vypadaly, jako by je měl na hlavě nama-

lované. Jeho krk připomínal hladkého bílého hada a oranžový zobák

meč.

Lief se pokusil vykřiknout. Jenže jazyk měl těžký a neobratný a

hrdlo jako by měl napuchlé. Jediný zvuk, který dokázal vydat, byl

chraplavý sten.

A nemohl se hýbat. Měl pocit, jako by měl končetiny připoutané

v blátě na dně jezírka.

Pás. Diamant… pro sílu.

Na čele mu vyrazil pot, jak se snažil dotlačit levou ruku nahoru

k pasu. Posunoval prsty s trýznivou pomalostí k diamantu vedle pře-

zky, zatímco vyděšenýma očima sledoval ptáka, který už dorazil k

Jasmíně.

— 76 —

Krej vyletěl k obrovi, vřískal a kloval ho, ale ten si ho nevšímal

víc, než by si Krej všímal vrabce.

Natočil hlavu na stranu a s chladným zájmem si prohlížel bez-

mocnou dívku. Pak beze spěchu ponořil mečovitý zobák do vody a

začal si ho brousit o kámen.

Lief pocítil záchvěv úzkosti. Konečky prstů se dotkl diamantu.

Paží se mu začalo rozlévat mravenčení, které se mu šířilo po celém

těle. Jako by mu v žilách bojovala síla se slabostí.

Kámen. Hoď kámen.

Lief přinutil pomalé prsty sevřít kámen, který před chvílí hladi-

ly. Zatáhl a kámen se s čvachtavým zvukem uvolnil z bláta.

Zvedl ho nad hladinu, mokrý a od bláta. A potom uviděl, co to

je.

Byla to lidská lebka. Bláto ucpalo její rozšklebené čelisti. Z oč-

ního důlku viseli dlouzí, tencí červi, kteří se kroutili a padali zpátky

do vody.

Lief instinktivně ucukl a s cáknutím upustil tu ohavnou věc do

vody.

Teprve teď mu to všechno došlo.

Nechali se přivábit na smrtící půdu. Jako mnozí před nimi, i oni

snědli lahodné ovoce, které je uspalo.

Aby si obří pták žijící mezi stromy mohl klidnou chůzí přikrá-

čet.

Aby mohl zabíjet a hodovat, zatímco kosti kořisti nakonec kles-

nou do měkkého, teplého bahna jeho panství.

Později, mnohem později, když jsou lebky dočista okousané od

červů a vyhlazené blátivou vodou, mohou zdobit cestu. Aby byla

ještě širší a lákavější.

Pták vytáhl zobák z vody a zvedl ho nad Jasmínino tělo. Jediné

pohození hlavou dolů a mokrá nabroušená špička se zaboří Jasmíně

hluboko do srdce.

S přidušeným výkřikem se Lief nadzvedl na bok, vzal další leb-

ku a prudce jí mrštil.

Lebka se neškodně odrazila od sněhobílé hrudi obřího ptáka a

pleskla do vody. Pták se zarazil a naklonil hlavu. Skelné oko bezvý-

razně upíral na Liefa.

— 77 —

Možná uvažuje, proč se tahle kořist hýbe. Nebo si možná ne-

myslí vůbec nic.

Zatímco Lief neohrabaně šátral po další zbrani a Krej se na něj

vrhal a vřískal mu kolem hlavy, obří pták se otočil zpátky k Jasmíně

a znovu pozvedl zobák.

Vtom z větve vedle něj vystřelila šedá šmouha a zachytila se na

jeho dlouhém bílém krku.

Byl to Filli — Filli, jak ho Lief nikdy neviděl, srst naježenou,

maličké bílé zoubky vyceněné. V další chvíli Filli zaútočil a zuřivě

se zakousl. Na bílém peří se objevila skvrnka zářivě červené krve.

Dlouhý krk se zavlnil jako had, hlava se otočila a dlouhý ostrý

zobák krutě bodl.

Filli bez hlesu spadl do vody a házel tam sebou jako malý, bez-

mocný raneček urousané šedé kožešiny.

Obří pták na něj pohlédl a zvedl obrovskou nohu s drápy, aby ho

zadupl do bláta.

Liefovy prsty sevřely dlouhou kost. Vytrhl ji z mokrého dna a

mrštil jí vší silou. Kost se otáčela vzduchem a zasáhla zvednutou

nohu.

Tentokrát to ptáka zabolelo. Vydal hluboký chrčivý zvuk a se-

vřel drápy. Znovu otočil hlavu a znovu si měřil Liefa chladným po-

hledem.

Peří na zadní straně krku se mu zvedlo do ostrých bodlin. Spus-

til potlučenou nohu a vydal se k němu. Očividně usoudil, že ho Lief

otravuje.

Lief se usilovně snažil vstát, vykřiknout, ale jeho tělo bylo stále

těžké, tak těžké, a pořád nemohl vydat jiný zvuk než skřípavé, dý-

chavičné zasténání. Měl v ruce další kost, ale byla malá a k ničemu.

Meč měl přitisknutý pod sebou. Dokonce ani s pomocí diamantu

nedokázal najít sílu, aby ho vytáhl.

Pták na něj shlížel bez výraznýma očima. Zvedl zobák, aby zaú-

točil.

Vtom se ozval výkřik z břehu jezírka a Liefovi nad hlavou pro-

letělo kopí, které škráblo ptáka do černého křídla a zabodlo se do

vody za ním.

— 78 —

Pták znejistěl a o krok couvl. Bodliny za krkem se zvedly ještě

víc. Otevřel zobák.

Znovu se ozval ten výkřik a pak bylo slyšet šplouchání, jak k

nim někdo utíká vodou.

„Koukej se klidit, Hlídači Sadu!“ zahřímal hlas. „Tihle jsou mo-

ji!“

Další oštěp prosvištěl vzduchem a tentokrát škrábl ptáka do kr-

ku.

Pták usoudil, že toho má dost. Otočil se a rychle začal pochodo-

vat pryč. Během chvilky zmizel mezi stromy.

Ozval se výbuch posměšného smíchu. Liefovi se na tvář náhle

snesl stín. Omámeně pohlédl vzhůru a mžoural očima.

Tyčila se nad ním obrovská postava v kožešinové čapce, která

mu zastínila slunce. Natáhla paži, aby vytáhla kopí z bláta.

„To bylo těsné,“ zahřímal ten hlas. „Jediný okamžik a měl jsi na

kahánku. Stopuju vás od rozbřesku — ale dali jste mi zabrat tou lstí u

potoka! Kdyby ten havran nevřískal jak na lesy, nikdy vás nenajdu.“

Lief se vzpíral a marně se snažil promluvit.

Znovu se rozezněl ten hřímavý smích. Stín se pohnul. Dlouhé

nohy ovázané proužky kůže překročily Liefa.

Lief zmateně sledoval, jak obří cizinec zvedl Filliho z vody,

prohlédl ho, přičichl k jeho mokré srsti, pak přikývl a něžně ho polo-

žil Jasmíne na prsa.

„Kdo… jsi?“ zasípal Lief.

„No teda, copak ti zrak zeslábl stejně jako hlas, Liefe z Del?

Copak mě neznáš?“ zaburácel ten cizinec a strhl si kožešinovou čap-

ku.

Liefa se zmocnila úleva a úžas, když zaostřil na ty podlouhlé,

úzké oči, rovné, černé obočí, a tu nezaměnitelnou oholenou hlavu

pomalovanou spletitými červenými tvary.

„Lindo!“ zachroptěl. „Linda ze Smetkova! Ale jak…? Proč…?

…Tak rád tě vidím!“

„Změníš názor, až uslyšíš zprávy, které ti nesu,“ řekla Linda za-

chmuřeně. „Ale to bude muset počkat. Nejdřív musím dostat tebe a

tvoje pošetilé kamarády na nohy. Musíme odsud vypadnout, a já vás

neunesu všechny.“

— 79 —

Přiskočila k nejbližšímu stromu a utrhla zlatý plod. Pak se vráti-

la k Liefovi a dřepla si vedle něj.

„Sněz to!“ nařídila mu, když strhala kus slupky a natlačila ji

Liefovi do úst.

Zakašlal a snažil se tu hořkou věc vyplivnout.

„Ne!“ vykřikla Linda a přitiskla mu dlaň na ústa. „Žvýkej a

polkni! Chceš snad ležet na tomhle krchově a skřehotat jako žába

navždycky? Ta slupka působí jako protilátka dužiny Únavníku.

Nejdřív musíš nějakou sníst, nebo budeš stejně bezmocný jako tvoji

přátelé.“

Když viděla, že Lief pochopil, spustila ruku a postavila se.

„Teď ostatní,“ řekla a zubila se při pohledu na jeho kyselý obli-

čej, když žvýkal odpornou slupku. „Budu jim muset podávat proti-

látku postupně — aspoň dokud se nezačnou hýbat. Až se budeš moct

postavit, přijď mi pomoct. Ten pták se může vrátit v nebezpečné ná-

ladě a já ho nechci zabít v boji. Říká se, že zabít Hlídače sadu přináší

smůlu.“

— 80 —

14. ZPRÁVA PSANÁ KRVÍ

dyž se Jasmína s Bardou probrali, bylo slunce nízko na nebi.

Všichni tři společníci byli zesláblí a Filli byl omráčený a

K bezmocný, ale Linda trvala na tom, že půjdou dál.

„Není odtud daleko na okraj lesa,“ řekla. Jakmile budeme ven-

ku, můžete v bezpečí odpočívat.“

Tím zamítla jakékoli další diskuse a svižným tempem vyrazila.

Lief, Barda a Jasmína neměli na výběr a museli ji následovat.

Krej letěl před nimi a Filli bezvládně ležel Jasmíně pod košilí, zatím-

co si proráželi cestu změtí kapradí, pak houštím křoví a ostružiní,

sotva pletli nohama.

Před západem slunce se konečně ocitli na otevřeném prostran-

ství. Před nimi se rozprostírala pustá planina. Nebe bylo žíhané čer-

venými a oranžovými pruhy. Tváře jim chladil čerstvý větřík.

Stáli tu vyčerpaní a vykulení.

„Tohle je můj kraj,“ řekla spokojeně Linda. „Posaďte se! Odpo-

čiňte si! Rozdělám oheň a nalovím něco k jídlu.“

Lief, Barda i Jasmína byli tak unavení, že se sesuli na zem pří-

mo tam, kde stáli.

Když se probudili, nebe nad nimi bylo jako černý samet posypa-

ný diamanty. Oheň uhasl do hromady žhavých uhlíků a kolem nich

to vonělo jídlem.

Linda už jedla, seděla v tureckém sedu a s rozkoší okousávala

kost.

Když uviděla, že se její společníci probudili, odhodila kost stra-

nou. Olízla si prsty, pak popadla hrozivý nůž a začala odřezávat kusy

masa z pečeně, která ještě syčela nad uhlíky.

„Tady,“ řekla a každému z nich podala horkou, mastnou porci

masa. „Prasomyš — pěkná, tentokrát i baculatá.“

Dokonce i Jasmína, která jedla maso zřídka, se do něj pustila s

chutí. Přes svůj pochybný název bylo maso šťavnaté a výživné. Byla

tu také teplá chlebová placka, pečená v popelu, a nějaké čerstvé, ka-

deřavé zelené listy, které Lief ještě nikdy neviděl. Chutnaly trochu

štiplavě, ale byly křupavé a podivně osvěžující.

