Název originálu: Megan’s Mate

První vydání: Silhouette Books, 1996

Překlad:

Evženie Zavodská

Odpovědný redaktor: Ivana Čejková

© 1996 by Nora Roberts

© Harlequin Publishers, s.r.o., Praha 2001

Tento titul vychází v edici Perla ISSN 1213-3779.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci celého

díla nebo jeho částí v jakékoliv podobě.

Tato kniha je vydána po dohodě s Harlequin Enterprises II B.V.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak firmy Harlequin i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

Cover: Grafický atelier DEGAS s.r.o., Praha

Sazba: Sdružení MAC s.r.o., Praha

Tisk: UEBERREUTER PRINT, s.r.o., Pohořelice

Adresa redakce: Revoluční 8, 110 00 Praha 1

Telefonní spojení:

sekretariát: 21409452

distribuce: 21409455

produkce: 21409456

redakce: 21409458

CENA 99 Kč

ISBN 80-241-0851-8

PRVNÍ KAPITOLA

Není žádný hazardér. Než něco udělá, musí si být naprosto jistá, že probrala všechna pro a proti. Je prostě taková – nebo alespoň posledních deset let se snažila taková být. Disciplinovaná, opatrná, praktická.

A nakonec se to naučila.

Megan 0’Rileyová je žena, která se raději dvakrát vrátí, aby se přesvědčila, že dobře zamkla.

Před cestou z Oklahomy do Maine přepečlivě sbalila zavazadla pro sebe i pro svého syna a zbytek jejich věcí poslala lodí.

Nestěhuje se na východ narychlo. Přemýšlí o tom už půl roku a dospěla k závěru, že je to praktické a výhodné, a to nejen pro ni, ale také pro Kevina. Ten by si měl zvyknout rychle a bez potíží.

Pohlédla na sedadlo vedle sebe, kde podřimoval její syn. Mají v Bar Harbor příbuzné a když se Kevin dozvěděl, že bude bydlet tam, kde žije jeho strýc a nevlastní sourozenci, byl nadšením bez sebe. A kromě toho tam budou ještě bratranci a sestřenice, i když úplně malinkatí. Poprvé byli s Kevinem v Maine, když se ženil její bratr, a od té doby se tam narodila čtyři miminka.

Pozorovala svého malého syna, jak spí. Vlastně už tak malý není, uvědomila si náhle. Vždyť je mu skoro devět. Prospěje mu, když se stane členem takové rozvětvené rodiny. Calhounovi jsou tak šlechetní.

Nikdy nezapomene, jak se před rokem setkala se Suzannou Calhounovou-Dumontovou, nyní Bradfordovou. Přestože Suzanna věděla, že Megan byla těsně před svatbou milenkou jejího manžela Baxtera Dumonta a porodila jeho dítě, chovala se k ní mile a laskavě.

Megan byla klasický případ naivní svedené dívenky. Když se do Baxtera zamilovala, neměla ani tušení, že někde nějaká Suzanna Calhounová existuje, natožpak že je s ní Baxter zasnoubený a má si ji zanedlouho vzít. Bylo jí tehdy pouhých sedmnáct let a uvěřila Baxterovu ujišťování o jeho nehynoucí lásce.

Když porodila Baxterovo dítě, byl právě na svatební cestě. Nikdy Meganina syna neuznal za svého a také ho nikdy neviděl.

Po několika letech se řízením osudu Meganin bratr Sloan zamiloval do Suzanniny sestry Amandy a celá záležitost vyplula na povrch.

A teď má Megan se svým synem žít v domě, kde Suzanna a její sestry vyrůstaly. Kevin bude mít rodinu – nevlastního bratra a sestru, bratrance a sestřenice a plno strýčků a tet. A nádherný domov.

Hrádek. Nádhernou starobylou kamennou budovu, které Kevin stále říká hrad. Jaképak asi bude tam žít a pracovat?

Teď po rekonstrukci slouží značná část sídla jako hotel, jehož manažerem je Trenton St. James III, který se oženil s nejmladší z Calhounových sester, Catherinou, které ale všichni říkají C.C., a jehož otec vlastní hotely St. James po celém světě. Jsou proslulé svou exkluzivitou a solidností. Po mnoha měsících zvažování Megan usoudila, že nabídka na místo hlavní účetní této společnosti je prostě příliš lákavá, než aby ji odmítla.

A kromě toho se už nemůže dočkat, až opět spatří svého bratra Sloana, ostatní příbuzné i samotné staré sídlo.

V duchu si říkala, že nemá důvod být nervózní. Je to logické a velmi praktické rozhodnutí. Polepší si společensky i finančně, přestože až dosud dokázala sebe i Kevina zajistit víc než dostatečně.

Nejdůležitější však je, že teď bude mít na Kevina víc času.

Ozvalo se upozornění, že zanedlouho budou přistávat, a tak vztáhla ruku a pohladila synka po hlavě. Otevřel tmavé oči a ospale na ni zamžoural.

„To už jsme tady?“

„Skoro. Zvedni si sedadlo. Koukni, támhle už je vidět záliv.“

„Budeme jezdit na lodi, jo?“ Přitiskl tvář ke kulatému okénku a nadšeně hleděl dolů. „A uvidíme velryby. Pojedeme na té lodi, co má Alexův novej táta, jo?“

Jen při představě, že by měla vstoupit na loď, se jí rozhoupal žaludek, statečně se však na Kevina usmála.

„To víš že jo.“

„A to budeme fakt bydlet v tom hradě?“ otočil se opět k ní. Připadá jí stále jako nejkrásnější dítě na světě, s těma tmavýma očima, snědou pletí a rozcuchanými černými vlasy.

„Budeš mít ten pokoj, co měl dřív Alex.“

„Taky jsou tam strašidla,“ zasmál se.

„Prý ano. Ale hodná.“

„Všechna možná ne.“ Alespoň Kevin v to doufá. „Alex tvrdí, že jich je tam spousta a někdy ječej a naříkaj. A loni spadl nějakej chlápek z věže a dole na skále se zabil.“

Megan se zachvěla, protože tahle historka je částečně pravdivá. Smaragdy Calhounových, objevené před více než rokem, přitahují pozornost nezvaných návštěvníků.

„To už je dlouho, Kevine. Teď je na Hrádku bezpečno.“

„Jo.“ Jenže každý správný kluk touží po alespoň trochu nebezpečném dobrodružství.

Na letišti čekal další malý chlapec, který v duchu spřádal dobrodružné plány. Právě teď mu však připadalo, že se svého nevlastního bratra snad ani nedočká. Alex se jednou rukou držel maminky a za druhou držel Jenny – protože je už dost velký, aby na sestřičku dával pozor. Matka držela v náručí jejich malinkého bratříčka a Alex se už nemohl dočkat, až se s ním pochlubí.

„Proč tu ještě nejsou?“

„Protože vystupuje moc lidí a chvíli jim to trvá, než projdou koridorem.“

„A jak to, že přiletělo tolik lidí?“ chtěla vědět Jenny.

„Protože letěli velkým letadlem,“ zmohla se Suzanna na chabé vysvětlení, protože po půl hodině čekání na letišti se třemi dětmi už toho také měla dost.

Vtom jí však v náručí zavrnělo miminko a ona se usmála.

„Mami, koukni, tamhle jsou!“

Než stačila Suzanna odpovědět, Alex se jí vytrhl a rozběhl se přímo ke Kevinovi. Jenny pádila v patách za ním. Suzanna sebou trhla, když málem vrazili do hloučku ostatních pasažérů, a pak jen odevzdaně zvedla ruku a zamávala na Megan.

„Ahoj!“ zvolal Alex a odhodlaně vzal Kevinovi z rukou tašku, přesně podle matčiných instrukcí. „Tohle ti musím vzít, protože jsme vám přišli naproti.“

Trochu ho však zamrzelo, že i když mu matka stále tvrdí, že roste jako z vody, Kevin je pořád vyšší než on.

„Máš ještě pořád tu pevnost?“

„Tu ve velkým domě? Jo, ta tam pořád je,“ přikývl Alex. „A pak máme ještě novou tam, co teď bydlíme. My už nebydlíme na Hrádku, víš, ale v novém domě.“

„S tátou,“ dodala Jenny důležitě. „A jmenujeme se teď jinak a tak. Dokáže všechno na světě a udělal mi nový pokojíček.“

„S růžovejma záclonama,“ ušklíbl se Alex pohrdavě.

Suzanně bylo jasné, že hrozí nebezpečí hádky, a tak zasáhla. „Jaká byla cesta?“ zeptala se, sklonila se ke Kevinovi a políbila ho na tvář, pak se napřímila a políbila na tvář Megan.

„Docela dobrá, díky za optání.“

Megan stále ještě nevěděla, jak má na Suzanninu nenásilnou náklonnost reagovat. Občas se jí chtělo vykřiknout, že přece s jejím manželem spala. Sice to tehdy ještě její manžel nebyl a Megan ani nevěděla, že jím má být, ale to na věci nic nemění.

„Měli jsme trochu zpoždění,“ pokrčila poněkud rozpačitě rameny. „Doufám, že jste nemuseli moc dlouho čekat.“

„Hrozně dlouho,“ prohlásil Alex. „Slabou půlhodinku,“ zasmála se Suzanna. „A kde máte zbytek věcí?“

„Poslala jsem je lodí. Tohle je zatím všechno,“ poklepala Megan na dvě velké tašky.

Pak už to nevydržela a nakoukla Suzanně do náruče. Malinký chlapeček s velkýma tmavomodrýma očima byl celý růžovoučký a heboučký a malou hlavičku měl plnou tmavých vlásků. Cítila, jak se jí po tváři rozlévá úsměv, když jí před nosem zamával malou pěstičkou.

„Ten je nádherný. Takový maličký.“

„Jsou mu tři týdny,“ ozval se Alex důležitě. „A jmenuje se Christian.“

„Po našem pradědečkovi,“ dodala Jenny. „A máme taky nové sestřenice – Biancu a Cordelii – ale říkáme jí Delia – a taky bratrance Ethana.“

„Všude samý mimina,“ protočil Alex panenky.

„Je hezký,“ pronesl Kevin po dlouhém prohlížení. „Je taky můj bratr?“

„Jasně,“ přikývla Suzanna rozhodně, než Megan stačila něco říct. „Máš teď spoustu příbuzných.“

Kevin na ni plaše pohlédl a zkusmo se dotkl Christianovy pěstičky. „To mi nevadí.“

„Nechceš si ho pochovat?“ pohlédla Suzanna s úsměvem na Megan.

Ta chvilku váhala a pak přikývla.

„Moc ráda.“ A vzala miminko do náručí. „Páni, člověk rychle zapomene, jak je takové mimino malé. A jak krásně voní.“ Když zamířili k východu, Megan si konečně Suzannu pořádně prohlédla.

„Jak to, že vypadáš tři neděle po porodu tak skvěle?“

„Ale běž. Připadám si jako hastroš. Alexi, nelítej tak.“

„Pro tebe to platí taky, Kevine. Jakpak si vede Sloan coby novopečený otec?“ chtěla vědět Megan. „Mrzí mě, že jsem nemohla přijet, když Mandy porodila, ale zařizovala jsem zrovna prodej domu a stěhování, takže jsem to prostě nestihla.“

„Ale to my přece všichni víme. A Sloan je skvělý táta. Kdyby mu to Mandy dovolila, celý den by se od Delie ani nehnul. Vymyslel pro všechna mimina nádherný dětský pokoj. Sedátka u oken, vestavné skříně na hračky a pleny, postýlky – no prostě nádhera. Počkej, až to uvidíš.“

„To je skvělé, že mohou děti vyrůstat takhle spolu,“ pohlédla na Kevina, Alexe a Jenny. Měla na mysli je i všechna ta miminka.

„To je,“ přikývla Suzanna. Moc dobře věděla, jak to Megan myslí. „Jsem moc ráda, že tu budeš s námi, Megan. Jako bys byla naše další sestra.“

Všimla si, že Megan rychle sklopila oči. Suzanně došlo, že Megan na něco takového ještě není tak úplně připravená, a tak honem změnila téma. „Už se těším, až ti předám veškeré účetnictví. Nejen celého hotelu, ale také loděnice.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Suzanna se zastavila u malého mikrobusu a odemkla.

„Tak honem dovnitř,“ pobídla děti a pak vzala Christiana Megan z náruče. Pečlivě ho uložila do sedačky a připoutala. „Doufám, že nezměníš názor, až uvidíš jejich účetní knihy. Holt je hrozný nepořádník a Nathaniel…“

„Holt má teď vlastně partnera, ne? Sloan mi říkal, že je to jeho kamarád z mládí, že ano?“

„Vyrůstali tu spolu. Nathaniel se před pár měsíci vrátil. Je námořník a sjezdil celý svět. Tak hezky hajej, broučku,“ políbila něžně chlapečka na čupřinu tmavých vlásků. Pak rychle zkontrolovala, že děti jsou připoutané, zavřela dveře a vklouzla za volant. Megan se usadila vedle ní.

„Je to opravdu osobnost,“ řekla Suzanna klidně. „Určitě se ti bude zamlouvat.“

Ta osobnost právě dojídala obrovskou porci smaženého kuřete s bramborovým salátem a před sebou měla ještě talířek se štědrou porcí ovocného koláče.

Když Nathaniel konečně se spokojeným povzdechem odstrčil talíř, žádostivě pohlédl na svou hostitelku.

„Co mám udělat, aby sis mě vzala, má nejdražší?“ Začervenala se, zahihňala a odbyla ho mávnutím ruky.

„Tedy Nate, ty jsi ale takový šibal!“

„Jakýpak šibal?“ vstal, popadl ji za ruku a políbil ji na ni. Vždycky nádherně voněla – tak žensky. Zamrkal na ni a přitiskl jí rty na zápěstí. „Vždyť přece víš, Coco, že jsem do tebe blázen.“

„Spíš do mého vaření, ne?“ zasmála se potěšené Cordelia Calhounová-McPikeová a poplácala ho po tváři.

„To taky,“ oplatil jí úsměv, když se odvrátila, aby mu nalila kávu. V duchu si říkal, že je to stejně pořád ještě nádherná ženská – vysoká, urostlá a okouzlující. Překvapuje ho, že žádného rozumného chlapa už dávno nenapadlo vdovu McPikeovou ulovit.

„A s kým se o tebe musím poprat tenhle týden?“

„Teď na žádné románky nemám čas,“ odbyla ho. „Co jsme otevřeli hotel, nevím, kam dřív skočit.“

Kdyby nebyla se svým životem tak spokojená, možná by si potajmu vzdychla. Ale všechny její milované holčičky jsou šťastně vdané a každá už má i dítě. A ona sama má prasynovce a praneteře, které může rozmazlovat a zbožňovat a dokonce i práci, kterou miluje. Jmenovali ji vedoucí hotelové kuchyně.

Postavila před Nathaniela šálek kávy a ukrojila mu ještě jeden kus koláče. „Ty mi snad čteš myšlenky.“

Coco snad nic netěšilo víc, než když se mohla dívat, jak si nějaký muž pochutnává na jejím jídle. A že tenhle tedy stojí za to.

Když se Nathaniel Fury vrátil do rodného města, všimli si toho úplně všichni. A kdo by také přehlédl hezkého, vysokého, tmavovlasého muže? Coco McPikeová tedy jistě ne. Zvlášť když ten člověk má navíc kouřově šedé oči, energickou bradu a je nádherně opálený – kromě toho, že je prostě okouzlující.

A černé tričko a džíny, které má teď na sobě, ještě zdůrazňují urostlou atletickou postavu, široká ramena, svalnaté paže a štíhlé boky.

A je v něm něco tajemného, exotického. Něco hlubšího než jen pěkný vzhled, přestože tmavé oči a černé vlasy působí exoticky samy o sobě. Pravděpodobně to bude tím, že ho zná odmalička a ví, čím vším musel projít v dětství a co všechno prožil, když jezdil od přístavu k přístavu.

Kdyby jí bylo o dvacet méně… No, možná i o deset, pomyslela si a upravila si husté kaštanové vlasy.

Jenže jí není ani o dvacet, ani o deset méně, a tak Nathaniela miluje jako syna, kterého nikdy neměla. A je rozhodnutá mu najít tu pravou, aby mohla mít radost z toho, jak je šťastný. Stejně jako její krásné holčičky.

Protože měla dojem, že úspěšně sehrála roli dohazovačky v případě všech svých čtyř neteří, neviděla důvod, proč by to nemělo vyjít s Natem.

„Včera večer jsem ti sestavila horoskop,“ řekla jakoby mimochodem a podlila rybu, kterou připravovala k večeři.

„Opravdu?“ Nandal si další kus koláče. Páni, ta ženská ale vaří!

„Vstupuješ do další fáze života, Nate.“

Prožil toho už dost, aby se něčemu vysmíval – dokonce ani astrologii ne.

„Myslím, žes trefila hřebíček na hlavičku, Coco,“ usmál se na ni. „Koupil jsem si dům, vrhl se na podnikání a lodní pytel jsem pověsil na hřebík.“

„Ne, ne,“ zavrtěla rychle hlavou. „Je to něco víc osobního. Má to co dělat s Venuší.“

„Takže si mě vezmeš?“ zašklebil se na ni.

„Než skončí léto, tak se na tohle zeptáš nějaké jiné – a naprosto vážně,“ pohrozila mu prstem. „Dvakrát jsem tě viděla zamilovaného a moc tomu horoskopu nerozumím,“ svraštila obočí. „Nezdá se mi, že by sis musel vybírat, ačkoliv se naskytnou nějaké překážky. Dokonce snad i nebezpečí.“

„Pokud se chlap zaplete se dvěma ženskými najednou, vždycky si koleduje o potíže.“

A Nathaniel je bez žen spokojený, alespoň prozatím. Ženy se prostě neobejdou bez slibů, a tak se rozhodl, že sliby bude plnit jen sám sobě. „A jelikož mé srdce patří odjakživa tobě…“ Vstal, došel až k ní a políbil ji na tvář.

Vtom se rozlétly dveře a do kuchyně vpadlo bez varování ječící tornádo.

„Teto, teto, už jsou tady!“

„Panebože,“ přitiskla si Coco ruku na bušící srdce. „ Alexi, mě z tebe jednou raní mrtvice.“ Přitom se však usmívala a se zájmem si prohlížela tmavookého chlapce vedle něj. „Páni, tohle je Kevin, ne? Tys ale vyrostl! Tak co, to ani nedáš tetě pusu?“

„Ano, prosím.“ Poslušně k ní přistoupil, bylo však vidět, že je v rozpacích. Když ho však obklopila měkká a voňavá náruč tety Coco, rozpaky byly ty tam.

„Jsme moc rádi, že jsi tady,“ popotáhla dojatě. Konečně má celou rodinu na jednom místě. „Tohle je pan Fury, Kevine. Nate, to je můj prasynovec.“

Nathaniel věděl o tom, že ten mizera Baxter Dumont přivedl do jiného stavu nějaké mladé děvče těsně před tím, než se oženil se Suzannou. A podle toho, jak se na něj ten chlapec teď neklidně dívá, zná nejspíš pravdu také. Alespoň částečně.

„Vítám tě v Bar Harboru,“ podal Kevinovi ruku a ten mu ji zdvořile stiskl.

„Nate má obchod s loděma a podniká s mým tátou,“ sděloval Alex důležitě. „Kevin by chtěl vidět velryby,“ otočil se k Nathanielovi. „Je z Oklahomy a tam žádný nejsou. Dokonce tam nemají ani moc vody!“

„Nějakou jo,“ bránil se Kevin. „Zato tam jsou kovbojové,“ dodal a vítězoslavně pohlédl na Alexe. „A ty zas nemáte vy.“

„Hmm,“ protáhla Jenny. „Já mám kovbojské oblečení.“

„Ale holčičí,“ namítl Alex. „Protože jsi holka.“

„To není pravda.“

„Aleje.“

„Není,“ přivřela nebezpečně oči.

„Koukám, že je zase všechno při starém, co?“ ozvala se Suzanne, když vstoupila do kuchyně, a šlehla po obou dětech varovným pohledem. „Ahoj Nate. Nečekala jsem tě tu.“

„Měl jsem štěstí. Strávil jsem hodinku se svou milovanou,“ vzal Coco kolem ramen.

„Zase s tetou koketuješ?“ Suzanna si však hned všimla, že Nathaniel upírá pohled za ni. Vzpomíná si, že úplně stejně se díval i na ni, když se setkali poprvé. Pátravě, jako by ji odhadoval. Automaticky postrčila Megan dopředu.

„Megan O’Rileyova, Nathaniel Fury, Holtův společník – a nejnovější ctitel tety Coco,“ představila je navzájem.

„Těší mě.“ Megan si uvědomila, jak moc je unavená. Určitě, když se pod jeho pevným pohledem narovnala.

Raději rychle přesunula pozornost k tetě Coco. „Vypadáš skvěle. Moc ti to sluší.“

„Ale vždyť jsem v zástěře. Ani jsem se nestihla učesat.“ Coco ji upřímně objala a políbila na obě tváře. „Hned vám dám něco k jídlu. Určitě jste po té cestě oba úplně zničení.“

„Trochu ano.“

„Zatím vám nechám odnést tašky a uložím Christiana do postýlky.“

Zatímco Suzanna usazovala děti ke stolu, Nathaniel pozoroval Megan 0’Rileyovou.

Chladná jako mořský vítr, usoudil po chvíli. Momentálně poněkud vyčerpaná a nervózní, ale nechce to na sobě dát znát. Ale má nádherně jemnou broskvově růžovou pleť a světlé vlasy s rezavým nádechem. Jistě si nemůže stěžovat na nedostatek mužské pozornosti.

Nathaniel dává obvykle přednost tmavovláskám, ale tahle žena má něco do sebe. A oči má modré jako klidné moře za svítání. A umíněná ústa, jejichž výraz se však změkčí, jakmile se usměje na syna.

Na jeho vkus je trochu hubená. Potřebuje, aby ji Coco vykrmila. Nebo možná jen vypadá hubená – a upjatá – protože na sobě má tak přísně střižený kalhotový kostýmek.

Megan na sobě cítila jeho upřený pohled a snažila se o co nejnucenější hovor s Coco. Na pátravé pohledy ostatních si zvykla už před léty, když byla mladá, svobodná a těhotná s manželem jiné ženy.

Moc dobře ví, jak se někteří muži dívají na svobodné matky. Domnívají se, že jsou snadnou kořistí. Naštěstí se naučila, jak si je držet od těla.

Klidně a chladně Nathanielovi pohled oplatila. Neodvrátil oči jako většina jiných mužů, ale dál ji pozoroval, až musela zatnout zuby, aby na něj nevyjela.

Fajn, pomyslel si. Je sice jako střízlík, ale jen tak se nedá. S úsměvem zvedl hrneček s kávou, beze slova jí připil a otočil se ke Coco.

„Už musím jít. Díky za oběd, Coco.“

„Nezapomeň na večeři. Sejde se celá rodina. V osm.“

„Přijdu včas,“ pohlédl opět na Megan. „Snaž se.“ Coco mrkla na hodinky a zavřela oči. „Proboha, kde ten chlap zase vězí?“

„Kdo? Holanďan?“

„Kdo jiný? Před dvěma hodinami jsem ho poslala k řezníkovi.“

Nathaniel jen pokrčil rameny. Jeho kamarád, bývalý námořník a teď kuchař v hotelové kuchyni, se řídí vlastním časovým rozvrhem.

„Jestli ho potkám dole v loděnici, pošlu ho hned zpátky,“ slíbil Nathaniel.

„Dej mi pusu na rozloučenou,“ dožadovala se Jenny a radostně zavýskla, když ji Nate vyhodil do vzduchu.

„Jsi ten nejhezčí kovboj na ostrově,“ pošeptal jí do ucha a Jenny se samolibě podívala na bratra.

„Až se budeš chtít podívat na ty velryby, dej mi vědět,“ řekl Kevinovi a pak se otočil k Megan. „Těšilo mě, slečno O’Rileyova.“

„Nate je námořník,“ ozvala se Jenny důležitě, když Nathaniel odešel. „Byl úplně všude a umí úplně všechno.“

Megan o tom ani na chvilku nezapochybovala.

Sídlo Hrádek se velice změnilo, byty členů rodiny v hořejších patrech a východní části však zůstaly stejné. Trent St. James a Meganin bratr Sloan, hlavní architekt přestavby, se soustředili hlavně na apartmá v západní části a hotelovou restauraci v přilehlé věži.

Z rychlé prohlídky Megan usoudila, že rekonstrukce stála opravdu za to.

Sloan bral při projektování ohled na původní stavbu a zachoval vysoké stropy a točitá schodiště, která ještě podtrhovala romantickou atmosféru budovy, a také všechny krby a komíny, stejně jako dělená okna a francouzské dveře vedoucí na terasy a balkónky.

Přepychově zařízená hala byla plná starožitných kousků a útulných zákoutí, lákajících k příjemnému posezení za chladných a deštivých dnů. Hosté se mohli kochat výhledem na záliv s útesy nebo na Suzanninu proslulou zahradu.

Každé apartmá bylo jiné. Půdy na Hrádku byly plné starého nábytku, obrazů a nejrůznějších ozdob a doplňků. Něco se prodalo a zbytek posloužil jako zařízení nových místností.

Některá apartmá měla dvě podlaží, spojená zdobeným schodištěm, některá byla obložená dřevem nebo vytapetovaná hedvábnými tapetami. Někde ležel na podlaze orientální koberec, tam zase visela stará tapiserie. A ve všech pokojích byla znát přítomnost pověsti o rodinných smaragdech a ženě, které patřily.

Samotné smaragdy, objevené po dlouhém, složitém a nebezpečném pátrání – někteří dokonce tvrdili, že s pomocí duchů Biancy Calhounové a Christiana Bradforda, malíře, který ji miloval – byly nyní vystaveny v prosklené vitríně v hale. Na stěně nad nimi visel Biančin portrét, který před více než osmdesáti lety Christian namaloval.

„Ty jsou nádherné,“ vydechla Megan obdivné. V slzách jasně zelených smaragdů a oslnivě bílých diamantů jako by tepal život.

„Někdy se u nich zastavím a prostě se na ně jen dívám,“ přiznala Amanda, „a vzpomínám, co všechno jsme museli překonat, když jsme po nich pátrali. A jak Bianca chtěla i s dětmi utéct za Christianem. Je to smutná historie, ale připadá mi, že ty šperky patří právě sem, pod její obraz.“

„Ano, taky mi to tak připadá,“ přikývla Megan. I přes sklo cítila zvláštní sílu, která z nich vyzařovala. „Ale není to moc riskantní, takhle je tady vystavovat?“

„Holt nechal skříňku napojit na alarm a bezpečnostní agenturu. To víš, bývalý policista nenechá nic náhodě. A to sklo je neprůstřelné,“ poklepala na něj Amanda prstem. Pak mrkla na hodinky a zjistila, že už čtvrt hodiny by měla být někde úplně jinde. „Promiň, ale musím už letět. Ještě mi řekni, jestli máte v pořádku pokoje. Na rodinné křídlo nám prostě nezbývá čas.“

„Je to pěkné a pohodlné. Moc se nám tam líbí.“

Po pravdě řečeno Megan docela uklidnilo, když v bytě, kam je nastěhovali, spatřila popraskanou omítku a staré dřevěné obložení. Aspoň že to není tak honosné.

„Kevin si tu připadá jako v ráji. Pořád někde lítá s Alexem a Jenny. Teď zrovna si hrají se štěňaty.“

„Jo, náš Fred a Holtova Sadie mají být na co pyšní,“ zasmála se Amanda a odhodila si světlé vlasy na záda. „Osm štěňat, to je, co?“

„Samá mimina, jak říká Alex. A vaše Delia je rozkošná.“

„Viď?“ usmála se Amanda potěšené. „Roste jako z vody. Mělas tu být před půl rokem. Kam ses podívala, samé těhotné. Víš, že se kluci sázeli, která z nás porodí první? A Lilah to nade mnou o dva dny vyhrála. Poprvé v životě jsem jí viděla spěchat.“

„Její Bianca je taky roztomilá. Když jsem přišla do dětského pokoje, byla zrovna vzhůru a dožadovala se pozornosti. Ta vaše chůva musí mít plné ruce práce.“

„Paní Billowsová zvládne všechno.“

„Taky se tam zrovna objevil Max,“ usmála se, když si vybavila Biančina otce, jak se mazlí se svou malou holčičkou.

„To je takový sentimentální janek.“

„Kdo je sentimentání janek?“ zeptal se Sloan, který k nim právě přicházel. Ihned popadl Megan a přitiskl si ji k sobě.

„Ty ne, 0’Rileyi, kdepak,“ zabručela Amanda a pozorovala, jak Sloanovi při pohledu na sestru zněžněl obličej.

„Jsem moc rád, že jsi konečně tady,“ zatočil se s ní.

„Já taky.“ Cítila, jak se jí do očí derou slzy. „Ty táto jeden.“

Se smíchem ji postavil na zem a objal kolem ramen svou ženu. „Už jsi ji viděla?“

„Koho?“ zatvářila se naoko nechápavě.

„Mojí zlatou holčičku Delii přece.“

„Jo tu,“ pokrčila lhostejně rameny, pak už to ale nevydržela a zasmála se. „To víš, že viděla. Je nádherná, Sloane. Vypadá úplně jako Amanda.“

„To jo,“ políbil Sloan manželku na čelo. „Akorát bradu má po mě.“

„Bradu má Calhounovic,“ namítla Amanda.

„Kdepak, tu má po nás. A vůbec, kde máš Kevina?“ navázal rychle, než Amanda stačila znovu zaprotestovat.

„Venku. Asi bych pro něj měla už dojít. Ještě jsme si ani nestihli vybalit.“

„Půjdem s tebou,“ prohlásil Sloan.

„Ty klidně běž, ale já už se musím pustit do práce.“ Jen to Amanda dořekla, rozdrnčel se jí na mahagonovém stole telefon. „Siesta skončila. Tak ahoj u večeře, Megan.“ Natáhla se a políbila Sloana. „Ahoj.“

„Hmm…“ protáhl Sloan slastně a hleděl za svou ženou, jak odchází.

„Díváš se na ni stejně jako před rokem o vaší svatbě,“ strčila do něj Megan rukou v legraci, když vycházeli z haly po kamenných schodech na terasu. „A to je hezké.“

„Ona je…“ zarazil se a hledal správná slova. „Znamená pro mě všechno. Meg, moc bych si přál, abys byla stejně šťastná jako já.“

„Já jsem šťastná.“ Odněkud ze zahrady se ozval dětský smích. „Díky tomu smíchu a taky proto, že jsem tady.“ Sešli ze schodů a zabočili mezi keře. „Přiznám se ale, že jsem maličko nervózní. Je to velký krok do neznáma.“ Spatřila svého syna, jak se škrábe na vrchol pevnůstky na nádvoříčku pod nimi a na znamení vítězství zvedá ruce. „Ale pro něj to tu bude skvělé.“

„A pro tebe?“

„Pro mě taky. Bude se mi sice stýskat po našich, ale slíbili, že nás budou navštěvovat častěji, když teď bydlíme na stejném místě.“ Shrnula si vlasy z čela a pozorovala Kevina, jak odráží útoky Alexe a Jenny. „Musí se seznámit se svými příbuznými,“ pohodila hlavou směrem k dětem. „A já zas… potřebuju změnu. A když už jsme u toho, snažila jsem se přimět Amandu, aby mi ukázala kancelář a všechny doklady.“

„A ona ti řekla, že teď nebudeš týden nic dělat, co?“

„Něco na ten způsob.“

„Rodinná rada rozhodla, že než se dáš do práce, měla by ses tu aspoň trochu zabydlet.“

„Ale na to přece nepotřebuju celý týden. Musím jen –“

„Já vím, já vím. Jenže rozkaz zní, že máš týden volno.“

„A kdo tady vlastně vydává rozkazy?“ povytáhla překvapeně obočí.

„Všichni,“ ušklíbl se Sloan. „Proto je to tady taková zábava.“

Pohlédla na moře. Obloha byla jako vymetená a vál mírný letní vánek. V dáli bylo vidět rozházené skupinky ostrůvků.

Napadlo ji, jak je to tu úplně jiné než rozlehlé pláně a prérie, na které byla zvyklá z domova. Ji i Kevina čeká dočista jiný život.

A teď má celý týden na odpočívání a výlety se synem. Je to sice lákavá vyhlídka, její pedantské a zodpovědné duši se však zdá poněkud lehkomyslná.

„Ráda bych také přiložila ruku k dílu.“

„Budeš mít možností, až tě to bude mrzet, věř mi.“

Náhle se ozvalo hlasité hluboké zatroubení lodi a Sloan se ohlédl na moře.

„To je jedna z lodí, které patří Holtovi a Natovi,“ ukázal na dlouhý člun s otevřenou nástavbou, plující přes záliv. „Námořník. Jezdí na vyhlídkové plavby na velryby.“

Všechny tři děti teď stály na vrcholku pevnosti a křičely a mávaly na loď. Když se zatroubení ozvalo znovu, vesele se rozesmály.