— 81 —

„Toulavec obecný. Dobrý na žaludek!“ řekla Linda a nacpala si

hrst listů do úst, zatímco druhou rukou se poplácala po plochém bři-

še. „Měla jsem štěstí, že jsem ho našla. Dnes tu roste málo, přestože

kdysi, jak tvrdí staří lidé, rostl v každé škarpě.“

Její srdečnost zněla trochu nucené a Lief si najednou vzpomněl,

co mu říkala o tom, že má špatné zprávy. Uvědomil si, že oddaluje

okamžik, kdy jim to bude muset říct.

Naklonil se dopředu, ale než stačil něco říct, ozval se Barda.

„Výtečné jídlo, Lindo!“ řekl velký muž. „Jak by nám naši stráž-

ní záviděli! Nepochybně dnes večer mají k večeři suchary a sušené

ryby.“

Linda vypadala přepadle.

A je to tady, pomyslel si Lief s náhlou hrůzou. Je to něco o

strážných.

Bardovi se z tváře vytratil úsměv. „Co se děje?“ zeptal se. „Proč

se takhle tváříš?“

„Je tu něco, co vám musím říct,“ zamumlala Linda. „Něco zlé-

ho. Vaši muži…“

Svěsila hlavu a přejela si rukou po pomalované lebce. Pak hlavu

zvedla a pohlédla Bardovi do očí.

„Všichni vaši muži jsou mrtví,“ řekla.

Jasmína leknutím zalapala po dechu. Bardovi jako by zkameněla

tvář.

„Cože?“ slyšel Lief sám sebe a podivil se, jak jeho hlas může

znít tak klidně, když mu mysl burácí hrůzou a zármutkem.

„Minulou noc někdo přepadl jejich tábor na předměstí Rynglu,“

řekla Linda s pohledem upřeným do ohně. „Všichni ve městě slyšeli

jejich výkřiky a vzbudili se.“

„Stejně jako my,“ zašeptal Lief a vzpomněl si na vzdálený křik,

který slyšel v noci ze tmy.

„Mnoho lidí v Rynglu popadlo zbraně a pospíchalo k tábořišti,“

vyprávěla Linda. „Ale když jsme tam dorazili, strážní byli mrtví —

mrtví a v plamenech.“

„V plamenech!“ zašeptala Jasmína. Pohlédla letmo na Liefa a

jeho zalila vlna horka.

To není možné! přesvědčoval sám sebe. Ne! Není možná…

— 82 —

Barda si olízl rty. „Museli je přepadnout nečekaně,“ řekl s obtí-

žemi. „Někdo, koho by nikdy nepodezírali. Zrada…“

Najednou podezíravě pohlédl na Lindu. „A že zrovna ty ses ob-

jevila v Rynglu právě tu minulou noc, Lindo ze Smetkova?“ zeptal se

a rukou přejel k rukojeti meče.

Linda zvedla bradu. „Tobě se nemusím zpovídat, ty nemehlo,“

ušklíbla se. „Ne víc než vy musíte vyprávět mně, proč cestujete vnit-

rozemím a ne po pobřežní silnici, jak bylo v plánu.“

Ohrnula ret. „Nebo proč jste se rozhodli hrát si na hrdiny v Le-

sích hrůzovlády, zatímco vaši muži pokračovali na smrt do Rynglu,“

dodala.

Barda zařval, vyskočil na nohy, vytasil meč a rozházel zbytky

svého jídla do ohně.

Ale Linda byla ve střehu stejně rychle a s oštěpem přichystaným

v ruce.

Dva obři stáli nasupeně nad ohněm proti sobě, zbraně se jim

leskly v rukou a těla měli zbarvená do červena od žhavých uhlíků.

„Bardo!“ zařval Lief. „Lindo! Nechte toho!“

Ale ani Linda, ani Barda se nehnuli.

„Jste hlupáci, oba dva,“ vykřikla Jasmína zhnuseně. „Jste zasko-

čení a zarmoucení, a tak se obracíte jeden proti druhému, abyste ule-

vili svým pocitům. Výborně!“

Lindiny oči sklouzly jejím směrem. Ruka držící oštěp se sevřela.

Na děsivý okamžik si Lief pomyslel, že Jasmína je příliš často pros-

tořeká.

Pak se ale ta ruka uvolnila a spustila kopí hrotem k zemi.

„Spala jsem tu noc v Rynglu, protože leží na cestě do Osmin-

ských vrchů,“ řekla Linda a pohlédla zpříma na Bardu. „Slyšela jsem

zprávy o nepokojích ve Vrších. Výkřiky a výbuchy ohně.“

Drak lovící Kameňáky, pomyslel si Lief. No jistě.

„Cestovala jsem do Vrchů mnohokrát,“ pokračovala klidně Lin-

da. „Myslela jsem, že svému králi udělám službu, když prošetřím ty

nepokoje, abych mu o tom mohla podat zprávu, až se uvidíme ve

Smetkově. Jsem oddaná Deltoranka — ať si ostatní myslí cokoli.“

Barda spustil meč a svěsil hlavu.

— 83 —

„Promiň, že jsem o tobě pochyboval,“ zabručel. „Já jen — ne-

mohu to pochopit. Mysleli jsme, že my jsme ti, kdo jsou v nebezpečí.

Nepřítel na nás nastražil pasti. Proto jsme šli skrz Lesy. Ani ve snu

nás nenapadlo, že napadnou náš doprovod.“

Potřásl svěšenou hlavou s tváří raněnou zármutkem. „Ti strážní

byli pečlivě vybraní muži — výborní bojovníci, dobří vojáci! Jak je

mohli přemoct?“

„Neměli šanci,“ řekla zamračeně Linda. „Ne bez Kouzelného

pásu Deltory, který by je ochránil.“

Ta slova zasáhla Liefa jako rána bičem. Oči se mu zakalily,

když Linda upustila kopí a sehnula se ke koženému vaku, který ležel

vedle ní, a vytáhla ruličku něčeho, co vypadalo jako tuhý hnědý per-

gamen.

„Musel to být nečekaný, hrozný útok,“ řekla Linda, zatímco

pomalu narovnávala svitek v ruce. „Celý tábor byl sežehlý, doutnají-

cí, zničený plameny. Koně se divoce rozutekli do polí, šílení strachy.

Muži — byli roztrhaní na kusy. Cáry jejich těl byly na hromadě a ta

hromada hořela.“

Liefovi se sevřelo hrdlo. Teď už znal pravdu. Jeho dětinské přá-

ní být volný zabilo dvanáct udatných mužů.

A kozorožce Rolfa.

Budeš naprosto v bezpečí, Rolfe, slibuji.

Jeho vlastní slova se vracela a pronásledovala ho. Vzpomněl si

na ně Rolf, když umíral — a umíral stejně, jako kdysi dávno umírali

lidé z Kapry? Roztrhaní, hořící, křičící…

Linda zkroutila ústa. „Byl to příšerný pohled,“ řekla tiše. „Do-

konce ani v dobách Pána stínů jsem neviděla nic takového. Kéž bych

na to mohla zapomenout.“

Barda tlumeně zasténal.

Jeden muž nějak unikl ohni,“ řekla Linda a pohlédla na něj.

„Muž s cejchem Pána stínů na tváři.“

„Brid,“ zašeptala Jasmína. „Brid…“

„Byl hrozně popálený,“ řekla Linda. „Na prsou měl obrovskou

ránu a nohu utrženou v koleni. Ale byl statečný. Přes to všechno se

dokázal doplazit ke stromu a napsat — napsat vzkaz vlastní krví.“

— 84 —

Podala jim tuhý hnědý svitek. „Sloupla jsem nožem kůru. Mys-

lela jsem, že bude nejlepší, když to lidé z Rynglu neuvidí.“

Lief jí vzal kůru z ruky a rozbalil ji.

Lief s hrůzou zíral na načmáraná slova.

„To — to není možné,“ řekl zajíkavě. „Brid musel — mít vidiny

kvůli ztrátě krve. Možná — lupiči…“

„Žádní lupiči by nedokázali, co jsem viděla,“ řekla Linda. „A

někteří lidé, kteří se mnou pospíchali do tábora, říkali, že viděli ob-

rovský stín na nebi, jak letí na východ. Říkali, že to vypadalo jako

pradávný drak.“

Pokrčila rameny. „Říkala jsem jim, že se jim to zdálo — že v

Deltoře už po staletí nejsou žádní draci. Pak jsem dorazila na místo a

našla zprávu na stromě. A teď nevím, co si mám myslet.“

„Já vím,“ zabručel Barda. „Já vím moc dobře, co si mám mys-

let.“

Linda ani nehnula brvou, ale bedlivě ho sledovala.

Barda se prudce otočil k Liefovi se zaťatými pěstmi.

„Linda ze Smetkova může také znát pravdu, Liefe, protože brzy

to bude vědět každý,“ vyštěkl zatrpkle. „Probudili jsme něco, co ne-

máme pod kontrolou. Zlatý drak ti lhal. Úplně tě oklamal svými řeč-

— 85 —

mi o hranicích a přísahách. Jakmile znovu načerpal síly, zalačnil po

krvi a vydal se za námi.“

Liefovi bušilo srdce jako o závod. Lindina slova popisující, co

lidé z Rynglu viděli, mu stále zvonila v uších.

…obrovský stín na nebi, jak letí na východ.

Proč by topasový drak letěl na východ? Proč by se, když uspo-

kojil svůj hlad, nevrátil do svého doupěte v Osminských vrších?

Přiměl strnulé rty, aby se pohnuly.

„Možná jsem opravdu probudil něco, co nedokážu ovládat, Bar-

do,“ řekl pomalu. „Ale nemyslím si, že je to topasový drak. Mys-

lím… bojím se… že je to něco horšího.“

— 86 —

15. STRACH A VIDINY

říštích pár dní, kdy se s Lindou plahočili přes pustou pláň, pat-

řilo mezi ty nejhorší, které Lief kdy zažil.

P První noc prozradil společníkům své obavy. Viděl, jak se

jim vrásky v tváři prohloubily, když ho poslouchali a pochopili. Se-

děl a mluvil s nimi spousty hodin, rozhodovali se, dělali plány.

Za úsvitu dalšího dne Krej vyrazil do Del se zprávou pro Zmara.

Společníci věděli, že zprávy o tragédii v Rynglu se budou šířit rychle

a že Zmar se o nich brzy doslechne. Popis Brida by ho upozornil, že

mrtví muži patřili ke královskému doprovodu, který se nacházel da-

leko od pobřežní silnice, kde měli být.

A pokud neuslyší něco jiného, určitě si bude myslet, že Liefa,

Bardu a Jasmínu potkal stejný osud jako strážné.

Lief s těžkým srdcem napsal zprávu pomocí šifry, kterou už se

Zmarem několikrát použili.

Bylo to zvláštní, pokračovat bez Krejova leteckého doprovodu.

Jasmína byla velmi zamlklá. Měla obavy o Filliho, který byl po-

hmožděný a netečný, a Lief věděl, že se bojí i o Kreje, protože nebe

už není bezpečné.

Trpce litoval, že je jeho činy přivedly do téhle situace.

Všechny ty řeči a plány neulevily jeho pocitu viny ani jeho zlos-

ti na sebe samého.

Jasmína, Barda a Linda nezašeptali ani slůvko obvinění, ale vě-

děl, že je zklamal. Jako zklamal strážné a Rolfa a všechny lidi z vý-

chodu země, kteří teď kromě hladu čelili ještě strachu z neznámého

nebezpečí.

— 87 —

Stále znovu si během dne, kdy se plahočili po drsné, pusté zemi,

a v noci uložený pod klenbou hvězd vybavoval jízdu po úzké cestě

podél Strže u Zadního lesa s prsty přitisknutými k velkému rubínu.

Snažil se přivolat rubínového draka. Byl si docela jistý, že neú-

spěšně.

Ale co když to tak nebylo?

Co když se rubínový drak opravdu probudil? Co když se probral

v nějakém plesnivém úkrytu poblíž a nějakou dobu zůstával schova-

ný a sbíral síly?

Co když zůstal skrytý, dokud Lief a Pás nebyli daleko v Lesích

hrůzovlády, a teprve pak vylezl na světlo s žaludkem trýzněným sta-

letým hladem?

Lief nikdy, když přivolával rubínového draka, nepomyslel na

možnost, že by k němu nemusel přijít okamžitě, tak jako topasový

drak.

Ani ve snu ho nenapadlo, že by se prostě mohl vznést k nebi,

aniž by myslel na něco jiného než jak si naplnit žaludek.

Ale bál se, že není jiný způsob, jak vysvětlit, co se stalo v táboře

poblíž Rynglu.

Topasový drak neměl žádnou zášť vůči strážným nebo Rolfo-

vi — ani je nikdy neviděl. Kdyby jen hledal potravu, určitě by vy-

plenil nějakou z vesnic blíž k Vrchům. A kdyby hledal Kouzelný pás,

pronásledoval by Liefa do Lesů hrůzovlády.

Neměl by důvod zaútočit na stráže.

Ale rubínový drak, vyhladovělý po dlouhém spánku a přitaho-

vaný do tábora pachem kozorožce, své dávné kořisti, by měl spoustu

důvodů.

Stejně jako by měl dobrý důvod letět na východ, když dokonal

svou hrůznou hostinu — letět na východ do Smetkova, kde kdysi

stála Kapra, jeho úlovek z dávných dob.

Nebo možná letět dokonce ještě dál, na místo zvané Dračí

hnízdo.

* * *

— 88 —

Dorazili na okraj pláně a začali stoupat pásem nízkých kopců.

Velmi blízko nich směrem na sever se k nebi tyčily temné a zlověst-

né skalnaté hory, které značily hranice Země stínů.

Lief, Barda a Jasmína věděli z mapy, že na druhé straně těchto

kopců leží úzká, odlehlá část Dekory, která se táhne jako hubený prst

do divokého východního moře. Věděli, že když dorazí na nejvyšší

vrcholek kopců, uvidí pod sebou pobřeží a osamělé město Smetkov.

Ale i kdyby to nevěděli, Lindino chování by jim to prozradilo.

Začala zrychlovat. Často zvedla hlavu a zavětřila.

Lief věděl, že pátrá po zápachu ohně. Děsila se, co by mohla

uvidět, až konečně pohlédne dolů ke svému domovu.

Bála se stejně jako on a stejně jako se báli i Barda s Jasmínou,

že by se historie mohla opakovat a že by u moře nemuselo zůstat nic

než doutnající rozvaliny.

Ale když konečně vykoukli přes kopec dolů na město Smetkov,

okamžitě věděli, že je všechno v pořádku.

Město bylo nedotčené a na čtvercových věžích se ve svěžím vět-

říku třepotaly jasně barevné vlajky.

Po silnicích se těžkopádně kolébaly povozy. Rybářské lodě s

červenými a žlutými plachtami se pohupovaly v zářivém přístavu.

„Drak tu nebyl,“ vydechla Linda.

Otočila se k Liefovi a v očích se jí zračila úleva.

„Vidíš?“ řekla. „Všechny vlajky jsou vyvěšené. Smetkov se při-

pravuje na tvou návštěvu. Ale když projdeme nenápadně kolem, ne-

všimnou si nás. Nečekají tě tak brzy a strážní nebudou věnovat po-

zornost čtyřem zaprášeným pocestným.“

Lief pohlédl dolů na zářivé, vlídné město. Smutně zauvažoval,

kolik vlajek by asi vlálo, kdyby lidé ze Smetkova věděli o hrozbě,

kterou probudil na jejich území.

Aspoň se jim nemusím podívat do očí teď, pomyslel si, když je

Linda vedla dolů.

Hned té noci, kdy se Lief vyznal ze svých obav z rubínového

draka a bez obalu řekli Lindě o putování za Východní sestrou, si udě-

lali plán.

Rozhodli se, že pokud najdou Smetkov v bezpečí, půjdou rov-

nou do Dračího hnízda a postaví se čemukoli, co je tam čeká.

— 89 —

Linda je měla vést. To bylo také rozhodnuto — nebo spíš jim to

Linda oznámila a odmítala poslouchat jakékoli námitky.

„Samozřejmě vás tam musím vzít,“ vykřikovala. „Znám cestu k

Dračímu hnízdu odmalička. Měla jsem zakázáno tam chodit. Matka

mi vyhrožovala výpraskem, kdybych se k němu jen přiblížila. A pro-

to, samozřejmě, jsem šla tak blízko, jak jsem se odvážila, kdykoli

jsem mohla. Jako dítě jsem byla hloupá a umíněná a neměla jsem

rozum.“

„A co se na tom změnilo?“ zeptal se Barda.

Linda zaburácela smíchem. „No, teď jsem dost velká, abych si

dělala, co se mi zlíbí, a přitom se nemusím bát výprasku,“ řekla.

„Leda bys mi chtěl vyčinit sám, starý bručoune?“

„Ne,“ zavrčel Barda. „Mohl bych prohrát a to by nebylo dobré

pro sebeúctu velitele stráží.“

Ale zazubil se, když to říkal. Všem bylo jasné, že Lindinu spo-

lečnost velmi ocení.

Lief se rozhlížel po pobřeží nalevo od přístavu ve Smetkově, po

obrysu bílé pěny, kde vlny narážely na členité skály.

Hory na hranicích Země stínů se postupně blížily k té bílé čáře,

jako by pochodovaly k moři. A na nejvýchodnějším bodě Deltory se

nakonec útesy pobřeží a hory setkaly a smísily se do hromady šedi-

vého kamene.

Někde v té ponuré změti je místo zvané Dračí hnízdo. Tam, tím

už si byl Lief naprosto jistý, najdou rubínového draka. Jasně si vyba-

voval Doranovu spěšnou čmáranici v Letopisech Deltory.

Lief si byl jistý, že jakmile rubínový drak uspokojil svůj prvotní

hrozný hlad, ucítil vetřelce na svém území a uháněl do Dračího hníz-

da zničit jej.

Možná už teď za nás dělá práci, pomyslel si, když se zarputile

trmácel za Lindou. Ale ta jiskřička naděje byla malá a hasil ji mrazi-

— 90 —

vý vítr strachu. Rubínový drak se vymkl kontrole. A to je jenom je-

den.

Bez Pásu, který by mu pomohl, možná nedokáže zničit tu zlou

věc skrytou v Dračím hnízdě. Pak by se ten drak opravdu hrozně

rozhněval. Ohnal by se po čemkoli, co by mu zkřížilo cestu.

A brzy dostane znovu hlad.

* * *

Stíny už se prodlužovaly, když dorazili k úpatí kopců. Jak Linda

slíbila, nepozorovaně proklouzli kolem Smetkova.

Když byli dostatečně daleko a slunce začalo zapadat, Lief se

ohlédl.

To, co uviděl, mu vyrazilo dech. Stál a zíral, neschopen uvěřit

vlastním očím.

Město bylo zalité růžovým světlem — a celé se proměnilo. Stalo

se z něj snové, kouzelné místo vysokých, útlých kostelních věžiček a

zářivých skleněných kopulí.

Jeho mohutné vnější zdi zmizely. Na jejich místě stály hájky

štíhlých stromů ověšené zářícími červenými koulemi, které o sebe

zlehka cinkaly ve vánku a vydávaly sladkou, zvonivou hudbu.

Tak překrásnou…

Oči se mu zalily slzami.

„Liefe, co se děje?“ vykřikla Jasmína. I ona se prudce otočila,

aby pohlédla na město, ale zřejmě nespatřila nic neobvyklého.

„Ach — on vidí Kapru,“ řekla potichu Linda. „Nepochybně

kvůli topasu v Pásu je vnímavější — a říká se, že západ slunce je ten

nebezpečný čas.“

Vzala Liefa za paži a zatřásla jím.

„Není skutečné, Liefe,“ zašeptala. „Je to sen něčeho, co je mrtvé

a navždycky pryč. Odvrať se od něj.“

Lief se nepohnul.

Linda ho zatahala za ruku o něco hruběji, až ho skoro strhla na

zem, pak se znovu dala do svižné chůze a táhla ho za sebou.

Klopýtal jí v patách a teprve po chvíli potřásl hlavou, jako by se

probral ze sna.

— 91 —

„Tak překrásná…“ blekotal.

„Překrásná, ale nebezpečná,“ řekla Linda, která si to štrádovala

dál. „Musíš jít! Měla jsem tě varovat, ale zapomněla jsem na staré

legendy. Málo obyčejných smrtelníků kdy vidělo Kapru. Za celý můj

život ji nikdo ze Smetkova neviděl.“

Cítila, že se Liefovi nechce, a tak mu stiskla paži ještě silněji.

„Už se tam neotáčej,“ varovala ho. „Máš štěstí, žes nebyl sám,

když jsi uviděl ten klam. Slyšela jsem příběhy o osamělých pocest-

ných, kteří upírali pohled na Kapru tak dlouho, až zemřeli žízní.

Jakmile ji uvidíš, ovládne tvou mysl a drží tě. Nebo tak to aspoň říka-

jí pamětníci.“

„Město přízraků!“ zamumlal Barda okouzleně.

„Ano. Říká se, že právě proto poslední z kozorožců stále obchá-

zejí v horách, místo aby se přestěhovali do Smetkova nebo vystavěli

své vlastní nové město,“ řekla Linda, která nezpomalovala tempo.

„Vyhlížejí Kapru při západu slunce. Ti staří učí mladé, aby ji milova-

li a aby truchlili pro to, co ztratili.“

„Ale Kapra zanikla ještě před Adinem!“ zvolala Jasmína. „Kdy

to bylo?“

Linda pokrčila rameny. „Jestli kozorožci budou raději truchlit

nad tím, co je navždy ztraceno, než žít přítomností, je to jejich věc,“

řekla lhostejně. „O ničem jiném je nepřesvědčíš. Těch pár, co jich

zůstalo, se drží pospolu a na všechny ostatní se dívají spatra.“

„Rolf nebyl takový“ řekl Lief, který konečně dokázal promluvit.

„Opustil hory a cestoval do Del, aby našel pomoc pro svůj lid.“

A tak ho zabila jeho nejhorší noční můra.

Ta myšlenka ho zasáhla jako šíp.

„Tvůj přítel by našel spoustu pomoci, kdyby prostě přišel do

Smetkova,“ řekla Linda odměřeně. „Také by zjistil, že jsi na cestě

sem a bude stačit, když počká. Ale on by do Smetkova nevstoupil, to

ne!“

Zakroutila hlavou a vykračovala si dál s očima upřenýma k ob-

zoru. „Nesnížil by se k tomu, aby mluvil s obyčejnými smrtelníky.