„S Natem se setkáš u večeře,“ oznámil jí Sloan. „Už jsem se s ním setkala.“

„Copak? Zase flirtoval s Coco?“

„Vypadalo to tak.“

Sloan zavrtěl hlavou. „To je ale rošťák. Co si o něm myslíš?“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „Zvykneš si na něj. Patří do rodiny.“ Megan na to neřekla nic.

Možná patří do rodiny, to však ještě neznamená, že by patřil k ní.

DRUHÁ KAPITOLA

Pokud jde o Coco, považovala Nielse Van Horna za nesnesitelného člověka, který nejenže nesnese jakoukoli konstruktivní kritiku, ale je hluchý i k jakékoli dobré radě. Upřímně se snažila chovat se k němu zdvořile, protože patří k hotelovému personálu a navíc je to Nathanielův starý přítel. Jenže ten chlap je jí trnem v oku a kazí jí všechnu radost z práce.

Za prvé je moc velký. Hotelová kuchyně je moderně zařízená. Ona a Sloan ji vymýšleli dlouho a pečlivě, aby její konečná podoba vyhovovala i potřebám toho nejnáročnějšího kuchaře. Líbí se jí ohromný sporák, elektrické trouby, naleštěné nerezové nádobí, sněhobílé pracovní stoly a tichá myčka. Miluje vůni jídla, tiché hučení větráků a neposkvrněnou vykachlíkovanou podlahu.

A ten Van Horné – neboli Holanďan, jak mu všichni říkají – se tu pohybuje jako slon v porcelánu. Má mohutná ramena a svalnaté ruce potetované odshora dolů. Odmítá nosit sněhobílé zástěry s modrými písmeny a místo toho tu chodí ve staré košili s vyhrnutými rukávy a v otrhaných džínách s kusem starého lana místo pásku.

Prošedivělé vlasy má stažené vzadu do pevného krátkého ohonu a velký opálený obličej má většinou zamračený a kolem jasně zelených očí spoustu vrásek. Nos je tak zdeformovaný, že už nelze poznat, jaký měl původně tvar. Zdá se však, že Holanďan je pyšný na to, v kolika rvačkách mu ho přerazili.

A jak mluví… Coco sice není žádná puritánka, ale přece jenom je dáma.

Ale jak ten chlap umí vařit. To je jeho jediná spása.

Holanďan dával pozor na jídlo v troubě a ona dohlížela na další dva kuchaře. Na dnešní večeři připravuje dušenou tresku v jemné omáčce a nadívaného pstruha po francouzsku. A zdá se, že zatím je všechno v pořádku.

„Pane Van Horné,“ začala tónem, kterým ho vždycky dokázala nadzvednout, „teď jdu dolů, takže tu na všechno dejte pozor, buďte tak laskav, ano? Nepředpokládám, že by se vyskytly nějaké potíže, ale kdyby něco, budu v jídelně.“

Jen po ní hodil jedním ze svých jízlivých pohledů. Ta je dneska ale načesaná, jako by šla do opery či co, pomyslel si v duchu. A je celá v rudém hedvábí a na krku má perlový náhrdelník. Nejradši by si pohrdavě odfrkl.

„Jsem zvyklej vařit pro tři sta chlapů,“ zavrčel chraplavě, „tak snad zvládnu pár desítek zatracenejch turistů.“

„Naši hosté,“ procedila mezi zuby, „jsou pravděpodobně náročnější než námořníci uvěznění na nějaké prorezlé bárce.“

Kolem proběhl jeden z číšníků s podnosem plným špinavých talířů. Holanďan si všiml, že na jednom je téměř netknutý předkrm. Na jeho lodi námořníci talíře vylizovali.

„Ale hlad moc nemaj, co?“

„Pane Van Horné,“ nadechla se Coco. „Zůstanete v kuchyni. Neopovažujte se zase vydat do jídelny a vyčítat hostům, že nedojídají. Do toho salátu dejte trochu víc pažitky,“ otočila se ještě k jednomu z kuchařů a pak vyplula ze dveří.

„Nesnáším nafintěný ženský,“ zabručel Holanďan. A kdyby to nebylo kvůli Nathanielovi, nikdy by se nesnížil k tomu, aby si nechal od jedné takové poroučet.

Nathaniel nesdílel přítelovo pohrdání ženským pohlavím. Miloval všechny ženy. Těšil ho pohled na ně, líbila se mu jejich vůně a hlasy, a byl naprosto spokojen, že zakotvil v rodině šesti nejkrásnějších žen, jaké měl tu čest poznat.

Všechny Calhounovy dámy mu byly zdrojem neustálého potěšení. Suzanna s něžnýma očima, přitažlivá Lilah, praktická Amanda a stále rozesmátá Catherine, o elegantní Coco ani nemluvě.

Nathaniel si mezi nimi připadá jako v nebi.

A ta poslední… Upil trochu whisky a sklouzl pohledem k Megan O’Rileyove. Má pocit, že ta ženská bude zdrojem nejrůznějších překvapení. Pokud jde o vzhled, v ničem si nezadá s Calhounovými. A k tomu ten její hlas s líným oklahomským přízvukem. Chybí jí jen vřelost, která z těch druhých vyzařuje.

Zatím nepřišel na to, jestli je opravdu tak chladná, nebo jestli je jen tak plachá. Ale ať tak nebo tak, je to někde hluboko v ní. Nechápe, jak někdo dokáže být chladný nebo plachý v místnosti plné smějících se lidí, vrnících miminek a skotačících dětí.

Nate právě objímá jednu ze svých favoritek. Jenny se mu houpe na klíně a zasypává ho otázkami.

„A oženíš se s tetou Coco?“

„Nechce mě.“

„To já jo,“ usmála se na něj Jenny rozzářeně.

„Mohli bysme mít svatbu na zahradě jako máma s tátou. A pak bys mohl bydlet u nás.“

„Tak to je ta nejlepší nabídka, jakou jsem kdy dostal,“ pohladil ji mozolnatým prstem po tváři.

„Ale budeš muset počkat, než vyrostu.“

„Vždycky je lepší nechat mužského chvíli čekat,“ ozvala se Lilah, která seděla s manželem vedle na pohovce a chovala děťátko. „Nenech se od něj do ničeho nutit, Jenny. Pomalu je to vždycky nejlepší.“

„To ví Lilah nejlíp,“ poznamenala Amanda. „Odjakživa tuhle zásadu vyznává.“

„Já svou malou holčičku nedám,“ popadl Holt Jenny do náruče. „A takovému zkrachovalému námořníkovi už vůbec ne.“

„Ty tak máš co povídat. Tebe strčím do kapsy raz dva.“

„To teda ne!“ přispěchal Alex zachránit čest rodiny. „Táta je nejlepší ze všech. Nejlepší kormidelník. I když na něj střílej!“ A objal Holta kolem pasu. „A střelili ho do nohy. Má tam kulku.“

„Víš co, Nate?“ zašklebil se Holt na přítele, „opatři si taky takovou rodinu.“

„Střelil tě někdy někdo?“ chtěl vědět Alex.

„To sice ne, ale jednou na Korfu mě chtěl jeden Řek podříznout.“

Alex vykulil oči a Kevin se zvědavě přisunul blíž.

„Fakt?“ hledal Alex jizvy po noži. Věděl, že Nathaniel má na rameni vytetovaného nádherného draka, ale tohle je ještě zajímavější. „Odrazil jsi ho a probodl?“

„Ne,“ zavrtěl Nate hlavou.

Všiml si, že Megan na něj nesouhlasně a pochybovačně hledí.

„Uhnul jsem a on mě bodl do ramene a Holanďan ho vzal po hlavě lahví rumu.“

To na Kevina udělalo ještě větší dojem a přisedl si ještě blíž. „A máš jizvu?“

„Jasně že mám.“ Nathaniel si už už chtěl vytáhnout košili z kalhot, Amanda ho však stačila plesknout přes ruku.

„Koukej toho nechat, nebo se tu všichni chlapi začnou svlékat, aby nám ukázali jizvy. Sloan je moc pyšný na tu, co má od ostnatého drátu.“

„Jo, ta je nádherná,“ přikývl Sloan. „Ale Megan má ještě lepší.“

„Buď zticha, Sloane.“

„Bylo jí dvanáct a byla to taková umíněná žába. Měli jsme tehdy mustanga, takového divocha, tvrdohlavý byl skoro jako ona. Jednou ho tajně vyvedla ven, rozhodnutá, že ho zkrotí. No, ujela na něm půl míle, než ji shodil.“

„Neshodil mě,“ ohradila se Megan. „Přetrhla se mi uzda.“

„To tvrdíš ty,“ objal ji Sloan kolem ramen. „Spadla na ohradník z ostnatého drátu, přímo na zadek. Určitě si tak měsíc nesedla.“

„Čtrnáct dní,“ namítla, koutky jí však cukaly.

„Má tam pořádnou jizvu,“ plácl ji Sloan po zadečku.

„Nevadilo by mi, kdyby mi jí ukázala,“ zabručel Nathaniel pod vousy, čímž si vysloužil významně tázavý pohled od Suzanny.

„Půjdu Christiana před večeří uložit,“ prohlásila.

„Á, tady má někdo velikánský hlad,“ natáhla se Catherine po malém Ethanoví, který začal poplakávat.

„Jo, já. Jako vlk,“ přikývla Lilah a vstala.

Megan je pozorovala, jak jdou s dětmi na rukou nahoru a překvapilo ji, když náhle pocítila bodnutí závisti. To je zvláštní, napadlo ji, dokud se neocitla tady, mezi malými dětmi, vůbec jí nepřišlo na mysl, že by sama chtěla mít další dítě.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ ozvala se náhle Coco. „V kuchyni se vyskytly menší potíže.“

Nathaniel si všiml, jak se jí obličejem mihl nespokojený a výraz, a potlačil úsměv.

„Copak, zlato, problémy s Holanďanem?“

„No…“ Nechce, aby to vypadalo, že si stěžuje. „Prostě máme odlišný názor na to, jak se mají různé věci dělat. Díky, Trente,“ usmála se, když jí Trent nabídl skleničku. „Proboha, na co to myslím? Zapomněla jsem v kuchyni jednohubky.“

„Sedni si, donesu je,“ uklidňoval ji Max a zamířil do kuchyně.

„Děkuju ti, jsi zlato. Ani jsme neměly čas si trochu popovídat,“ otočila se k Megan a stiskla jí ruku. „Tak jak se ti tu líbí?“

„Je to tu nádherné, vypadá to přesně tak, jak Sloan říkal. A všechny apartmány jsou prý obsazené.“

„Skvělá první sezona,“ přikývla a zářivě se usmála na Trenta. „Ani ne před rokem jsem byla úplně zoufalá a strachy bez sebe, že děvčata přijdou o domov. Ačkoli karty tvrdily opak. Už jsem ti říkala, že mi Trenta předpověděl tarot? Musím ti také vyložit karty, abys věděla, co ti budoucnost chystá.“

„No…“

„Zatím bych se ti mohla alespoň podívat na dlaň.“

Megan si oddechla, když se objevil Max s podnosem jednohubek a Coco soustředila svou pozornost na něj.

„Vás nezajímá budoucnost?“ zašeptal vtom za ní Nathaniel.

Megan se překvapeně ohlédla. Nevšimla si, že k ní zezadu přiblížil. „Mě zajímá jen přítomnost.“

„Cyniku,“ vzal ji za ruku a obrátil ji dlaní vzhůru.

„V západním Irsku jsem potkal jednu stařenu, Molly Dugginová se jmenovala. Tvrdila, že jsem jasnovidec.“ Pohled jeho kouřových očí se na dlouhou chvíli zabodl do jejích, než je sklopil k její dlani. Megan cítila, jak jí po zádech přeběhlo lehké zamrazení. „Umíněná. Soběstačná, i když nepostrádá šarm a eleganci.“

Přejel jí po dlani prstem. Mrazení zesílilo.

„Já na čtení z ruky nevěřím.“

„Tak nevěřte. Plachá,“ pokračoval klidně. „Říkal jsem si, jestli to tu bude. Vášnivá, ale skrýváte to a potlačujete.“ Palcem ji pomalu pohladil po Venušině pahorku na dlani. „Nebo usměrňujete. Tak byste to řekla spíš, že? Cílevědomá, praktická. Posloucháte spíš hlavu než srdce.“ Zvedl k ní oči. „Tak co, trefil jsem se?“

Do černého, pomyslela si, chladně však ruku odtáhla. „Zajímavá společenská hra, pane Fury.“

Zahákl si palce do kapes. „Vážně?“ zasmál se.

Druhý den v poledne už neměla Megan co dělat. Nedokázala Kevinovi odmítnout, když žadonil, aby mohl na celý den odjet s Bradfordovými, přestože tak zůstala odkázaná sama na sebe.

Prostě není zvyklá nic nedělat.

Vydala se dolů, aby se pokusila znovu přesvědčit Amandu, ať jí předá účty, avšak Amanda tam nebyla. Usměvavá úřednice jí sdělila, že právě někde v hotelu řeší nějaký menší problém.

Zamířila tedy za Coco, přede dveřmi kuchyně se však zarazila, protože zaslechla třeskot hrnců a zvýšené hlasy.

Lilah pracovala v zahradě a Catherine byla ve svém obchodě ve městě, a tak si skutečně musí vystačit sama.

A v tak obrovském domě, jako je Hrádek, si připadá jako jediná živá duše na celém ostrově.

Napadlo ji, že by si mohla číst nebo se usadit na terasu a kochat výhledem na zahrady a záliv. Mohla by si prohlédnout první patro s byty rodinných příslušníků a zjistit, jak pokračují renovace celé budovy. Jenže to by rušila Sloana a Trenta při práci.

Za Maxem do jeho pracovny také nepůjde, protože ví, že pilně pracuje na knize, a do dětského pokoje také ne, protože tam už dnes dopoledne byla přes hodinu.

Vrátila se tedy do svého pokoje, znovu urovnala ustlanou postel a pár drobností na poličkách. Zbytek jejich věcí dorazil dnes ráno, Megan je však již stihla vybalit a uklidit na místo.

Šaty visely vyrovnané ve skříni a prádlo leželo složené v prádelníku, dokonce i fotografie v ozdobných rámečcích byly vystavené na polici a stolku pod oknem.

Boty stojí spořádaně v botníku, knihy v knihovně a šperky má uložené na bezpečném místě.

A jestli si rychle nenajde nějakou činnost, tak se asi brzy zblázní.

Vzala kabelku a kufřík a zamířila k autu, které jí dal k dispozici Sloan. Šlapalo jako hodinky a Megan zamířila po klikaté silničce do vesnice.

Kochala se pohledem na jasně modrou vodu v zálivu a na pestrobarevný dav turistů v ulicích. Výlohy plné zboží ji však nelákaly natolik, aby vystoupila a obchody prošla.

Chození po obchodech ji nebaví a nakupuje, jen když je to nutné.

Kdysi, ale je to už dlouho, se po obchodech procházela ráda a nakupovala jen tak pro potěšení. Tehdy zbožňovala nekonečné slunné letní dny, plné nicnedělání, kdy mohla pozorovat oblaka plující po obloze a naslouchat ševelícímu větru.

Jenže to bylo předtím, než ztratila nevinnost a nastaly jí povinnosti.

U loděnice zahlédla logo přepravní společnosti, kterou vlastní Nathaniel a Holt. V suchém doku bylo pár menších člunů, avšak Námořníka a Královnu ostrova nikde neviděla.

Zamračila se. Doufala, že tu někde chytí Holta, než se vydá na další plavbu. Ale může se podívat do malého domku s plechovou střechou, kde jsou kanceláře. Vždyť přepravní společnost teď patří mezi její klientelu.

Megan zastavila za obrovským kabrioletem. Musela přiznat, že se jí líbí čisté linie vozu i černobílý vnitřek.

Na chvilku se zarazila a zaclonila si oči, aby se podívala na škuner přeplněný lidmi, klouzající po zářící hladině.

Tohle místo je opravdu nádherné, přestože samotné moře i jeho vůně jsou pro ni zatím cizí, protože žila celý život na prérii. Vál svěží vánek a přinášel s sebou slanou vůni moře a jídla z malých hospůdek na nábřeží.

Napadlo ji, že by tu mohla být šťastná. Ne, ona tu bude šťastná. Odhodlaně se otočila, zamířila ke kancelářím a zaklepala na dveře.

„Jo, je otevřeno.“

Uvnitř seděl Nathaniel, nohy položené na starém kovovém stole, zavaleném nepořádkem, se sluchátkem u ucha. Na sobě měl rozedrané džíny s dírou na koleni, umazané nejspíš od oleje. Husté tmavé vlasy měl rozcuchané. Kývl na ni prstem, aby šla dál, a nespustil z ní oči, přestože dál mluvil do telefonu.

„Týkové dřevo je nejlepší, věřte mi. Máme ho na skladě dost a ta paluba bude hotová do dvou dnů. Ne, motor potřebuje jen prohlédnout a vyčistit. Ten vám ještě vydrží… Nic s ním není.“ Zvedl čadící doutník. „Až to budeme mít hotové, zavolám vám.“

Zavěsil a stiskl doutník mezi zuby. To je zvláštní, říkal si v duchu, dneska dopoledne na Megan 0’Rileyovou myslel a vypadala skoro stejně jako teď. Upravená jako ze škatulky, zlatavé vlasy pečlivě sčesané z čela, s klidným a chladným výrazem ve tváři.

„Jedete kolem?“ zeptal se.

„Hledám Holta.“

„Je zrovna s Královnou na moři,“ pohlédl Nathaniel zběžně na hodinky. „Vrátí se nejdřív až tak za hodinu a půl. Vypadá to, že se budete muset spokojit se mnou,“ pousmál se.

Ovládla nutkání přendat si kufřík do druhé ruky a vycouvat.

„Ráda bych se podívala na účetní knihy.“

Nathaniel líně vypustil kouř. „Myslel jsem, že máte dovolenou.“

Uchýlila se k nejlepší obraně, k pohrdání. „Copak, není s těmi knihami něco v pořádku?“ zeptala se ledově.

„To já nevím.“ Ladně se sehnul a otevřel zásuvku ve stole. Vytáhl černý šanon. „Vy jste profík, ne?“ podal jí ho. „A vezměte si židli, Meg.“

„Díky.“ Natáhla se po skládací židli a pak z kufříku vytáhla brýle na čtení s černými obroučkami a nasadila si je. Otevřela šanon a její pedantské účetnické srdce se sevřelo hrůzou. Měla před sebou změť čísel, pomačkaných paragonů a lístečků s nečitelnými poznámkami.

„Tohle je vaše účetní kniha?“ „Jo.“ Vypadá v těch brýlích tak přísně a výkonně. Úplně mu z toho vyschlo v ústech. „Dohodli jsme se s Holtem, že se o ni budeme střídavě starat – protože Suzanna nad ní lomila rukama s tím, že jsme idioti,“ usmál se. „Řekli jsme si, že když je těhotná, tak jí nebudeme přidělávat další stresy.“

„Hmmm…“ otáčela Megan pomalu stránky. Ani ona z toho není příliš nadšená. „Máte archiv?“

„Máme,“ ukázal Nathaniel palcem k plechovému pořadači v rohu. Na něm ležel malý lodní motor, celý od oleje.

„A je tam vůbec něco?“ zeptala se sladce.

„Když jsem se tam koukal naposled, tak tam něco bylo.“ Nemůže si pomoci. Čím je Megan upjatější a přísnější, tím víc ho láká si z ní utahovat.

„Faktury?“

„Jasně.“

„Výdajové a příjmové doklady?“

„Taky.“ Otevřel další zásuvku a vyndal velkou krabici od doutníků. „A taky máme spoustu paragonů.“

Natáhla se pro krabici, odklopila víko a vzdychla. „Takhle vedete živnost?“

„Ne. Tu vedeme tak, že vozíme turisty na projížďky a opravujeme lodě. Dokonce je i stavíme.“

Opřel se o stůl, hlavně aby zachytil tu jemnou prchavou vůni, která ji obklopovala. „Já sám nemám papírování moc v lásce a Holt si ho užil až až, když byl u policie.“

Nenapadlo ho, že nosí ty černé brýle a upjaté blůzky, aby člověk zatoužil všeho nechat, pomuchlovat se s ní a blůzku jí rozepnout.

„Možná to bude pravý důvod, proč má ta účetní, co nám účty až donedávna zpracovávala, na pravém oku tik,“ poklepal si lehce na koutek oka. „Doslechl jsem se, že odjela na Jamajku prodávat proutěné košíky.“

Megan se neovládla a zasmála se. „Uvidíte, že já jsem z jiného těsta.“

„O tom vůbec nepochybuju.“ Židle pod ním zavrzala, jak se znovu pohodlně opřel. „Umíte se moc hezky usmívat, Megan. Škoda, že to neděláte častěji.“

Tak tenhle tón velmi dobře zná. Svůdný a typicky mužský. Jenže ona má už obranu připravenou.

„Neplatíte mě za to, že se na vás budu usmívat.“

„No, radši bych, aby ten úsměv byl zadarmo. A vůbec, proč děláte zrovna účetní?“

„Vždycky jsem byla dobrá na matematiku.“ Položila otevřený šanon před sebe na stůl a pak otevřela kufřík a vytáhla kalkulačku.

„Ale proč jste se rozhodla zrovna pro účetnictví?“

„Protože je to spolehlivé povolání, které má budoucnost.“ Začala sčítat čísla ve snaze si ho dál nevšímat.

„A protože se čísla dají sčítat jen jediným způsobem?“

Nedokáže si ho nevšímat – ani toho jeho pobaveného tónu. Šlehla po něm pohledem a postrčila si brýle.

„Počítání je sice logické, logika však v žádném případě nevylučuje překvapení, pane Fury.“

„Když si to myslíte. Víte, sice ani jeden nejsme přímí příbuzní Calhounových, ale oba teď do té rozvětvené rodiny patříme. Nepřipadá vám hloupé říkat mi pane Fury?“

„Ani ne.“ Její úsměv připomínal ledovec.

„Ty vaše mrazivé způsoby mají odradit jen mě nebo všechny muže?“

Trpělivost, kterou se obrnila, rychle vyprchala. „Jsem tu, abych se starala o účetnictví, nic víc.“

„Nikdy se s klienty nepřátelíte?“ zatáhl naposledy z doutníku a zamáčkl ho. „Víte, je na mně jedna zajímavá věc.“

„Jistě mi chcete povědět jaká.“

„Samozřejmě. Dokážu si klidně popovídat se ženou, aniž bych jí povalil na zem a strhal z ní šaty. Sice je na vás moc hezký pohled, Meg, ale já své primitivní pudy dokážu ovládnout – zvlášť když vidím váš odmítavý postoj.“

Teď už si připadala trapně. Od chvíle, co se s ním setkala poprvé, hraničí její chování téměř s hrubostí. A je to kvůli tomu, že je jí nepříjemná vlastní reakce na jeho osobu. Jenomže to on se na ni pořád kouká, jako by ji chtěl kousek po kousku sníst.

„Promiňte.“ Omluva byla sice upřímná, avšak poněkud strohá. „Musím si zvyknout na spoustu nových věcí, což není právě příjemné. A navíc mě znervózňuje, jak se na mě pořád díváte.“

„To máte pravdu, ale rád bych vás upozornil, že muži mají právo se dívat. To snad není zakázané, ne? Cokoli dalšího by bez povzbuzení nepřicházelo v úvahu.“

„Takže bude nejlepší, když si to spolu vyjasníme hned na začátku. Nehodlám vás nijak povzbuzovat. A teď, Nathanieli –“ usmála se, „– nevadilo by ti, kdyby ses podíval po dokladech o daních?“

„Pokusím se.“ Odsunul židli a vtom se ozvalo zakviknutí. Megan polekaně nadskočila.

„Kruci – úplně jsem na tebe zapomněl.“ Shýbl se a zvedl ze země kňučící černé štěně. „Přejel jsem mu ocásek. Beru ho sem, protože když odjíždím, začne vždycky tak vyvádět, že nemám to srdce nechat ho tam samotného.“ Štěně mu začalo nadšeně olizovat obličej.

„Je nádherný.“ Měla sto chutí se s tím malým zvířátkem pomazlit. „Vypadá jako to štěně,– co má Coco.“

„Jsou z jednoho vrhu.“ Z jejího výrazu poznal, jak ráda by si štěně pochovala, a podal jí ho.

„No ty jsi ale krásnej mrňousek.“

Nathaniel si všiml, že když se mazlí se štěnětem, všechen chlad je tentam a Megan se chová jako kterákoli jiná žena. S něžným výrazem v očích a úsměvem na rtech hladila jemnou srst a Nate v duchu zalitoval, že takovou náklonnost neprojevuje Megan také jemu.

„Jak se jmenuje?“

„Pejsek.“

Překvapeně k němu vzhlédla. „Pejsek? A jinak ne?“

„To stačí. Pejsku!“ Když Pejsek zaslechl pánův hlas, ihned zvedl hlavu a štěkl. „Vidíš?“

„Jo,“ zasmála se a políbila štěně na růžový čumáček. „Ale připadá mi to trochu nenápadité.“

„Právě naopak. Znáš nějakého psa, který se jmenuje Pejsek?“

„Neznám – to je pravda. Tak běž teď hezky dolů,“ pobídla štěně a pustila ho na zem.

Nathaniel vzal míček a hodil ho na druhý konec kanceláře. „To ho snad na chvíli zabaví,“ řekl.

„Neřekla bych do tebe, že budeš mít doma štěně.“

„Odjakživa jsem po něm toužil. A kdykoli jsem byl na Hrádku, hrál jsem si tam s Pejskovým tátou. Jenže na lodi s sebou můžu těžko mít psa. Ale opatřil jsem si aspoň papouška.“

„Papouška?“

„Asi před pěti lety, na jednom karibském ostrově. To je vlastně taky důvod, proč si beru Pejska s sebou. Papoušek by ho mohl sežrat.“

„Cože? Papoušek že by ho mohl sežrat?“ Vzhlédla a smích jí uvázl v hrdle. Proč je ten chlap vždycky blíž, než by předpokládala? A proč ji ty jeho dlouhé upřené pohledy tak vyvádějí z míry?

Sklouzl pohledem k jejím rtům a všiml si, že se stále ještě váhavě usmívá. Ta její plachost, celá zaobalená v upjaté a chladné sebedůvěře, mu připadá velmi přitažlivá. A v očích teď nemá chlad, ale obezřetnost. Nepovzbuzuje ho, nemá k tomu však daleko. A to vypadá velmi slibně.

Rozhodl se, že zkusí půdu, a vztáhl ruku, aby jí zastrčil neposlušnou kadeř za ucho. V tu ránu vyskočila.

„Ty se tedy lehko vyděsíš, Megan,“ vstal také. „Ale musím přiznat, že mi lichotí, že tě znervózňuju.“

„Neznervózňuješ.“ Nepohlédla však na něj. Lhaní jí nikdy moc nešlo. „Kdyby ti to nevadilo, vzala bych si tohle všechno s sebou. Jakmile se mi podaří to srovnat, podívám se na to a pak ti dám vědět. Nebo Holtovi.“

„Dobře.“ Vtom zazvonil telefon, Nathaniel ho však nezvedl. „Víš, kde nás najdeš.“

„Až to všechno dám dohromady, musíme si sednout a dohodnout se, jak to budeme dělat dál, aby z toho nevznikl zase takový chaos.“

„Teď jsi šéfem ty, zlato,“ ušklíbl se a opřel se bokem o stůl.

Prudce zaklapla kufřík. „Kdepak, šéf jsi ty. A neříkej mi zlato.“ Vypochodovala ven, nasedla do auta a rozjela se.

Pomalu projela vesnicí a zamířila k Hrádku. Jakmile odbočila na silnici klikatící se k domovu, zajela ke kraji a zastavila.

Potřebuje chvilku, aby se vzpamatovala. Zavřela oči a opřela si hlavu o opěradlo. Útroby měla stále sevřené a žaludek jako na vodě.

Tahle slabost ji pořádně štve. Štve ji Nathaniel Fury. Po té dlouhé době, po všem tom ohromném úsilí stačí, aby se na ni dvakrát podíval a ona si až příliš silně uvědomí, že je stále žena.

A co je mnohem, mnohem horší – Nathaniel přesně ví, co dělá a jak to na ni působí.

Už jednou podlehla hezké tváři a sladkým řečičkám. A na rozdíl od těch, kdo ji mají rádi, nedává za své lehkomyslné chování vinu svému mládí a nezkušenosti. Kdysi poslechla srdce a naivně uvěřila pohádce. Znovu to však už neudělá. Teď už ví, že žádný princ ani kouzelná víla neexistují. Nebude si stavět žádné vzdušné zámky. Existuje jen drsná skutečnost, se kterou se musí smířit – ona i její dítě.

Nechce, aby se jí roztřásla kolena a zrychlil dech. Nechce cítit probouzející se touhu. Už nikdy ne.

Jediné, po čem touží, je být Kevinovi dobrou matkou a vytvořit mu šťastný domov plný lásky a porozumění. Touží mít jen to, co si zaslouží a co si sama vydobude. Chce být silná a soběstačná.

Dlouze si povzdychla a pak se pro sebe usmála.

A rozumná.

Nikdy už žádnému muži nedovolí, aby jí vstoupil do života a převrátil jí ho vzhůru nohama.

Nastartovala a už klidnější zamířila k domovu. Čeká ji práce.

TŘETÍ KAPITOLA

„Měj přece srdce, Mandy,“ naléhala Megan na švagrovou od chvíle, co se vrátila na Hrádek. „Jen bych si chtěla zvyknout na novou kancelář a pracovní rutinu.“

Amanda vzhlédla od práce. „To je hrůza, když všichni něco dělají a ty ne, co?“

„Strašlivá,“ přikývla Megan s povzdechem. Amanda je spřízněná duše.

„Sloan chce, aby sis odpočinula,“ chtěla jí to Amanda vysvětlit, vzápětí se však rozesmála, když Megan protočila panenky. „Jenže co on o tom ví, viď? Pojď.“ Vstala od stolu a zamířila ke dveřím.

„Máš kancelář hned vedle mě.“ A vedla ji chodbou k dalším zdobeným dveřím. „Měla bys tu mít skoro všechno, co budeš potřebovat. Jestli jsme na něco zapomněli, tak řekni.“

Některé ženy cítí takové vzrušení, když vcházejí do obchodního domu, jiné když vidí nový dům nebo mihotavé světlo svíček a šumění právě otevřeného šampaňského.

Megan ucítila stejné radostné zachvění, když spatřila skvěle uklizenou a připravenou kancelář.

Bylo tam všechno, co si jen mohla přát.

Obrovský psací stůl s telefonem a faxem v jednom rohu a počítačem v druhém. Naleštěné skříně s vyrovnanými šanony. Na zemi perský koberec a kolem něj polstrované židle a pohovka. Police s knihami a příručkami a v rohu kanceláře stolek s kávovarem a rychlovarnou konvicí a kopírka.

Starožitný nábytek tu elegantně splýval s nejmodernějšími přístroji, aniž by to nějak narušovalo celkový ráz místnosti.

„No Mandy, to je skvělé!“

„Snažila jsem se, aby se ti to líbilo,“ pohladila Amanda rozpačitě hladkou desku stolu. „Nemůžu říct, že by mi bylo nějak zvlášť líto, že ti musím to účetnictví předat. Je toho strašně moc. Ale všechno jsem to rozdělila a uspořádala,“ otevřela zásuvku, aby jí to předvedla.

Meganino puntičkářské srdce zaplesalo při pohledu na vzorně srovnané a ořezané tužky a barevné desky s doklady seřazené podle abecedy.

Nádhera.

„Perfektní. Žádná krabice od doutníků.“

Amanda se zarazila, pak však pohodila hlavou a zasmála se. „Zřejmě jsi už viděla, jak Holt s Nathanielem vedou účetnictví, co?“

Megan s úsměvem poklepala na kufřík.

„Mám všechny doklady u sebe.“ Neodolala a posadila se na pohodlnou otáčecí židli. „Takhle mi to vyhovuje víc.“ Vzala do ruky ostře ořezanou tužku a zase ji pečlivě uložila na místo.

„Nevím, jak vám poděkovat, že jste mě přijali mezi sebe.“

„Ale prosím tě. Patříš přece do rodiny. A počkej, až poznáš ten kolotoč tady, tak už nám možná tak vděčná nebudeš. Člověk tu nemá –“ zarazila se, když zaslechla, jak ji zezdola někdo volá „– chvilku klidu. Slyšíš, ne?“ dodala a došla ke dveřím, aby na manžela zavolala zpátky. „Tady nahoře!“

Když se Sloan s Trentem přihnali nahoru, jen zavrtěla hlavou. Oba byli špinaví a zaprášení.

„Myslela jsem, že dole bouráte nějakou zeď nebo co.“

„To jo, ale nejdřív jsme odtamtud museli vystěhovat starý nábytek a koukej, co jsme našli.“

Nedůvěřivě se podívala na to, co Sloan držel v ruce.

„Nějaká stará špinavá kniha. To je báječný, miláčku. Nechtěli byste se radši vrátit k tomu bourání?“

„To není jen tak nějaká kniha,“ bránil se Trent. „To je Fergusova účetní kniha z roku 1913.“

„Ukaž!“ změnila Amanda rázem názor a srdce se jí rozbušilo vzrušením.

Megan přemohla zvědavost, a tak vstala a došla k nim. „Proč je tak důležitá?“

„V tom roce zemřela Bianca.“ Sloan objal Amandu kolem ramen. „Znáš přece ten příběh, ne, Meg? O Biance polapené v nešťastném a ponižujícím manželství bez lásky. Když poznala Christiana Bradforda, zamilovala se do něj. Rozhodla se, že s dětmi od Ferguse uteče, jenže on na to přišel. Hádali se nahoře ve velké věži a Bianca vypadla z okna.“

„A on zničil všechny její věci,“ dodala Amanda rozechvěle. „Úplně všechny – šaty, drobnosti, obrazy. Všechno kromě smaragdů. Protože ty Bianca schovala. Nakonec jsme je našli a máme také její portrét, který maloval Christian. To je všechno, co nám po ní zbylo,“ vzdychla. „Myslím, že je výmluvné, že po něm nám zbylo právě tohle – kniha zisků a ztrát.“

„Zdá se, že si občas psal poznámky na kraj, že?“ všiml si Trent, jak nakukoval Sloanovi přes rameno. „Něco jako telegrafický deník.“

Amanda svraštila obočí a přečetla kousek špatně čitelného rukopisu nahlas:

Příliš mnoho vydání na jídlo. Vyhodil kuchaře. B. příliš měkká na služebnictvo. Koupil si nové manžetové knoflíčky. Diamantové. Vhodné pro dnešní večer v opeře. Hezčí než má J. P. Getty.

„Tak tohle dokazuje, co to vlastně bylo za člověka,“ odfrkla si Amanda opovržlivě.

„Miláčku, kdybych byl věděl, že tě to tak rozruší, vůbec bych to sem nenosil.“

Amanda však jen zavrtěla hlavou.

„Ale kdepak, ostatní z toho budou úplně na větvi.“ Ihned však knihu odložila s takovým odporem, jako by si ušpinila prsty něčím víc než jen prachem. „Zrovna jsem Megan ukazovala její nové království.“

„Aha,“ přivřel Sloan oči a upřeně se na sestru zahleděl. „A co ta dovolená?“

„Pro mě je odpočinek tohle,“ odpověděla Megan. „Takže už jděte, ať si ho můžu vychutnat.“

„Dobrý nápad,“ odtušila Amanda, vtiskla manželovi polibek a vystrčila ho na chodbu. „Koukejte zmizet.“ Vtom se z její kanceláře ozval telefon. „Kdyby něco, tak mi brnkni,“ řekla přes rameno a odběhla.

Megan spokojeně zavřela dveře a nedočkavě si zamnula ruce. Pak rychle zamířila ke stolu a otevřela kufřík. Však ona Nathanielu Furymu ještě ukáže, jak se má vést účetnictví.

Po třech hodinách ji vyrušil dupot dětských nohou. Došlo jí, že někdo Kevinovi už řekl, kde má kancelář. Vzápětí se rozlétly dveře a Kevin vpadl dovnitř.

„Ahoj mami!“ skočil jí do náruče a vlepil jí pusu. Megan rázem na všechny účty zapomněla. „Bylo to skvělý! Hráli jsme si se Sadie a Fredem a dobývali jsme novou pevnost. A pak jsme museli se Suzannou zalít asi milión kytek.“

Megan se podívala na Kevinovy promočené tenisky. „A koukám, že sebe taky.“

„Nakonec jsme uspořádali vodní bitvu a já jsem vyhrál,“ usmál se od ucha k uchu.

„Ty můj hrdino.“

„K obědu jsme měli pizzu a Carolanne – ta je u Suzanny zaměstnaná, víš? – říkala, že jsem jak bezedná popelnice. Ale zítra musí Suzanna někde dělat zahradu, takže s ní nemůžeme, ale mohli bysme se ject podívat na velryby. Že pojedeš s náma? Viď, že jo? Slíbil jsem Alexovi a Jenny, že s námi pojedeš.“

Pohlédla mu do tmavých rozzářených očí. Takhle šťastného ho ještě nikdy neviděla. I kdyby ji v tu chvíli požádal, aby s ním jela do Nairobi lovit lvy, pravděpodobně by souhlasila.

„To víš, že pojedu,“ zasmála se. Kevin ji radostně objal kolem krku a Megan ho k sobě přitiskla. „Kdy vyplouváme?“

Druhý den přesně v deset dopoledne byla Megan se svými třemi svěřenci v loděnici. Přestože bylo na červen teplo a klidno, dala na Amandinu radu a přibalila pro všechny teplé bundy a čepice. Vzala si s sebou dalekohled, fotoaparát a náhradní film.

Přestože už spolykala skoro celou lahvičku tabletek proti mořské nemoci, žaludek se jí rozhoupal už jen při pouhém pohledu na loď.

Vypadala pevně a solidně. To by ji snad mělo uklidnit. Bíle natřená příď a zábradlí zářily v dopoledním slunci a když vstoupila na palubu, všimla si, že je tam velká kabina s mnoha okny. Zřejmě pro ty méně odvážné. Byla tam spousta židlí a kolem dokola kabiny lavice, automat na limonádu a přebalovací stolek.

Ještě jednou se po kabině toužebně ohlédla, děti ji však už táhly dál. Ty v kabině sedět nebudou ani náhodou.

„Musíme na můstek,“ prohlásil Alex důležitě a zamával na jednoho z námořníků. „Námořník je náš. A Natův.“

„Táta ale říkal, že patří bance,“ namítla Jenny, když lezla po železných schodech nahoru. Červená mašle, uvázaná ve vlasech, se jí třepotala ve větru. „Ale to asi říká jen tak z legrace. Holanďan zas říká, že je to ostuda, když se opravdový námořník takhle placatí s tlustejma turistama. Ale Nate se pokaždý jen směje.“

Megan jen povytáhla obočí. Toho neblaze proslulého Holanďana zatím ještě nezná, Jenny však papouškuje jednu jeho průpovídku za druhou. A ty jsou až příliš často nepříliš slušné.

„Už jsme tady,“ vpadl Alex na můstek udýchaně. „A Kevin taky.“

„Tak vás vítám na palubě,“ vzhlédl Nathaniel od mapy, rozložené na stole, a bez váhání pohlédl Megan do očí.

„Myslela jsem, že pojedeme s Holtem.“

„Ten je na Královně.“ Vzal doutník, sevřel ho mezi zuby a usmál se. „Ale žádné strachy, Meg, neztroskotám s vámi.“

Z toho strach nemá. Nathaniel vypadá v černém svetru, džínách a rybářském klobouku jako pravý námořník. No, spíš jako pirát, který právě obsadil obchodní loď.

„Dívala jsem se na ty vaše účty,“ začala, protože tady má pevnou půdu pod nohama.

„Napadlo mě, že se do toho nejspíš pustíš.“

„Jsou v příšerném nepořádku.“

„Jo. Kevine, pojď se podívat. Ukážu ti, kam jedeme.“

Kevin zaváhal a ještě chviličku se držel matky za ruku. Ale barevné mapy, rozložené na stole, byly příliš silným lákadlem. Přistoupil ke stolu se spoustou otázek na jazyku.

„Kolik uvidíme velryb? A co kdyby do nás vrazily? A bude jim z hlavy stříkat voda? A ty budeš celou tu dobu kormidlovat?“

Megan ho chtěla napomenout, aby pana Furyho neotravoval, než se však stačila nadechnout, Nathaniel už Kevinovi odpovídal. Přitom jednou rukou objímal Jenny a druhou vedl Alexovi prst po mapě.

Megan mu musela v duchu přiznat, že s dětmi to tedy opravdu umí.

„Kapitáne, loď je připravená k vyplutí.“

Nathaniel souhlasně kývl a obrátil se k námořníkovi. „Dobrá, vyplouváme. Vyveď nás z přístavu, námořníku,“ pobídl Jenny, postavil se s ní ke kormidelnímu kolu a položil své velké ruce na její malé.

Megan začala být zvědavá. Popošla blíž, aby si prohlédla přístroje na palubní desce. Sonar, vysílačku, hloubkoměr a ještě další vybavení viděla poprvé v životě.

Jak loď pomalu vyplouvala z přístavu, začal se jí žaludek houpat víc.

Do háje. Má vztek sama na sebe, že nedokáže překonat takovou hloupou slabost silou vůle.

A kromě toho by jí vlastně vůbec nemělo být špatně, když si vzala prášky proti mořské nemoci.

Děti vesele běhaly po palubě, zatímco loď se pomalu otáčela na volné moře. Meganin žaludek se otáčel s ní.

Alex se zachoval tak šlechetně, že Kevinovi dovolil, aby si zatroubil sirénou. Megan se dívala z okna, oči upřené na klidnou modrou hladinu zálivu v naději, že se jí udělá trochu lépe.

Je to přece nádhera, ne? říkala si v duchu. A skoro vůbec to nehoupe.

„Koukej se vpravo, za chvíli se tam objeví Hrádek,“ řekl Nathaniel Kevinovi.

„Přesně tak,“ kývala Jenny hlavou.

Megan opatrně pohlédla směrem k útesům a snažila se nevnímat další protest svého žaludku.

„Támhle je, Kevine.“ Křečovitě se chytila mosazného zábradlí pod oknem. „Vypadá, jako by vyrůstal přímo ze skály.“

Napadlo ji, že dům skutečně vypadá jako hrad z pohádky. Špičaté věžičky čněly proti modré obloze a bílý kámen zářil v prudkém slunci jako mramor. Dokonce ani lešení s drobnými postavičkami dělníků nedokázalo narušit tajemnou atmosféru, jež Hrádek obklopovala už na první pohled. Jenomže tahle pohádka má i stinnou stránku, říkala si Megan v duchu.

I když to je na tom nejspíš právě to nejlepší. Není divu, že se Sloanovi, který má budovy tak rád, tolik líbí.

„Něco takového by člověk čekal na nějakém pustém irském pobřeží,“ ozval se Nathaniel těsně za ní. „Nebo na nějakém skotském útesu, utopeném v mlze.“

„Ano. A z moře je to ještě působivější.“ Zvedla pohled k Biančině věži a zachvěla se.

„Možná byste si na sebe měli vzít bundy,“ poradil jí Nathaniel. „Až vyplujeme na volné moře, dost se ochladí.“

„Ne, není mi zima. Jen mě napadlo, že když člověk zná ten Biančin příběh a vidí, jak to tu vypadá,

je těžké si nepředstavovat, co přesně se tehdy asi stalo.“

„Sedávala tam nahoře a vyhlížela ho. Myslím Christiana. A snila – určitě měla výčitky svědomí, protože to byla slušně vychovaná dáma. Jenže společenská pravidla proti lásce nemohou nikdy obstát.“

Megan se znovu zachvěla, protože Nathaniel se svou poznámkou trefil skoro do černého. Kdysi byla také zamilovaná a nebrala ohled ani na počestnost, ani na slušné vychování.

„Taky si to odskákala,“ řekla klidně a odvrátila se. Přistoupila ke stolu s mapami, aby se nějak zabavila a nemusela myslet na to, jak se jí opět zvedá žaludek. Ne že by z nich dokázala něco vyčíst.

„Plujeme na sever podél severního pobřeží.“ A stejně jako před chvílí s Alexem vzal Nathaniel Megan za ruku a ukazoval jí cestu na mapě. „Je hezky jasno, viditelnost dobrá, ale fouká silný vítr. Bude dost zima.“

To je skvělé, pomyslela si a polkla. „Pokud děti ty velryby neuvidí, budou pěkně zklamané.“

„No, myslím, že pár jich někde najdeme.“

Vtom se loď zahoupala víc, jak vjela na otevřené moře, a Megan do Nathaniela vrazila. Ihned ji chytil za ramena, aby neupadla, a ruce už neodtáhl. Přestože se loď kývala, s ním to ani nehnulo.

„Musíš se rozkročit, abys rozložila váhu.“

Megan však cítila, jak už jí vyráží studený pot, a žaludek se jí zvedl ještě víc. Přece nezkazí Kevinovi výlet a ze sebe neudělá husu.

„Bude nám trvat asi tak hodinu, než se tam dostaneme, že ano?“ Nemá tak pevný a silný hlas, jak by chtěla.

Chtěla ustoupit, ale nakonec se o něj malátně opřela.

„Copak?“ otočil ji tváří k sobě. Jen jí pohlédl do obličeje, svraštil starostlivě obočí. Byla bledá jako stěna a pod očima měla kruhy. Jako mrtvola, zavrtěl hlavou. A to ještě ani pořádně nevypluli.

„Vzala sis nějaký prášek?“

Nemělo smysl něco předstírat. A Megan neměla sílu tvářit se jakoby nic. „Jo, ale asi to není nic platné. Udělalo by se mi zle i na kánoi.“

„A proto ses vydala na tříhodinovou plavbu na oceán.“

„Kevin chtěl –“ zarazila se, když ji vzal kolem pasu a postrčil ji k lavici. „Sedni si,“ nařídil jí.

Megan beze slova poslechla a když spatřila, že děti spořádaně hledí z oken ven, sklonila hlavu mezi kolena.

Tři hodiny. To nemůže vydržet. Budou ji muset pohřbít do moře. Jak jen ji mohlo napadnout, že to s několika pilulkami zvládne?

Náhle ucítila, jak ji někdo bere za ruku.

„Co je? Přijela záchranka či co?“

„Skoro.“

Před ní na bobku seděl Nathaniel a navlékal jí na zápěstí široké bavlněné návleky. „Co je to?“

„Akupresura.“ Otáčel návleky, až se jí na kůži přitiskla malá kovová kolečka.

Kdyby jí nebylo tak zle, s chutí by se rozesmála.

„Skvělé. Potřebuju nosítka a ty mi nabídneš nějakou magii.“

„To je vědecky ověřená metoda. A magii bych radši moc nepokoušel. Teď zkus pomalu a zlehýnka dýchat. A seď.“ Otevřel jí nad hlavou okno a do kajuty vnikl chladný vzduch. „Musím se vrátit na kapitánský můstek.“

Opřela se o stěnu a pomalu vdechovala chladný vzduch. Na druhé straně kajuty se krčily děti a dívaly se oknem s nadějí, že za každou vlnou se objeví Moby Dick.

Megan sledovala ubíhající útesy, protože se však loď stále pohupovala, zavřela raději oči.

Vzdychla a začala v duchu počítat složitý trigonometrický příklad. A kupodivu, než ho dopočítala, žaludek se uklidnil a nevolnost téměř zmizela.

Nejspíš proto, že má zavřené oči, usoudila. Jenže těžko je může mít zavřené celé tři hodiny, když má na starosti tři neposedné děti.

Zkusmo jedno oko otevřela.

Loď se stále pohupovala, zdálo se však, že to na ni nijak nepůsobí. Otevřela tedy i druhé oko a vyděsila se, protože děti už u okna neseděly.

Rázem zapomněla na nevolnost a vyskočila. Zahlédla je, jak stojí kolem Nathaniela na kapitánském můstku.

To se tedy zrovna nechovám jako svědomitá matka, pomyslela si otráveně. Sedím tu jako zvadlý nudlový nákyp a nechám Nathaniela, aby kormidloval loď a ještě hlídal tři děti. Zhluboka se nadechla a zkusila udělat krok.

Nic.

Svraštila obočí a udělala druhý a třetí. Připadala si sice trochu slabá, ale žaludek se jí už nezvedal. Nakonec se odvážila podívat z okna na ubíhající mořskou hladinu.

Žaludek se jí zahoupal, ale jen docela maličko. Vlastně to ani nebylo nepříjemné. Udiveně si prohlížela bavlněné návleky na zápěstích.

Nathaniel se po ní ohlédl a všiml si, že se jí vrátila barva. Ten růžový nádech je mnohem hezčí než před chvílí ten zelený. „Je to lepší?“

„Ano,“ přikývla s úsměvem a snažila se zahnat rozpaky stejně rychle, jako jí jeho kouzelné návleky zahnaly nevolnost. „Děkuju.“

Počkal, než navlékla dětem i sobě bundu. Nad oceánem jako by léto neexistovalo.

„Když jsem poprvé vyplul na moře, dostali jsme se do bouřky. Strávil jsem nejhorší dvě hodiny ve svém životě tak, že jsem visel na zábradlí a bylo mi zle stejně jako tobě. Pojď, zkusíš kormidlovat.“

„Kormidlovat? To ne.“

„Ale jo.“

„Ale mami, zkus to. Nic to není, uvidíš.“

Všechny tři děti ji postrkovaly ke kormidlu, takže najednou zjistila, že stojí u něj, zády lehce přitisknutá k Nathanielovu hrudníku, jeho ruce položené na svých.

V těle se jí probudil každičký nerv. Nathaniel měl tělo pevné jako ocel a ruce jisté. Cítila z něj vůni moře a ať se snažila sebevíc, nedokázala se na kormidlování soustředit. Jeho přítomnost ji příliš rozptylovala. Bradou se dotýkal temena její hlavy a na zádech cítila tlukot jeho srdce.

Hlavou se jí začaly honit představy, jaké by to asi bylo, kdyby se jí těma rukama dotýkal i jinde.

Kdyby se otočila, aby mu viděla do tváře, a jen trochu zaklonila hlavu…

Polekaná, co ji to jen napadlo, začala v duchu opět počítat těžký příklad, aby ty nemístné představy vyhnala z hlavy.

„Zvýšit rychlost,“ zavelel Nathaniel a natočil loď na otevřené moře.

Náhlá změna směru Megan překvapila tak, že ztratila rovnováhu. Když se ji snažila opět získat, Nathaniel ji obrátil tváří k sobě. Zvedla k němu hlavu. Šibalsky se na ni usmíval a ji napadlo, jestli nepoznal, co se jí právě honilo hlavou.

„Kevine, vidíš ty body na monitoru?“ zeptal se, šedé oči však stále upíral na Megan, jako by ji chtěl zhypnotizovat. Má oči jako čaroděj, pomyslela si omámeně. „Víš, co to znamená?“ usmál se s tváří těsně u Meganiny. „Že jsou tam velryby.“

„Kde? Kde jsou, Nate?“ hnal se Kevin k oknu s očima jako kola od vozu.

„Tak se pořádně dívej. Až zastavíme, koukej se nalevo.“

Megan, stále ještě jako ve snách, se zapotácela, když loď zastavila. Připadalo jí, že když stojí na místě, houpe se ještě víc než předtím. Nebo je jen tak vyvedená z míry?

Nathaniel mezitím hovořil o velrybách do lodního rozhlasu. Megan vytáhla z kabely dalekohled a fotoaparát.

„Koukni!“ vykřikl Kevin, vyskočil a ukazoval rukou na hladinu před nimi. „Mami, koukni!“

Najednou nemyslela na nic a vychutnávala si nádherný pohled na obrovské tělo, vynořující se ze zčeřené vody. Hladké, lesklé, veliké a jakoby z jiného světa. Zezdola slyšela nadšené výkřiky ostatních turistů.

Bylo to jako nějaké zázračné kouzlo, že se pod hladinou pokrytou malými vlnkami s bílými hřbety může ukrývat něco tak velkolepého. Ruka jí samým překvapením vylétla k ústům, když se velryba zase ponořila a voda vystříkla a dopadla zpět na hladinu. Megan připadalo, že to zní jako zahřmění.

Voda stříkala a létající kapky se třpytily v slunečních paprscích jako diamanty. Megan se jen se slzami v očích bez hnutí dívala, na fotoaparát si ani nevzpomněla.

„Támhle je druhá,“ vytrhl ji Nathanielův hlas z ohromení. Rychle vzala fotoaparát a začala mačkat spoušť.

Když velryby začaly tryskat vodu, děti se radostně rozesmály. Megan vzala Jenny na ruku, aby lépe viděla, a Alex s Kevinem si netrpělivě předávali dalekohled.

Megan se tiskla k oknu stejně dychtivě jako děti, zatímco loď pomalu plula za velrybami. Nakonec se velryby potopily a jako na rozloučenou postříkaly obrovskými ocasy lidi na palubě, kteří to ocenili hlasitým smíchem.

Ještě dvakrát se Námořníkovi podařilo najít velryby a pobavit tak své cestující. Megan pak celou cestu zpět stála u okna v naději, že se jí podaří ještě nějaké zahlédnout.

„Je to nádhera, viď?“

„Neuvěřitelná,“ pohlédla na něj rozzářeně. „Netušila jsem, že je to tak krásné. Ve skutečnosti je to úplně jiné než ve filmu nebo na fotografii.“

„Skutečnému zážitku se nevyrovná nic. Neudělalo se ti znovu špatně?“ zeptal se s povytaženým obočím.

„To je taky zázrak,“ pohlédla se smíchem na zápěstí. „V životě bych ničemu takovému nevěřila.“

„Je mnoho věcí mezi nebem a zemí, Horatio.“

Pirát v černém cituje Hamleta.

„Asi ano,“ zabručela. „Támhle už je Hrádek,“ usmála se. „Na pravoboku.“

„Učíš se rychle, zlato.“ Rychle rozdal rozkazy a zamířil s lodí do klidných vod zálivu.

„Jak dlouho už jsi na moři?“

„Celý život. Ale v osmnácti jsem utekl a nechal se najmout na obchodní loď.“

„Utekl?“ usmála se znovu. „Touha po dobrodružství, co?“

„Po svobodě.“ Odvrátil se a vklouzl s lodí do doku, jako noha vklouzne do staré pohodlné bačkory.

Megan se v duchu podivovala, proč by měl osmnáctiletý kluk utíkat, aby získal svobodu. Vzpomněla si, že ona v tom věku měla už dítě. Ona svou svobodu promarnila. A teď, po více než devíti letech, toho sotva může litovat. Jako odměnu za ztrátu svobody má syna.

„Mami, mohli bysme jít dolů a dát si něco k pití?“ zatahal ji Kevin za rukáv. „Máme hroznou žízeň.“

„Tak jo. Půjdu s vámi.“

„Můžeme jít klidně sami,“ prohlásil Alex. Vždyť už nejsou tak malí, aby potřebovali dohled. „Máma mi dala peníze. Sednem si dole a budeme se koukat, jak lidi vystupujou.“

„Dobře, ale zůstaňte v kajutě, ano?“ Dívala se za nimi, jak běží dolů. „Jak rychle chtějí být samostatní,“ zavrtěla hlavou.

„Ale tvůj syn se k tobě bude ještě dlouho vracet.“

„To doufám.“ Včas se zarazila, aby nedodala: je všechno, co mám. „Dneska se mu to moc líbilo. A mně taky. Díky.“

„Není zač.“ Zůstali na můstku sami. Loď byla uvázaná a cestující vystupovali. „Můžete jet kdykoli znovu.“

„Kevin bude určitě chtít. Asi bych za nimi měla raději jít.“

„Nemůže se jim nic stát.“ Než mohla odejít, přistoupil k ní blíž. „Víš, Megan, když jsi s dětmi, tak vůbec nejsi nervózní.“

„Nejsem nervózní.“

„Vyskakuješ jako vyplašená ryba. Byla radost pozorovat tě, když ses dívala na velryby. Vždycky je to radost, ale když se směješ a vítr ti čuchá vlasy, tak se člověku až zastaví srdce.“

Udělal další krok k ní. Megan couvla a narazila zády na řídicí pult. Asi to vůči ní není fér, ale bude mít dost času o tom dumat později. A bude mu dlouho trvat, než zapomene, jaké to bylo, když se k němu tiskla zády a on měl dlaně položené na jejích měkkých chvějících se rukách.

„A měl bych ti taky říct, jak vypadáš teď. Oči máš jako kola od vozu. Nejnádhernější modré oči, jaké jsem kdy viděl. A celá jsi jako broskev se smetanou.“ Zvedl ruku a pohladil ji prstem po tváři. Megan měla pocit, jako by se jí dotkl drátem nabitým elektrickým proudem.

„Člověka to přímo vybízí, aby ochutnal.“

„Já o žádný flirt nestojím.“ Chtěla, aby to znělo rozhodně a odmítavě, příliš se jí to však nepovedlo.

Sklonil se těsně k ní a zašeptal: „Jestli nechceš, abych tě políbil, tak bys mi to měla radši říct hned.“

Měla mu to říct. Určitě. Kdyby ze sebe dokázala vypravit slůvko. Jenže pak jí přitiskl na ústa své rty, teplé, pevné a stejně dovedné jako ruce. Později si sice namlouvala, že pootevřela rty překvapením a aby něco namítla, nebyla to však pravda.

Rozevřela je dychtivě a hladově, s povzdechem žíznícího, který se po letech, kdy musel pít jen vodu, může zase napít husté smetany.

Její tělo se rozeznělo jako harfa a ruce se samy zvedly, aby si přitáhly jeho hlavu blíž.

Nathaniel čekal chladnou a odmítavou odezvu, nebo alespoň váhavou. I když v jejích očích zahlédl záblesky vášně, doutnající někde hluboko uvnitř, na takový oheň připravený nebyl.

Před očima se mu zatmělo a vnímal jen ženu ve své náruči. Její vůni a chuť, tiché povzdechnutí, když jí jemně skousl dolní ret. Přitiskl si ji k sobě víc a vychutnával si každou křivku jejího měkkého štíhlého těla.

Když ucítil slanou vůni moře, která sem vnikala otevřeným oknem, hlavou se mu mihla představa, jak s ní leží na opuštěné pláži, kde ticho ruší jen křik racků a hukot příboje.

Megan měla pocit, jako by se propadala, a proto se ho křečovitě chytila. Tohle je na ni moc. Teď by potřebovala něco účinnějšího než jen bavlněné návleky na zápěstích, aby se zase vzpamatovala.

Bude ji to stát spoustu sebeovládání, sebezapření… a hlavně vzpomínek.

Odtáhla se a kdyby ji neobjímal, asi by upadla. „Ne.“

Nemohl popadnout dech. Jak je možné, že ho takhle dokonale vyvedl z míry jeden jediný polibek?

„Mohla bys být trochu konkrétnější? Co nechceš?“

„Tohle.“ Zmocnil se jí zmatek. „Vůbec jsem nepřemýšlela.“

„Já taky ne. A to je dobré znamení, že to děláš správně, když při líbání přestaneš myslet.“

„Nechci, abys mě líbal.“

Dal si ruce do kapes. Takhle je to bezpečnější, když dáma už zase dokáže přemýšlet.

„Ale děvče, tys byla víc než vstřícná.“

Nemá smysl se ohrazovat, když to je pravda. Megan se znovu vrátil chladně logický rozum.

„Jsi pěkný chlap a já jsem reagovala úplně normálně.“

Tomu se musel usmát. „No, jestli takhle líbáš normálně, tak umřu jako šťastný člověk.“

„Předpokládám, že se to už víckrát nestane.“

„Víš, co se říká o cestě do pekla a dobrých úmyslech?“ Všiml si, že je už zase nesvá. Po zkušenosti s Dumontem jí zřejmě zbylo hodně šrámů.

„Meg, uklidni se,“ řekl laskavě. „Já po tobě neskočím. Když chceš, abychom na to šli pomalu, tak na to půjdeme pomalu.“

Jeho rozumný tón ji však rozčílil ještě víc.

„Nepůjdeme vůbec na nic, ani pomalu, ani rychle, jasné?“

Vůbec mu nevadilo, že ji naštval. Vlastně se docela těší, až se mu to zase povede. A že se bude snažit často.

„Musím ti sdělit, že se pleteš. Když spolu dva lidé dokážou vykřesat takovýhle oheň, tak s tím určitě nepřestanou.“

Má obavy, že Nathaniel má pravdu. I teď v hloubi duše touží ten plamen rozdmýchat znovu.

„To mě ani trochu nezajímá. A už vůbec nemám zájem o poměr s někým, koho sotva znám.“

„No tak to se tedy musíme nejdřív pořádně poznat,“ odpověděl Nate zase tak rozumně.

Megan zaskřípala zuby.

„Nemám zájem, tečka. Chápu, že to pro tvoje mužské ego musí být pořádná rána, ale budeš se s tím muset nějak vyrovnat. A teď promiň, jdu pro děti.“

Zdvořile jí ustoupil z cesty a počkal, až dojde k proskleným dveřím vedoucím na horní palubu.

„Meg? Až se s tebou budu poprvé milovat, ani na něj nepomyslíš. Nevzpomeneš si ani, jak se jmenuje.“

Kdyby měla místo očí meče, v tu chvíli by padl mrtev k zemi. Zvedla hrdě hlavu a práskla za sebou dveřmi.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Ta ženská bude moje smrt.“ Holanďan vytáhl z úkrytu za špižírnou láhev rumu a otevřel ji. „Pamatuj na moje slova, chlapče.“

Nathaniel odsunul nohou kuchyňskou židli a rozvalil se na ni, aby si odpočinul po bohaté večeři u Calhounových. Hotelová kuchyně byla po ruchu před večeří čistá, bez poskvrnky. A Coco teď tráví večer mezi svými příbuznými. Jinak by Holanďan neriskoval a nevytahoval by láhev s rumem.

„Nechceš snad opustit loď, že ne?“

Holanďan si jen odfrkl. Jako by musel zmizet po anglicku, protože nedokáže zvládnout jednu nafintěnou a nafrněnou ženskou.

„Ne, zůstanu tu.“ Než oběma nalil pořádnou dávku rumu, koukl pro jistotu ke dveřím. „Ale varuju tě, chlapče, dřív nebo později ta ženská dostane, co zaslouží. A dostane to s veškerou mou úctou,“ zabodl si silný palec do mohutného hrudníku.

Nathaniel do sebe hodil rum a musel sevřít zuby, protože měl pocit, jako by mu hrdlem protékalo roztavené železo. Tohle tedy žádné jemné pití není.

„Kde máš ten jemný rum, co jsem ti tuhle přivezl?“

„Dal jsem ho do dortu. Neměl ten správnej říz.“

„Aha. Zato tenhle jo,“ zabručel si Nathaniel pro sebe. „Tak co máš s Coco za potíže?“

„Kruci, pořád něco,“ zavrčel Holanďan, když v koutě zazvonil telefon. Zatracený hosti, zaklel v duchu, furt by něco chtěli. Na lodi nic takovýho není. „Co je?“ vyštěkl do sluchátka.

Nathaniel sklonil hlavu a usmál se. Takt a diplomacie rozhodně nejsou Holanďanovou silnou stránkou. Kdyby ho slyšela Coco, jak takhle vrčí na hosty, určitě by to s ní praštilo o zem. Nebo by spíš Holanďana přetáhla pánví po hlavě.

„To si myslíte, že tu nemáme nic lepšího na práci?“ vyjel Holanďan znovu. „Až to bude, tak to bude.“ A praštil sluchátkem. Pak vyndal čistý talíř. „Chtěj šampaňský a dort. V tuhle dobu! Novomanželé. Pchá. Za celej tejden nevystrčili hlavu z pokoje.“

„Ale Holanďane, kam se poděl tvůj smysl pro romantiku?“

„Přenechal jsem ho tobě, hochu.“ Obrovskýma rukama opatrně krájel čokoládový dort. „Viděl jsem, jak okukuješ tu zrzku.“

„Blondýnku,“ opravil ho Nathaniel. „Je spíš blonďatá než zrzavá.“

Sebral odvahu a znovu se napil.

„Stojí za hřích, ne?“

„Ještě jsem nezažil, že bys chtěl nějakou, co by za něj nestála.“

S citem umělcem polil Holanďan dva kousky dortu vanilkovým krémem a ozdobil je čerstvými jahodami. „Má kluka, že jo?“

„Jo.“ Nathaniel se upřeně díval na dort a došel k závěru, že by do sebe jeden kousek jistě dostal. „Kevina. Tmavovlasý a na svůj věk vysoký.“ Usmál se. Ten kluk se mu líbí. „A má obrovské zvědavé oči.“

„Zahlíd jsem ho.“ Holanďan měl děti moc rád, i když se to snažil nedávat najevo. „Zdá se, že je to správnej kluk. Chodí sem s těma dvěma rozjívenejma mrňatama a vždycky koukaj, co by kde snědli.“

A Nathaniel dobře ví, že Holanďan jim s radostí snese všechny dobroty, které v kuchyni najde, a své potěšení skrývá za hrozivě zamračenou tváří.

„Měla dítě hodně mladá, co?“

Nathaniel se zamračil. Jako by to byla jen její vina.

„K tomu jsou zapotřebí dva. A ten mizera jí vodil za nos.“

„Já vím, já vím. Slyšel jsem to. Víš, že mně toho zas tak moc neunikne.“

Není příliš těžké něco se od Coco dozvědět – když člověk ví, jak na to. Přestože by to nikdy nepřiznal, každý den se právě na to těší.

Zazvonil na číšníka a když se objevil, ukázal na podnos. „Přidej k tomu flašku šampaňskýho, dvě skleničky a nezapomeň na ty zatracený ubrousky. Pak to dones na trojku.“

Jakmile číšník zmizel, hodil do sebe skleničku rumu. „Počítám, že by sis kousek toho dortu dal taky, ne?“

„Neodmítnu.“

„V životě jsme neviděl, že bys nějaký jídlo odmítl. Nebo nějakou ženskou.“ Holanďan ukrojil kus dortu – mnohem větší než ty, které poslal novomanželům – a postrčil talíř před Nathaniela.