Jen samotný král je dost dobrý na to, aby si zasloužil zájem kozorož-

ce!“

— 92 —

„Vychovali ho tak, aby si to myslel,“ zamumlal Lief. „Jeho

předci —“

Linda vycenila zuby. „ Moji předci byli velcí válečníci, kteří jedli

mozky svých povražděných nepřátel,“ řekla výhružně. „Mám udělat

to samé?“

„Linda má naprostou pravdu,“ odsekla Jasmína. „Rolf byl zba-

bělý, namyšlený a hloupý. Proč to zapírat jenom proto, že je mrtvý?

Myslím si —“

„Já myslím, že bychom se měli přestat hádat a zapálit nějaké

pochodně,“ vložil se do toho klidně Barda. „Už si nevidím skoro ani

na špičku nosu, ale na tom kameni před námi je něco napsané a já

myslím, že je to varování.“

— 93 —

16. DRAČÍ HNÍZDO

en kámen byl velmi starý a nepříjemně připomínal hrobku.

Samotný pohled na něj naplňoval Liefa hrůzou. Musel se při-

T nutit, aby se k němu přiblížil, zvedl svou pochodeň a přečetl

vyrytá slova.

Jasmína se zachvěla. „Mám z toho kamene špatný pocit,“ řekla.

„Kdo ho vyrobil?“

„To nikdo neví,“ řekla Linda. „Je tu odjakživa — a většinu lidí

přiměl držet se pěkně daleko od Dračího hnízda.“

„Ale tebe ne,“ řekl Barda drsným hlasem.

„Mě ne,“ připustila Linda. „Jak jsem vám říkala, byla jsem své-

hlavé, neposlušné dítě. Přesto jsem kolem tohohle kamene chodila

velmi nerada. Vždycky jsem zavírala oči, abych ho neviděla. Nevím

tak úplně proč — nebo proč se mi o něm pak zdávaly zlé sny. Ty

verše jsou hrozivé, ale…“

„Není to jen tou básničkou,“ řekl pomalu Lief.

Neobyčejně se ochladilo. Někde velmi blízko vlny narážely o

skály. Uvědomil si, že aniž by si toho všimli, dostali se skoro až ke

skalnímu srázu, který viděli z kopců. Ucítil hluboko uvnitř nepříjem-

— 94 —

ný třes. Ruka mu připadala nesnesitelně těžká, když přidržel plamen

pochodně blíž ke kameni.

„Není to jen tou básničkou,“ zopakoval. „Je to ta řezba kolem.

Vidíte? Ty značky jsou symboly Sester, opakované pořád doneko-

nečna. A ten okraj…“

Barda se naklonil kupředu, chvíli mžoural na symboly a pak

otřeseně zvedl hlavu. „Zoufalství a smrt…“ zamumlal.

Filli zakňoural zpod Jasmínina límce. Zvedla ruku, aby ho uko-

nejšila.

„Celý ten kámen je kletba,“ řekla potichu. „Je to zlá věc — plná

zášti.“

„Jděte od něj,“ řekla najednou Linda a ustoupila o krok.

Barda se přinutil ušklíbnout, až se mu bílé zuby zaleskly ve tmě.

„Zdá se, že jako dítě jsi byla odvážnější než teď, Lindo!“ rýpnul si.

„Jenom míň rozumná,“ oplácela mu Linda. „Ale přesto jsem tu-

dy nikdy neprocházela za tmy. Cesta k Dračímu hnízdu je děsivá,

dokonce i ve dne. V noci —“

Lief couvl od kamene a oběma rukama sevřel Kouzelný pás De-

kory. S úlevou ucítil, jak se mu začíná rozjasňovat mysl a divoký třes

ustává.

„V každém případě musíme zastavit,“ dostal ze sebe. „Musíme

se najíst a vyspat. Budeme pokračovat ráno. Za světla všechno vypa-

dá líp.“

Linda našla tábořiště dostatečně daleko od toho zlověstného

kamene. Rozdělali malý ohýnek, aby se ohřáli a měli lepší pocit. Na-

jedli se a nakonec šli spát. Střídavě drželi hlídky.

Ale jejich spánek zdaleka nebyl nerušený. Zvuk narážejících vln

vyvolával pocit chladu a osamělosti a temné beztvaré stíny se vkrá-

daly do jejich snů.

* * *

Dalšího dne vyrazili za rozbřesku. Jeden po druhém prošli ko-

lem stojícího kamene s očima odvrácenýma stranou a upřenýma na

zpěněné moře.

— 95 —

Za kamenem nebyla žádná cesta, po které by se dalo jít — je-

nom divočina obrovských skal nakupených na sobě.

Linda šla v čele, drala se tím bludištěm a častěji se plazila, než

šla vzpřímeně. Lief, Barda i Jasmína brzy poznali, že bez ní by byli

beznadějně ztraceni.

Krej se ještě nevrátil. Nikdo o tom nemluvil, ale strach o něj nad

nimi visel jako černý mrak.

Šli dál a dál. Neviděli nic než studené kameny, tyčící se hory a

nebe. Neslyšeli nic než dunění vln, připomínající zvuk obrovského

bubnu.

Nebylo tu ani stopy po něčem živém. Všechno bylo chladné a

mrtvé.

Začali mít ztuhlé a nemotorné prsty. Narůstal v nich pocit hrůzy,

který je tížil jako neviditelné závaží.

Zoufalství a smrt…

Lief potřásl hlavou ve snaze zbavit se vzpomínek na poselství na

kameni. Ale držely se ho jako zlé klíště, vysávající sílu a šířící jed.

Hory na hranicích Země stínů se zvětšovaly a blížily. Zvuk vln

sílil. Na tvářích cítili štípání kapek mořské vody a na prochladlých

rtech sůl, ale pořád nic neviděli.

Pak konečně Linda zastavila u úpatí obrovské skalní tabule, kte-

rá se tyčila šikmo do výšky.

Počkala, dokud ji nedohnali, a pak s nimi vyšplhala na vršek

stěny.

„Támhle,“ řekla tlumeným hlasem.

Přímo před nimi se kameny propadaly do rozlehlé miskovité

prohlubně vmáčknuté mezi horami a mořem. Dolík byl tak hluboký,

že z okraje skály, kde společníci leželi, neviděli na dno.

Ponuré, tajemné hory seděly nad dolíkem, jako by ho střežily.

Vlny narážely o jejich vzdálenější okraj a na skály z nich stříkala

pěna.

Lief usoudil, že za přílivu je dolík zaplavený vodou, protože

kameny, které tvořily jeho boční stěny, byly zaoblené a vybroušené

do hladká a visela na nich vlákna vysušených řas jako dlouhé, zacu-

chané vlasy.

Dračí hnízdo…

— 96 —

Lief se ani nemusel dívat na elbait v Kouzelném pásu Deltory.

Věděl, že bude šedivý jako skála, na které leží. Cítil, že se zlo plíží

kolem něj jako vlhká mlha, až z toho měl husí kůži na pažích a za

krkem.

Hlavou mu vířily stíny. Tělo měl pokryté ledovým potem a zno-

vu začal cítit ten hrozný hluboký třes.

Opatrně nahmatal Pás a nechal do sebe proudit jeho síly, jak to

udělal už mnohokrát předtím.

Topas mu rozjasní mysl. Ametyst ho uklidní a ukonejší. Dia-

mant ho posílí…

„Tohle byla moje rozhledna. Nikdy jsem nešla blíž k Hnízdu než

sem,“ překřikovala Linda zvuk bušících vln. „Byla jsem jako dítě

lehkomyslná, ale ne úplný blázen.“

Skrčila ramena. „Ach — skoro jsem zapomněla na tenhle pocit!

Je to, jako by z té prohlubně stoupala nějaká odporná neviditelná

pára. Mám z toho husí kůži.“

„To je Východní sestra,“ zamumlal Lief skrz ztuhlé rty. „Drak

tu nebyl — nebo ji nedokázal zničit.“

Obrovská vlna zaburácela o skály s takovou silou, že sprška vo-

dy vyletěla vysoko do vzduchu, napršela do dolíku a postříkala spo-

lečníky ledovými kapkami.

Ztěžka oddechovali, když napůl klouzali a napůl lezli zpátky k

úpatí šikmé skály.

„Začíná příliv,“ řekla Linda, která jako pes setřásla vodu z po-

malované hlavy. „Trvalo nám to sem déle, než jsem předpokládala.

Musíme si pospíšit — než se Hnízdo začne plnit vodou. Jinak bude-

me muset čekat na tomhle prokletém místě celé hodiny, než zase

začne odliv.“

Společně se vydali kupředu. Burácení vln bylo ohlušující. Ko-

lem uší jim hvízdal ukrutný vítr a každou chvíli je postříkala ledová

pěna.

Když dorazili k dolíku, plazili se po břiše celí roztřesení a zadý-

chaní.

Dosunuli se na samý okraj. A když pohlédli dolů, leknutím za-

lapali po dechu.

Ačkoli čekali, že uvidí leccos, nebylo to tohle.

— 97 —

Obrovitá kamenitá pánev Hnízda byla úplně prázdná, až na ma-

lou, žalostnou schoulenou postavu ležící uprostřed.

Lief upřeně hleděl na tmavé kudrnaté vlasy, hubené ruce, rozta-

žené nohy pokryté srstí a zakončené útlými kopýtky.

„Rolf!“ zašeptal. „To je Rolf! Drak ho musel odnést — a přinést

sem. Ale proč?“

„Každé zvíře si rádo na později schová stranou trochu své oblí-

bené potravy,“ poznamenala Linda a se zájmem si prohlížela kozo-

rožce.

V tom okamžiku se Rolfovo pomačkané tělo slabě pohnulo.

„Ještě žije,“ zašeptala Jasmína.

Liefovi se sevřel žaludek.

„Nevolejte na něj! Ani hlesnout!“ varoval je ostře Barda, který

očima přelétl hory tyčící se okolo. „Ta nestvůra tu někde musí být.

Nechceme ji přece zburcovat.“

Lief se bez rozmyslu vrhnul dolů z šikmé stěny Hnízda. Barda

ho chytil a zadržel.

„Ne, Liefe!“ zašeptal Barda. „Mysli! Jakmile budeme tam dole,

budeme bezmocní, jestli drak zaútočí. A nejsem si jistý, jestli má

Linda pravdu. Mně ten kozorožec nepříjemně připomíná návnadu.“

„ Návnadu?“ sykl Lief. „Návnadu pro koho?“

Barda pokrčil rameny. „Možná pro další kozorožce, kteří se tou-

lají v horách. Ale mám podezření — bojím se — že je to spíš návna-

da pro nás.“

„Zbláznil ses?“ Lief se mu usilovně snažil vytrhnout. „Co o nás

rubínový drak ví?“

„Zapomněl jsi na toho nepřítele, který nás obelstil, aby nás nalá-

kal do Strže u Zadního lesa?“ zeptal se důrazně Barda a zesílil sevře-

ní. „Co ten nepřítel udělal, když jsme vešli do Lesů hrůzovlády?“

Lief znehybněl. Hlavou mu vířily myšlenky.

„Co když se ten rubínový drak vzbudil a tvář našeho nepřítele

byla první věc, kterou uviděl, a jeho hlas první zvuk, který uslyšel?“

zeptal se Barda. „Co když vytvořili nějaké spojenectví? Aby nás lapi-

li, zabili a ubránili Východní sestru?“

Lief si olízl rty. „To je nemožné,“ zašeptal.

— 98 —

„Nezdá se to pravděpodobné,“ souhlasila Linda. „Podle toho, co

říkají pamětníci, draci neuzavírají spojenectví — ani mezi sebou. A

určitě váš nepřítel doufal, že zemřete v Zadním lese? Vlastně se to

skoro stalo.“

„Možná v to doufal, ale nespoléhal by na to,“ řekl Barda. „Pán

stínů není shovívavý k chybám svých sluhů.“

Lief tvrdošíjně zakroutil hlavou.