„A já jahody nedostanu?“

„Ber nebo nech bejt. Jak to, že nejsi na rande s tou hubenou holkou?“

„Pracuju na tom,“ odpověděl Nathaniel s plnými ústy. „Jsou v jídelně. Celá rodina.“ Vstal, nalil si kávu a vlil do ní zbytek rumu. „Našli nějakou starou knihu či co. A není hubená.“ A to ví naprosto jistě, když už ji držel v náruči. „Je k nakousnutí.“

„No jo.“ Holanďan si vzpomněl na Coco a v duchu se mu vybavily její štíhlé dlouhé nohy. Znovu odfrkl. „Všechny ženský jsou k nakousnutí – dokavaď ti nevrazej kruh do nosu.“

Kdyby však v tu chvíli nahlédli do jídelny, asi by jim přítomné dámy k nakousnutí nepřipadaly. Právě totiž velmi živě diskutovaly.

„Já bych to spálila.“ Catherine si založila ruce na prsou a rozzlobeně se rozhlédla. „Po tom, co všechno jsme se o Fergusovi dočetli v Biančině deníku, nechápu, proč bychom si měli tu jeho ohavnou knihu účtů nechávat.“

„Spálit ji nemůžeme,“ odporovala jí Amanda. „Je v ní kus rodinné historie.“

„Taky bych ji nepálil,“ přidal se Max. „Nikdy bych žádnou knihu nespálil.“

„Ale vždyť jsou to jen účty. Není to žádná literatura,“ namítla Catherine.

Trent ji poplácal po rameni. „Vždycky ji přece můžeme vrátit tam, kde jsme ji našli – nebo přistoupit na Sloanův návrh.“

„Myslím, že místnost, kde by se shromažďovaly všechny takovéhle věci, které mají s historií Hrádku něco společného, by hotelu dodala na zajímavosti. A byl by to přínos i pro rodinu.“

„Já nevím,“ stiskla Suzanna rty a snažila se na věc podívat objektivně. „Připadá mi to divné vystavit Fergusovy věci zároveň s Biančinými nebo tety Colleen, strýčka Seana nebo Ethana.“

„Byl to možná bezohledný sobec, ale také váš příbuzný.“ Holt se upřeně díval do šálku se zbytkem kávy. „V tomhle souhlasím se Sloanem.“

To samozřejmě vyvolalo další výměnu názorů. Megan tam jen seděla a všechno udiveně sledovala.

Nejraději by tu vůbec nebyla. A také jim to řekla.

Jenomže ji přehlasovali. Calhounovi umějí být zajedno, když o to jde.

Jak kolem ní dál probíhala diskuse, pohlédla na knihu, o které se tak dohadovali. Když ji Amanda nechala u ní v kanceláři, nakonec podlehla pokušení. Nejdřív omyla kožené desky a pak listovala stránkami a bezděčně sčítala sloupce číslic, tu a tam nesouhlasně zamručela, když přišla na chybu. Samozřejmě si také přečetla pár poznámek na okraji stránek a zjistila, že Fergus byl chladný, ambiciózní a bezohledný sobec.

Teď jí však připadá, že všechen ten povyk kolem pouhé knihy účtů je zbytečný. Zvláště když na posledních stránkách je pouhá změť čísel bez ladu a skladu.

Stále si říkala, že ona do toho nemá co mluvit, když vtom se k ní obrátila Coco: „Megan, děvenko, copak si o tom myslíš ty?“

Megan samým překvapením zamrkala. „Prosím?“

„Co si o tom myslíš? Zatím jsi ještě neřekla ani slovo. A ty jsi ta nejpovolanější osoba.“

„Nejpovolanější? Jak to?“

„Je to přece účetní kniha, ne?“ po vy táhla Coco obočí. „A ty jsi účetní!“

Taková logika Megan přemohla. „Vůbec nic mi do toho není,“ začala, v tu chvíli se však ozvaly nesouhlasné výkřiky. „No, totiž…“ rozhlédla se rozpačitě po ostatních, kteří ji napjatě sledovali. „Myslím, že by to bylo zajímavé memento – a je to skvělý doklad toho, jak se tehdy hospodařilo. Jak velké byly výdaje, kolik bralo služebnictvo a tak. A jistě by bylo zajímavé zjistit, kolik byl roční příjem vaší rodiny v roce 1913, ne?“

„To určitě!“ zatleskala Coco rukama. „To by jistě bylo! Napadlo mě to už včera večer, když jsem si skládala magické znaky. Stále mi vycházelo, že tu knihu bys měla prozkoumat ty. Ty, která pracuješ s čísly.“

„Teto, Megan je naše účetní,“ namítla Catherine trpělivě.

„To já přece vím, holčičko,“ usmála se Coco a poopravila si účes. „Také jsem o tom zpočátku moc nepřemýšlela. Jenže pak jsem začala mít takový neodbytný pocit, že za tím je něco víc. A mám tušení, že tenhle nápad nám odhalí ještě něco dalšího, ještě lepšího. Něco, z čeho budeme mít všichni obrovskou radost. Jsem tak ráda, že to uděláš.“

„Co udělám?“ pohlédla Megan bezmocně na svého bratra. Ten se na ni však pouze usmál.

„Že Fergusovu účetní knihu pročteš. Mohla bys jí přepsat do počítače, co říkáš? Sloan nám řekl, jak jsi šikovná.“

„To bych mohla, jistě, ale –“

Vtom se však ozval pláč dítěte.

„Není to Bianca?“ zeptal se Max.

„Ne, Ethan,“ odpověděly Catherine a Lilah jednohlasně.

A rodinná rada byla v tu chvíli rozpuštěna.

S čím to vlastně souhlasila? přemítala Megan později. Neřekla skoro ani slovo a už má na krku Fergusovu knihu účtů. Vždyť jde o rodinnou záležitost.

Vzdychla, otevřela dveře na terasu a vyšla ven. Kdyby to však prohlásila nahlas, s největší pravděpodobností by ji poklepali po rameni a ujistili, že ona přece do rodiny patří.

Copak se s nimi může hádat?

Zhluboka vdechla vlahý noční vzduch, provoněný Suzanninými růžemi a fréziemi. V dálce slyšela šumění moře a nad hlavou jí svítily tisíce hvězd a jasný měsíc.

Její syn klidně spí v bezpečí své postele, obklopen milujícími příbuznými.

A tím, že se pustí do té Fergusovy knihy, splatí jen nepatrnou část toho, co jim dluží.

Klid v duši. Ano, Calhounovi jí otevřeli bránu do světa klidu a míru.

Noc byla tak krásná, že se jí vůbec nechtělo jít dovnitř a lehnout si do postele, a tak se vydala dolů po točitých kamenných schodech, aby se prošla mezi růžovými keři zalitými bledým měsíčním světlem a pod vistárií, obalenou něžnými květy.

„Byla jako přelud, když se poprvé zjevila mým očím.“

Megan polekaně nadskočila a přitiskla si ruku na srdce, když se ze stínu vynořila tmavá postava.

„Nevylekal jsem tě?“ přistoupil Nathaniel těsně k ní. „Lidi se Wordsworthea obvykle nelekají.“

„Netušila jsem, že jsi tady.“ A kdyby to byla tušila, tak by sem dolů vůbec nešla. „Myslela jsem, žes jel domů.“

„

„Poseděl jsem chvíli s Holanďanem u skleničky rumu.“ Vstoupil do jasného měsíčního světla. „Rád si postěžuje na Coco a potřebuje dutou vrbu.“ Pomalu zatáhl z doutníku. Na chvíli mu tvář zmizela v obláčku kouře, takže vypadal poněkud tajemně. „Krásná noc.“

„Ano, opravdu krásná. Tak…“

„Nemusíš utíkat. Chtěla ses projít po zahradě, ne?“ Usmál se a utrhl narůžovělý květ pivoňky. „Je skoro půlnoc a to je ta nejvhodnější doba.“

Podal jí květ a Megan si ho po kratičkém zaváhání vzala. V duchu si však umiňovala, že se jím okouzlit nenechá.

„Obdivovala jsem květiny. Nikdy jsem neměla to štěstí, abych je mohla pěstovat.“

„Kromě vody a hnojiva do toho musí člověk vložit celé srdce.“

Rozpuštěné vlasy jí v měkkých vlnách spadaly na ramena a Nathaniel si pomyslel, jaká je to škoda, že má pořád na sobě ten upjatý tmavý kostýmek, ve kterém šla na večeři. Víc by se mu líbilo, kdyby přišla jen v lehkém župánku. Jenže Megan 0’Rileyová není ten typ, který pobíhá v noci po zahradě jen v kousku průhledného hedvábí.

Nedovolí si být taková.

Megan dospěla k závěru, že jediný způsob, jak se těmhle neodbytným šedým očím postavit, aniž by se ztrapnila, je hovor.

„A ty kromě řízení lodi a citování klasiků i zahradničíš?“ zeptala se.

„Kromě jiného se mi líbí i květiny.“ Nathaniel se dotkl pivoňky, kterou držela v ruce, a zvedl si ji k obličeji, aby se mohl nadechnout její vůně. A Meganiny. Přes jemné okvětní lístky se na ni usmál.

Zjistila, že je polapena mezi tím mužem a měsíčním svitem, jako v nějakém zpomaleném snu. Připadalo jí, že jí vůně zahrady stoupá do hlavy a omamuje jí smysly. Sklouzla pohledem k Nathanielovým rtům, které jako by ji neodolatelně přitahovaly k sobě.

Zdálo se jí, že jsou sami dva v nějakém světě vytrženém z normálního života, daleko od všedních starostí a odpovědnosti.

Jen muž a žena v zahradě pod hvězdnou oblohou a hukot vzdáleného moře.

Schválně sklopila oči, aby to kouzlo prolomila.

„Udivuje mě, žes měl při tom cestování ještě čas na poezii a květiny.“

„Člověk si vždycky dokáže udělat čas na to, co stojí za to.“

Neuniklo mu, že dnešní noc má zvláštní kouzlo. Jenže on byl takovým věcem vždycky nakloněn. Byly chvíle, kdy viděl, jak se voda sama od sebe vymršťuje z moře jako obrovská pěst, slýchal zpěv krásných sirén v mlhavém oparu – prostě věří v kouzla.

Proč by jinak čekal v zahradě, kdyby nějakým zázrakem netušil, že sem Megan přijde?

Přestal se dotýkat květiny, vzal ji za ruku a propletl si prsty s jejími dřív, než stačila něco namítnout.

„Pojď se se mnou projít, Megan. Takovouhle noc by byla škoda promarnit.“

„Jdu dovnitř,“ ohlédla se a vánek jí trochu pocuchal vlasy a shodil jí do nich drobné květy vistárie.

„Za chvíli.“

A tak se s ním vydala do zahrady, která vypadala jako z pohádky, s květem pivoňky v ruce a drobnými kvítky ve vlasech.

„Ale… měla bych se podívat, jestli Kevin spí.“

„On snad špatně spí?“

„Ne, ale –“

„Nebo ho trápí divoké sny?“

„Ne.“

„No tak.“ Ani se nezastavil a kráčel dál po úzké cestičce. „To se vždycky, když se o tebe nějaký muž začne zajímat, otočíš a utečeš?“

„Já přece neutíkám. A už jsem ti řekla, že nemám zájem.“

„To je zvláštní. Když jsi před chvílí stála na terase, vypadalas jako žena, která by zájem měla.“

„Tys mě pozoroval,“ zarazila se.

„Hmm.“ Nathaniel zamáčkl doutník do nejbližšího popelníku s pískem. „Říkal jsem si, jaká je to škoda, že nemám loutnu.“

„Loutnu?“ podivila se.

„Krásná žena na balkóně v bledé záři měsíce –chvíle jako stvořená pro serenádu.“

Musela se zasmát. „Předpokládám, že na loutnu umíš hrát.“

„Ne. Ale když jsem tě tam tak viděl, přál jsem si, abych to uměl.“ Zamířil po cestičce dolů k přístavní hrázi. „Když jsem byl ještě kluk, často jsem sem jezdil na loďce a díval se nahoru na Hrádek. Vždycky jsem si představoval, že dům hlídá drak a já že vyšplhám po útesech a zabiju ho.“

„Kevin tenhle dům pořád ještě považuje za hrad,“ řekla tiše a ohlédla se.

„A když jsem povyrostl a začal si všímat holek, tak jsem si představoval, že až ho zabiju, tak mě Calhounovic sestry odmění. Samozřejmě v představách šestnáctiletého kluka byla jen jediná možnost odměny.“

Zasmála se. „A která z nich?“

„No všechny,“ usmál se, usadil se na hráz a stáhl ji k sobě. „Vždycky byly… prostě stály za hřích. Holtovi se líbila Suzanna, a protože to byl kamarád, dobrovolně jsem ji škrtl ze seznamu. Takže na mě zbývaly tři. Stačilo jen zabít toho draka.“

„Ale ty ses s ním nikdy neutkal, co?“

Přes tvář mu přelétl stín. „Musel jsem se potýkat s jiným. A pak jsem odjel na moře.“ Potřásl hlavou, aby zahnal nepříjemné vzpomínky. „Ale ještě předtím jsem chvíli chodil s rozkošnou Lilah.“

„Cože?“ vykulila Megan oči. „Ty a Lilah?“

„Jo. Těsně před tím, než jsem odjel. Rozhodla se, že mě dožene k šílenství. Myslím, že si to trénovala,“ vzdychl při té vzpomínce. „Ale že jí to šlo skvěle.“

Ale vždyť se k sobě chovají tak přirozeně. Tak uvolněně a přátelsky, podivila se Megan v duchu.

„U tebe člověk snadno uhádne, na co myslíš, Meg,“ zasmál se a vzal ji kolem ramen. „Nebyl to žádný vášnivý vztah. Párkrát jsme se políbili a já jsem se snažil ze všech sil, aby to zašlo dál, ale ona nechtěla. Ale taky jsem z toho nebyl nijak zničený. No, trošičku možná jo,“ dodal zamyšleně.

„A Maxovi to nevadí?“

„A co by mu mělo vadit? Vždyť ji získal. I kdybychom se tenkrát vášnivě milovali – což není pravda – byla by to vedle toho jejich vztahu jen zhaslá sirka.“

To má tedy pravdu. Všechny ze sester Calhounových našly v manželství lásku i vášeň.

„Stejně je to zajímavé,“ podotkla klidně, „všechny ty spletité vztahy.“

„Myslíš moje nebo svoje?“

Zarazila se a náhle si uvědomila, že tu k němu sedí přitisknutá a že ji objímá kolem ramen. „O tom se nechci bavit.“

„Pořád je to ještě živé?“ objal ji pevněji. „Z toho, co jsem o Dumontovi slyšel, nemyslím, že by za to stál. Uklidni se,“ dodal, když se mu vytrhla a odsedla si. „Necháme toho. Je moc hezky na to, abychom odkrývali staré rány. Pověz mi, jak tě přiměli, aby ses podívala na tu starou účetní knihu.“

„Jak to víš?“

„Holt se Suzannou mě informovali.“ Všiml si, že Megan stále sedí strnule, jako by spolkla pravítko. Ale aspoň že už neutíká. „Potkal jsem je, akorát když šli k autu.“

Konečně se trochu uvolnila. Je příjemné popovídat si o tom s někým, kdo není tak úplně člen rodiny.

„Nevím, jak se jim to povedlo. Řekla jsem asi jen dvě slova.“

„To byla ovšem chyba.“

„Asi jsem měla pořádně zařvat, aby to slyšeli. Nechápu, proč tomu říkají rodinné setkání, když se všichni celou dobu jen hádali,“ zamračila se. „Pak přestali a já jsem najednou zjistila, že jsem středem pozornosti, a když jsem se snažila stáhnout, sešikovali se a to je pak nemožné jim vzdorovat.“

„Vím přesně, co myslíš. Sám pořád nevím, jestli to byl opravdu můj nápad dát se s Holtem do toho podnikání. Někdo to navrhl, pak se to nějakou dobu probíralo, dokonce i hlasovalo, a pak už jsem najednou podepisoval smlouvu.“

To je zajímavé, pomyslela si a pozorovala jeho ostře řezaný profil. „Nepřipadáš mi jako někdo, koho by bylo snadné k něčemu přemluvit.“

„Taky jsem si to myslel.“

Ještě chvíli nad tím dumala a pak toho nechala.

„Je ale fakt, že ta kniha je fascinující. Už se nemůžu dočkat, až se do ní pustím.“

„Doufám, že jí nechceš věnovat všechen volný čas.“ Pohrával si s konečky jejích narezlých vlasů. Ne, vlastně nejsou vůbec narezlé. Jsou jako zlato, ozářené plameny ohně. „Rád bych si totiž nějaký urval pro sebe.“

Opatrně si poposedla. „Už jsem ti přece vysvětlila, že nemám zájem.“

„Ne, tebe právě znepokojuje, že máš zájem.“ Vzal ji za bradu a obrátil k sobě její tvář. „Zřejmě sis prožila svoje a teď strkáš všechny muže do jednoho pytle s tím mizerou, který ti ublížil. A proto ti říkám, že budu trpělivý.“

V očích jí zlostně zablesklo. „Neříkej mi, jaká jsem a jestli jsem si vedla dobře. Neprosím se tě ani o pochopení, ani o trpělivost.“

„Dobrá.“

Prudce ji políbil, a v tom polibku nebyla po trpělivosti ani stopa. Jeho rty byly žádostivé, neodbytné, neodolatelné a dobyvačné – že se ani nezmohla na odpor.

Od chvíle, kdy ji políbil poprvé, v ní doutnala vášeň jako žhavé uhlíky, a teď se rozhořela jasným plamenem. Megan se to líbilo, tenhle žhavý pocit, i když se za to nenáviděla, a tak nechala věcem volný průběh.

Nathaniel si řekl, že dosáhl svého, odtrhl ústa od jejích rtů a přitiskl jí je na tepající místo na hrdle. Dosáhl svého a teď se zmítá ve spalující touze.

Jenže ta touha bude muset počkat, protože Megan není svolná ani náhodou. A protože mu na ní záleží – víc než by čekal.

„A teď mi řekni, že nemáš zájem,“ zašeptal jí do rtů, zničený, že si nemůže vzít, co mu očividně patří. „Řekni mi, že nechceš, abych se tě dotýkal.“

„Nemůžu.“ Samým zoufalstvím se jí zlomil hlas. Toužila po jeho dotecích, toužila, aby ji povalil do trávy a divoce se s ní pomiloval. A aby z ní sňal odpovědnost a rozhodování. A za to se právě stydí. To z ní právě dělá zbabělce. „Jenže to nestačí.“ Celá otřesená se od něj odtáhla a vstala. „To by mi nikdy nestačilo. Už jsem si to jednou vyzkoušela.“ Roztřeseně tam stála v měsíčním svitu, rozpuštěné vlasy jí poletovaly v lehkém vánku kolem hlavy a v očích měla stále ten výraz hrůzy a strachu.

Nathaniel proklel nejdřív sebe a pak ji. „Já nejsem Dumont. A tobě už není sedmnáct.“

„Já vím, jaká jsem. Ale nevím, jaký jsi ty.“

„Megan, ty se vytáčíš. Od první chvíle, co jsme jeden druhého spatřili, oba víme, že k sobě patříme.“

Ucouvla, protože věděla, že Nate má pravdu. A to ji děsí. „Ty mluvíš o tělesné přitažlivosti.“

„Možná spíš o osudu,“ řekl tiše a vstal. Vylekal ji a teď sebou za to pohrdá. Něco jiného je ženu vyvádět z míry a něco jiného ji zastrašovat. „Potřebuješ čas, abys o tom mohla přemýšlet. A já taky. Doprovodím tě zpátky k domu.“

Vztáhla ruku, aby ho zarazila. „Cestu dokážu najít sama.“

Otočila se na podpatku a rozběhla se po cestičce.

Nathaniel znovu zaklel. Posadil se, vytáhl doutník a zapálil si. Nemá smysl, aby se teď vracel domů. Stejně by neusnul.

Druhého dne pozdě odpoledne, právě když Megan vstávala od účtů, někdo zaklepal. „Dále.“

„Neruším?“ vstrčila Coco hlavu do dveří. Megan si s údivem všimla, že Coco má dnes vlasy ebenově černé. Zřejmě mění barvu vlasů stejně často jako nálady. „Nebylas na obědě,“ poznamenala Coco a vešla se stříbrným podnosem plným talířů.

„Ale tos neměla,“ namítla Megan. Mrknutím na hodinky zjistila, že už jsou tři pryč. „Už takhle máš dost práce.“

„Ale kdepak,“ položila Coco podnos na stůl a začala prostírat. „To nejde, abys takhle vynechávala jídla.“ Přelétla pohledem monitor, otevřené šanony, kalkulačku a úhledně srovnané hromádky papírů. „Panebože, takových čísel. Těm já jsem nikdy nerozuměla. A vždycky jsem z nich měla hrůzu.“

„Nesmíš se jimi nechat zavalit,“ řekla Megan se smíchem. „Jakmile víš, že jedna a jedna jsou vždycky dvě, dokážeš je hravě zvládnout.“

„No, když říkáš,“ podívala se na ni Coco pochybovačně.

„Právě jsem zpracovala první čtvrtletí té Holtovy a Nathanielovy přepravní společnosti. Byla to… fuška.“

„To ti ráda věřím,“ kývla Coco a rychle se odvrátila od čísel, než ji z nich začne bolet hlava. „Ale byli bychom neradi, kdybys to s tou prací nějak přeháněla. Tak, tady máš ledový čaj a pár chlebíčků.“

Jídlo vypadalo moc lákavě a Megan navíc od snídaně nejedla. To je následek jejího nočního setkání s Nathanielem.

„Děkuj u, Coco. Mrzí mě, že ses kvůli mně zdržovala od práce.“

„Ále,“ mávla Coco rukou. „S tím si vůbec nelam hlavu. Upřímně řečeno, potřebovala jsem na chvíli z kuchyně zmizet, hlavně kvůli tomu chlapovi.“

„Kvůli Holanďanovi?“ usmála se Megan a zakousla se do jednoho chlebíčku. „Setkala jsem se s ním dneska ráno, když jsem šla dolů. Omylem jsem zabloudila do hotelové části.“

Coco si bezděčně začala pohrávat se zlatým řetízkem. „Doufám, že tě nijak neurazil. Je trochu… neotesaný.“

„Ne.“ Megan nalila dvě sklenice ledového čaje a jednu Coco nabídla. „Jen se na mě mračil a tvrdil, že potřebuju trochu obalit masem. Myslím, že mi chtěl vnutit tu omeletu, co právě smažil, ale pak jeden kuchtík upustil talíř. Zmizela jsem, hned jak tomu chudákovi začal spílat.“

„To je mu podobné.“ Coco se usadila na židli a uhladila si hedvábnou kalhotovou sukni. „A jak hrozně mluví. A pořád se se mnou hádá kvůli kuchařským předpisům.“ Zavřela oči a otřásla se. „Vždycky jsem si o sobě myslela, že jsem trpělivá, a taky že nejsem úplně blbá. Vždyť jsem vychovala čtyři temperamentní děvčata.“ Vzdychla a bezradně rozhodila rukama. „Ale co se toho chlapa týká, jsem s rozumem v koncích.“

„Tak proč ho nepropustíš?“ zeptala se Megan váhavě.

„To nemůžu. Pro Nathaniela je něco jako táta a děti ho mají rády, i když vůbec nechápu proč.“ Otevřela oči a odhodlaně se usmála. „Nějak to zvládnu, děvenko, a musím uznat, že ten chlap umí dodat některým jednoduchým jídlům chuť.“ Uhladila si účes. „A já mám tak málo rozptýlení.“

Megan však upoutala její první poznámka. „Pan Van Horné zná Nathaniela asi dost dlouho, co?“

„Řekla bych, že tak patnáct let. Sloužili spolu na jedné lodi a pan Van Horné nad Nathanielem držel ochrannou ruku. Což mu zajisté slouží ke cti. Ten hoch někoho takového potřeboval, po tom všem, co si prožil v dětství.“

„Opravdu?“ Megan neměla ve zvyku se vyptávat, Coco však takové povzbuzení ani nepotřebovala.

„Matka mu zemřela, ještě když byl docela malý, chudák. A jeho otec,“ zachmuřila se, „no, ten chlap byl jen o málo lepší než zvíře. Skoro jsem ho neznala, ale po vesnici se o něm povídalo. A když nám Holt nosil ryby, Nathaniel chodil občas s ním, takže jsem na vlastní oči viděla, že je samá modřina.“

„Otec ho bil?“ zeptala se Megan zděšeně.

„Ano, a dost,“ přikývla Coco se slzami v očích.

„Ale – to nikdo nezasáhl?“

„Kdykoli se někdo odvážil zeptat, tak ten chlap tvrdil, že kluk upadl nebo se popral. A Nathaniel to nikdy nepopřel. Bohužel, týrání tehdy lidé až moc často přehlíželi. A dnes také.“ Opatrně si utírala rozmazanou řasenku. „Jakmile byl Nathaniel plnoletý, utekl na moře. Jeho otec zemřel před pár lety. Nate poslal peníze na pohřeb, sám ale nepřijel. Člověk se mu ani nediví.“

Coco si povzdychla. „Nechtěla jsem tě dojmout

takovým smutným povídáním. Ale naštěstí má dobrý konec. Z Nata vyrostl skvělý člověk,“ pohlédla na ni Coco až příliš bezelstně. „Potřebuje jen najít tu pravou. Je to hezký mužský, viď?“

„Ano,“ přikývla Megan nepřítomně. Stále si nedokázala srovnat v hlavě, že to týrané dítě a sebevědomý muž jsou jedna a táž osoba.

„A spolehlivý. Taky je velký romantik a umí krásně vyprávět o moři a zná spoustu příběhů. Působí trochu tajuplně, nezdá se ti? Ta, které si všimne, bude mít velké štěstí.“

Megan zamrkala a trhla sebou. „To nevím. Ještě ho příliš neznám a vlastně o mužích takhle nikdy nepřemýšlím.“

„Nesmysl.“ Coco, vědoma si svých dohazovačských schopností, poklepala Megan po rameni. „Jsi mladá, hezká, chytrá. A když si někoho najdeš, tak o nic z toho nepřijdeš – ani o svou nezávislost. Ten pravý ti nebude v ničem bránit. A já mám pocit, že na tohle všechno přijdeš sama – a nebude to trvat dlouho. Teď už se ale musím vrátit do kuchyně,“ naklonila se k Megan a vtiskla jí na tvář polibek, „než tam ten chlap něco provede.“ Zamířila ke dveřím, pak se však zarazila – ale že si to pěkně načasovala, co? „Proboha, to jsem ale sklerotik. Zapomněla jsem ti říct, že Kevin –“

„Co je s ním?“ skočila jí Megan do řeči. „Copak není s Alexem a Jenny venku?“

„Ano, je, ale ne tady.“ Coco se nepřítomně usmála – umí to moc dobře, protože to trénuje už celé roky. „Nathaniel má dneska volno a stavil se tu na oběd. Spořádá toho tedy požehnaně a nepřibere ani deko. To má tak někdo štěstí. Je ale pravda, že se pořád hýbe. Proto má tak krásně svalnaté tělo.“

„Coco, kde je Kevin?“

„Ach jo, zase jsem to zamluvila, promiň. Kevin je s Natem. Alex s Jenny samozřejmě taky. Vzal je s sebou.“

„S sebou?“ vyskočila Megan vyděšeně. „Kam? Na loď?“ V duchu už viděla rozbouřené moře a valící se vlny, přestože venku svítilo slunce a nebe bylo bez mráčku.

„Ne, kdepak. K sobě domů. Staví nějaký člun či co, a děti se chtěly podívat a pomoct mu. Moc by mi pomohlo, kdybys je tam mohla vyzvednout.“ Coco počítala s tím, že pak by Megan spatřila Natův útulný domek a taky jak to skvěle umí s dětmi. „Suzanna se v pět vrátí a chce s dětmi někam jet, ale já to do té doby nestihnu. Jenže jsem neměla to srdce jim to zakázat.“

„Ale já přece –“

„Víš přece, kde mají Holt a Suzanna dům, ne? A Nathaniel bydlí jen kousek od nich. Tři čtvrtě kilometru pořád po hlavní. Rozkošné místo. Určitě to najdeš.“

Než se Megan zmohla na slovo, Coco už byla pryč. Rychle odcházela chodbou a říkala si, jak chytře a dobře to navlékla.

PÁTÁ KAPITOLA

Kevin nevěděl, co je lepší – jestli malý drak dštící oheň, kterého měl Nathaniel vytetovaného vzadu na rameni, nebo dlouhá bílá jizva na prsou. Tu měl po ráně nožem, což jí rozhodně přidávalo na zajímavosti. Ale ten vytetovaný drak je taky skvělý.

Na boku, těsně nad pasem, měl Nathaniel ještě jednu jizvu. Když se Alex ptal, jak k ní přišel, odpověděl, že je od morény, na kterou narazil v moři v jižním Tichomoří.

Kevin si snadno dokázal představit Nathaniela, jen s nožem mezi zuby, jak zápasí s mořskou obludou, velkou jako lochneská příšera.

A ještě navíc má Nathaniel papouška, velkého a barevného, který trůní na dřevěném bidýlku uprostřed domku a dokonce mluví! Kevinovi se nejvíc líbí, když křičí: „Usekněte jí hlavu!“

Kevin usoudil, že Nathaniel Fury je ten nejprimovější člověk, s jakým se kdy setkal. Projel sedm moří jako Sindibád a jako důkaz má jizvy a zná spoustu historek. A má rád štěňata a mluvící papoušky.

A taky mu vůbec nevadí, že se Kevin nehoní s Alexem a Jenny po dvoře a nehraje si s nimi na piráty, ale sedí vedle něj a dívá se, jak zatlouká hřebíky do prken. To je mnohem zajímavější.

Nathaniel stačil zatlouct šest prken, než se Kevin začal vyptávat.

„Jak to, že tu budeš mít kolem domu takovou palubu?“

„Abych si na ni mohl dát židle a stůl a sedět tu.“

Tři údery kladivem a hřebík vězel v prkně až po hlavičku. Nathaniel se zhoupl na paty. Kolem hlavy měl uvázaný barevný šátek a na sobě jen staré ustřižené džíny. Byl do hnědá opálený a kůže se mu leskla potem.

„Vidíš tu konstrukci?“

„Hmm,“ přikývl Kevin a podíval se na dřevěné trámky podél celé jedné stěny domu.

„Musím to dodělat až támhle k tomu konci, kde začíná další strana.“

„Aha!“ rozzářily se Kevinovi oči. „Takže ji budeš mít kolem celého domu, viď?“

„Přesně tak.“ Nathaniel zatloukl další hřebík a ještě jeden a pak si poposedl.

„Jak se ti u nás na ostrově líbí?“

Zeptal se, jako by mluvil s dospělým, takže Kevin se nejdřív ohlédl, jestli náhodou někdo nepřišel. Ale Nathaniel mluvil opravdu k němu.

„Moc. Bydlíme na hradě a můžu si pořád hrát s Alexem a Jenny.“

„Ale v Oklahomě jsi měl taky kamarády, ne?“

„Jasně. Můj nejlepší kamarád je John Curtis Silverhorn. Je napůl Komanč. Máma říkala, že sem za mnou může klidně přijet a že si můžeme psát. Už jsem mu napsal o těch velrybách,“ usmál se Kevin plaše. „Ty se mi líbily nejvíc.“

„Tak to budeme muset jet znovu.“

„Fakt? A kdy?“

Nathaniel přestal zatloukat hřebíky a pozorně na Kevina pohlédl.

„Můžeš se mnou jet, kdy budeš chtít. Když li to maminka dovolí.“

Odměnou za jeho nabídku mu byl rozzářený dětský úsměv.

„A mohl bych zase kormidlovat?“

„Jo,“ usmál se Nathaniel a stáhl Kevinovi kšiltovku do čela. „Mohl. Nechceš zkusit zatloukat hřebíky?“

„Tak jo!“ souhlasil Kevin nadšeně.

„Tak pojď,“ uhnul Nathaniel, aby si Kevin mohl kleknout vedle něj. „Takhle ten hřebík chyť,“ položil svou ruku na chlapcovu a ukazoval mu, jak má hřebík držet a zároveň ho kladivem zatloukat.

„Jé!“ vykřikl Alex a rázem na piráty zapomněl. „Můžu taky?“

„Já taky!“ skočila Jenny Nathanielovi na záda. Věděla, že jí za to nikdy nevyhubuje.

„Koukám, že mám celou posádku.“

Nathaniel odhadoval, že se vší tou pomocí mu to bude trvat dvakrát tak dlouho.

Za hodinu zastavila před domkem Megan a zůstala koukat. Samotný dům ji překvapil. Hezký dvoupatrový domek s modrými okenicemi a květinami před okny neodpovídal ani trochu její představě, kterou si o Nathanielovi utvořila. Nečekala ani, že tu bude krásný zelený trávník za hezkým upraveným plotem a tlusté štěkající štěně.

Nejvíc ji však překvapil sám Nathaniel. Vyvedlo ji z míry, že má na sobě jen krátké kalhoty, a nemohla odtrhnout oči od jeho vypracovaného opáleného těla. Vždyť je taky jen člověk. Její pozornost však cele upoutalo to, co dělal.

Seděl za Kevinem na nedodělané dřevěné terase s hlavou těsně u jeho, držel chlapce za ruku a učil ho zatloukat hřebíky. Jenny seděla vedle nich a se zbožným výrazem Nathaniela pozorovala a Alex si stavěl z hřebíků ohrádky.

„Ahoj Megan!“ vyskočil prudce, když ji spatřil, a málem přitom ztratil rovnováhu a spadl z terasy na zem. Nakonec se mu však podařilo rovnováhu udržet a vesele se na Megan zašklebil.

„Měls namále,“ zavolala na něj se smíchem.

„Mami, koukej, děláme palubu,“ oznamoval jí Kevin a pak přímo ukázkově sám zatloukl hřebík. „To jsem dobrej, co?“

„Koukám.“ Megan se zastavila, aby pohladila štěně, které kolem ní radostně poskakovalo.

„A teď já,“ podívala se Jenny na Nathaniela prosebně, „jo?“

„Dobře, brouku. Fajn, kapitáne, zatluč ještě tenhle.“

Kevin se samým soustředěním kousal do rtu, když se mu však opět podařilo hřebík zatlouct, vykřikl radostně: „Dokázal jsem to. Udělal jsem celý prkno!“ A pyšně se ohlédl na matku. „Každej musíme udělat jedno prkno. A já jsem zatloukl už tři.“

„Aspoň děláš něco užitečného.“ Usmála se na Nathaniela, protože to v tu chvíli považovala za vhodné. „A není to nic lehkého.“

„Chce to jen pevnou ruku a dobrý odhad. Tak námořníci, kde je další dřevo?“

„Už ho nesem.“ Alex s Kevinem táhli další prkno.

Megan chvíli pozorovala, s jakou zručností pracují. Nathaniel vzal prkno a položil ho na místo a pomocí dřevěného špalíku naměřil vzdálenost od posledního přibitého prkna. Jakmile měl prkno naměřené, Jenny si klekla před něj, oběma rukama popadla kladivo a Nathaniel, mnohem odvážnější, než si Megan představovala, držel hřebík.

„Koukej na ten hřebík,“ přikazoval Nate Jenny a trpělivě čekal, až holčička mírnými údery hřebík zatluče. Pak jí vzal kladivo z rukou a pro jistotu do hřebíku ještě jednou uhodil.

„Skvělá práce, plavčíku. Nemáte žízeň?“

„Jo, máme,“ přikývl hned Alex.

Nathaniel se natáhl pro další hřebík.

„V kuchyni je šťáva. Když pro ni někdo dojde a donese skleničky…“

Čtyři páry očí se upřely na Megan, takže neměla na vybranou. Pokud nechce zatloukat hřebíky, musí dojít pro šťávu.

„Tak dobrá.“

Postavila kufřík na zem a po hotové terase zamířila ke dveřím.

Nathaniel neřekl ani slovo a čekal.

Za okamžik se zevnitř ozvalo ostré zahvízdnutí a vzápětí tlumené zaječení. Když Papoušek začal skřehotat na uvítanou, Nathaniel se vesele zašklebil. Po chvíli se už všichni váleli smíchy po zemi.

Za pár minut vyšla Megan ven, v ruce podnos s džbánem a skleničkami.

„Páni, to je teda zvíře.“

„Líbí se mu pěkné ženské.“ Nathaniel se natáhl pro skleničku a jedním lokem polovinu vypil. Všiml si, že Megan má pečlivě učesaný přidávaný cop, nažehlenou světlou halenku a kalhoty. „Ani se mu nedivím.“

„Teta Coco tvrdí, že Nathaniel nějakou ženskou potřebuje,“ prohlásil Alex a upil trochu limonády. „Nechápu k čemu.“

„Aby s ním spala,“ ozvala se Jenny a Megan i Nathaniel sebou trhli. „Dospělí nechtějí spát sami, chtějí aby s nimi spal ještě někdo. Jako máma s tátou. Já spím s medvídkem,“ pokračovala jakoby nic, „a tak se nebojím.“

„Přestávka,“ zvolal Nathaniel, když potlačil smích. „Co kdybyste vzali Pejska na chvíli dolů k vodě?“

S nadšeným křikem a dupáním zmizeli i s Pejskem.

„To dítě má pravdu,“ přitiskl si Nathaniel studenou sklenici na zpocené čelo. „V noci si člověk může připadat pořádně osamělý.“

„Jenny ti určitě ráda půjčí medvídka.“ Megan od něj poodstoupila a prohlížela si dům.

„Máš to tu moc hezké, Nathanieli. Takové útulné.“

„Čekalas nějaký zaolejovaný brloh, co?“

„Jo, něco takového,“ usmála se. „Chtěla jsem ti poděkovat, žes vzal Kevina s sebou.“

„Řekl bych, že se z těch tří stali nerozluční kamarádi.“

Úsměv jí zněžněl. Zezdola sem zazníval radostný dětský křik a smích. „Jo, to máš pravdu.“

„Jsem rád, když jsou tu se mnou. Dělají mi společnost.“ Zkřížil si nohy a pohlédl na ni. „Ten kluk má oči po tobě.“

Přestala se usmívat. „Kdepak, Kevin má hnědé.“ Po otci.

„Nemyslím barvu, ale výraz. Jsou takové hluboké. Co všechno jsi mu řekla?“

„Já jsem –“ Zarazila se a svraštila obočí. „Nehodlám tu s tebou rozebírat své soukromé záležitosti.“

„A co jsi sem přijela rozebírat?“

„Přijela jsem pro děti a probrat s tebou účty.“

„Ty máš támhle?“ kývl Nathaniel ke kufříku.

„Ano.“ Vyndala z kufříku účty a sedla si proti němu na terasu.

„Dodělala jsem první čtvrtletí – leden, únor a březen. V tomhle období výdaje přesahují příjmy, přestože jste opravami lodí vydělali nějaké hotové peníze. A v únoru máte nezaplacenou fakturu na dost vysokou částku.“ Prolistovala úhledně sepsané stránky. „Nějaký pan Jacques LaRue. Dvanáct set třicet dva dolary a třicet šest centů.“

„LaRue měl špatný rok.“ Nathaniel si dolil šťávu. „Dohodli jsme se s Holtem, že mu počkáme.“

„To je samozřejmě vaše věc. Obvykle jsou všechny faktury splatné do třiceti dnů a potom se dlužník penalizuje.“

„Obvykle možná ano, ale tady na ostrově se k sobě chováme trochu ohleduplněji.“

„Jak chcete.“ Nasadila si brýle. „Srovnala jsem účty i faktury podle čísel a dat a rozdělila na přijaté a vydané, stranou jsem dala výdaje na podnikání a tak dále. A pak tu máme mzdy.“

„Máš jiný parfém.“

„Cože?“ vzhlédla.

„Že máš nový parfém. Cítím z něj jasmín.“ Neklidně se na něj podívala. „Dostala jsem ho od Coco.“

„Líbí se mi,“ naklonil se k ní víc. „Moc.“

„No,“ odkašlala si a otočila stránku. „A tady jsou příjmy. Započítala jsem i týdenní příjmy ze vstupenek na vyhlídkové plavby, abyste měli měsíční přehledy. Taky jsem zjistila, že máte smlouvu s hotelem na zlevněné lístky pro hotelové hosty.“

„Je to přátelská služba – a zdá se, že se vyplácí.“

„Ano, byl to chytrý tah. Využívá toho asi osmdesát procent hostů. No… Poslyš, musíš sedět těsně vedle mě?“

„Jo. Meg, pojď se mnou dneska na večeři.“

„Ne.“

„Bojíš se se mnou být sama?“

„Ano. A tady, jak vidíš, v březnu došlo k rapidnímu nárůstu příjmů –“

„Tak vezmi Kevina s sebou.“

„Cože?“

„To mluvím tak nezřetelně?“ usmál se na ni a sundal jí brýle. „Říkal jsem, abys vzala Kevina s sebou. Jeli bychom do jedné malé hospůdky, kterou znám. Dělají tam skvělé humrové rolky.“ Řekl to s širokým novoanglickým přízvukem, takže se tomu Megan prostě musela usmát. „Netvrdím, že by to tam splnilo všechny nároky tety Coco, ale je to tam malebné a má to místní kolorit.“

„Ještě si to rozmyslím.“

„Hmm. Samé výmluvy.“

Povzdechla a pokrčila rameny.

„Tak dobře. Kevin bude rád.“

„Fajn.“ Podal jí brýle a vstal, aby přitloukl další prkno. „Tak dneska večer.“

„Dneska?“

„A na co bychom čekali? Zavolej Suzanně a řekni jí, že cestou jim vysadíme děti doma.“

„To bych mohla.“

Když se otočil zády k ní, mohla si pořádně prohlédnout jeho široká svalnatá ramena a opálená záda. Snažila se nebrat na vědomí podivně sevřený žaludek a v duchu si připomínala, že s sebou budou mít Kevina jako garde.

„V životě jsem humrové rolky nejedla.“

„Tak to se máš na co těšit.“

Měl úplnou pravdu. Už jen samotná cesta byla potěšením. Projížděli malými vesničkami, které vypadaly jako z pohlednice, slunce se sklánělo k obzoru a lehký vánek voněl po moři a květinách.

Hospůdka byla maličká, jen velká dřevěná terasa stojící na dřevěných kůlech ve vodě. Vyzdobená byla starými potrhanými rybářskými sítěmi a vyřazenými bójkami.

Stoly i podlaha byly ošoupané a plné zářezů a lavice byly skvěle uzpůsobené na trhání punčoch. Romantickou atmosféru podtrhovala ještě rozsvícená petrolejová lampa na každém stole.

Dnešní menu bylo načmárané na černé tabuli před kuchyní.

„Máme humrový závitky, humrovej salát a humry,“ oznamovala servírka očividně zcela zmatené čtyřčlenné rodině. „K pití máme pivo, mlíko, ledověj čaj, kolu a Fantu. Taky máme hranolky a zelnej salát, zmrzlinu nemáme, protože se nám rozbil stroj. Tak co si dáte?“

Když spatřila Nathaniela, rázem na své hosty zapomněla, došla k němu a přátelsky ho bouchla pěstí do prsou.

„Kde ses toulal, kapitáne?“

„Ále, všude možně, Jule. Dostal jsem chuť na humrové rolky.“

„No tak to jsi tu správně. A kdo je tohle?“ zeptala se a zvědavě si měřila Megan a Kevina.

„To je Megan O’Rileyova a její syn Kevin. Megan, tohle je Julie Petersonová, největší odborník na humrové rolky na celém ostrově.“

„Vy jste ta nová účetní na Hrádku,“ kývla Jule živě. „No tak si přeci sedněte. Hned vám něco připravím.“ A rychle se vrátila ke svým původním hostům.

„Tak už jste si to rozmysleli? Nebo tu budete sedět jen tak nasucho?“

„Jídlo je mnohem lepší než obsluha,“ mrkl Nathaniel na Kevina a zamířil k jednomu stolu. „Právě jsi poznal jednu z pamětihodností ostrova, Kevine. Rodina paní Petersonové loví a připravuje humry už celé generace, víc než sto let.“

„Jů,“ koukl Kevin po servírce, která v jeho očích byla tak stará, že to mohla dělat osobně už od začátku.

„Jako kluk jsem tu občas pracoval. Drhnul jsem podlahu.“

A Jule k němu bývala moc hodná. Dávala mu na modřiny a podlitiny led a šalvějové obklady a na nic se nevyptávala.

„Myslela jsem, že jsi pracoval u Holtových rodičů –“ začala Megan, hned se však zarazila, když Nate tázavě povytáhl obočí. „Coco se o tom zmínila.“

„Jo, býval jsem u Bradfordových docela často.“

„A znal jsi Holtova dědečka?“ chtěl vědět Kevin. „Teď je to duch.“

„Jasně. Sedával na stoličce před domem, kde teď Alex s Jenny bydlí. Občas chodil na útesy u Hrádku. Hledal Biancu.“

„Lilah říká, že tam teď chodí spolu. Ale ještě jsem je neviděl.“ A to je pro něj obrovské zklamání. „Tys někdy viděl ducha?“

„Několikrát.“ Nathaniel si nevšímal, že ho Megan pod stolem zuřivě kope do nohy. „V Cornwalu, kde jsou útesy liduprázdné a mlha se tam válí celé dny, jsem spatřil ženu, která upřeně hleděla na moře. Na sobě měla plášť s kápí a v očích slzy.“

Kevin se bez dechu nakláněl nad stůl, aby mu neuniklo ani slovíčko.

„Zamířil jsem mlhou k ní a ona se náhle otočila. Byla krásná a smutná. Je ztracen, řekla jen, a já také. Pak zmizela. Rozplynula se jako dým.“

„Fakt?“ zašeptal Kevin s vykulenýma očima.

Nathanielovi bylo jasné, že nezáleží na tom, zda to všechno je skutečně pravda. Jde o kouzlo té historky.

„Říkali jí Kapitánova žena a v okolí se vyprávělo, že její manžel se i s lodí za bouře potopil v Irském moři. Až do smrti chodila každou noc na útesy a tam ho oplakávala.“

„Klidně bys mohl psát knihy jako Max,“ zabručela Megan, překvapená a zároveň rozzlobená, protože jí po zádech přeběhlo lehké zamrazení.

„Jó, copak Nate, ten si umí vymýšlet báchorky!“ ozvala se Jule a postavila na stůl dvě piva a sklenici koly. „Vždycky mě krmil povídačkami o všech místech, kam se chce podívat. No, nakonec ses tam přece jen dostal, co, Kapitáne?“

„Jo.“ Nathaniel zvedl sklenici k ústům. „Ale vždycky jsem si na tebe vzpomněl, drahoušku.“

Jule se znovu kdákavě zasmála a bouchla ho do ramene. „Nemaž mi med kolem huby,“ řekla a odšustila.

Megan se upřeně dívala do sklenice s pivem. „Vždyť se nás ani nezeptala, co si objednáme.“

„Ne. Přinese nám to, co bude sama chtít.“ Znovu se napil. „Protože mě má ráda. Jestli nechceš pivo, přemluvím ji, aby ti donesla něco jiného.“

„Ne, to je dobré. Asi tu na ostrově znáš skoro každého, když ses tu narodil, viď?“

„Jen pár lidí. Byl jsem dlouho pryč.“

„Nate obeplul celý svět. A dvakrát.“ Kevin srkal brčkem kolu a zbožně se na Nata díval. „A zažil hurikány a tajfuny a tak.“

„To bylo jistě vzrušující.“

„Občas.“

„Nestýská se ti?“

„Patnáct let jsem se plavil na lodi, která patřila někomu jinému. Teď mám vlastní. Časy se mění.“ Nathaniel si položil ruku na opěradlo lavice. „V tvém životě také, ne? Přestěhovala ses sem.“

„Moc se nám tu líbí,“ šťouchal Kevin brčkem do kousku ledu ve sklenici. „Mámin šéf v Oklahomě byl držgrešle.“

„Kevine,“ napomenula ho Megan.

„Děda to říkal. A taky si tě nevážil. Nevěděl, co všechno umíš.“ To zase říkala babička.

„Děda není objektivní,“ usmála se a láskyplně Kevinovi prohrábla vlasy. „Ale vážně se nám tu moc líbí.“

„Tak se do toho dejte,“ pobídla je Jule, která se náhle objevila s třemi obrovskými talíři a před každého jeden postavila.

Dlouhé křupavé chlebové rolky byly naplněné kousky humra, obložené zelným salátem a vedle byla ještě hromada hranolků.

„Ta holka potřebuje přibrat,“ prohlásila Jule, „a ten kluk taky. Nevěděla jsem, že se ti líbej hubený, Kapitáne.“

„Líbí se mi takové, jaké jsou,“ upřesnil to Nathaniel, což u Jule vyvolalo další výbuch smíchu.

„Tohle nemůžeme v životě sníst,“ zůstala Megan koukat na talíř s vykulenýma očima.

Nathaniel se však už pustil do jídla.

„Ale můžeme. Tak co, už ses koukala na tu Fergusovu knihu?“

„Moc ne.“ Megan zkusila první sousto. Hospůdka sice nevypadala nijak vábně, jídlo však bylo vynikající jako ve čtyřhvězdičkovém hotelu.

„Nejdřív jsem chtěla mít z krku to nejhorší. A to jsou vaše účty. Pořád mi ještě zbývá dodělat druhé čtvrtletí a pak se musím taky podívat na hotel.“

„Ta tvoje máma je ale praktická dáma, Kevine.“

„Jo,“ přikývl Kevin s plnou pusou. „Děda říká, že musí chodit víc do společnosti.“

„Kevine.“

Jenže už bylo pozdě. Nathaniel se začal usmívat.

„Vážně? A co ještě děda říká?“

„Že by měla už konečně taky trochu začít žít.“ Kevin se vrhl na hranolky. „Protože je mladá na to, aby se zahrabala jako poustevník.“

„Ten tvůj děda je moc chytrý pán.“

„To je. Všechno ví a místo krve má olej a v hlavě jen koně.“

„To tvrdí moje matka,“ ozvala se Megan suše. „Ta taky ví všechno. Ale ptal ses na tu Fergusovu knihu.“

„Jen mě zajímalo, jestli podnítila tvou zvědavost.“

„Trochu. Večer bych se na ni mohla podívat.“

„Ale to myslím tvůj otec neměl na mysli, když tvrdil, že bys měla začít trochu žít.“

„To je fuk. Některé stránky jsou tak vybledlé, že se ani nedají rozluštit, ale jak jsem zjistila z těch, co jsou k přečtení, účetnictví je až na pár drobných chyb vedené velmi přesně. Kromě posledních dvou stran – tam jsou jen čísla bez jakéhokoli logického sledu.“

„Nevycházejí?“

„Připadá mi spíš, že nedávají smysl. Ale musím se na to ještě podívat podrobněji.“

„Když se člověk dívá příliš podrobně, tak si občas nevšimne něčeho důležitého.“

Nathaniel mrkl na Jule, která jim přinesla kávu. Věděla, že když Nathaniel řídí, dá si vždycky jen jedno pivo.

„Docela rád bych se na tu knihu podíval.“

„Proč?“ svraštila obočí. „Mám rád hlavolamy.“

„Nezdá se mi, že by to byl nějaký hlavolam. Ale jestli to nikomu nebude vadit, tak ti ji klidně půjčím.“

Potom se opřela a vzdychla: „Už do sebe nedostanu ani sousto.“

„To nevadí,“ odsunul Nathaniel prázdný talíř a přisunul si její. „Já jo.“

Megan nijak nepřekvapilo, že Kevin svou porci zvládl do posledního drobečku.

Roste jako z vody a ona má někdy pocit, že sní i talíř, na kterém mu jídlo donesou. S údivem však sledovala, jak Nathaniel bez mrknutí oka spořádal i zbytek její porce.

„To jsi vždycky jedl takhle hodně?“ zeptala se, když jeli zpátky.

„Ne. Bohužel. Když jsem byl kluk, byl bych jedl v jednom kuse.“ Jenže to bylo hlavně tím, že doma toho k jídlu nikdy moc nebylo. „A na moři se naučíš jíst všechno a dokud jídlo je, tak i hodně.“

„Člověk by řekl, že musíš vážit aspoň dvě stě kilo.“

„Někteří lidé to rychle spálí. Jako ty,“ pohlédl na ni. „Ta tvoje nervozita všechny kalorie rychle spotřebuje.“

„Ale hubená nejsem,“ zabručela.

„Ne. Nejdřív jsem si to myslel taky, než jsem tě poprvé objal. Jsi štíhlá a když tě k sobě člověk přitiskne, tak jsi krásně měkoučká.“

Sykla na něj a ohlédla se dozadu.

„Spadla mu hlava, jakmile jsme vyjeli,“ uklidňoval ji Nathaniel. Kevin opravdu seděl s hlavou opřenou o opěradlo a spal. „I když nechápu, co je na tom špatného, kdyby slyšel, že se mi líbíš.“

„Vždyť je to ještě dítě.“ Otočila se zpátky s něžným výrazem v očích. „Nechci, aby si myslel, že jsem –“

„Taky jen člověk?“

„To není tvoje věc. Je to můj syn.“

„To je,“ přikývl Nathaniel ochotně. „A ty jsi opravdu skvělá matka.“

„Díky,“ pohlédla na něj obezřetně.

„Není zač. Je to pravda. Vychovávat dítě sama není žádná legrace. A ty to děláš dobře.“

Není možné se na něj dál zlobit, zvlášť po tom, co jí prozradila Coco.

„Tvoje matka zemřela, když jsi byl ještě malý, viď? No, Coco se o tom zmínila.“

„Coco toho napovídá.“

„Jistě to nemyslela zle. Vždyť ji přece znáš lépe než já. Tolik jí záleží na druhých a chce, aby byli…“

„Spárovaní? Jo, to vím moc dobře. Pro mě vybrala tebe.“

„Cože!“ vyhrkla ohromeně. „To snad ne! To je nesmysl.“

„Coco to jako nesmysl nepřipadá. Samozřejmě netuší, že já vím, že mě už v duchu vidí v kostele.“

„To máš ale štěstí, že o tom víš, co?“

Její rozhorlený tón mu vyloudil na rtech úsměv. „To mám. Pěje na tebe ódy už kolik měsíců. A tys to očekávání téměř splnila.“

„Ts.“ Otočila se k němu. Jeho úsměv a absurdita celé situace změnily její rozhořčení v pobavení.

„Díky.“ Natáhla si nohy, pohodlně se opřela a rozhodla se, že si zpáteční cestu vychutná. „Jsem ráda, že jsem tě nezklamala.“

„Tos mě tedy nezklamala, drahoušku.“

„Mně zase řekla, že jsi tajemný, okouzlující romantik.“

„A je to pravda?“

„Téměř jsi splnil očekávání.“

„Drahoušku –“ políbil jí okázale ruku „– dokážu být ještě lepší.“

„O tom nepochybuju.“ Stáhla ruku a snažila se nevnímat mrazení, které jí stoupalo po paži nahoru. „Kdybych ji neměla tak ráda, zlobila bych se. Jenže ona je tak hodná.“

„Má nejlepší srdce na světě. Vždycky jsem si přál, aby to byla moje matka.“

„Je mi to líto,“ položila mu dlaň na ruku, než si to vůbec stačila uvědomit. „Muselo to být hrozné, když jsi ztratil matku tak malý.“

„To nic. Už je to dávno.“ Tak dávno, že už si ani skoro nevzpomíná, jak se mu po ní tenkrát stýskalo. „Pamatuju se, že jsem Coco vídával ve vesnici nebo když jsme s Holtem nosili na Hrádek ryby. Vypadala jako královna. Člověk nikdy nevěděl, jakou barvu vlasů bude mít za týden.“

„Dneska je brunetka,“ informovala ho Megan a Nate se rozesmál.

„První žena, do které jsem se zbláznil. Párkrát k nám přišla a četla otci levity. Kvůli pití. Asi si myslela, že když bude střízlivý, tak mě nebude tolik mlátit.“ Krátce na ni pohlédl. „Předpokládám, že tohle ti sdělila taky.“

„Ano,“ odvrátila Megan rozpačitě oči. „Je mi to moc líto, Nathanieli. Já taky nesnáším, když o mně ostatní mluví, i když to myslí dobře. Je to… neslušné.“

„Ale Meg, já nejsem tak útlocitný. Tady všichni věděli, jaký můj táta je.“ Dobře si pamatuje na ty soucitné pohledy, kterými ho lidé častovali a které mu byly tak nepříjemné. „Tenkrát mě to trápilo, ale teď už ne.“

„A Coco –“ nemohla najít ta správná slova „– dosáhla něčeho?“

Chvíli mlčel a díval se upřeně do zapadajícího slunce, které barvilo mořskou hladinu do ruda.

„Bál se jí, takže vždycky když odešla, zmlátil mě ještě víc.“

„Panebože.“

„Doufám, že Coco to neví.“

„Ne,“ polkla Megan horké slzy. „A já jí to neřeknu. Proto jsi utekl na moře, viď? Aby ses ho zbavil.“

„To byl jeden z důvodů.“ Vztáhl k ní ruku a pohladil ji po tváři. „Kdybych byl věděl, že si tě získám tím, že ti řeknu, jak mě táta bil, tak jsem to udělal hned.“

„Jak si z toho můžeš dělat legraci,“ namítla Megan rozhořčeně. „Takhle zacházet s dítětem je naprosto neomluvitelné.“

„Hele, vždyť jsem to nějak přežil.“

„Opravdu?“ pohlédla na něj klidně. „A přestals ho někdy nenávidět?“

„Ne,“ odpověděl klidně. „Nepřestal. Ale pak jsem se rozhodl, že na to nebudu myslet, a to bylo asi to nejlepší, co jsem mohl udělat.“

Zastavil před Hrádkem a otočil se k ní. „Když ti někdo pořád jen ubližuje, tak na to nikdy nezapomeneš. Ale nejlepší je, když tomu přestaneš přikládat jakýkoli význam.“

„Teď mluvíš o Kevinovu otci, ale to není to samé. Já jsem nebyla žádné bezmocné dítě.“

„To záleží na tom, jestli vidíš rozdíl mezi nevinností a bezmocností.“ Nathaniel otevřel dveře. „Donesu Kevina do postele.“

„To není nutné.“ Rychle vystoupila, jenže Nathaniel už držel Kevina v náruči.

Chvíli tam stáli, v matném světle usínajícího dne, se spícím hochem mezi sebou. Kevin měl hlavu důvěřivě položenou na Nathanielově rameni.

Megan cítila, jak se v ní něco pohnulo, něco, co se chtělo dostat ven. Vzdychla a pohladila Kevina po tmavých vlasech.

„Má za sebou dlouhý den.“

„Však ty taky, Meg. Máš kruhy pod očima. Jestli to znamená, žes toho na dnešek naspala stejně málo jako já, tak se musím přiznat, že mi to nevadí.“

Uvědomila si, jak nesmírně těžké je udržet si od něj odstup, když ji to k němu tak silně přitahuje.

„Na tohle ještě nejsem připravená, Nathanieli.“

„občas se zvedne vítr a zažene tě jinam, než kam i měla namířeno, a ty pak s překvapením zjistíš, že; to mnohem zajímavější než to, cos měla v plánu.

„Nerada se spoléhám na šťastnou náhodu.“

„To nevadí. Já jo.“

A zamířil s Kevinem dovnitř.

ŠESTÁ KAPITOLA

„Nechápu, k čemu takovýho povyku,“ zavrčel Holanďan, když šlehal sníh na dort.

„Trenton St. James II. patří do rodiny.“

Coco nervózně zkontrolovala, jestli je na troubě nastavená správná teplota. Musí stihnout ještě milión dalších věcí.

„A navíc je to generální ředitel hotelové společnosti.“

Spokojená, že vepřová žebírka zlátnou přesně podle jejích představ, troubu zavřela a přesunula se k další, kde se pekla kachna.

„A protože tady v hotelu je poprvé, je dost důležité, aby všechno proběhlo hladce.“

„Nějakej bohatej příživník si přijede zadarmo nacpat břicho.“

„Pane Van Horné!“ napřímila se Coco prudce. Myslela, že po půl roce už ji nemůže ničím překvapit. Ale zřejmě se spletla. „Znám pana St. Jamese už… no, už hodně let. A říkám vám, že je to úspěšný obchodník a podnikatel. A žádný příživník.“

Holanďan si odfrkl a přejel Coco odsuzujícím pohledem.

Všiml si, jak se na ten dnešní večer vyparádila. Na sobě měla třpytivé šaty, ale tak krátké, že její dlouhé nohy vypadaly ještě delší. Tváře měla celé zrůžovělé, a Holanďan usoudil, že od přílišného horka v kuchyni to asi nebude. Ušklíbl se.

„Tak co teda je – váš milenec?“

Tváře jí rázem zrudly. „To samozřejmě ne! Tak stará žena jako já žádné milence nemá!“ Kradmo na sebe pohlédla do vyleštěné nerezové pánve. „Leda tak možná nápadník.“

Nápadník! Pchá.

„Slyšel jsem, že byl čtyřikrát ženatej a platí tak vysoký alimenty, že by mohly vyrovnat státní dluh. To tak stojíte o to bejt tou pátou?“

Coco si přitiskla ruku na prsa, naprosto neschopná slova.

„Jste –“ Zarazila se, rozčílená natolik, že nebyla schopna slova. „Neuvěřitelně hrubý hulvát.“

„Helejte, je mi úplně fuk, jestli chcete chytit tučnou rybu.“

Coco šokované vyjekla a trhla sebou. Už se nedokázala ovládnout. Zvedla ruku a zabodla mu rudě nalakovaný nehet do rozložité hrudi. „Už vám ty urážky nehodlám dál tolerovat.“

„Ne?“ šťouchl do ní také. „A copa s tim chcete udělat?“

Naklonila se k němu, až se ho malém dotýkala nosem.

„Vyrazím vás.“

„No to mě tedy vážně zdrtí. Jen do toho, krásko, jen mě vykopněte. Uvidíme, jak si v tom dnešním frmolu poradíte.“

„Buďte si jistý, že si poradím i bez vás, a snadno.“ Srdce jí tlouklo jako splašené, až měla strach, že jí vyskočí z hrudi.

„Jo, to určitě.“ Nesnáší její parfém. Nesnáší ho, protože mu stoupá do hlavy a nutí ho jednat neuváženě.

„Když jsem sem přišel, tak jste sotva šlapali vodu.“

Nemohla ani popadnout dech.

„My vás tu nepotřebujeme, pane Van Horné. A já osobně taky ne.“

„Zrovna vy mě potřebujete nejvíc.“ Jak to, že má najednou ruce položené na jejích ramenou? A jak to, že ona mu svoje opírá o prsa? Do háje, pomyslel si, tím se teď nebude zabývat. Ukáže jí, zač je toho loket.

Vyvalila oči, když jí tvrdě přitiskl ironicky se usmívající rty na ústa. Náhle však neviděla vůbec nic, protože se jí před očima udělaly mžitky, a její pečlivě vybudovaný bezpečný svět se náhle otřásl. Jen proto – určitě to byl jediný důvod – se k němu přimkla.

Dá mu pár facek.

Za chvilku.

Holanďan v duchu proklínal veškeré ženské pokolení. Zvlášť vysoké, urostlé, voňavé ženské s ústy jako… jako zralé višně. Višně měl vždycky rád.

Odstrčil ji od sebe, ale ruce jí nechal položené na ramenou.

„Tak abysme si to ujasnili…“ začal.

„Tak koukněte…“ řekla Coco současně.

Když se za nimi náhle otevřely dveře, oba od sebe odskočili jako neposlušné děti.

Megan zůstala stát ve dveřích jako zkamenělá. Určitě musela mít vidiny. Coco se teď dívá do trouby a Holanďan odvažuje mouku. Přece se nemohli… objímat. Přesto jsou však oba nějak moc červení.

„Promiňte,“ vypravila ze sebe. „Nezlobte se, ale…“

„Jé, Megan, děvenko,“ upravovala si Coco rozpačitě vlasy. Uvědomila si, že celá hoří. Asi rozpaky –a určitě zlostí, říkala si. „Copak potřebuješ?“

„Chtěla jsem jen překontrolovat výdaje na jídlo.“ Stále na ně překvapeně hleděla. Napětí v kuchyni bylo téměř hmatatelné. „Ale jestli nemáš čas, tak můžu přijít později.“

„Ale kdepak,“ otřela si Coco zpocené dlaně o zástěru. „Jen jsme trochu nesví, aby to s tou večeří na počest Trentonova příjezdu dobře dopadlo.“

„Trentonova příjezdu? Á, já zapomněla. Má přijet Trentonův otec.“ A už obezřetně couvala z kuchyně pryč. „Tak to účty klidně počkají.“

„Ne, ne.“ Proboha, modlila se Coco v duchu, jen ať mě tu nenechává samotnou. „Teď se to naopak právě hodí. Zvládáme to výborně. Co kdybychom šly k tobě do kanceláře?“ A vzala Megan pevně za loket. „Pan Van Horné to tu beze mě jistě pár minut přežije.“ A aniž by počkala, co na to Holanďan řekne, vystrkala Megan z místnosti a rekordním tempem zamířila k Meganině kanceláři.

„Poslyš, Coco, nestalo se nic?“ odvážila se konečně Megan zeptat.

„Ne, jistěže ne, co by se mělo stát?“ přitiskla si ruku na prsa. „Jen jsme se s panem Van Horném trochu nepohodli. Ale to zvládnu.“ Snad. „Tak jakpak ti to jde, děvenko? Jestlipak ses už podívala do té Fergusovy knihy?“

„No, vlastně –“

„Ale nerada bych, abys pracovala přespříliš.“ Coco měla v hlavě takový zmatek a tolik jí v ní hučelo, že neslyšela ani slovo z toho, co Megan povídala. „Rádi bychom, aby ses tu cítila jako doma a také aby sis pořádně odpočinula. Po tom neklidném loňském roce si musíme všichni odpočinout. Myslím, že žádnému z nás by další nepříjemnost neprospěla.“

„Rezervaci nemám a ani žádnou nepotřebuji.“

Coco se na místě zarazila, když ten nazlobený krákoravý hlas zaslechla, a rázem zbledla jako stěna. „Panebože, to snad ne.“

„Coco?“ uchopila ji Megan za ruku. Coco se celá třásla a Megan měla strach, že se jí tu za chvíli bude poroučet na zem.