„Drak mi neublíží,“ řekl. „Ne, pokud mám Kouzelný pás Delto-

ry. A nikdy by nesouhlasil, že bude bránit Sestru. Žádný drak by ne-

snesl takovou věc na svém území. Doran říkal —“

„Zapomeň, co říkal Doran!“ přerušil ho Barda. „Kdoví, co se

mohlo stát s tělem a mozkem zvířete, které spalo po staletí?“

Sevřel pěsti. „To je bez debat, Liefe! Drak tady byl, ale nepoku-

sil se najít Sestru a zničit ji. Hnízdo není porušené. Nepohnul se tu

ani kamínek.“

O skály za Hnízdem se roztříštila obrovská vlna. Snesla se ledo-

vá sprška. Daleko pod nimi se svíjel a naříkal kozorožec.

„Všichni marníte čas,“ odsekla Jasmína. „Tahle hádka nemá

smysl! Přišli jsme, abychom zničili Východní sestru. Víme, že je

někde v Dračím hnízdě — někde tam dole, skrytá pod kameny. Tak-

že musíme jít do Hnízda a vykopat ji. Celé je to velmi prosté.“

„Prosté!“ zavrčel Barda. „S drakem za zády a Rolfem, který se

nám bude kroutit u nohou a sténat?“

„No, myslím, že nejdřív budeme muset dostat Rolfa ven,“ řekla

Jasmína netrpělivě. Jinak nám tam dole bude překážet.“

„Lief pro něj bude muset jít dolů,“ řekla Linda a vykoukla na

naříkajícího kozorožce. „Nemyslím, že bude spolupracovat s kýmko-

li jiným, dokonce ani aby si zachránil kůži.“

Jasmína přikývla a obrátila se k Liefovi, vytáhla kotouč lana,

které nosila u opasku.

„Barda tě musí spustit dolů, Liefe,“ řekla. „Kameny na stěnách

Hnízda vypadají příliš volné, takže by tě asi neudržely. Vezmi si mo-

je lano pro Rolfa. Potom vás Barda s Lindou společně vytáhnou na-

horu.“

— 99 —

Linda se zeširoka zazubila. „Teda, jak nás tahle myšička ko-

manduje, starý chlupáči!“ pošklebovala se a dloubla Bardu do žeber.

„Jdeš do toho?“

„Nejspíš ano,“ zabručel Barda, když si Lief začal ovazovat svoje

lano kolem pasu. „Obávám se, že nemám na vybranou.“

— 100 —

17. OHEŇ A VODA

ak se Jasmína obávala, na svažujících se stěnách Hnízda nebyla

žádná záchytná místa. Kameny se začaly sypat dolů v okamžiku,

J kdy se Lief, připevněný na konci lana jako loutka, poprvé zhoupl

do prohlubně. A čím níž klesal, tím chladněji mu bylo a tím víc se ho

zmocňovala hrůza.

To je tou Sestrou, říkal si a snažil se zachovat jasnou mysl. Ale

zuby mu začaly drkotat a srdce mu tlouklo v hrudi, jako by mělo

vybuchnout.

Nemotorně přistál na dně Hnízda a zabořil se skoro po kolena do

vrstvy hladkých kamínků. Kameny mu klouzaly pod nohama a suše-

né řasy se mu omotávaly kolem kotníků, když s koncem Jasmínina

lana sevřeným v ruce klopýtal k Rolfovi.

Tyhle kameny sahají hluboko, pomyslel si otupěle. Velmi, velmi

hluboko. Jak hluboko se asi skrývá Východní sestra? Jak dlouho bu-

de trvat, než ji najdeme?

Možná ani není na dně Hnízda. Možná je v jedné ze stěn. Co

pak?

Bylo mu na zvracení. Každý krok ho stál hrozné úsilí. Uvědomil

si, že se začíná potácet.

Tohle místo nás přemůže, pomyslel si najednou. Jeho zlo je pří-

liš silné. Nikdo by nedokázal hrabat v tomhle kamení víc než pár

minut. Nedokážeme to.

Zatímco se bránil zoufalství, došel k Rolfovu zhroucenému tělu

a klekl si vedle něj.

„Rolfe!“ zachroptěl, jako by se mu slovo lepilo v krku.

S tlumeným výkřikem se kozorožec posadil. Chytil se Liefa a

držel se ho jako klíště. Obrovské fialkové oči měl zalité slzami hrů-

zy.

„Och, proč jsi mě opustil?“ naříkal. „Stráže mě neochránily! Ří-

kal jsi, že mě budou chránit, ale oni ne! Och, ty výkřiky — ta krev —

ten oheň! Nikdy na to nezapomenu!“

„Já vím, Rolfe,“ zamumlal Lief. „Teď buď klidný.“

— 101 —

„Drak mě popadl… nesl mě —“ Najednou Rolf zmlkl a zmateně

se rozhlédl kolem. „Ale kde jsou tvoji přátelé?“ zapištěl. „Nepřišli s

tebou?“

„Čekají nahoře,“ řekl Lief úsečně. S obtížemi se vymanil z Rol-

fova sevření a začal mu omotávat Jasmínino lano kolem pasu.

„Och!“ Rolf si skryl tvář do dlaní a kýval sebou ze strany na

stranu. „Och, brzy se drak vrátí! Musíme se dostat pryč!“

„Tak se nehýbej!“ prosil ho Lief. Zatáhl za lano, aby se ujistil,

že je to bezpečné, pak zvedl Rolfa na nohy a z posledních sil ho na-

půl odnesl ke stěně Hnízda.

Jasmína stála nahoře nad nimi a hlídala. Barda s Lindou klečeli,

vykukovali přes okraj Hnízda a lana pevně svírali v rukou.

Lief jim dal znamení a okamžitě začali kousek po kousku tahat

lana nahoru.

Rolf pohlédl vzhůru, když se mu lano sevřelo kolem pasu a no-

hy se přestaly dotýkat dna Hnízda. Když uviděl Lindinu neochvějnou

tvář a napjaté paže nad sebou, vykřikl.

„Buď zticha!“ zašeptal Lief.

„Ale mě zvedá ta žena ze Smetkova!“ vykřikl Rolf v hrůze. „Jak

jste ji mohli nechat tahat mě nahoru? Ona a jí podobní jsou démoni,

co tančí na ruinách Kapry! Ona není hodná —“

„Zavři klapačku, Rolfe!“ zasyčel Lief.

Ale Linda je slyšela. „S radostí tě zas pustím dolů, jestli chceš,

kozorožce,“ zavolala.

Rolf zafňukal a sevřel rty. Držel se lana jako klíště, když ho spo-

lu s Liefem pomalu táhli nahoru po uvolněných a kluzkých kame-

nech.

Ale v okamžiku, kdy dorazili nahoru, se za každou cenu snažil

Lindě vyhnout.

„Nedotýkej se mě, špinavá ženo ze Smetkova!“ drmolil, strhnul

si lano z pasu a odhodil ho stranou, jako by bylo otrávené. „Nepřibli-

žuj se ke mně!“

„S radostí,“ odfrkla si Linda pohrdavě. Barda sevřel rukojeť me-

če. „Jak se opovažuješ urážet Lindu, která riskovala svůj život, aby tě

zachránila?“ zavrčel a s opovržením upřeně hleděl na Rolfa.

Rolf nespouštěl oči z meče a opatrně se postavil.

— 102 —

„Můj králi,“ vykřikl roztřeseným hlasem. „Tvůj muž mě zastra-

šuje!“

Ale Lief, který ještě seděl shrbený na zemi, kde ho Barda ne-

chal, věděl, že by se do toho neměl vměšovat. Bylo mu nevolno a byl

zoufale zesláblý, jako by ho zasáhla vážná choroba. Jen se divil, jak

to, že se Rolf může hýbat.

Barda udělal výhružný krok ke zbabělému kozorožci.

„Linda má víc síly v malíčku než ty v celém těle,“ zavrčel. „Má

lepší mozek, než jaký kdy budeš mít ty, a větší srdce, než kdyby ses

ty zestonásobil!“

„No, děkuji, Bardo,“ zamumlala Linda a povytáhla obočí. „Ač-

koli, když o tom tak přemýšlím, není to zas taková lichotka.“

Barda ji nevnímal. „Jdi mi z očí!“ plivl na Rolfa. „Jdi a schovej

se před drakem, ty ubožáku, a už nás neobtěžuj!“

S polknutím a posledním, prosebným pohledem na Lief a Rolf

odcupital. Brzy zmizel mezi obřími kameny.

„Spánembohem,“ řekla klidně Jasmína. „A teď se můžeme dát

do práce. Jak bychom měli začít?“

Lief cítil, že se na něj dívá, a pokusil se posadit. Ale přemohla

ho vlna únavy a se zasténáním se svalil zpátky na zem.

Slyšel, jak Barda s Jasmínou vykřikli, a cítil, jak k němu přiběh-

li. Snažil se soustředit na jejich úzkostlivé tváře, vystupující nad ním

z vířící mlhy.

Já — já nevím, kde začít,“ zamumlal. „Nevím, co dělat. Pás mi

nepomáhá. Všude v Hnízdě je zlo. Buší do člověka ze všech stran. Je

to…“

Zoufalství a smrt.

O skály se roztříštila další obří vlna. Snesla se na ně ledová voda

a po pramíncích vtékala do Hnízda.

„Musíme ho odtud dostat,“ slyšel Lief šeptat Bardu.

„Ne!“ dostal ze sebe Lief. „Ten pocit už pomíjí. Dejte mi jen

chvilku, abych —“

„POZOR!“

Lindin naléhavý výkřik přehlušil hřmot vln. Do skal se najednou

opřela mrazivá vichřice. Nad hlavou se jim přehnal temný stín, který

zakryl slunce.

— 103 —

Jasmína s Bardou vykřikli a vyskočili na nohy.

A jak se pohnuli, Lief nad sebou uviděl ztělesněnou hrůzu —

ohromnou, nadmutou, třpytivě rudou bytost.

Špičatá křídla nestvůry rozkrajovala vzduch jako nože. Zakrnělý

ocas plný puchýřků a ostnů se kroutil a házel sebou. Jeho maličká

červená očka, téměř skrytá uprostřed oteklých záhybů šupinaté kůže,

byly šílené oči zabijáka.

Kdoví, co se mohlo stát s tělem a mozkem zvířete, které spalo po

staletí? zaburácela Liefovi v uších Bardova slova.

Zoufale se snažil postavit, přemáhal závrať a slabost. Zoufale

zašmátral po meči.

Zahnuté, neskutečně dlouhé černé drápy nemilosrdně narazily o

zem. Lief se kutálel a dráp ho minul jen o vlásek, až škrábl o skálu.

Zvíře zuřivě zařvalo — byl to drsný vysoký zvuk, jako když se

tříští sklo. Z rozevřeného chřtánu se vyvalil oheň. Z tesáků mu kapal

horký rudý sliz a rozpálený padal na mokré skály, kde syčel a měnil

se v páru.

Lief byl obklopený párou, oslepený a bezmocný, a tak sevřel

Kouzelný pás.

Upřel své myšlenky na veliký rubín. Ze všech sil se snažil při-

mět draka, aby pocítil sílu velkého drahokamu, uslyšel ho a pochopil.

Ale bestie řvala vzteky a opět se proti němu hnala.