„Tak co, mladíku,“ ozvalo se z vestibulu hlasitěji, „víte vy vůbec, koho máte před sebou?“

„Teta Colleen,“ vydechla Coco a zaúpěla. Vzápětí hrdinně zamířila do vestibulu.

„Vítám tě, teto,“ řekla úplně jiným tónem. „To je ale překvapení!“

„Chceš snad říct šok, ne?“ Colleen se nechala od neteře políbit na obě tváře a pak zaťukala holí do podlahy. Byla vysoká, vyzáblá a na sobě měla šedý hedvábný kostým a kolem krku perly stejně bílé jako vlasy na hlavě.

„Koukám, žes sem natahala spoustu cizích lidí. Radši jsi to tu měla podpálit. Řekni tomu neschopnému klukovi, ať mi donese zavazadla nahoru.“

„Jistě, teto,“ mávla Coco na chlapce. „Rodinné apartmá, druhé patro, první dveře napravo.“

„A moc s těmi taškami neházej, hochu.“ Colleen se opřela o hůlku se zlatou rukojetí a upřela svůj ostříží zrak na Megan. „A kdo je tohle?“

„Pamatuješ se na Megan, teto? Sloanova sestra. Setkaly jste se na Amandině svatbě.“

„Ano, ano,“ přivřela Colleen oči. „Máš syna, viď?“ Colleen věděla o Kevinovi všechno. Vědět všechno bylo její prací.

„Ano, mám. Jsem ráda, že vás zase vidím, slečno Calhounová.“

„Cha. To jsi tu asi jediná.“ Aniž by si jich dál všímala, došla k Biančině portrétu a prohlížela si obraz i vystavené smaragdy, lesknoucí se v tmavém sametovém pouzdře. Povzdychla, ale tak tiše, že to nikdo neslyšel.

„Napila bych se trochu brandy, Cordelie. Pak se podívám, co jste tu s tím provedli.“

„Jistě. Pojď, zavedu tě do tvého apartmá. Půjdeš s námi, Megan, viď?“ pohlédla na Megan s tak prosebným výrazem, že nebylo možné odmítnout.

Za chvíli už seděly v rodinném přijímacím pokoji. Na stěnách byly vybledlé tapety, na podlaze před krbem byla vypálená místa od vypadlých žhavých uhlíků.

„Koukám, že tady se nezměnilo nic.“ Colleen trůnila v židli vznešeně jako královna.

„Zatím jsme předělávali hlavně hotelovou část.“ Nervózní Coco kolem ní poskakovala a nalévala jí brandy. „Teď, když je to hotové, začneme s rekonstrukcí i tady. Už jsou hotové dvě ložnice a společný dětský pokoj.“

„Hmm.“ Přijela se hlavně podívat na děti, a ne dohnat Coco k šílenství.

„A kde jsou všichni? Přijela jsem za příbuznými a našla jsem samé cizí lidi.“

„Budou tu za chvíli. Máme dnes slavnostní večeři, teto,“ usmívala se Coco zářivě. „Na pár dní sem přijede Trentův otec.“

„Ten přestárlý plejboj,“ zabručela Colleen do skleničky s brandy. „A co ty?“ ukázala náhle na Megan. „Jsi účetní, že?“

„Ano, madam.“

„Megan to náramně umí s čísly,“ ozvala se Coco zoufale. „Jsme moc rádi, že ji tu máme. A Kevina taky. Je to takový milý chlapec.“

„Cordelie, to děvče snad umí mluvit samo, ne? Běž do kuchyně.“

„Ale

„Jen běž, jen běž.“

Coco jen omluvně pohlédla na Megan a odběhla.

„Tomu chlapci bude zanedlouho devět, ne?“

„Ano, za pár měsíců.“ Megan se obrnila proti poznámkám o Kevinově původu.

Colleen poklepávala prstem na opěradlo židle.

„A jak se skamarádil se Suzanniným synem?“

„Náramně. Od té doby, co jsme přijeli, jsou skoro pořád spolu.“ Megan měla co dělat, aby se pod jejím pátravým pohledem nezačala vrtět. „Je to pro něj vítaná změna a pro mě také.“

„A co Dumont, neotravuje tě?“

„Prosím?“ zamrkala Megan překvapeně.

„Nebuď bláhová. Ptala jsem se tě, jestli tě ten zmetek neotravuje.“

Megan se narovnala, jako by měla v zádech pravítko.

„Ne. Naposledy jsem ho viděla, než se Kevin narodil.“

„Ale brzy o něm zase uslyšíš,“ zamračila se Colleen a trochu se předklonila, jako by chtěla Megan ovládnout. „Už začal shromažďovat informace.“

Megan sevřela skleničku s brandy.

„Nerozumím vám.“

„Začíná čmuchat a vyptávat se,“ bouchla Colleen netrpělivě hůlkou. „Jak to víte?“

„Pokud jde o rodinu, mám vždycky našpicované uši.“ Colleen s rozzářenýma očima čekala na nějakou reakci, žádné se však nedočkala. „Přestěhovala ses sem, ne? A tvého syna považují za bratra Alexe, Jenny a Christiana.“

Megan se začal stahovat žaludek. „To s ním nemá vůbec nic společného.“

„Nebuď bláhová. Člověk jako Dumont si myslí, že celý svět se točí kolem něj. Míří do politiky, a kdyby tě vyhledal správný reportér, tvých pár slov by mu tu cestu do Washingtonu mohlo pořádně znesnadnit.“

Colleen ta představa připadala tak příjemná, že se dokonce pousmála.

„Ani v nejmenším nemám v úmyslu poskytovat komukoli od tisku jakékoli informace, ani vystavovat Kevina pozornosti veřejnosti.“

„To je jen moudré.“ Colleen usrkla brandy. „Sice je to škoda, ale je to moudré. Kdyby se o něco pokusil, tak mi dej vědět. Ráda bych si to s ním vyřídila.“

„To zvládnu sama.“

„Možná ano,“ povytáhla Colleen sněhobílé obočí.

„Proč si musím brát tu pitomou kravatu?“ vrtěl se Kevin, když se mu ji Megan snažila uvázat. Od toho rozhovoru s Colleen má ruce ztuhlé a ledové.

„Protože jdeš na slavnostní večeři a musíš se podle toho obléknout.“

„Kravaty jsou pěkně pitomý. Vsadím se, že Alex žádnou mít nebude.“

„Nevím, co bude mít Alex na sobě,“ řekla Megan s posledním zbytečkem trpělivosti. „Ale ty si vezmeš, co ti řeknu já.“

Vysunul dolní ret, protože na takový příkrý tón nebyl zvyklý.

„Radši bych šel na pizzu.“

„Dneska ne. Kevine, do háje, nemůžeš stát chvíli v klidu?“

„Když mě to škrtí.“

„Uškrtím tě já – co nevidět.“ Odfoukla si vlasy z očí a upravila uzel. „Tak. Moc ti to sluší.“

„Vypadám v tom jako idiot.“

„Tak jo, vypadáš jako idiot. Tak si obuj boty.“

„Tyhle boty nenávidím,“ zamračil se Kevin na vyleštěné černé polobotky. „Chci si vzít botasky.“

Sklonila se těsně k němu, protože trpělivost už jí došla.

„Tak koukni, mladíku, obuj si ty boty a mírni se. Nebo si mě nepřej.“

Megan vypochodovala z Kevinova pokoje a zamířila chodbou do svého. Z toaletního stolku popadla kartáč a začala se rozčesávat. Ani jí se na tu večeři vůbec nechce. Před hodinou si vzala aspirin, ale bolest hlavy nepolevila. Jenže tam stejně musí jít a tvářit se společensky a předstírat, že z Baxtera Dumonta nemá ani trochu hrůzu.

Třeba se Colleen plete, uklidňovala se v duchu. Vždyť už je to skoro deset let. Proč by se o ně Baxter teď začal starat?

Protože se chce stát senátorem. Megan zavřela oči. Přece čte noviny, ne? Baxter už začal s kampaní. A nemanželský syn, kterého nikdy neuznal, by mu jen těžko v kariéře pomohl.

„Mami.“

V zrcadle spatřila Kevina – byl obutý a bradu měl sklopenou až na prsa. Srdce se jí sevřelo a náhle se cítila velice provinile.

„Copak je, Kevine?“

„Proč jsi hned kvůli všemu tak naštvaná?“

„Ale nejsem.“ Opatrně se posadila na kraj postele. „Jen mě trochu bolí hlava, víš? Promiň, že jsem se na tebe tak utrhla.“ Rozevřela náruč a vzdychla, když se k ní Kevin přitulil.

„Ty jsi takový hezký idiot, Kevine.“ Když se zasmál, políbila ho na temeno hlavy. „Tak pojď, jdeme dolů. Alex s Jenny už tam možná budou.“

Byli tam a Alex byl stejně otrávený jako Kevin, že musí mít kravatu. Ale naštěstí jim to dlouho nevydrželo, protože kolem se děla spousta zajímavějších věcí.

Samozřejmě zase všichni mluvili najednou.

Megan měla pocit, jako by jí bolavou hlavou projížděla rezavá pila. Vzala si od Trentona II. skleničku šampaňského a snažila se tvářit, že ji jeho flirtování baví. Byl elegantní, vysoký a opálený, navíc dosud hezký a okouzlující. A Megan si pořádně oddychla, když přesunul pozornost ke Coco.

„Sluší jim to spolu, co?“ zašeptal jí Nathaniel do ucha.

„Náramně.“ Natáhla se pro kousek sýra a s námahou ho spolkla.

„Zdá se, že se zrovna moc nebavíš, Meg.“

„Ale ano.“ A rychle změnila téma. „Možná by tě mohlo zajímat, co jsem dneska odpoledne zahlédla.“

„Ale? Copak?“ Vzal ji za loket a zamířil k otevřeným dveřím, vedoucím na terasu.

„Holanďana a Coco.“

„Zase se hádali? Talíře lítaly, pánve rachotily?“

„No, to zrovna ne.“ Zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu v naději, že bolest alespoň trochu ustoupí. „No, měla jsem dojem, že se… že se…“

Nathaniel se zatvářil překvapeně. „No to si snad děláš legraci.“ Domyslel si, co chtěla říct.

„Nedělám. Stáli těsně u sebe a objímali se.“ Pokusila se usmát a pak si promnula bolavé spánky.

„A když jsem tam tak nečekaně vtrhla, odskočili od sebe, jako bych je přistihla nejmíň při krádeži. A oba se červenali.“

„Holanďan že se červenal?“ rozesmál se Nathaniel, pak mu to však začalo docházet. „Proboha.“

„Mně to připadá hezké.“

„Hezké.“ Pohlédl zpátky do jídelny, kde se Coco, elegantní jako královna, zrovna smála něčemu, co jí Trenton II. šeptal do ucha. „Ta není pro něj. Zlomila by mu srdce.“

Neřekla na to nic, protože hlava jí třeštila tak, že sotva vnímala.

„Holanďan a Coco.“ Dělá mu to starosti, protože jsou to dva lidé, téměř jediní na světě, které má opravdu moc rád. „Copak tobě připadá, brouku, že se k sobě hodí?“

„Neříkej mi brouku,“ odsekla. „A připadá mi, že se jeden druhému líbí, nic víc.“

„No jo, tak se uklidni,“ pohlédl na ni pozorněji. „Copak se děje?“

Provinile sklopila oči a začala si znovu třít spánek. „Ale nic.“

Netrpělivě povzdychl, otočil ji tváří k sobě a pohlédl jí do očí. „Bolí tě hlava? Hodně?“

„Ne, to je – Ano,“ přiznala, „hrozně.“

„Jsi celá napjatá,“ prohlásil a začal jí masírovat ramena. „Jako pružina.“

„Nech toho.“

„Uvidíš, že se ti uleví.“ Malými krouživými pohyby ji masíroval v týle. „Ty na bolesti hlavy nějak trpíš?“

Měla pocit, jako by pohyb jeho silných prstů byl kouzelný. „Ne, nijak zvlášť.“

„Tak jsi nejspíš ve stresu.“ Přesunul ruce k jejím spánkům a Megan s povzdechem zavřela oči. „Zbytečně to v sobě všechno moc dusíš, Meg. A tělo na to doplácí. Otoč se, ještě ti namasíruju ramena.“

„To není –“ Ale námitka jí odumřela na rtech, jakmile se jí jeho teplé prsty jen dotkly.

„Uvolni se. To je ale krásná noc, viď? Měsíc v úplňku a milióny hvězd. Procházela ses už někdy při měsíčku na útesech?“

„Ne.“

„Květiny tam rostou přímo ze skály, pod kterou duní příboj. Můžeš si představovat, jak se tam procházejí ti duchové, co se tak líbí Kevinovi. Lidé si myslí, že je tam pusto, ale není.“

Má tak uklidňující hlas i dotyky. Málem by uvěřila, že ji nic netrápí.

„Suzanna má doma obraz těch útesů za úplňku,“ nadhodila Megan.

„Od Christiana Bradforda. Viděl jsem ho. Měl pro to místo slabost. Ale skutečnost je daleko krásnější. Můžeme se tam jít po večeři podívat.“

„Teď není vhodná doba plést tomu děvčeti hlavu,“ ozval se do vlahé noci krákoravý hlas tety Colleen. Stála ve dveřích na terasu a ťukala hůlkou do podlahy.

Megan se znovu napjala, Nathaniel jí však ruce z ramen nesundal.

„Ale mně se to zrovna hodí, slečno Colleen,“ zazubil se na ni.

„Uličníku jeden,“ usmála se. Pro hezké uličníky má odjakživa slabost. „Vždycky jsi byl uličník. Vzpomínám si, jak jsi pobíhal po vesnici jako blázen. Zdá se, že se z tebe na moři stal konečně chlap. A ty se přestaň bát, holka. Ten už tě nepustí. Když budeš mít štěstí.“

„Je plachá,“ políbil Nathaniel Megan na temeno hlavy.

„No, tak to bude asi muset tu svou plachost překonat, ne? Cordelia už nás jde konečně nakrmit. Chci, aby sis sedl vedle mě a povídal mi o lodích.“

„Moc rád.“

„No tak pojď, a vezmi ji s sebou. Skoro půl života jsem strávila na lodi. Vsadím se, že jsem toho viděla víc než ty.“

„O tom nepochybuju, madam.“ Nathaniel vzal Megan za ruku a druhou nabídl Colleen. „A za vámi zůstávala řada zlomených srdcí, co?“

„Přesně tak,“ rozesmála se suše.

V jídelně to vonělo jídlem, květinami a svíčkami. Jakmile se všichni usadili, Trenton II. se skleničkou v ruce vstal.

„Rád bych pronesl přípitek.“ Jeho hlas zněl stejně uhlazeně, jako vypadal jeho tmavý společenský oblek. „Chci připít Cordelii, ženě obdivuhodně schopné a krásné.“

Skleničky zacinkaly.

Holanďan, který se díval tajným otvorem ve dveřích, si pohrdavě odfrkl a pak oddusal zpátky do kuchyně.

„Trente,“ naklonila se Catherine k manželovi, „víš, že tě miluju.“ Tušil, co bude následovat. „To vím.“

„A tvého otce mám taky ráda.“

„Hmm.“

„Ale jestli nenechá tetu Coco na pokoji, tak ho budu muset zabít.“

„Klidně,“ usmál se Trent mdle a pustil se do prvního chodu.

Na druhé straně stolu se nic netušící Trenton zářivě usmíval na Colleen.

„Jak se vám líbí hotel, slečno Calhounová?“

„Nesnáším hotely. Nikdy bych v žádném nezůstala ani na jedinou noc.“

„Teto,“ zašeptala Coco zděšeně. „Hotely St. James jsou světoznámé, protože jsou vkusně a přepychově vybavené.“

„Nemůžu je ani cítit,“ prohlásila Colleen samolibě a nabrala si první lžíci polévky. „Co je to?“

„Humrová polévka.“

„Potřebuje přisolit,“ prohlásila nekompromisně. „Chlapče,“ ukázala na Kevina, „nehrb se. Chceš snad být hrbatý?“

„Ne, prosím.“

„Čím chceš být?“

Kevin na ni zůstal bezmocně koukat a ulevilo se mu, když ho matka vzala za ruku.

„Mohl bych být námořník,“ vyhrkl. „Už jsem kormidloval loď.“

„No,“ natáhla se potěšené pro sklenici vína. „To není špatné. Nesnesu v rodině žádné lenochy. Jsi moc hubený. Koukej sníst tu polévku.“

Coco v duchu zaúpěla a rozběhla se do kuchyně pro další chod.

„Je pořád stejná,“ podotkla Lilah pomalu a něžně kolébala Biancu, která hladově sála. V dětském pokoji byl klid a tlumené světlo. Megan sem zamířila, protože jí hluk a hovor dole vadily.

„Je…“ zarazila se a hledala správný diplomatický výraz, „je to pravá dáma.“

„Je to stará protiva, co do všeho strká nos. Ale máme ji všichni moc rádi,“ zasmála se Lilah.

Amanda v druhém křesle povzdychla. „Jakmile se dozví o té Fergusově účetní knize, nedá ti pokoj.“

„Pořád tě bude otravovat,“ přidala se Catherine s malým Ethanem v náručí.

„A pronásledovat,“ přisadila si Suzanna, která přebalovala Christiana.

„To zní slibně.“

„Neboj,“ uložila Suzanna s tichým smíchem Christiana do postýlky, „budeme stát věrně za tebou.“

„Všimni si, že řekla za tebou,“ upozornila ji Lilah.

„Poslyšte, k té knize,“ začala Megan. „Okopírovala jsem pár stránek, které by vás mohly zajímat. Je tam spousta Fergusových poznámek – o obchodních ujednáních a transakcích. Jedna se týká šperků – předpokládám že Biančiných – kvůli pojištění si pořídil jejich inventář.“

„Smaragdů?“ povytáhla Amanda udiveně obočí. „A my jsme strávili takového času, abychom zjistili, jestli vůbec existovaly.“

„Je tam ještě hodně dalších věcí – stovky tisíc dolarů v tehdejší měně.“

„Skoro všechno prodal,“ zabručela Catherine. „Našly jsme stvrzenky o prodeji. Zbavoval se všeho, co mu Biancu jen trochu připomínalo.“

„Pořád ještě mě to štve,“ přiznala Lilah. „Ne kvůli penězům, i když bychom je byli potřebovali, ale kvůli tomu, že jsme přišli o všechny její věci, které po ní mohly zůstat a které jsme mohli předat dál.“

„To je mi líto.“

„Ale prosím tě.“ Amanda vstala a položila spící Delii do kolébky. „Nesmíme být tak sentimentální. Myslím, že všechny máme pocit, jako by nás s Biancou svazovalo těsné pouto.“

„Vím, jak to myslíš.“ Připadalo jí hloupé to přiznat, ale Megan to musela říct. „Já mám ten pocit taky. Asi je to tím, že v té Fergusově knize jsou o ní často zmínky. A taky tím, že v hale visí její portrét,“ zasmála se poněkud rozpačitě. „Když občas večer procházím domem, mám pocit, jako by tu byla s námi.“

„Samozřejmě,“ řekla Lilah, „je tady.“

„Promiňte, dámy,“ ozval se od dveří Nathaniel. Očividně si mezi miminky a kojícími matkami připadal jako doma.

„Ahoj, krasavče,“ usmála se Lilah. „Co tě k nám přivádí?“

„Přišel jsem si pro své děvče, máme schůzku,“ odpověděl a vzal Megan za paži. Ta se hned začala odtahovat.

„Žádnou schůzku nemáme.“

„Tys zapomněla na tu procházku?“

„Vůbec jsem přece neřekla, že –“

„Je nádherný večer, na procházku jako stvořený,“ prohlásila Suzanna, jako by Megan nic neřekla. Vzala Christiana do náruče a pomalu ho kolébala.

„Musím uložit Kevina.“

Snažila se z toho vybruslit, ale vůbec se jí to nedařilo.

„Už jsem ho uložil,“ oznámil jí Nathaniel a táhl ji ke dveřím.

„Tys uložil Kevina do postele?“

„No, protože mi usnul na klíně, tak mi to přišlo jako to nejlepší, co jsem s ním mohl udělat. Jo, Suzanno, Holt ti vzkazuje, že až budeš chtít, můžete jet klidně domů. Dětem už se prý chce docela spát.“

„Tak to už jdu.“

Suzanna počkala, až Nathaniel s Megan budou z doslechu a pak se obrátila k sestrám. „Tak co myslíte?“

„Myslím, že to jde jako po másle,“ usmála se Amanda potměšile.

„Taky myslím,“ přikývla Catherine a uložila Ethana do kolébky. „Když Lilah vyrukovala s tím dát ty dva dohromady, myslela jsem, že jí dočista přeskočilo.“

Lilah zívla a vzdychla. „Já mám vždycky pravdu,“ řekla líně a pak jí zajiskřilo v očích. „Určitě je uvidíme z okna.“

„Ty je chceš špehovat?“ podivila se Amanda a pak se usmála a se slovy „Skvělý nápad“ se vrhla k oknu.

Kráčeli spolu přes trávník, ozářeni měsíčním světlem.

„Nathanieli, zbytečně to všechno jen komplikuješ.“

„Kdepak, zjednodušuju,“ opravil ji. „Co může být přirozenějšího než večerní procházka při měsíčku?“

„Ale ty nepočítáš s tím, že tím to všechno skončí.“

„Ne. Ale nijak na tebe netlačím, Meg.“ Pozvedl si její ruku ke rtům a lehoučce ji políbil. Pak začali stoupat na útesy. „Vypadá to, že chci být pořád s tebou. Je to hrozné a nemůžu se toho zbavit. Tak jsem si řekl, proč bych se tomu bránil? Proč se tomu nepoddat?“

„Se mnou bys to ale neměl jednoduché. Mám závazky a zábrany a trápí mě nejistota, o které jsem neměla ani tušení, dokud jsem se s tebou nesetkala. A znovu si už ublížit nenechám.“

„Nikdo ti ubližovat nechce.“ Vzal ji ochranitelsky kolem ramen a pohlédl k obloze. „Podívej, jak je dneska ten měsíc velký. Jako by nám visel nad hlavou. A támhle hned vedle něj je Venuše. A támhle Orion.“ A zvedl jí ruku a ukazoval s ní po obloze jako tehdy na lodi na mapě. „A Blíženci. Vidíš?“

„Ano.“ Dívala se, jak jejich spojené ruce ukazují po obloze, zatímco lehký vánek jim čechral vlasy a hladil květiny rostoucí přímo na skále.

Coco tvrdí, že je to tajemný romantik. A má pravdu. A Megan zjišťuje, že to na ni působí mnohem víc, než by čekala.

Vždyť tu stojí na útesu s námořníkem, který objel celý svět, který v mozolnaté ruce drží její a jehož hlas maluje po nočním nebi z hvězd obrazy.

Cítí, jaké má pevné a teplé tělo a jí se začíná zrychlovat tep.

Vítr, moře a ten muž ji probouzejí k životu.

A navíc ti duchové. Útesy jako by přímo vybízely spřízněné duše k procházce, vzduch jako by byl nabitý radostí a láskou, která překoná věky.

„Vůbec bych tu s tebou neměla být.“ Neodtáhla se však od něj, ani když ji lehce políbil do vlasů.

„Poslouchej,“ zašeptal. „Zavři oči a poslouchej a uslyšíš dýchat hvězdy.“

Poslechla ho a naslouchala šepotu a chvění vzduchu. A vlastního srdce.

„Jak to, že mě nutíš tohle cítit?“

„Na to ti nedokážu odpovědět, Meg. Ne všechno se dá vždycky logicky vysvětlit.“

A protože velice toužil pohlédnout jí do tváře, otočil ji k sobě. „A ani to není nutné.“ A políbil ji. Letmo se dotkl jejích rtů, přesunul se na spánek a přes obočí zase dolů. „Co hlava?“

„Už skoro nebolí.“

„Ne, nech oči zavřené.“ Pohladil ji přes ně rty, lehce jako vánek, a pak jimi putoval po celé její tváři. „Políbíš mě taky?“

Jak by mohla odmítnout, když se jí tak svůdně dotýká rty? S lehkým povzdechem to vzdala a nechala se vést srdcem. Jen dneska večer, slibovala si v duchu. Jen na chvíli.

Ta pomalá změna ho málem zničila. Cítil, jak je v jeho objetí náhle vláčná, jak jsou ty zdráhavé rty náhle horké a lákavě pootevřené, jak by ho zvaly dál. Stálo ho veškeré úsilí, aby se ovládl.

Megan by však neodolala. Možná věděl, že na útesech bude tak magická atmosféra, která na ně na oba zapůsobí – na ni, aby se mu poddala, a na něj, aby se ovládl.

„Chci tě, Megan,“ šeptal a líbal ji na hrdlo. „Chci tě tak moc, že ze mě za chvíli bude jen uzlíček touhy.“

„Já vím. Chtěla bych…“ Zabořila mu tvář do ramene. „Já s tebou nehraju na schovávanou, Nathanieli.“

„Já vím,“ pohladil ji po vlasech. „Ale bylo by lepší, kdybys hrála, protože pak bych věděl, jak na to.“ Vzdychla a znovu ji políbil. „A ty tvoje oči mi to celé ještě ztěžují.“ Pustil ji a ustoupil. „Radši tě doprovodím domů.“

„Nathanieli,“ položila mu ruku na prsa, „jsi první, komu se povedlo… první, koho chci, od té doby, co se Kevin narodil.“

V očích mu divoce zablesklo, i teď se však dokázal ovládnout.

„A to si myslíš, že když to vím, tak to budu mít lehčí?“ Kdyby neměl pocit, že za chvíli vybuchne touhou, byl by se tomu zasmál. „Megan, ty budeš moje smrt.“ Vzal ji kolem ramen a zamířil po pěšině dolů.

„Nevím, co mám dělat,“ zašeptala. „Nikdy jsem se v podobné situaci neocitla.“

„Jestli nepřestaneš, přehodím si tě přes rameno a skončíš v posteli. V mojí.“

Při té představě se jí zrychlil tep, zároveň ji však zaplavil pocit viny.

„Já k tobě chci být jen upřímná.“

„Tak zkus lhát,“ ušklíbl se. „Snaž se mi to aspoň trochu ulehčit.“

„Já lhát neumím,“ pohlédla na něj kradmo. Napadlo ji, že tentokrát je v nevýhodě on. „Vůbec nechápu, proč tě trápí, že víš, co cítím.“

„Jo, ale mnohem víc mě vyvádí z míry, co cítím já,“ nadechl se zhluboka. „A taky to nechápu.“

Mířili k osvětlenému domu, uprostřed trávníku k nim však dolehly rozzlobené hlasy.

„Coco,“ vydechla Megan.

„A Holanďan.“ Nathaniel popadl Megan pevně za ruku a zrychlil krok.

„Jste drzý a urážíte mě,“ vyštěkla Coco, bradu bojovně zvednutou a ruce založené v bok.

Holanďan stál před ní, mírně rozkročený jako na palubě lodi, mohutné ruce založené na ještě mohutnějším hrudníku.

„Co jsem viděl, to jsem viděl, a co jsem řekl, to jsem řekl.“

„Nedržela jsem se Trentona jako… jako…“

„Jako klíště,“ dodal Holanďan s uspokojením.

„Náhodou jsme spolu tancovali.“

„Pchá! To tvrdíte vy. Ale já jsem viděl něco jinýho. Tam, kde jsem se narodil, tomu říkáme –“

„Holanďane!“ vyštěkl Nathaniel, protože Holanďan by byl jistě řekl něco hodně neslušného.

„Tak, tady to máte.“ Coco si připadala velice pokořená a navíc jí bylo trapně. „Ztropil jste scénu,“ uhlazovala si rozpačitě šaty.

„Scénu jste ztropila vy, s tím svým ulízaným zazobaným hejskem. Předváděla jste se.“

„C– cože? Předváděla?“ nadechla se vztekle. „Já jsem se v životě nepředváděla. A vy, vážený pane, se chováte ohavně.“

„Tak já vám ukážu ohavný chování, dámo!“

„Hned toho nech!“ postavil se Nathaniel mezi ně. „Co tě to, ksakru, raflo, Holanďane? Jsi opilý či co?“

„Jedna nebo dvě skleničky rumu mi nikdy mozek zatemnit nedokážou,“ díval se rozlícené na Coco přes Nathanielovo rameno. „To ona se chová jako blázen. A uhni, hochu, musím jí ještě pár věcí říct.“

„Už jsi skončil,“ zarazil ho Nathaniel a chtěl ho odvést pryč.

„Jdi mu z cesty.“ Všichni tři se otočili na Coco. Tváře měla rudé, oči jí blýskaly a tvářila se vzneseně jako královna. „Ráda bych si tuhle záležitost vyřídila sama.“

„Ale Coco,“ zatahala ji Megan jemně za rukáv, „neměla bys jít radši dovnitř?“

„Ne,“ poplácala Megan něžně po ruce. „Koukni, děvenko, běžte s Nathanielem pěkně dovnitř. Pan Van Horn a já si to už spolu vyřídíme.“

„Ale –“

„Nathanieli,“ přerušila ji Coco, „doveď Megan dovnitř.“

„Jak si přejete, madam.“

„Ty vážně myslíš, že je tu můžeme nechat samotné?“

„Ty se snad do toho chceš plést?“ zeptal se Nathaniel a strkal ji k terase.

Megan se nejisté ohlédla přes rameno.

„Ne,“ zasmála se pak a zavrtěla hlavou. „To tedy nechci.“

„Tak, pane Van Horné,“ začala Coco, když si byla jistá, že už je nikdo neslyší, „chcete mi ještě něco říct?“

„Chci vám toho říct ještě spoustu.“ A přistoupil blíž, připravený s ní bojovat až do konce. „Řekněte tomu ulízanýmu nádherovi, ať vás kouká nechat na pokoji.“

Pohodila hlavou, a když se jejich pohledy setkaly, srdce se jí divoce rozbušilo.

„A co když mu to neřeknu?“

Holanďan zavrčel jako rozzuřený vlk. „Tak mu ty jeho pěstěný ručičky zlámu jako sirky.“

No nazdar. Proboha, pomyslela si. „Vážně?“

„To si pište.“ Trhl s ní a ona se nechala vtáhnout do jeho náruče.

Tentokrát byla na polibek připravená. Když se od sebe odtrhli, oba byli bez dechu a jako omráčení.

Coco napadlo, že někdy musí iniciativu převzít žena. Olízla si rty a polkla.

„Bydlím v druhém patře.“ Já vím, kde bydlíš,“ pousmál se Holandan. „Ke mně je to blíž.“ Popadl ji do náruče – jako když se pirát zmocní oběti, napadlo Coco.

„Jsi krásná a pěkně narostlá ženská, Coco.

„Ach Nielsi,“ přitiskla si ruku na srdce.

SEDMÁ KAPITOLA

Megan obvykle ve dne nesní. Léta disciplinovaného života ji naučila, že sny má přenechat spánku, a ne deštivému ránu, kdy se kolem domu válí mlha a po oknech stékají kapky jako slzy. Počítač hučí, ale ona to ani nevnímá, jen sedí, bradu v dlaních, a hlavou se jí honí vzpomínky, jako v posledních dnech tak často, plné měsíčního světla, květin a vzdáleného hukotu příboje.

Vždycky se hned za chvíli vzpamatuje a opět zvítězí zdravý rozum. Nesmí zapomenout, že jediný románek, který kdy v životě prožila, byla jen planá iluze, lež, která ji měla připravit o nevinnost, city a budoucnost. Myslela, že už je vůči tomu všemu imunní, dokud nepoznala Nathaniela.

Co má dělat, když její život náhle nabral tak nenadálý obrat?

Jenže už dávno není to naivní dítě, které věřilo slibům a krásným slovíčkům. Dokáže nyní uspokojit svoje potřeby, aniž by si nechala ublížit?

Kéž by její srdce zůstalo mimo hru. Kéž by ji lákal jen povrchní flirt, kde by city zůstaly stranou.

Proč by jí nemohlo stačit, že se jí líbí a že si ho váží? Vždyť pak by to byly tak jednoduché počty. Dva rozumní dospělí a touha, chvíle porozumění a vášně rovná se vzájemné potěšení.

Kéž by si mohla být jistá, že tam není schovaný nějaký háček, který tohle jednoduché řešení zhatí. „Megan?“

„Hmm?“ obrátila se nepřítomně po hlase. Když však v kanceláři spatřila usmívající se Suzannu, rychle se ze snů vrátila zpět do skutečnosti. „Vůbec jsem tě neslyšela, promiň.“

„Bylas duchem nepřítomná.“

Megan zrudla, že byla přistižena, a rozpačitě začala skládat papíry. „Ási ano. To ten déšť.“

„Mám tohle počasí ráda, protože vždycky navodí takovou snivou atmosféru.“ Suzanna měla dojem, že ví, kde se Megan v myšlenkách toulala. „Ale turisti a děti by se mnou asi nesouhlasili.“

„Kevin prohlásil, že mlha je skvělá – ale rychle změnil názor, když jsem mu v ní zakázala lézt po útesech.“

„A Alex s Jenny museli odložit dobývání pevnosti Ó’Riley. Teď jsou všichni u Kevina v pokoji a hrajou si na mimozemšťany. Moc ráda je pozoruju, jak si společně hrají.“

„Já taky. Tak rychle se sžili.“

„Jsem moc ráda, že to tak dopadlo,“ zasmála se Suzanna a opřela se bokem o stůl. „Tak co práce? Jak ti to jde?“

„Docela dobře. Amanda měla všechno v bezvadném pořádku, takže si to musím všechno jen převést na svůj systém a do počítače.“

„ To pro ni obrovská úleva, že ses toho ujala. Někdy se stávalo, že dělala účty s telefonem na uchu a Delií u prsu.“

Megan se při té představě usmála.

„Umím si to živě představit. Je tak činorodá, že snad zvládne cokoli.“

„Je zručná žonglérka.“

„To tedy je.“ Megan vzala tužku a otáčela s ní mezi prsty. „Zpočátku jsem měla strach sem s Kevinem přijet, protože jsem se bála, že se budu tak snažit neříct nebo neudělat něco nevhodného, že vás tím budu uvádět do trapných situací.“

„Ale Megan, copak jsme se přes tohle už nepřenesly?“

„Ty ano,“ vzdychla Megan a položila tužku na stůl. „Být tou druhou je asi vždycky těžší.“

„A ta druhá jsi byla ty nebo já?“ zeptala se Suzanna laskavě.

Megan jen potřásla hlavou. „Netvrdím, že bych chtěla vrátit čas a všechno změnit, protože pak bych neměla Kevina.“ Dlouze se nadechla a pohlédla Suzanně zpříma do očí. „Vím, že Kevina považuješ za sourozence svých dětí a že ho máš ráda.“

„Ano, to mám.“

„Chci ti jen říct, že i já považuju tvoje děti za součást své rodiny a mám je ráda.“

Suzanna se natáhla a stiskla Megan ruku. „Já vím. A vlastně jsem přišla, abych se tě zeptala, jestli by ti nevadilo, kdyby Kevin jel s námi. Mám dělat nějaké zahrady. Alexovi a Jenny se to vždycky moc líbí – hlavně když mají k obědu pizzu.“

„Určitě by moc rád jel. Aspoň mu to vynahradí to příkoří onehdy, když si musel vzít kravatu.“

Suzanna se zasmála. „Musela jsem Alexe skoro svázat, abych mu tu kravatu uvázala. Doufám, že Coco v dohledné době žádné další slavnostní večeře neplánuje.“ Pak trochu naklonila hlavu. „A když už o Coco mluvíme, vidělas ji už dneska?“

„Jenom jsem ji zahlídla po snídani. Proč?“

„A nezpívala si náhodou?“

„No, vlastně ano.“ Megan si olízla rty. „Už si takhle po ránu prozpěvuje několik dní.“

„A před chvilkou si zpívala taky. A byla navoněná svým nejlepším parfémem.“ Suzanna si rozpačitě kousala ret. „Napadlo mě, jestli náhodou Trentův otec… Teď už je samozřejmě zase zpátky v Bostonu, takže si s tím asi nemusíme lámat hlavu. Je to milý člověk a všichni ho máme velice rádi, ale… no, byl čtyřikrát ženatý a zřejmě je velmi přelétavý.“

„To jsem si všimla.“ Megan si odkašlala. „No, vlastně si myslím, že o něj Coco zájem nemá.“

„Ne?“

„Ale o Holanďana,“ řekla Megan a vychutnávala si, jak šokované se Suzanna zatvářila. „Prosím?“

„Myslím, že jsou do sebe s Holanďanem… zamilovaní.“

„S Holanďanem? S naším Holanďanem? Ale vždyť si na něj Coco pořád jen stěžuje. A on na ni kloudně nepromluví a pořád se jen hádají a…“ zmlkla a přitiskla si ruce k ústům. „Páni…“

Dívaly se na sebe a asi tři vteřiny se dokázaly ovládat, než se naplno rozesmály. Megan pověděla Suzanne, jak přistihla Holanďana s Coco v kuchyni, i o té scéně na terase.

„Úplně to mezi nimi jiskřilo. Nejdřív jsem myslela, že se do sebe pustí, ale pak mi došlo, že je to spíš – no, takové namlouvání.“

„Namlouvání,“ zašeptala Suzanne rozechvěle. „Poslyš, ty vážně myslíš, že spolu –?“

„No, já nevím,“ pokrčila Megan rameny, „ale Coco si poslední dobou pořád zpívá, ne?“

„To ano.“ Suzanne se z toho překvapení ještě chvíli vzpamatovávala. „Myslím, že než pojedeme, tak ještě zajdu do kuchyně. Zjistit stav věcí.“

„Doufám, že mohu počítat s úplným hlášením.“

„Samozřejmě.“ A Suzanne se smíchem zamířila ke dveřím. „Myslím, že to tehdy večer bylo tím jasným měsícem.“

„Bylo,“ zabručela Megan.

Suzanna se s rukou na klice zarazila. „Nathaniel je skvělý chlap.“

„Já myslela, že mluvíme o Holanďanovi.“

„Mluvíme o romantickém vztahu,“ zavrtěla Suzanna hlavou. „Tak zatím ahoj.“

Megan se zamračila. Panebože, to je to na ní tak poznat?

Celé dopoledne a část odpoledne zpracovávala hotelové účty a pak si za odměnu sedla na hodinu k Fergusově knize. Bavilo ji pročítat staré zápisy o cenách koní a kočárů. Překvapilo ji, kolik stálo uspořádání plesu na Hrádku v roce 1913. A když si přečetla Fergusovy poznámky po straně, začala chápat i jeho motivy.

Všechna pozvání přijata. Nikdo si nedovolil odmítnout. B. objednala květiny – pohádali jsme se kvůli okázalosti. Vysvětlil jsem jí, že okázalost se rovná úspěchu a manželka se nikdy nemá manžela na nic ptát. Vezme si smaragdy a ne ten perlový náhrdelník. Společnost musí vidět můj vkus a možnosti. A ona si musí uvědomit, kde je její místo.

Megan si s lítostí uvědomila, že Biančino místo bylo po Christianově boku. Jaká škoda, že je spojila až smrt.

Ve snaze vymanit se z chmurné nálady otočila Megan na poslední stránky. Ta čísla jsou naprosto nesmyslná. Nejsou to ani výdaje, ani data. Možná čísla účtů. Nebo ceny papírů na burze? Nebo čísla do loterie?

Možná by stálo za to dojít do knihovny a najít nějaké podklady z roku 1913, které by napověděly, o co by mohlo jít. A cestou by se mohla zastavit v Holtově kanceláři, nechat tam uzávěrku za duben a vzít si podklady pro další měsíc.

A kdyby tam narazila na Nathaniela, tak to bude čirou náhodou.

Jízda v dešti byla velmi příjemná. Vytrvalý déšť zahnal většinu letních hostů do malých restaurací, takže na ulici bylo jen pár chodců schovaných pod deštníky. Voda v zálivu byla šedivá a špinavá a foukal silný vítr.

Slyšela houkání sirén a zvonění lodních zvonů, lodi však kvůli mlze neviděla. Připadalo jí, jako by celý ostrov byl pod dekou, protože i zvuky byly tlumené. Byla v pokušení jet dál úzkou vlnící se silnicí až do národního parku, nebo zabočit na silnici vedoucí podél pobřeží.

Proč by to vlastně nemohla udělat? V kanceláři má všechno hotové a alespoň by trochu poznala okolí svého nového domova. A mohla by se zeptat Nathaniela, zda by nechtěl jet s ní.

Když však dojela k dokům, nikde jeho auto nespatřila. A nebude si namlouvat, že je jí to jedno, protože jí to jedno není. Naopak, vadí jí to. Ráda by ho viděla, ráda by viděla, jak se na ni dívá a usmívá se.

Možná má auto postavené za rohem. Popadla nezbytný kufřík, vyskočila z auta a rychle zamířila ke dveřím kanceláře. Nikdo tam nebyl.

Zklamání ji zasáhlo tak silně, že ji to až ohromilo. Vůbec si neuvědomovala, že najisto čekala, že tu Nathaniel bude. Pak zaslechla slabě hrát rádio. V obchodě, umístěném z druhé strany kanceláře, nejspíš někdo je. Asi opravuje nějakou loď, protože na moře se dnes vyplout nedá.

Ne, nepůjde se podívat, kdo to tam je, rozhodla se. Je tu kvůli účetnictví. Vytáhla desky s uzávěrkou a položila je na přetékající stůl. Ale potřebovala by alespoň s jedním z nich mluvit kvůli druhému čtvrtletí a rozvaze na zbytek roku. Usoudila však, že to zas tak nespěchá.

Rozhlédla se po nepořádku v místnosti. Nechápe, jak v tomhle někdo může pracovat a soustředit se.

Měla sto chutí to tu uklidit, otočila se však k nepořádku zády a zamířila k přecpaným pootevřeným skříňkám. Vzala si potřebné doklady a skříňku zavřela. Možná se přece jen zajde do obchodu podívat.

Když zaslechla, že se otevřely dveře, s úsměvem se otočila, ale úsměv zmizel, když ve dveřích spatřila cizího člověka.

Muž vešel dovnitř a dveře za sebou zase zavřel.

„Ahoj Megan,“ usmál se na ni.

Megan ztuhla a hlavou se jí pomalu začaly pozpátku odvíjet roky, stále rychleji, až k okamžiku před deseti lety, kdy byla mladá, bezstarostná a důvěřivá.

„Baxtere,“ zašeptala.

To je divné, že ho nepoznala, napadlo ji. Skoro se za těch deset let nezměnil. Je to stále ten hezký, upravený a bezvadně oblečený muž, jako když ho spatřila poprvé. Oslňující krásný princ s ústy plnými lží.

Baxter se na Megan stále usmíval. Už kolik dní se snaží ji zastihnout samotnou. A ze zoufalství se rozhodl, že za ní půjde do téhle malé kanceláře. Samozřejmě se nejdřív ujistil, že je tu opravdu sama, protože musí pamatovat na svou pověst. A s ní potřebuje vyřídit pár věcí, hned teď, klidně, rozumně a v soukromí.

„Krásná jako vždycky, že?“ Potěšilo ho, když v jejích očích spatřil zděšení. Má výhodu a to se mu líbí. A kromě toho už tohle setkání plánuje několik týdnů.

„Těch deset let ti přidalo na vzhledu, Megan. Už nejsi takové to oplácané dítě a vypadáš téměř elegantně. Skládám ti poklonu.“

Ani se nepohnula, když přistoupil blíž, protože měla mozek i nohy jako ochromené. Neuhnula, ani když zvedl ruku a přejel jí prstem po tváři a zvedl jí bradu, tím starým známým gestem, na které se tak snažila zapomenout.

„Bylas vždycky krásná, tak nevinně krásná, až člověk zatoužil tu tvou nevinnost zničit.“

Megan se zachvěla a on se usmál.

„Co tu chceš?“ vypravila ze sebe konečně^ Na mysli měla jen Kevina, jen na něm jí teď záleží. Štěstí, že tu není s ní.

„To je zvláštní, chtěl jsem se tě zeptat na to samé. Copak tu děláš, Megan?“

„Bydlím tu.“ Vadilo jí, jak se jí chvěje hlas. „A pracuju tu.“

„V Oklahomě už tě to přestalo bavit? Chtělas změnit vzduch?“ Nakláněl se k ní blíž a Megan před ním couvala, až zády narazila na skříňky.

Věděl, že podplácení by na ni nezabralo, když za sebou má peníze svého bratra a Calhounových. Takže další možností je zastrašování.

„Megan, nesnaž se ze mně dělat pitomce. To by byla ohromná chyba.“

Megan si uvědomila, že se před ním celá krčí, a rázem se vzpamatovala a narovnala se. Už dávno přece není dítě. Je dospělá, soběstačná a nezávislá.

„Do toho ti nic není, proč jsem se sem přestěhovala.“

„Ale je,“ prohlásil věcným tónem. „Byl bych radši, kdybys zůstala v Oklahomě, Megan, na svém starém teplém místečku pod křídly milujících rodičů. Opravdu bych byl mnohem radši.“

Jeho pohled studil jako led. To je zvláštní, že si toho nikdy předtím nevšimla.

„Mně je úplně jedno, Baxtere, co by sis přál.“

„To si myslíš, že jsem nezjistil, že ses dala dohromady s mou bývalou ženou a její rodinou?“ pokračoval stále tím rozumným tónem. „Že jsem celé ty roky nevěděl, co děláš?“

S obrovským úsilím se snažila zklidnit dech, ale když se chtěla odtáhnout, zadržel ji. Nebála se, spíš měla strach, že se sama přestane ovládat.

„Je mi úplně fuk, cos zjistil, a neměla jsem ani tušení, žes mě nechal sledovat. Proč bys to taky dělal? Vždyť ani já, ani Kevin pro tebe nic neznamenáme.“

„Čekalas dlouho, než ses přestěhovala.“ Baxter se zarazil, protože musel ovládnout vztek, který se ho začal zmocňovat. Tolik let se snažil a už toho tolik udělal, a teď by všechno měla zmařit jedna stará zapomenutá chyba?

„A to od tebe bylo velmi chytré, Megan. Chytřejší, než jsem čekal.“

„Nechápu, o čem mluvíš.“

„To si mám vážně myslet, že nevíš o mé předvolební kampani? Tenhle tvůj patetický pokus o pomstu nehodlám tolerovat.“

„I když se asi budu opakovat, tak nechápu, o čem to mluvíš,“ prohlásila chladně, přestože s ní cloumala zlost. „Do mého života ti nic není. A mně do tvého také ne. To jsi mi dal před lety jasně najevo, když jsi odmítl uznat Kevina za vlastního.“

„Tak o tohle ti jde?“ Snažil se zůstat klidný, ale v nitru zuřil. Zastrašování zřejmě nepostačí. „Mladá nevinná dívka, svedená, zrazená a odmrštěná? Opuštěná s dítětem a zklamaná? Toho mě, prosím, ušetři.“

„Vždyť je to pravda.“

„Bylas mladá, Megan, ale nevinná?“ ušklíbl se. „To už je jiná věc, co? Bylas až moc ochotná, přímo dychtivá.“

„Věřila jsem ti,“ vykřikla, což byla chyba, protože se jí zlomil hlas. „Věřila jsem ti, že mě miluješ a že si mě chceš vzít. A tys na to spoléhal. Od začátku jsi věděl, že si mě nechceš vzít. Už jsi byl zasnoubený. Byla jsem jen snadný úlovek.“

„Tos tedy byla.“ Vzal ji za ramena a zatlačil ji zpátky na skříňku. „A takýs byla velice svůdná. Sladká. Moc sladká.“

„Koukej dát ty ruce pryč.“

„Ještě ne. A teď mě pořádně poslouchej. Vím, proč jsi tady. Aby ses spojila s Calhounovými. Nejdřív se o tom bude jen šeptat, pak se objeví drby, a pak nějaký reportér vyrukuje s tvým smutným příběhem. Ta stará dáma už na mě vyvíjela nátlak ohledně Suzanny. Ale zařídil jsem, aby to skončilo v můj prospěch. V zájmu dětí, samozřejmě,“ zabručel. „Nechal jsem Bradforda, ať je adoptuje, nesobecky jsem se vzdal svých práv, aby děti mohly vyrůstat v bezpečí úplné rodiny.“

„Tys nikdy neměl zájem ani o ně, co?“ ozvala se Megan zastřeně. „Alex s Jenny pro tebe nikdy neznamenaly nic, stejně jako Kevin.“

„Jde o to,“ pokračoval, „že ta babice nemá důvod se starat i o tebe. Takže mě dobře poslouchej, Megan. Tady ti pšenka nepokvete, takže se honem vrať do Oklahomy.“

„Nikam se vracet nebudu,“ začala, vzápětí však sykla, jak se jí jeho prsty zaryly do ramen.

„Vrátíš se k svému klidnému životu, daleko odtud. Žádné drby ani dojemné historky pro novináře nebudou. A jestli se mě pokusíš podrazit, tak tě zničím. A až s tebou skončím – a věř, že se mi podaří podplatit spoustu chlapů, kteří odpřisáhnou, že ses s nimi vyspala – tak nebudeš nic víc než děvka s nemanželským parchantem.“

Zatmělo se jí před očima. Ne strachy, ale vzteky. Že si dovolil jejího hocha nazvat parchantem. Než si vůbec uvědomila, co dělá, ruka jí sama vylétla a prudce ho uhodila do obličeje.

„Už nikdy se neopovažuj mluvit takhle o mém synovi.“

Když ucítila, jak jí na tvář dopadla jeho dlaň, necítila bolest ani šok, ale vztek.

„Megan, neprovokuj mě, nebo na to doplatíš. Ty i ten kluk.“

Vrhla se na něj, jako každá jiná matka bránící své mládě. Baxter útok nečekal, a tak skončil na zemi. Povedlo se jí ho dvakrát praštit, než její útok odrazil.

„Koukám, že jsi pořád stejně vznětlivá.“ Podržel si ji proti sobě a zuřivě si ji měřil. „Ale naštěstí si pamatuju, jak na tebe.“

Znovu vyrazila, chytil ji však za ruce a přitiskl jí je k tělu. A tak se uchýlila ke kousání. Ve chvíli, kdy Baxter sykl bolestí a zaklel, rozlétly se dveře.

Nathaniel ho zvedl ze země jako štěně. Ačkoli Megan viděla rozmazaně, spatřila v jeho očích vražedný výraz.

„Nathanieli.“

Ani na ni nepohlédl, narazil Baxtera na zeď a dál ho držel pod krkem.

„Dumont, že, jestli se nepletu,“ řekl s hrozivým klidem, téměř mile. „Slyšel jsem, jak umíte s ženskejma zamávat.“

Baxter se snažil zachovat si důstojnost, přestože se mu nohy kývaly dobrých deset čísel nad zemí. „Kdo, ksakru, jste?“

„No, asi bude jen spravedlivé, když budete vědět, kdo vám holýma rukama vyrve srdce z těla.“ A s potěšením sledoval, jak Baxter zbledl. „Fury, Nathaniel Fury. Určitě to nezapomenete –“ a vrazil mu pěst do břicha „– že ne?“

Když se Baxter dokázal znovu nadechnout, vypravil ze sebe sípavě: „Do večera budete sedět za mřížema.“

„To si nemyslím.“ Prudce se otočil, když zaslechl, že se Megan pohnula.

„Stůj,“ procedil mezi zuby, když k němu chtěla přistoupit. Zuřivý výraz v jeho očích ji zarazil.

„Nathanieli,“ polkla těžce, „nezabíjej ho.“

„A existuje nějaký pádný důvod, aby zůstal naživu?“

Otevřela ústa a opět je zavřela. Připadalo jí, že na odpovědi záleží, a tak řekla pravdu: „Ne.“

Baxter se nadechl a chtěl zakřičet, Nathaniel ho však chytil pod krkem a stiskl.

„Máte obrovské štěstí, Dumonte. Dáma si nepřeje, abych vás zabíjel, a já bych ji nerad zklamal. Takže to necháme osudu.“ A vynesl Baxtera ven, jako by to byl lodní pytel.

„Holte!“ vykřikla Megan a s úlevou se rozběhla ven, protože otevřenými dveřmi zahlédla na molu Suzannina manžela. „Udělej něco, prosím tě.“

„Nathaniel mi to zakázal,“ pokrčil Holt rameny. „Měla bys jít dovnitř, jinak budeš celá mokrá.“

„Ale – vážně ho nezabije, viď, že ne?“

Holt se ohlédl a chvíli pozoroval Nathaniela, jak vleče Baxtera na konec mola. „Asi ne.“

„Pevně doufám, že neumíte plavat,“ zabručel

Nathaniel a shodil Baxtera do moře. Pak se hned otočil a vracel se k Megan. „Jdeme.“

„Ale –“

Nathaniel ji bez řečí popadl do náruče. „Dneska končím.“

„Dobře.“ Holt vstal a s ďábelským úsměvem zasunul ruce do kapes. „Tak ahoj zítra.“

„Nathanieli, nemůžeš přece –“

„Zmlkni, Meg.“ A zprudka ji posadil do auta. Otočila se a nevěděla, jestli se jí ulevilo nebo jestli je zklamaná, když spatřila, jak se Baxter škrábe na molo.

Potřeboval chvíli klidu, aby ten zuřivý hněv ovládl. Nenáviděl tu zlost v sobě, která ho zaplavila a nutila ho mlátit a mlátit. Věděl, že se dokáže ovládnout, ale děsilo ho, čeho je schopen, když se rozčílí.

A beze všech pochyb věděl, že by dokázal i zabít, kdyby ho Megan nebyla zarazila.

Naučil se řešit šarvátky rozumem a slovy a ne pěstmi. A většinou to funguje. Ale když to nejde, tak to prostě nejde.

Když zaparkoval na cestě před svým domkem, Megan se celá chvěla.

Teprve teď si vzpomněl, že zapomněl v kanceláři Pejska. Ale však on se o něj Holt už postará. Vystoupil a zvedl Megan ze sedadla.

„Ne –“

„Jen mlč.“ Odnesl ji dovnitř, kolem Papouška, který na ně pokřikoval na přivítanou, a po schodech nahoru. V ložnici ji posadil do křesla, otevřel prádelník a vytáhl tričko a tepláky.

„Svlékni si ty mokré šaty,“ nařídil jí, „já ti zatím udělám čaj.“

„Nathanieli –“

„Udělej, co ti říkám!“ zaskřípal zuby. „Převlékni se,“ dodal klidněji a zavřel za sebou dveře.

Nepráskl jimi, i když dole v kuchyni měl chuť prorazit pěstí zeď. Ovládl se však, nalil do konvice vodu a vyndal láhev brandy. Po chvilce váhání si lokl rovnou z láhve. Sice ho to příliš neuklidnilo, ale aspoň už není tak znechucený sám sebou.

Když zaslechl, jak Papoušek křičí na přicházející Megan, postavil na stůl horký čaj, do kterého přilil brandy.

Byla bledá jako stěna a oči měla jako kola od vozu. Tepláky i tričko na ní plandaly, až se tomu musel skoro usmát. Ve dveřích se zarazila.

„Pojď si sednout a dej si čaj. Hned ti bude líp, uvidíš.“

„Nic mi není, vážně.“ Sedla si však a oběma rukama uchopila hrnek, protože se jí třásly tak, že se bála, že by čaj jinak rozlila. Jakmile poprvé upila, zakuckala se. „Myslela jsem, že je to čaj.“

„Taky je. Jen jsem ho ještě trochu vylepšil.“

Usadil se proti ní a počkal, dokud se nenapila znovu. „Neublížil ti?“

Sklopila oči. Stůl byl naleštěný tak, že se v něm viděla jako v zrcadle.

Ublížil.“

Řekla to úplně klidně. Nebo si alespoň myslela, že je klidná, dokud ji Nathaniel nevzal za ruku. Zajíkla se a vzápětí položila hlavu na stůl a rozplakala se.

Ty slzy odplavily její dávné naděje, sny, zradu a rozčarování, obavy i hořkost. Nesnažil se ji utěšovat, jen čekal, dokud se nevypláče.

„Promiň.“ Ještě chvíli nechala tvář položenou na chladivém stole. Nathaniel ji pohladil po vlasech.

„Všechno se to semlelo tak rychle a já jsem to vůbec nečekala.“ Narovnala se a začala si utírat slzy,

když vtom se rozplakala znovu. „Proboha, Kevin. Jestli mu Bax –“

„Holt se o Kevina postará. Dumont se k němu nedostane.“

„To je pravda,“ povzdychla rozechvěle. „Holt ho určitě hned odvezl k Suzanně a dětem. A Baxter mě chtěl stejně jen zastrašit.“

„Opravdu?“

Oči měla sice stále ještě mokré, ale pohled pevný. „Ano. Ale nepovedlo se mu to. Sice mi ublížil a rozzuřil mě, ale nezastrašil. To ani nemůže.“

„Statečná holka.“ Popotáhla a usmála se.

„Ale já jsem vyděsila jeho. Proto se dneska po těch letech objevil. Protože je vyděšený.“

„A čím jsi ho vyděsila?“

„Má strach z minulosti a následků.“ Znovu se nadechla a ucítila Nathanielovu vůni – tabák a slané moře. To je zvláštní, jak ji ta vůně dokáže uklidnit.

„Myslí si, že jsem sem přijela, abych se proti němu spojila s Calhounovými. Celou dobu mě nechal sledovat. A já o tom neměla ani tušení.“

„To se s tebou nikdy nepokusil spojit? Až dneska?“

„Ne, nikdy. Myslím, že když jsem byla hezky uklizená v Oklahomě a se Suzannou se nestýkala, cítil se v bezpečí. Jenže teď se nejen stýkáme, ale dokonce tu i žiju. A Kevin s Alexem a Jenny… No, nedokáže zřejmě pochopit, že s ním to nemá naprosto nic společného.“

Znovu se napila čaje. Nathaniel se na nic neptal, jen seděl a držel ji za ruku. Možná právě proto mu to všechno chce říct.

„Setkala jsem se s ním v New Yorku. Bylo mi tehdy sedmnáct a byla jsem úplně poprvé sama z domova. Bylo to během zimních prázdnin a jela jsem tam s kamarádkami. Předpokládám, žes tam někdy byl.“

„Párkrát.“

„Nikdy předtím jsem nic podobného nezažila. Tolik lidí a ty vysoké domy. Bylo to něco úplně jiného než u nás na Západě. Všechno hýřilo barvami a lidmi. Hrozně se mi tam líbilo – chodit po Páté Avenue a vypít si kávu v nějaké zastrčené hospůdce v Greenwich Village. Jen tak koukat kolem sebe. Teď mi to připadá hloupé.“

„Kdepak, je to úplně normální.“

„Asi to bylo normální,“ povzdychla. „Všechno bylo normální a samozřejmé, než… Bylo to na jednom večírku a on byl tak hezký a romantický. Vypadal jako filmový hrdina, jako sen každé sedmnáctileté holky. A byl starší – právě o tolik, aby to bylo vzrušující. A byl v Evropě.“ Zarazila se a pevně zavřela oči. „Proboha, to je ale patetické.“

„Meg, vždyť víš, že mi to nemusíš říkat.“

„Ne, myslím, že musím.“ Uklidnila se a znovu oči otevřela. „Jestli to vydržíš poslouchat.“

„Nikam nejdu,“ stiskl jí ruku. „Jen klidně pokračuj, vysyp ze sebe všechno, co chceš.“

„Říkal všechno, co chce taková holka slyšet, a druhý den mi poslal dvanáct rudých růží a pozvání na večeři.“

Odmlčela se, aby si upravila sponku ve vlasech. Vždyť to zas není tak hrozné, tahle zpověď. Vypadá to skoro jako nějaká hra, ve které je hercem i posluchačem. Týká se jí to a zároveň jako by nad to byla povznesená.

„Tak jsem šla. Byla to romantická večeře při svíčkách a pak jsme tančili. Připadala jsem si tak dospělá. Myslím, že tak si člověk může připadat, jen když mu je sedmnáct. Chodili jsme po muzeích a po obchodech a do divadel. Tvrdil, že mě miluje, a koupil mi prsten s dvěma spojenými srdíčky posázenými drobnými diamanty. Připadalo mi to velmi romantické. Navlékl mi ho na prst a já jsem mu bez protestů vklouzla do postele.“

Zarazila se a čekala, co na to Nathaniel řekne. Když mlčel, sebrala odvahu a pokračovala.

„Slíbil, že za mnou přijede do Oklahomy a naplánujeme společnou budoucnost. Jenže samozřejmě nepřijel. Když jsem mu volala, tak nejdřív tvrdil, že se zdržel kvůli práci, a pak přestal zvedat telefony úplně. Zjistila jsem, že jsem těhotná, a volala jsem mu i psala. Pak jsem se dozvěděla, že je zasnoubený, že byl zasnoubený celou tu dobu. Nejdřív jsem tomu nechtěla uvěřit, nakonec jsem však otupěla. Nějakou dobu trvalo, než jsem se s tím smířila a vyrovnala. Ale nebýt rodičů, nikdy by se mi to nepodařilo. Když se Kevin narodil, uvědomila jsem si, že se nemůžu jen cítit dospělá, ale že musím opravdu dospět. Po nějaké době jsem se pokusila s Baxem spojit naposled. Myslela jsem, že by měl o Kevinovi vědět a že Kevin by zas měl vědět o otci a občas se s ním vídat. Ale… když neprojevil absolutně žádný zájem, jen zlost a nepřátelství, pochopila jsem, že bude nejlepší, když s ním nebudeme mít vůbec nic společného. Ale teprve dnes jsem si tím poprvé úplně jistá.“

„Nezaslouží si ani tebe, ani Kevina.“

„Ne, nezaslouží,“ podařilo se jí trochu usmát. Teď, když to ze sebe všechno dostala, poprvé za celou tu dlouhou dobu, si připadala úplně prázdná. Ne však ochablá. Jen volná.

„Děkuju, žes mě přišel zachránit.“

„Bylo mi potěšením. Už se tě ani nedotkne, Meg.“ Zvedl její ruku ke rtům. „Ani tebe, ani Kevina. To mi můžeš věřit.“

„Věřím,“ přikývla a stiskla mu ruku. Začal se jí zrychlovat tep, pohledem však neuhnula.

„Myslela jsem, když jsi mě nesl dovnitř a nahoru… No, netušila jsem, že mi chceš udělat čaj.“

„To já taky ne. Ale celá ses třásla a já jsem věděl, že když se tě dotknu, než se stačím uklidnit, budu hrubý. A to by mohlo uškodit nám oběma.“

Srdce jí poskočilo. „A už ses uklidnil?“

Oči mu náhle ztmavly.

„Z valné části.“ Pomalu vstal a vytáhl ji na nohy. „To má být vyzvání, Megan?“

„Já –“ Došlo jí, že Nathaniel čeká buď kladnou nebo zápornou odpověď. Žádné svádění, žádné sladké řečičky ani sliby. Žádné iluze.

„Ano,“ přikývla a políbila ho.

Když ji vzal do náruče tentokrát, neklidně se zasmála. Když mu však pohlédla do očí, smích jí uvázl v hrdle.

„Ani si na něj nevzpomeneš,“ řekl Nathaniel tiše. „Nebudeš myslet na nic jiného než na nás.“

OSMÁ KAPITOLA

Slyšela, jak jí splašeně tluče srdce, jako ozvěna deště bubnujícího do oken. Jestlipak to Nathaniel slyší? A jestli ano, tak zdali také ví, že se Megan bojí? Je tak silný a jeho ústa tak sebejistá pokaždé, když se k ní skloní a políbí ji.

Vynesl ji po schodech, jako by byla lehoučká jako mlha venku nad mořem.

Dělá chybu. Je to šílenství. Neměla by se chovat, jak oba dva chtějí. Pochybnosti se jí začaly zmocňovat svými dlouhými studenými prsty, když ji Nathaniel odnášel do matně osvětlené ložnice, prosycené sladkou vůní vistárie.

Na starém prádelníku spatřila bílou vázu s několika rudofialovými květy a nezakrytá pootevřená okna, kterými dovnitř proudil vlhký vzduch. A postel s bytelným kovovým čelem a pečlivě ustlanou dekou.

Postavil ji vedle ní, takže ihned ucítila, jak se jí podlamují kolena. Nespustila z něj však oči a čekala, vystrašená a zesláblá touhou, až Nathaniel udělá první krok.

„Zase se celá chvěješ.“ Hlas měl klidný a když ji konečky prstů pohladil po tváři, cítila, že je má příjemně teplé. Copak jí nevidí na očích, jak se bojí? Nemůže však vědět, že její strach vyburcoval jeho obavy.

„Nevím, co mám dělat.“ Jakmile to bylo venku, zavřela oči. Právě udělala první chybu. Odhodlaně si ho přitáhla k sobě a naléhavě ho políbila.

Jako by mu v břiše vyšlehl plamen. Svaly se mu napjaly a on rychle ovládl touhu povalit Megan na postel a ihned si ji vzít. Rukama jí lehce přejížděl po tváři, ramenou a zádech, dokud se neuklidnila.

„Nathanieli.“

„Víš, co chci, Meg?“

„Ano – vlastně ne.“ Znovu k němu vztáhla ruce, ale chytil ji něžně za zápěstí a začal jí líbat jeden prst po druhém.

„Chci, aby ses uvolnila a užila si to.“ S očima upřenýma do jejích jí sjel rukama k bokům. „Chci se na tebe dívat, až do tebe budu pronikat.“ Pomalu jí začal vytahovat z vlasů sponky a pokládal je na stolek vedle postele. „Chci slyšet, jak šeptáš moje jméno, až budu u tebe.“

Prsty jí pročísl vlasy a mazlil se s hedvábnými prameny.

„Chci, abys mi dovolila dělat všechno, o čem s ním od chvíle, kdy jsem tě uviděl poprvé. Nech mě, abych ti to ukázal.“

Nejdříve ji políbil, měkce a svůdně. S nekonečnou trpělivostí ji přiměl, aby rozevřela rty, a pak ji něžně hladil jazykem. Postupně polibek prohluboval, dokud se ho nechytla jako klíště a úplně mu v náruči nezvláčněla.