Lief cítil, jak ho Jasmína s Bardou popadli za ruce a odtáhli ho.

Slyšel drápy ostré jako břitva znovu zaškrábat o skálu, ucítil horký

závan ohně na tváři.

O vysoké skály za nimi zaburácela vlna. Zmáčela je studená

sprška, která se v ohni netvora okamžitě proměnila v páru.

Barda se snažil překřičet hluk vln.

„…dostat co nejblíž k vodě!“ křičel Barda. „Jediná naše šan-

ce…“

Ale drak byl nad nimi, útočil na ně, nechával je ležet roztažené

na mastném kameni, kutálet se a plazit se pryč před jeho nelítostnými

drápy a výbuchy ohně.

A pak Lief vířícím závojem páry uviděl vysokou postavu Lindy,

jak odhodlaně stojí na místě a má zdviženou paži s kopím.

„Lindo!“ zařval Barda a snažil se postavit. „K zemi!“

— 104 —

Oštěp proletěl vzduchem. Zasáhl drakův mrskající se ocas, od-

razil se a jako kovová hračka zařinčel o zem.

Ale Linda neztratila odvahu. Během chvilky měla v ruce další

kopí. Mrštila jím a tentokrát zasáhla svůj cíl — jeho hrot probodl

měkčí, bledou kůži na netvorově břiše.

Nestvůra zařvala, vytrhla si prackou rozkmitaný oštěp z těla a

otočila se čelem k útočníkovi.

Všichni viděli, jak se Lindě zableskly zuby v divokém vítězo-

slavném úšklebku. „Teď! Utíkejte!“ vykřikla.

Barda zaváhal.

„Bardo!“ vřískala Jasmína a táhla ho za paži.

„Dělej, ať se tu nesnažím zbytečně, ty nemotoro!“ zaburácela

Linda, která sáhla po posledním oštěpu. „Skočte do vody!“

Barda zaúpěl a poslechl ji. Otočil se k ní zády, volnou paží po-

padl Liefa a vyrazil k vysokým skalám, kde moře naráželo o pevninu

a kam teď nepřetržitě stříkala a stékala voda.

Protáhli se škvírou mezi skalami a vyděšeně se otočili, právě

včas, aby viděli Lindu padnout — padnout zraněnou a krvácející pod

netvorovým krutým křídlem.

Netvor roztáhl nateklý chřtán. Zíral na svého padlého nepřítele.

Zařval a vychrlil na Lindu sloup ohně.

Lindiny šaty se vzňaly. Kaluže na skále kolem ní syčely a zve-

dala se z nich pára.

Lief s Jasmínou vykřikli zoufalstvím a hrůzou. Ale Barda stál

strnule a tiše jako skála.

Zaburácela za nimi obří vlna a tentokrát se přes ně přehnala vo-

da, která proudila dál přes hladké kameny a stékala dolů do Dračího

hnízda.

Bestie zavrčela. Zakroutila hlavou, jako by si chtěla pročistit

oči. A vtom znovu otočila hlavu — směrem od Lindy. Najednou se

drak díval nahoru — do vířící páry nad sebou.

Vydal nesouvislý výkřik, roztáhl pokroucenou tlamu a vidlicovi-

tý jazyk mu vystřelil ven. Začal divoce mávat koženými křídly. Po-

hodil neobratným tělem, otočil se na bok, pak zas na druhý, jakoby

ve zmatené hrůze. Ostnatým pahýlovitým ocasem uhodil o pářící

skálu.

— 105 —

Pak se najednou pára rozplynula — jako by ji smetl silný vítr. A

Liefovi poskočilo srdce, když uviděl, jak se z nebe snáší obrovské

třpytivé stvoření červené jako zapadající slunce, s očima jako hořící

uhlíky, křídly jako rudými plachtami a ocasem hladkým a útlým jako

proud ohně.

„Další drak!“ zalapala po dechu Jasmína. „Další rubínový drak!“

Ale Lief se podíval dolů na Kouzelný pás Deltory, na zářící ru-

dou hvězdu, ve kterou se proměnil veliký rubín, a uvažoval, jak se

jen mohl nechat oklamat.

„Ne,“ vykřikl. „Ne další rubínový drak. Skutečný rubínový drak.

Ten pravý se konečně probudil.“

— 106 —

18. BOJ NA ŽIVOT A NA SMRT

estvůra na zemi zavrčela a zvedla se, aby se začala bránit.

Sekala drápy do vzduchu a z chřtánu chrlila oheň. Ale v

N mžiku byl její nepřítel nad ní a během chvilky bylo po bitvě.

Vlastně to nebyla žádná bitva, protože rozzuřené zvíře, které

odpovědělo na Liefovo zoufalé volání, mělo dračí srdce, mysl a vůli,

ale ta obluda ze zlého snu na zemi ne.

Nepravý drak možná dokázal roztrhat křehké lidi na kusy a jeho

oheň mohl spálit jejich maso na uhel, neměl ovšem šanci proti nej-

starší a nejtajemnější z deltorských bytostí.

Během pár vteřin ležel na zádech, roztržené hrdlo mu krvácelo a

tělo se mu škubalo, jak z něj rychle unikal život.

Rubínový drak zvedl hlavu, roztáhl křídla a divoce vítězně za-

řval, zatímco vlny burácely o skály a voda stříkala do výšky, a vzá-

pětí se snášela na zem jako déšť.

Olízl si rty, jako by ochutnával sůl. Otočil velikou hlavu k moři.

A zatímco ozvěna jeho řevu stále hřměla v Horách, prudce se

vznesl do výšky a byl pryč.

Lief, Barda a Jasmína se roztřeseně vyplazili z úkrytu. Byli

promočení a zkřehlí chladem. Celí rozechvělí se obrátili k moři a

pohlédli vzhůru.

Rubínový drak zářil na modrém nebi jako jasná rudá hvězda. Z

šupin mu stékala voda. V tlamě se mu stříbrně zaleskla kroutící se

ryba. Ryba zmizela. Drak se otočil ve vzduchu a znovu se potopil.

„Vrátí se,“ zamumlal Barda. Vyrazil přes kameny k místu, kde

padla Linda.

Přes cestu jim ležela rudá nestvůra. Její šupiny ztmavly do barvy

zaschlé krve, ale všichni věděli, že stále žije.

Když se k ní opatrně blížili, její malá očka se otevřela a upřela

na ně pohled tupé nenávisti.

„Ustupte,“ zašeptala Jasmína. „Zaútočil by na nás i teď, kdyby

mohl.“

Bestie zasyčela, jakoby odporem, a najednou se baňaté záhyby

jejího znetvořeného těla začaly vzdouvat a převalovat jako vlny na

moři a šupiny se zatřpytily jako temná voda.

— 107 —

Společníci uskočili a nevěřícně sledovali, jak rozvlněný kopec

masa splasknul a vytratil se.

Byl prostě fuč a jediné, co zůstalo ležet na kamení, bylo rozta-

žené, roztrhané tělo kozorožce Rolfa.

„Rolf!“ zašeptal Lief. A najednou mu dlouhá řada věcí, které ho

mátly, začala dávat dokonalý smysl.

To, jak Rolf bezohledně odhalil Liefa Kameňákům. Jak pobledl

rubín, když nikde nebyl žádný nepřítel. Jak se mu ulevilo, když strá-

že s Rolfem odešly. Jak byl oddíl strážných nečekaně přepadený, i

když drželi noční hlídky. To, že byli ušetřeni koně. Že Rolfa vůbec

nepřekvapilo, že je s nimi Linda. A že byl tak silný poté, co byl v

Hnízdě…

A ze všeho nejvíc falešný drak, ošklivý jako zlý sen v mozku ší-

lence.

Rolfovy bledé rty se roztáhly do zlomyslného úsměvu.

„Vy hlupáci!“ zasípal. „Jak snadno jsem vás oklamal! Jediný

prst byla malá cena za vaši důvěru. Ale obětování mojí hrdosti ne.“

Koulel hlavou ze strany na stranu. „Myslíte si, že jsem nevěděl,

jak mnou pohrdáte?“ zasyčel. „Mnou! Byl bych se mohl proměnit a

roztrhat vás na kusy během chvilky — nebýt toho prokletého Pásu.“

Odmlčel se, ztěžka oddechoval a olizoval si rty, u kterých měl

pěnu.

„Věděl jsem, že musím počkat — počkat, dokud nedorazíte k

domovu Sestry, srdci mojí síly, kde vás nezachrání ani Pás. A tak

jsem vás sledoval a držel se v pozadí, dokonce i když se k vám přida-

la ta ohavná žena ze Smetkova a já toužil zaútočit.“

Ruce se mu zkroutily a sevřely v pěst. Jeho nenávist byla skoro

viditelná. Bylo to, jako by vyzařovala póry v jeho kůži a ležela ko-

lem něj jako jedovatý mrak.

„Doufal jsem, že se všichni spustíte dolů do prohlubně, ale vy

jste mě podvedli a nepřišli,“ sípal. „Takže jsem znovu čekal, dokud

jste nebyli zase všichni pohromadě, protože jsem dal mocnou přísa-

hu, že ani jeden z vás neunikne mému hněvu, jako jste unikli ve Strži

u Zadního lesa.“

Křivě se usmál. „Ani na okamžik jste mě nepodezírali,“ zašep-

tal. „Byl jsem na vás příliš chytrý.“

— 108 —

„Teď zas tak moc chytře nevypadáš,“ zavrčel Barda, který na

něj shlížel svrchu.

Rolf se ušklíbl. „Ta vaše zlá bestie byla moje smrt, ale jsou tu

další — další sluhové Pána — kteří na vás čekají. Tohle je vaše po-

slední bitva, vy bahno země. A je to bitva, kterou nikdy nevyhrajete.“

„Co ti Pán stínů slíbil, když zradíš svého krále?“ zeptal se Lief

tlumeně.

„Ty nejsi můj král, Liefe z Del,“ vyprskl Rolf. „Cos o mně vě-

děl, než jsem ti vstoupil do cesty v Osminských vrších? Co jsi věděl

o Rolfovi, nejstarším synu rodu Schopných, následníku vlády Kap-

ry?“

„Nevěděl jsem nic,“ řekl Lief potichu. „Ale jak jsem mohl, Rol-

fe? Drželi jste se stranou a v utajení, dokonce i před lidmi ze Smet-

kova.“

„Nehádej se s ním, Liefe,“ zamumlala Jasmína. „Na pravdě mu

nezáleží. Jeho duše se živí jen pýchou a hněvem, ničím jiným.“

„Nezajímal jsem tě, králi,“ řekl Rolf. „Ale Pán mě znal a znal

mou cenu. Jedné noci při západu slunce ke mně přišel Pánův hlas,

když jsem se krčil sám v Horách a shlížel dolů na Kapru. Pán pocho-

pil mou důležitost.

Dal mi za mé služby drahocenné dary. A mnohem víc bude ná-

sledovat… o tolik víc…“

Teď už dýchal jen mělkými těžkými nádechy. Krásné fialkové

oči mu zeskelnatěly.

„Sloužím Pánovi,“ zašeptal. „Pro Pána ochráním Východní sest-

ru. A na oplátku ze mě udělal velkého čaroděje. Dokážu věci, o kte-

rých se mým předkům ani nesnilo. Dokážu měnit tvar. Dokážu létat

vzduchem. Můžu roztrhat a spálit své nepřátele a slyšet je křičet bo-

lestí, jak si zaslouží.“

Barda tiše zaklel. Pěsti měl zaťaté. Ale nahlas nic neřekl a ani

nehnul brvou.

„Až Pán zvítězí, budu vládcem východu, jak je mé právo prvo-

rozeného,“ zasípal Rolf. „Kapra znovu vyroste a ti ohavní cizinci v

mé zemi budou jen prach a popel pod mýma nohama.“

Znovu se usmál. A pak jeho pohled strnul a neklidné škubání je-

ho rukou ustalo. Byl mrtvý.

— 109 —

Společníci se znechuceně odvrátili.

Vlny tloukly o skály. Snesl se na ně deštík z moře. Voda pěnila

mezi kameny.

A v kratičkém tichu před úderem další vlny všichni zřetelně

uslyšeli tlumené zaúpění.

Rozběhli se za tím zvukem.

Linda se skulila do hluboké trhliny mezi skalami. Na levé polo-

vině obličeje měla napuchlou červenou ránu, jak ji zasáhlo křídlo.

Šaty měla ohořelé a levou paži samý puchýř. Měla zamžený pohled a

pořád mrkala. A byla promočená na kost.

Ale naživu!

„Pomozte mi z téhle mizerné díry,“ drmolila a natahovala k nim

poraněnou paži. „Pokaždé, když o skálu narazí vlna, teče prese mě

voda jako někde v potoce. Asi zmrznu!“

„Přestaň si stěžovat,“ vykřikl Barda, který ji radostně vytáhl na-

horu. „Když jsme tě viděli naposled, hořela jsi jako pochodeň! Vlna

musela uhasit oheň.“

Linda se postavila, kymácela se, třásla se a zmateně se rozhlíže-

la. Očividně neměla potuchy, co se stalo.

Uviděla na skále ležet Rolfovo tělo a nechápavě se zamračila.

Pak zvedla hlavu a tvář se jí znepokojeně zkroutila.

„Ten drak se vrací!“ vykřikla. „Letí přímo na nás!“

A drak se opravdu blížil — letěl zpátky z moře, jeho rudé, mok-

ré a lesklé tělo se třpytilo proti nebi.

Filli začal zběsile štěbetat. Už měl draků plné zuby.

Linda sáhla po oštěpu, než jí došlo, že jsou všechny pryč, a za-

kopla, jak pohledem zoufale prohledávala zemi.

„Moje kopí!“ zamumlala. „Musím najít —“

Barda ji vzal za paži a něžně ji odtáhl. „Buď v klidu, Lindo,“ ře-

kl. „Všechno ti vysvětlíme později. Teď se ani nehni a čekej.“

Zacouvali k nejbližší skále. Nebylo kam jinam jít.

Snesl se nad ně obrovský stín. Sehnuli se pod silou větru z moc-

ných křídel. A pak vítr najednou ustal a oni zvedli hlavu.

Drak přistál na okraji Hnízda. Rozvážně je pozoroval.

Promluv k němu, říkal si Lief. Čeká.

— 110 —

Ale ústa měl vyschlá a měl pocit, jako by mu záda srostla se

skálou. Sebral odvahu a přinutil se udělat krok vpřed.

Rubínový drak na něj shlížel a jako by se usmíval.

„Inu!“ řekl měkkým, šumivým hlasem. „Takže jsi přišel, králi

Dekory, a nosíš veliký rubín, talisman mého území. Je to přesně tak,

jak Doran slíbil.“

„Ano,“ řekl Lief. „Hledal jsem tě a nakonec našel.“

„Nebo já našel tebe,“ odvětil drak. V očích se mu zablesklo a

zakroutil vidlicovitým jazykem.

„Tady je zlo,“ řekl. „Zlo a jed. Pustil jsi vetřelce do mé země,

zatímco jsem spal.“

Lief ucítil záchvěv strachu, ale přinutil se neuhnout před tím kr-

vavě rudým dračím pohledem.

„Já ne,“ odpověděl. „Stalo se to velmi, velmi dávno. Dokážeš

zničit to zlo? Jako jsi zničil jeho strážce?“

Letmo pohlédl na bezvládné Rolfovo tělo, ležící na kamení.

„Uvidíme,“ řekl rubínový drak. „Pojď blíž. Sám.“

Lief udělal, oč ho požádal, ačkoli se mu třásla kolena, takže stě-

ží dokázal stát.

„A ještě blíž,“ řekl drak.

Lief přešel tak blízko, že kdyby natáhl ruku, mohl by se do-

tknout třpytivých rudých šupin na krku zvířete. Ucítil pach draka.

Připomínal zápach horkého kovu smíšeného s hořícím listím.

Rubín na Kouzelném pásu Deltory zářil jako oheň.

Drak roztáhl křídla a zavřel oči.

Na dlouhou chvíli jako by se vyhříval v záři rubínu. A když

znovu otevřel oči, Liefovi se zdálo, že jsou hlubší a tmavší než před-

tím.

„Teď,“ řekl drak.

S roztaženými křídly se vrhl do prohlubně zvané Dračí hnízdo.

Mohutnými drápy začal odhrabávat kamení uprostřed, hrabal je po

stovkách, tisících a vrhal je do výšky a ven z Hnízda.

— 111 —

19. VÝCHODNÍ SESTRA

Kamení zasypávalo společníky jako silné krupobití. Zakryli si

hlavy rukama a odklopýtali od okraje Hnízda.

Stáli v bezpečné vzdálenosti a s úžasem sledovali, jak se kamení

valí z prohlubně a kupí se v obrovských valech kolem hnízda. Ale

postupně jejich vzrušení pohaslo a nahradil ho pocit neblahé předtu-

chy.

Čím hlouběji do jámy drak hrabal a jak hromady kamenů rostly,

vzduch jako by houstl a hůř se dýchal. Světlo pohasínalo. Sílilo po-

divné tlumené cinkání.

Obří vlny narážely na pobřeží, někdy se přehouply přes vrchol-

ky vysokých skal a proudily dolů jako vodopád, aby stekly v potůč-

cích mezi kameny.

Ale ani hukot vln nedokázal přehlušit tu hrozivou píseň Vý-

chodní sestry nesoucí se z díry.

Byla to píseň o holém zoufalství, zkáze a utrpení, o skleslosti a

smrti. Jediný nízký tón, stále se vracející, pronikavý, neutuchající.

A co bylo nejhorší, byla podivně povědomá.

Filli kňoural Jasmíně pod límcem. Jasmína sama byla skrčená a

zamračená, jako by cítila bolest. Linda seděla shrbená na kamenech

se svěšenou hlavou a rukama přitisknutýma na uších.

„Nevěděl jsem to,“ zamumlal Barda. Lief na něj pohlédl. Tvář

velkého muže se leskla potem.

„Slyšel jsem tenhle zvuk celý život,“ zamumlal Barda. Rty se

mu sotva pohnuly. „Ne jako tenhle. Ne tak, že bych si ho uvědomo-

val. Ale teď si vzpomínám, že slabě tam byl vždycky, jako slunce na

mojí tváři nebo vzduch, který jsem dýchal. Nepovažoval jsem to ani

za zvuk. Myslel jsem, že je to zvuk ticha.“

„Ano,“ řekl Lief.

A pak si oba všimli, že kameny přestaly létat ven a že uvnitř

prohlubně neslyší žádný pohyb.

„Kde jsi? Pojď za mnou!“

Lief nevěděl, jestli ho drak volal nahlas, nebo jen v myšlenkách.

To je jedno, řekl si pomalu. Jediné, na čem záleží, je, že musím

jít.

— 112 —

Přinutil se vykročit kupředu, snažil se příliš nevnímat hustý, ne-

dýchatelný vzduch a začal lézt na vysokou hromadu kamení. Vyšpl-

hal na úplný okraj hromady a nakoukl dolů do Dračího hnízda.

Široké, ploché dno Hnízda se proměnilo v obrovskou jámu

uprostřed veliké kamenité nálevky.

Drak se dohrabal na holou skálu. Teď se krčil na skále uprostřed

jámy a zíral na věc, kterou odkryl.

Ta zlá věc vypadala jako svítící pulsující vejce. Bylo jedovatě,

křiklavě žluté, tak jasné, jako by z něj měl člověk oslepnout.

Liefovi se do uší zavrtávala jeho tlumená neustávající píseň. A

vyzařovalo z něj zlo tak silné, že se mu svíralo hrdlo a pálila ho kůže.

„Pojď za mnou, nebo jsem ztracený.“

Drakův hlas byl velmi slabý. Lief s hrůzou zpozoroval, že sytá

červeň jeho šupin pomalu pohasíná.

Nevnímal Bardův varovný výkřik a bez zaváhání se vrhl přes

okraj prohlubně.

Zalapal po dechu, když padal a klouzal po nakupeném kamení

dolů do jámy, kde se krčil drak.

Ztěžka přistál poblíž zadních nohou zvířete. Nahrnula se s ním

záplava kamení, které bubnovalo drakovi o složená křídla a napůl mu

zasypalo ocas.

Drak mlčel, nehýbal se. Kůže se mu ani nezachvěla, nehnul ani

brvou. Jako by z obrovského těla vyprchal téměř všechen život.

Lief se pokusil postavit, ale zjistil, že to nedokáže. Zlověstná pí-

seň Východní sestry mu zaplavila uši i mysl. Její zlá síla ho ubíjela a

srážela k zemi.

Nedokázal stát. Nemohl chodit. Ale drak nehybně ležel a před

očima mu ztrácel barvu. A Východní sestra zpívala dál a šířila svou

hrůzu i svůj jed.

Lief se začal plazit, ale velmi opatrně, aby se nedotkl drakova

těla, když ho míjel.

Dýchal přerývaně a snažil se přiblížit k té žluté jedovaté věci,

která vyzařovala hrůzu a zoufalství, a věděl jen, že tu věc musí zni-

čit — a že pokud se nedá zničit, všechno je ztracené.

— 113 —

Ale s každým dalším okamžikem mu ubývaly síly. Paže a nohy

se mu třásly, jako by ho svírala hrozná horečka a zároveň byl

prochladlý na kost. Bál se, že brzy se už nebude moct hýbat vůbec.

Sotva si uvědomoval, co dělá, ale i tak přitiskl ruce na veliký

rubín v Kouzelném pásu Dekory.

Teplo mu začalo kradmo proudit prsty a vstoupilo mu do rukou.

Začal si uvědomovat nový zvuk, který se mísil s tlumenou písní Sest-

ry.

Bylo to pomalé, silné bouchání, jako tlukot ohromného bubnu.

A teprve v tu chvíli Lief pochopil, že je to drakovo srdce.

Pás… Jsme spojeni silou Pásu, pomyslel si nejasně.

Myslí mu probleskla slova. Doranova slova:

Král s Kouzelný pásem je teď jedinou spásou Deltory.

I když sám nechápal proč, instinktivně zvedl jednu ruku z Pásu a

položil ji drakovi na chladnou, suchou kůži.

Okamžitě mu začaly brnět prsty a vlastní srdce se mu rozbušilo,

jak ucítil sílu, která se vzedmula kdesi v něm a začala proudit jeho

tělem z velkého rubínu do těla zvířete.

Drak se pohnul. Mdlé šupiny pod Liefovou rukou se rozjasnily a

ztmavly do sytě rudé. A Lief s úžasem sledoval, jak se skvrna barvy

rozšiřuje zpod jeho ruky, šíří se jistě a rychle, dokud se celé mohutné

tělo opět nerozzářilo jako samotný rubín.

Drak zvedl hlavu. Rudé oči se mu zaleskly. Údery jeho srdce

duněly jako hromobití.

A síla rubínu stále proudila Liefem a on by nedokázal zvednout

ruku ze zářivých šupin, i kdyby chtěl.

Nedokázal se pohnout ani promluvit, ale věděl, že na tom nezá-

leží.

Dělal všechno, co musel. On byl ta spojnice. On byl to spojení

mezi drakem a rubínem, starodávným talismanem vykopaným z hlu-

bin drakovy země.

Drak upíral červené oči na pulsující žluté vejce před sebou. Za-

řval a z úst mu vytryskl úzký proud plamene a zahalil vejce ohněm.

Znovu zařval a ještě jednou. Vejce zalité plameny zářilo nejdřív

rudě, pak bíle. Rozžhavené doběla se mihotalo a svítilo jako zlověst-

ná hvězda.

— 114 —

Ozvalo se ostré zapraskání a vejci se rozštípla skořápka. Jeho

tlumená píseň se proměnila ve vřískot. Na nekonečnou chvíli se zdá-

lo, že se čas zastavil.

Pak drak zasyčel jako obří had. A pod čerstvým poryvem horka,

tak silným, že se Lief děsil, že se při té příležitosti upeče i on sám,

Východní sestra vzplála bílým plamenem, potom prostě uvadla a

proměnila se v prach.

Lief zavřel oči, které ho nesnesitelně pálily. Jako by najednou

povolila nějaká neviditelná pouta, ruka mu sklouzla z drakova boku.

Ležel nehybně, tváří k zemi, nedokázal na nic myslet, nevnímal okolí

kromě nárazů vln nad sebou a vedle sebe cítil pomalé, rytmické bu-

šení drakova srdce.

* * *

Když Lief znovu otevřel oči, zjistil, že už není v dolíku s rubí-

novým drakem. Ani na okraji Dračího hnízda.

Slyšel vlny, ale byly o kus dál než prve. Ležel na pokrývce u

jasně plápolajícího ohně.

Na druhé straně ohně si šuškali Barda, Jasmína a Linda. Světlo

ohně se jim mihotalo po tvářích, ale těla měli zastíněná a za jejich

zády se rozprostíralo šero a podivně narůžovělý vzduch.

Nejdřív se Lief bál, že mu žár drakova ohně poškodil zrak. Pak

pohlédl vzhůru.

První věc, kterou uviděl, byl Krej, usazený na špičce rozeklané

skály. Krej se nakonec vrátil!

Jako chladná voda ho zaplavila úleva. Pak si uvědomil, že Krej

se rýsuje proti nebi, které je šmouhaté širokou paletou červených a

oranžových pruhů, a vděčně si povzdechl.

Zrak má v pořádku. To zapadá slunce!

Opatrně se posadil a cítil se celý rozlámaný.

„Rozhodně sis dal načas, než ses probral,“ řekla Jasmína. „Už je

to spousta hodin, co jsme tě vynesli z té jámy a odnesli pryč od vo-

dy!“ Hlas měla stejně klidný jako obvykle, ale tvář jí zářila úlevou.

— 115 —

„A drak —“ Lief se zarazil a škubnul sebou. Hrdlo měl rozbola-

vělé a vyprahlé. Vzal si čutoru, kterou mu Jasmína podala, a vděčně

se napil.

„Drak je v moři, loví další ryby,“ vysvětlil Barda a odložil stra-

nou malou zamčenou krabičku, se kterou si hrál. „Pochybuji, že ho

uvidíme dřív než ráno.“

„A to já jsem ráda,“ řekla Jasmína. Jsem z něj nervózní. Zdá se,

že se mu líbí moje vlasy, dokonce víc než tomu prvnímu drakovi.“

Linda se zasmála a pohladila se po hladké lebce.

„A moje se mu nelíbí vůbec!“ zajásala. „Protože je nevidí! A

právě proto se u nás zavedla tradice, že si ženy mého lidu holily hla-

vu.“

Pak jí tvář zvážněla. „Ve starých dobách byla na východě spous-

ta červených draků. Od kolébky jsem o nich slýchala hrozné příběhy.

Teď se aspoň jeden vrátil.“

„Bez něj bychom nedokázali zničit Východní sestru,“ připomněl

jí Lief.

Linda přikývla. „Já vím,“ řekla smutně. „A vím, že teď, když je

Sestra pryč, pole na východě budou zase úrodná a rybáři už se nebu-

dou tři z pěti dní vracet na břeh s prázdnými sítěmi. To je důvod pro

nesmírnou radost.“

Povzdechla si. „Ale přesto, přišlo to příliš draho. Drak si tě váží,

Liefe, protože nosíš Kouzelný pás Dekory. Ale bojím se, co by se

mohlo stát lidem ze Smetkova, až půjdeš dál. Hory na severu jsou

velmi daleko od —“

Jasmína zlostně vykřikla a Barda dloubl Lindu do žeber. Při-

plácla si ruku přes ústa.

Liefovi poskočilo srdce. „Hory na severu?“ zvolal. „Co —?“

Barda se vyhýbal jeho pohledu, zvedl malou krabičku a začal ji

znovu převracet v rukou.

„No tak!“ zasípal Lief. „Musíte mi to říct! Co víte, co já ne?“

„Chtěli jsme počkat, až budeš silnější, než ti to řekneme,“ za-

mumlala Jasmína. „Chtěli jsme, aby sis odpočinul, aspoň dnes večer,

a nemyslel na —“

„Nemyslel na co?“ vykřikl Lief, pak zasténal a chytil se za bola-

vý krk.

— 116 —

Jasmína letmo pohlédla na Bardu. Neochotně pokrčila rameny.

„Zatímco jsi spal, pohřbili jsme Rolfa, jak se sluší,“ řekla. „Ale

předtím…“

„Předtím jsem ho prošacovala,“ řekla Jasmína klidně a z jedné z

mnoha svých kapes vytáhla zažloutlý složený papír. „Což se podle

Bardy nesluší. Ale k obrubě kozorožcova pláště jsem našla přišité

tohle.“

Podala papír Liefovi. Nedočkavě ho rozložil. Jak doufal, byla to

druhá část Doranovy mapy.

Jasmína se předklonila, aby prstem poklepala na značku Sestry.

„Tady,“ řekla. „Kvůli tomuhle půjdeme do hor na severu.“

„Brána stínů,“ zašeptal Lief, když si přečetl název vedle značky.

Ještě nikdy jsem o ní neslyšel ani ji neviděl na mapě!“

„Ani já,“ řekl zachmuřeně Barda, který se mračil na krabičku v

dlaních. „Nezní to zrovna jako půvabné místo.“

„To ani Dračí hnízdo neznělo,“ řekla Jasmína. „Ale v Dračím

hnízdě jsme zpochybnili tu rýmovačku napsanou tady. Nejenomže

jsme našli první Sestru, ale taky jsme ji zničili. A přežili jsme! Na to

bychom měli myslet dnes v noci, Liefe.“

— 117 —

Vzala Liefovi útržek mapy a uložila ho zpátky. „Dnes v noci

musíme odpočívat a radovat se,“ řekla přísně. „K čemu si dělat sta-

rosti s budoucností? Stejně se jí nevyhneme.“

„Pravda!“ souhlasila srdečně Linda. „Teď je čas oslavovat, ne

naříkat a trápit se věcmi, které nezměníme.“

Vyskočila na nohy. „Pojďme hned do Smetkova!“ vykřikla.

„Překvapíme je, ale tím líp! Nesnáším proslovy a slavnostní průvody.

Horká koupel, dušená ryba, dobré pivo, hlasitá hudba a přátelé, co

nás poplácají po zádech — co víc si můžeme přát?“

„Vůbec nic,“ řekl spokojeně Barda.

Ozvalo se slabounké cvaknutí a překvapeně vykřikl. Jeho oblé

prsty nějak našly skrytou západku v řezbě na krabičce. Z krabičky

hned u vršku vyčuhovala malá tyčinka z broušeného dřeva.

Zatáhl dychtivě za víčko krabičky, ale to zůstávalo pevně zavře-

né. Zvedl hlavu s legračním zděšením v očích.

Je tu víc než jeden zámek!“ zvolal. „Čert vem tuhle pitomou

hračku!“

Linda se hurónsky zasmála. „Vyhoď to, starý bručoune!“ vy-

křikla. „Nikdy tu hádanku nevyřešíš.“

„Vyřeším,“ odsekl Barda a strčil krabičku zpátky do kapsy. „Při-

jdu na to, i kdyby to měla být poslední věc v životě, kterou udělám.“

Liefovi jako by po zádech přeběhly chladné prsty. Zachvěl se a

zauvažoval proč.

Je mi zima, řekl si. Je mi zima a jsem unavený, to je vše.

„Liefe!“ vykřikla Jasmína, vyskočila a kopla do ohně, aby ho

uhasila. „Liefe, jsi připravený?“

Obrátila k němu tvář plnou lásky a smíchu. Barda s Lindou se

tyčili za ní a pošťuchovali se jako děti.

Liefa ten pohled zahřál u srdce.

K čemu si dělat starosti s budoucností? Stejně se jí nevyhneme.

„Ano,“ zazubil se a vstal. „Veďte mě! Jsem připravený.“

— 118 —

Poprvé vydalo nakladatelství Scholastic Australia Pty Limited

v roce 2003.

(www.scholastic.com.au)

Grafická koncepce Kate Roweová

Ilustrace na obálce Marc McBride

ISBN 1 86504 613-2 (Scholastic Australia)

Text and graphics copyright © Emily Roddaová, 2003

Cover illustrations copyright © Scholastic Australia, 2003

Copyright © Scholastic Australia Pty Limited, 2003

Z anglického originálu Dragon‘s Nest série Deltora Quest 3

přeložila Olga Zumrová.

Grafická úprava obálky Nataša Vaňková

Jazyková úprava Štěpán Kovařík

Jazyková korektura Štěpán Šimek

Odpovědná redaktorka Helena Škodová

Technická redaktorka Daruše Singerová

Vydalo nakladatelství Fragment,

Humpolecká 1503, Havlíčkův Brod,

jako svou 1286. publikaci.

1. vydání, 2007

Sazbu zhotovil Fragment DTP s. r. o.

Vytiskl Finidr, s. r. o., Český Těšín

České vydání © Fragment, 2007

Translation © Olga Zumrová, 2007

Beletrie pro děti a mládež / Fantasy, scifi, horory

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být

rozšiřována bez písemného svolení majitelů práv.

Kontaktní adresa: Radiová 1, 102 27 Praha 10 — Hostivař e—

mail: fragment@fragment.cz http://www.fragment.cz

ISBN 978-80-253-0397-9 (1. vydání, 2007)

— 119 —

DELTORA JE ZEMI NESTVŮR A KOUZEL…

Krutého Pána stínů se sice podařilo

vyhnat z Deltory, ale v zemi stále panuje

hlad a bída a rozmáhají se zde strašlivé

nestvůry. Zatímco strádající lid slábne, Lief,

Jasmína a Barda objeví hrozivé tajemství.

Nepřítel po sobě v zemi zanechal zárodky

smrti. Čtyři odporná začarovaná stvoření

zvaná Čtyři sestry se skrývají na odlehlých

místech země. Pomalu, ale jistě zabíjejí

Deltoru, zatímco Pán stínů s radostí

očekává svůj vítězný návrat.

Společníci musejí najít smrtící

Sestry a zničit je. Vodítkem jim je

pouze útržek starodávné mapy. A jejich

jediná naděje na pomoc spočívá v sedmi

neuvěřitelných spojencích – posledních

deltorských dracích.

— 120 —