Cítila slabou chuť brandy a vzduch prosycený vůní květin a slyšela, jak na parapety bubnuje déšť.

Pomalu jí putoval rty po tváři až k uchu a trpělivě vyčkával, až se mu poddá ještě víc.

Trochu ustoupil, přetáhl jí tričko přes hlavu a nechal je spadnout na podlahu. Měl pocit, že to napětí už nedokáže vydržet. Megan se zdálo, že v jeho očích zahlédla záblesk touhy. On ji však jen lehce pohladil špičkou prstu po hrdle a sjel až k růžovému vrcholku ňadra.

Zajíkla se a zaklonila hlavu.

„Meg, ty jsi tak krásná. Tak měkounká,“ vtiskl jí polibek na rameno a rukama jí hladil ňadra. „Tak sladká.“

Bál se, že má ruce příliš velké a drsné. Jejich dotek byl však neuvěřitelně něžný. Hladil ji po bocích a nakonec jí začal stahovat kalhotky.

Pak ji jemně hladil tak dlouho, až její přerývaný dech přešel do tichého sténání.

Svlékl se a pozoroval, jak prudce otevřela ztěžklá víčka a rozšířily se jí zorničky.

Teď, napadlo ji a srdce se jí rozbušilo jako zvon. Teď si ji vezme a zbaví ji toho bolestného napětí, které způsobil. Dychtivě k němu zvedla ústa. Přitáhl si ji k sobě a položil ji na postel tak něžně, jako by ji pokládal do růžových květů. Prohnula se k němu a on jí vzdával hold svými rty i rukama.

I kdyby měla sto milenců, žádný by jí nedokázal dát víc, ani si víc vzít. Topila se v něžném kolébání moře smyslnosti, přemožena trpělivou něžností.

Začala dýchat pomaleji a zhluboka, přestože jí srdce bilo jako o závod. Cítila na ňadrech jeho jemné vlasy, pak dotyk jeho úst a vzápětí spokojené povzdechnutí, jak začal sát. Pak jí bradavku pohladil jazykem.

Megan pomalu klesala do teplé průzračné vody.

Netušila, kdy se voda kolem ní začala čeřit. K bouři se schylovalo pomalu a nenápadně. Připadalo jí, že jednu chvíli se vznáší a druhou sebou zmítá. Nemůže popadnout dech a zajíká se, ať se snaží sebevíc. Celé tělo má napnuté a v hlavě jí hučí, jako by se opravdu topila.

„Nathanieli,“ zaryla mu prsty do ramenou, „nemůžu –“

Ihned ji políbil a umlčel její sténání.

Vzpínala se proti jeho dlani, instinktivně ho pobízela, aby nepřestával, zatímco ji zaplavovala jedna vlna rozkoše za druhou. Zatínala mu nehty do ramenou, dokud celá neochabla.

„Panebože, Megan.“ Je tak vášnivá, tak připravená. Přitiskl jí rty na hrdlo a snažil se ovládnout vlastní touhu. Vždycky, když nějakou ženu potěšil, měl z toho potěšení i on. Ale takové to ještě nikdy nebylo. Nikdy. Cítí se jako král i žebrák zároveň.

Její omračující odezva ho neuvěřitelně vzrušila. Toužil jí dát víc. Vklouzl tedy do ní a nechal se opájet jejím vnitřním chvěním a přerývaným oddychováním.

Je tak malá. Musí si neustále připomínat, jak je malá a křehká a jakou má jemnou pleť. A že je nevinná a nedotčená téměř jako panna. A tak, přestože mu ve spáncích i ve slabinách prudce tepala krev, bral si ji pomalu a něžně a neodvažoval se na ni položit, aby jí neublížil.

Cítil, jak se celá napjala a vybuchla. A pak vykřikla jeho jméno.

Znovu ji políbil a pak se svět kolem něj roztříštil na tisíce jiskřících kousků.

Stále pršelo. Když se pomalu vracela do reality, uvědomila si, že do střechy bubnuje déšť. Ležela bez hnutí, ruku zabořenou do Nathanielových vlasů, a měla pocit, že jí celé tělo žhne.

Začala si potichu broukat melodii beze slov.

Nathaniel se pohnul, líně se zvedl a opřel o loket.

„Co to děláš?“

„Zpívám si.“

S úsměvem ji pozoroval. „Moc se mi líbíš, drahoušku.“

„A já si na tebe začínám zvykat,“ dotkla se špičkou prstu důlku v jeho bradě a sklopila oči. „Dopadlo to dobře, ne?“

„Co?“ Vyčkával a moudře potlačil zasmání, dokud na něj znovu nepohlédla. „Jo to. Jistě, pro začátek to nebylo špatné.“

Otevřela ústa a opět je zavřela. „Mohl bys být… trochu lichotivější.“

„A ty by ses zase nemusela tak hloupě ptát,“ políbil ji na zklamaně ohrnuté rty. „Meg, milování přece není žádný test. Nedá se oznámkovat.“

„Ale já jsem myslela… no, to je fuk.“

„Tys myslela…“ převalil si ji na sebe, „na stupnici známek od jedné do deseti.“

„Nech toho, Nathanieli,“ položila si mu tvář na prsa. „Nemám ráda, když si ze mě děláš legraci.“

„Ale mně se to líbí,“ pohladil ji vlastnicky po nahých zádech. „Já si z tebe dělám legraci moc rád. A taky jsem moc rád, když tě vyburcuju z té tvé předstírané lhostejnosti.“

A málem dodal: „A taky mám rád tebe“. Jenže ona by tomu nevěřila. Ještě ne. Vždyť tomu sotva věří on sám.

„To se ti tedy právě povedlo,“ ležela mu stále hlavou na srdci. „Díky tobě jsem pocítila něco, co ještě nikdy v životě. A měla jsem strach.“

Do očí se mu vkradla starost.

„Nechci, aby ses mě bála.“

„Bála jsem se sama sebe,“ upřesnila. „Nás obou. Že se stane právě tohle. Ale teď jsem ráda, že se to stalo.“

Teď jí připadá mnohem snazší se na něj usmát, políbit ho, pohladit. Měla pocit, že se trochu napjal, nevšímala si toho však a políbila ho znovu.

Jeho tělo se opět probudilo k životu. Jak jen po ní může tak rychle znovu zatoužit? Copak dokáže odolat těm sladce mučivým rtům?

„Jestli budeš pokračovat, tak se to stane znovu,“ vypravil ze sebe.

Ten záchvěv vzrušení se jí líbí.

„Dobře.“ Vložila do toho polibku všechno a trápila jeho rty i jazyk. Okouzlená tím sladkým mučením spokojeně vzdychla a Nathaniel se náhle obrátil, převalil se na ni a drtil jí ústa svými rty.

Na chvíli dal té divoké touze průchod, uvěznil Megan pod sebou a hltal její rty, rukou jí vjel do vlasů a zvrátil jí hlavu, aby vystavil její hrdlo jemným stiskům zubů a vášnivému jazyku.

Zasténala a zavrtěla se pod ním. Pak zakňourala.

Odvalil se z ní, lehl si na záda a v duchu se proklínal. Srdce mu bušilo jako o závod a v žilách mu divoce proudila krev.

Megan, zmatená a opět vzrušená, mu položila ruku na paži. Ucukl.

„Ne,“ vyhrkl drsně. „Potřebuju se vzpamatovat.“

„Promiň,“ zašeptala a v očích se jí usadil netečný výraz. „Pokazila jsem to.“

„Ne, nepokazila jsi nic.“ Přejel si tvář rukama a posadil se. „Jen jsem se ještě neuklidnil. Co kdybych šel udělat něco k jídlu?“

Bylo mezi nimi jen pár centimetrů, ale stejně tak mezi nimi mohlo ležet několik mil. Megan cítila bodavý osten odmítnutí.

„Ne“, to nemusíš,“ řekla klidně a chladně. „Už bych měla jet. Musím vyzvednout Kevina.“

„Kevinovi nic nechybí.“

„To je jedno.“ Odhrnula si vlasy z obličeje a snažila se je nějak upravit. Nejvíc ze všeho jí však vadilo, že na sobě nic nemá, a zoufale toužila se nějak zakrýt.

„Nezavírej přede mnou dveře.“ Ovládl zuřivost i mnohem nebezpečnější vášeň.

„Žádné dveře před tebou nezavírám. Myslela jsem – tedy, předpokládala jsem, že budeš chtít, abych tu zůstala. Jenže když nechceš, tak –“

„Samozřejmě chci, abys tu zůstala. Megan, krucinál.“ Vrhl se k ní, nepřekvapilo ho však, když ucukla. „Potřebuju jen trochu času, abych se uklidnil. Jinak tě s ním zaživa, jak moc tě chci.“

Zkřížila ruce na prsou jako v obraně.

„Nechápu tě.“

„To je dobře, že mě nechápeš. Jinak bys rychle vzala nohy na ramena.“ Stále se snažil ovládat. „Meg, všechno bude dobré, když počkáš, až se trochu seberu.“

„O čem to, prosím tě, mluvíš?“

Popadl ji nešťastně za ruku a jemně ji stiskl.

„Megan, mám velké ruce. Po otci. A umím je využít – ale bohužel i zneužít.“

V očích mu ostře zablesklo. Mělo by ji to vyděsit, ji to však pouze vzrušilo.

„Ty se bojíš,“ řekla klidně. „Bojíš se, že bys mi mohl něco udělat.“

„Nic ti neudělám,“ pustil jí ruku a nechal ji položenou na posteli.

„Já vím.“ Zvedla ruku a pohladila ho po tváři. Byl napjatý, takže zatoužila hladit ho tak dlouho, dokud napětí nezmizí. Vycítila, jakou moc nad ním má, moc, o jaké neměla ani tušení. Napadlo ji, co by se asi stalo, kdyby jí dala volný průchod.

„Ty po mně toužíš,“ řekla bezstarostně, naklonila se k němu a lehce ho políbila na ústa. „Chceš se mě dotýkat.“ Pozdvihla si jeho ruku k ňadrům a když vzal jedno do dlaně, rozbušilo se jí srdce.

„A chceš, abych se já dotýkala tebe.“ Hladila ho po prsou a cítila, jak se mu pod jejími dotyky chvějí svaly. Tolik síly a tak nemilosrdně spoutaná.

Jaké by to bylo, kdyby se pouta zpřetrhala?

Ráda by to věděla.

„Miluj se se mnou, Nathanieli.“ Objala ho kolem krku a žádostivě se k němu přitiskla. „Ukaž mi, jak moc mě chceš.“

Ovládl se a soustředil se na sladkou chuť jejích rtů.

Megan se učila rychle. Když chtěl pohladit, uváděla ho v pokušení. Když se chtěl uklidnit, doháněla ho k šílenství.

S tichým zaklením ji vytáhl na kolena, takže teď proti sobě na posteli klečeli a Megan byla vydaná napospas jeho divokým rtům.

Reagovala na jeho žhavé polibky se stejně vášnivou dychtivostí. Cítila jeho ruce všude, cílevědomé a pevné, jak jí dávají vše, oč ho prosí, a na oplátku si zase berou. Teď neklesala do žádné klidné vody, ale do zuřící bouře, která je shodila z postele, zamotané do sebe a topící se ve vášnivé touze.

Nedokázal přestat a na to, že by se měl ovládat, si ani nevzpomněl. Je jeho, úplně celá jen jeho.

Opřel se rukama o podlahu a plenil její tělo.

Prohnula se jako luk a Nathaniel do ní pronikal horkým jazykem, až začala vykřikovat jeho jméno, stále hlasitěji, a rukama mu rychle přejížděla po celém těle.

Nakonec do ní prudce a tvrdě pronikl a chytil ji za ruce.

Na tu chvíli nikdy nezapomene, na ten pocit nespoutané svobody, když se v šíleném trysku spojili v jedno tělo a pak bezvládně padli na podlahu.

Určitě usnula. Když se vzbudila, ležela na břiše napříč postelí. Už nepršelo, zato byla tma. Jak se pomalu probírala, začala si uvědomovat, že ji celé tělo pobolívá, zároveň však pociťovala uspokojení.

Ráda by se otočila, připadalo jí to však jako ohromná námaha. Roztáhla ruce a šátrala po rozházené posteli, přestože vycítila, že je sama.

Vtom zaslechla, jak Papoušek zavřískal: „Umíš přřřece hvízdat, Steve, že jó?“

Když se Nathaniel vrátil do ložnice, ještě se potichu smála.

„Prosím tě, to mu pouštíš staré filmy nebo co?“

„Zbožňuje Bogarta.“ Ohromilo ho, že se cítí poněkud v rozpacích, jak tam stojí s večeří v ruce a v posteli se povaluje nahá žena. „Tedy ta jizva je pořádná, miláčku.“

Bylo jí v tu chvíli příliš dobře, aby se cítila trapně, když si všimla, kam se Nathaniel dívá.

„Mohla jsem si za to sama. A ty máš zase pěkného draka.“

„Tehdy mi bylo osmnáct a byl jsem mladej, pitoměj a ještě navíc přiopilej. Ale můžu si za to taky sám.“

„Co to neseš?“

„Napadlo mě, že možná budeš mít hlad.“

„Jako vlk.“ Vzepřela se na loktech a usmála se. „Voní to přímo božsky. Netušila jsem, že umíš vařit.“

„Neumím. To Holanďan. Nosím si jídlo z Hrádku a pak ho jen ohřeju v mikrovlnce.“

Položil podnos s jídlem na noční stolek. „Je tu kuřecí kungpao a víno.“

„Hmm…“ Nadzdvihla se, aby se podívala. „Vypadá to náramně. Ale opravdu musím pro Kevina.“

„Mluvil jsem se Suzannou.“ Jestlipak se mu podaří přemluvit ji, aby se najedla takhle nádherně nahá? „Pokud nezavoláš, Kevin zůstane na noc u nich.“

„Aha. Tak dobře.“

„Prý se s Alexem a Jenny tak zabrali do nějakých nových videoher, že nevidí ani neslyší.“

„A kdybych zavolala, zkazila bych jim zábavu.“

„Velmi pravděpodobně.“ Posadil se na kraj postele a přejel jí prstem po páteři. „Takže co? Zůstaneš tu přes noc?“

„Vždyť s sebou ani nemám kartáček na zuby.“

„Nějaký se tu jistě najde.“ Uloupl kousek kuřete a strčil jí ho do pusy.

„Húú,“ začala si mávat rukou před ústy. „To pálí.“

„Jo.“ Sklonil se, olízl jí rty a pak jí k nim přiložil sklenici s vínem. „Je to lepší?“

„Skvělé.“

Odtrhl jí skleničku od úst tak prudce, že jí pár kapek vystříklo na rameno.

„No to budu muset napravit,“ usmál se a něžně jí kapky slízl. „Jak tě mám přesvědčit, abys tu zůstala?“

„Právě se ti to povedlo,“ zapomněla ihned na jídlo a překulila se mu do náruče.

Ráno už nebylo po mlze ani památky. Nathaniel se díval, jak se Megan češe v záři ranního slunce. Přistoupil k ní a políbil ji zezadu na krk. Připadalo mu to jako ta nejpřirozenější věc na světě, jako něžné intimní gesto, které by se mohlo stát každodenním zvykem.

„Strašně se mi líbí, jak se takhle pulíruješ, miláčku.“

„Pulíruju?“ pohlédla na něj zvědavě. Měla na sobě stejný upjatý kostýmek jako včera a nebyl ani trochu pomačkaný. Trochu se nalíčila – jen tolik, na co jí stačilo to, co měla v malé kosmetické taštičce, kterou s sebou nosila v kabelce. Nejvíc práce jí daly vlasy, protože poztrácela polovinu sponek.

„Jako nějaká hezká malá čerstvá buchtička za výlohou pekařství.“

„Buchtička!“ vyjela na něj málem. „Žádná buchtička nejsem.“

„Ale já mám sladké moc rád.“ A začal ji něžně kousat do ucha.

„To jsem si všimla,“ otočila se a opřela se mu dlaněmi o prsa. „Musím už jet.“

„Jo, já taky. Asi tě nepřemluvím, abys jela se mnou, viď?“

„Pozorovat velryby?“ pohlédla na něj pochybovačně. „Jako bych já po tobě chtěla, abys se mnou jel do kanceláře a celý den počítal.“

„Tak to by se mi asi nechtělo,“ ušklíbl se. „A co večer?“

Chtěla by být s ním.

„Musím pamatovat na Kevina. Nemůžu být po nocích s tebou, zatímco on bude spát někde jinde.“

„To mě napadlo taky. Myslel jsem spíš, jestli bys nemohla nechat otevřené dveře na terasu…“

„Aby ses ke mně mohl vplížit?“ zeptala se koketně.

„Tak nějak.“

„To není špatný nápad,“ zasmála se. „Dovezeš mě teď k autu?“

„Asi mi nic jiného nezbude.“ Vzal ji za ruku a zamířil dolů.

„Megan…“ začal nerad, protože se mu nechtělo kazit hezký začátek dne, „kdyby si zase na tebe nebo na Kevina Dumont něco dovoloval, nebo kdyby volal nebo cokoli, tak bych rád, abys mi to řekla.“

„Pochybuju, že se po té nakládačce od tebe ozve. A neměj strach, já bych to s ním zvládla.“

„Useknout hlavu!“ navrhl Papoušek, Nathaniel se však neusmál.

„Tady nejde o to, jestli to zvládneš.“ Otevřel dveře a vyšel ven. „Možná ti nedošlo, že včerejším večerem jsi mi dala právo dávat na tebe i tvého syna pozor. A já to právo využiju. Takže…“ přidržel jí dveře od auta, „buď mi slíbíš, že mi to řekneš, nebo si ho najdu sám a hned.“

Chtěla něco namítnout, pak si však živě vybavila Nathanielovu tvář, když chytil Baxtera pod krkem, a zarazila se.

„Tak dobře. Slibuju.“

„Fajn. Můžeš se na mě spolehnout.“

Cítila zároveň rozmrzelost a radost, že ji někdo ochraňuje.

„Ráda bych ti řekla, že tvou starost oceňuju, ale nevím, jestli je to pravda. Dlouho jsem se o sebe i Kevina dokázala postarat sama.“

„Věci se mění.“

„Ano,“ řekla opatrně a napadlo ji, co se asi za těma klidnýma šedýma očima skrývá. „A jsem radši, když se mění pomalu.“

„Ze všech sil se snažím na tebe netlačit, Meg.“ V duchu se rozhodl, že veškerou nespokojenost ovládne. „Stačí prosté ano nebo ne.“

Jenže nejde jen o ni, musí myslet také na Kevina. A Nathaniel jim oběma nabízí silnou ochrannou ruku. Vedle spokojenosti a bezpečí vlastního syna její pýcha neznamená nic.

Kupodivu však není ani naštvaná a dokonce ani otrávená. Když si Nathaniel sedl za volant, otočila se k němu.

„Máš takovou záhadnou schopnost vždycky si prosadit svou. A když se ti to konečně povede, prostě to přijmeš jako nevyhnutelnou věc.“

„Obvykle to také tak je.“ Vycouval od domku a zamířil k loděnici.

Tam už na ně čekal malý uvítací výbor. Holt a k Meganině ohromnému překvapení i její bratr Sloan.

„Nechal jsem děti na Hrádku,“ oznámil jí Holt, než se stačila zeptat. „Je tam s nimi to tvoje štěně, Natě.“

„Díky.“ Byla ještě jednou nohou v autě, když ji Sloan popadl za ramena a neústupně jí pohlédl do očí.

„Nestalo se ti nic? Proč jsi mi, ksakru, nezavolala? Neublížil ti?“

„Ale Sloane, nestalo se mi vůbec nic. Opravdu.“ A políbila ho na tvář. „Nezavolala jsem ti, protože mi na pomoc přišli dva rytíři. A já jsem se navíc bránila. Myslím, že jsem mu natrhla ret.“

Sloan utrousil na Dumontovu adresu něco velmi ošklivého a přivinul si Megan k sobě.

„Měl jsem ho zabít, hned jak jsem o něm slyšel poprvé.“

„Přestaň,“ přitiskla se k němu tváří. „Už je to za námi. Ráda bych na to zapomněla. Kevin se o tom nesmí dozvědět. A teď už pojď, dovezu tě zpátky domů.“

„Ne, musím tu ještě něco vyřídit,“ zavrtěl hlavou a přes sestřino rameno zatvrzele pohlédl na Nathaniela. „Jeď sama, Meg. Já přijedu potom.“

„Tak dobře,“ políbila ho znovu na tvář. „Holte, ještě jednou děkuju, že jste se postarali o Kevina.“

„Není zač.“

Když Nathaniel Megan objal a dlouze ji políbil, Holt mlaskl, jakmile však pohlédl na Sloana, který je pozoroval přivřenýma očima, rychle se kousl do tváře, aby potlačil úsměv.

„Tak zatím ahoj, miláčku.“

Megan zrudla a rozpačitě si odkašlala. „Tak… ahoj.“

Nathaniel si zastrčil palce do kapes a když Megan odjela, otočil se ke Sloanovi. „Asi bys se mnou rád mluvil, co?“

„To si tedy piš.“

„Ale budeš se mnou muset na loď. Musím se připravit na plavbu.“

„Nechcete, abych vám to soudcoval?“ nabídl se Holt, když se po něm však oba zamračeně ohlédli, zvedl ruce jako na obranu. „Škoda, že o to přijdu.“

Sloan zachmuřeně následoval Nathaniela přes můstek na palubu vyhlídkové lodi a netrpělivé čekal, až vydá rozkazy. Když zmizel poslední námořník, Nathaniel se k němu otočil: „Jestli to bude trvat déle než čtvrt hodiny, budeš muset jet s námi.“

„Já mám času dost,“ přistoupil Sloan blíž a rozkročil se jako zápasník v ringu. „Cos to prováděl s mojí sestrou, krucinál?“

„Myslel jsem, že ti to došlo,“ odtušil Nathaniel chladně.

Sloan zaskřípal zuby. „Jestli čekáš, že se budu klidně koukat, jak si s ní pohráváš, tak jsi teda zatraceně vedle. Když se zapletla s Dumontem, tak jsem u toho bohužel nebyl. Ale teď tu jsem.“

„Jenže já nejsem Dumont.“ Nathaniela se také začínal zmocňovat vztek, zatím se však ovládal. „Jestli si na mně chceš vybít vztek na něj, tak dobře. Už od chvíle, kdy jsem toho parchanta načapal, jak s ní mává, mám chuť někoho nakopat do zadku. Chceš mě praštit?“ zeptal se vyzývavě. „Tak do toho.“

Přestože se Nathaniel dotkl Sloanovy hrdosti, ten se zarazil. „Jak to myslíš, že s ní mával?“

„Přesně to, co říkám. Opřel ji o zeď a…“ Znovu se ho zmocnil takový vztek, že ho málem zadusil. „Myslel jsem, že ho zabiju, ale asi by to byla nezvládla.“

Sloan se musel několikrát zhluboka nadechnout, aby se uklidnil. „Takže jsi ho shodil z mola.“

„No, nejdřív jsem mu jich pár vrazil a pak mě napadlo, že třeba neumí plavat.“

Sloan, teď už klidnější a také vděčnější, přikývl.

„Když vylezl z vody, Holt mu řekl ještě pár slov. Setkali se už dřív.“ A on tu možnost tentokrát promeškal, pomyslel si znechuceně. „Myslím, že Dumont se tu už neukáže. Mohl by narazit na některého z nás.“ Sloan věděl, že by měl být rád, ale ve skutečnosti ho mrzelo, že si to s tím mizerou nemohl vyřídit sám.

„Oceňuju, že na ni dáváš pozor, ale to neznamená, že na to ostatní zapomenu,“ prohlásil upjatě. „Byla vyděšená a bezmocná. A já nemám rád chlapy, kteří takovou situaci využijou.“

„Dal jsem jí suché oblečení a uvařil jsem čaj,“ procedil Nathaniel skrz zuby. „A kdyby bývala chtěla, bylo by to tím taky skončilo. To ona se rozhodla, že u mně zůstane.“

„Nechci se znova dívat, jak jí někdo ubližuje. Ty se na ni možná díváš jako na ženskou, která je zrovna po ruce, ale je to moje sestra.“

„Já jsem se do tý tvý sestry zamiloval.“ Vtom se otevřely dveře a Nathaniel se prudce otočil.

„Jsme připravený vyplout, kapitáne.“

„Tak vyplouváme.“ A se zaklením se zase otočil.

Sloan mlčel, dokud nevypluli z přístavu.

„Nechtěl bys mi to zopakovat?“

„Jsi snad hluchej nebo co?“ vyjel na něj Nathaniel. „Zamiloval jsem se do ní, krucinál.“

„Aha.“ Sloan se zaraženě posadil na nejbližší lavici.

Rád by si to všechno znovu probral. Vždyť Megan toho člověka sotva zná. Pak si ale vzpomněl, že on sám se do Amandy zamiloval tak rychle, že si to ani nestačil uvědomit. A kdyby Megan mohl vybrat manžela sám, asi by to byl někdo jako Nathaniel Fury.

„A už jsi jí to řekl?“ zeptal se Sloan už mnohem smířlivěji. „Jdi do háje.“

„Takže neřekl,“ usoudil a přehodil si nohu přes nohu. „A ona se do tebe taky zamilovala?“

„To přijde,“ prohlásil Nathaniel a zaťal zuby. „Jen potřebuje čas, aby to pochopila.“

„To ti řekla?“

„To říkám já,“ prohrábl si Nathaniel vlasy. „Hele, buď se starej o sebe, anebo mi jednu vraž. Už mě to nebaví.“

„Jsi do ní blázen, co?“ usmál se Sloan pomalu. Nathaniel jen zavrčel a zamířil s lodí na otevřené moře.

„A co Kevin?“ Sloan pozorně sledoval, jak se Nathaniel zatváří. „Vždyť pro tebe je to cizí dítě.“

„Kevin je Meganin syn,“ šlehl po něm Nathaniel pohledem. „A bude můj.“

„Takže si je chceš vzít oba dva.“

„Přesně tak,“ vytáhl Nathaniel doutník a zapálil si. „Vadí ti to snad?“

„To zrovna říct nemůžu,“ usmál se Sloan a vzal si doutník, který mu Nathaniel nabídl. „Ale musím tě varovat. Megan je strašně tvrdohlavá ženská. Ale protože jsi skoro příbuzný, tak ti nabízím nezištnou pomoc.“

Nathaniel se konečně usmál. „Díky, ale radši bych to zvládl sám.“

„Jak chceš,“ usadil se Sloan pohodlně a rozhodl se, že si tuhle projížďku užije.

„Opravdu se ti nic nestalo?“

Jakmile Megan vešla dovnitř, ocitla se uprostřed palby starostlivých otázek.

„Nic mi není, vážně.“ Námitky jí však byly málo platné. Calhounovi ji odvedli do kuchyně a usadili ji ke stolu s horkým čajem a čerstvým koláčem.

„Když si někdo začne s jedním z nás, má na krku všechny,“ prohlásila Catherine.

Megan pohlédla ven, kde si hrály děti. „Moc vám děkuj u, opravdu. Ale myslím, že už se není čeho obávat.“

„To chcete tu holku udusit nebo co?“ ozval se podrážděný hlas tety Colleen. „Už ať jste všichni venku.“

„Ale teto…“ začala Coco.

„Řekla jsem ven. Ty si jdi do kuchyně laškovat s tím svým velkým Holanďanem, co ti každou noc leze do pokoje.“

„Ale –“

„Jdi. A ty,“ ukázala na Amandu, „by ses měla starat o hotel, ne? Ty jdi zalít kytky,“ nařídila Suzanně, „a ty si jdi hrát s nějakým porouchaným motorem.“ Sklouzla pohledem z Catheriny na Lilah.

„A co já, teti? Co mám jít dělat já?“ zeptala se Lilah líně.

„Ty si jdi dát třeba šlofíka,“ odsekla Colleen.

„Tos mě tedy dostala,“ vzdychla Lilah. „Jdem, holky, tady nás nechtějí.“

Colleen se spokojeně dívala, jak se za nimi zavírají dveře, a pak si ztěžka sedla za stůl.

„Nalej mi trochu toho čaje,“ přikázala Megan a pak dodala: „Jestli je dost teplý.“

Megan ji poslechla, přestože jí teta Colleen strach nenahnala.

„To vždycky využíváte neomalenost ve svůj prospěch, slečno Calhounová?“

„Ano, a ještě stáří a spoustu akcií.“

Vzala šálek s čajem, který před ni Megan postavila, trochu upila a krátce přikývla, když zjistila, že je silný a horký. „A teď si sedni a poslouchej, co ti řeknu. A nešpul se na mě, mladá dámo.“

„Mám Coco moc ráda,“ oznámila jí Megan upjatě. „A vy jste ji přivedla do trapné situace.“

„Já? Pchá. Vždyť na sebe s tím tetovaným kolohnátem dělají oči a oba jsou jak náměsíční. Jen jsem jí musela trochu postrčit.“ Poťouchle se po Megan podívala. „Ale jsi loajální, když o to jde, co?“

„To jsem.“

„Já taky. Dneska dopoledne jsem zavolala pár přátelům do Bostonu. Vlivným přátelům. Ticho,“ zavelela, když chtěla Megan něco namítnout. „Sama nemůžu o politice ani slyšet, ale často se nedá nic dělat a člověk musí s vlky výti. Dumonta by měl někdo upozornit, že kdyby se teď pokusil o jakýkoli kontakt s tebou nebo s tvým synem, mohlo by to velmi ohrozit jeho kariéru. Už ti dá pokoj.“

Megan stiskla rty. Nehledě na to, co řekla a co předstírala, celou dobu ji ledovou rukou svíral strach, visel jí jako ledová sekera nad hlavou, strach z toho, co všechno by Baxter mohl udělat. A Colleen ji jedinou větou toho strachu zbavila.

„Proč jste to udělala?“

„Nesnáším zbabělé tyrany. A zvlášť ty, kteří si dovolují na mé příbuzné.“

„Já přece vaše příbuzná nejsem,“ namítla Megan tiše.

„Pchá! Ty už jsi jednou nohou v rodině a my jsme jako tekutý písek. Teď jsi Calhounová a už ti to nikdo neodpáře.“

Megan vyhrkly slzy.

„Slečno Calhounová –“ Přerušilo ji však netrpělivé zabušení hůlky. „Teto Colleen,“ popotáhla Megan, když pochopila, co jí stará dáma naznačuje, „jsem vám moc vděčná.“

Teta Colleen jen zakašlala, aby skryla vlastní dojetí, a pak schválně mrzutě zavolala: „Tak už pojďte dovnitř a přestaňte poslouchat za dveřmi!“

Dveře se rozlétly a první vpadla dovnitř Coco. Došla ke Colleen, sklonila se a políbila ji na pergamenovou tvář.

„Dejte pokoj s takovými nesmysly,“ odehnala mávnutím ruky praneteře. „Ráda bych, aby mi to děvče řeklo, jak ten urostlý mladík hodil toho mizeru do vody.“

Megan se zasmála a utřela si slzy. „Nejdřív ho málem uškrtil.“

„No né!“ bouchla teta nadšeně holí o zem. „Tak to začni od začátku a ne, abys něco vynechala.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

B. se chová podivně. Od té doby, co se vrátila na ostrov, chodí jako náměsíčná a duchem nepřítomná. Chodí pozdě na svačinu, zapomíná na sjednané schůzky. Neodpustitelné. Nepokoje v Mexiku. Propustit komorníka. Moc naškrobené košile.

To je neuvěřitelné, pomyslela si Megan, když si pročítala Fergusovy poznámky na okraji stránky vedle výpisů z burzy. Jak jen dokázal psát současně o své ženě, hrozící válce a svém komorníkovi stejně lehce podrážděným tónem, to nedokázala pochopit. Jaký ubohý život asi musela Bianca vést! Jaké to asi muselo být hrozné být uvězněná v manželství s takovým despotou bez možnosti vzít osud do vlastních rukou.

A bývalo by to ještě horší, kdyby ho Bianca byla milovala.

Megan využívala chvíle klidu těsně před spaním a listovala deníkem, vždycky však skončila u posledních dvou stránek plných čísel. Teď litovala, že zatím vůbec nestihla dojít do knihovny.

Nebo by možná bylo lepší, kdyby šla za Amandou. Ta by mohla vědět, jestli Fergus náhodou neměl nějaké konto v zahraničí nebo trezor.

Upřeně se dívala do čísel a dumala, jestli na to někdy přijde. Ten člověk měl domov jak v Maine, tak v New Yorku. Mohla by to být heslová čísla trezorů buď v bankách nebo doma.

Ten nápad ji zaujal. Bylo by to řešení toho malého hlavolamu, který ji tak neodbytně pronásleduje. Člověk tak posedlý bohatstvím jako Fergus Calhoun měl jistě několik tajných schovávaček.

Nebylo by to skvělé, kdyby ve sklepě nějaké banky objevili starý trezor? Celá léta zavřený, klíč ztracený. A obsah? Pár bezcenných rubínů, propadlé směnky. Vybledlá fotografie, pramínek vlasů převázaný zlatou stuhou.

Obrátila oči v sloup a sama sobě se zasmála. Má moc bujnou fantazii.

„Co je?“ ozvalo se za dveřmi na terasu a Megan vyskočila jako vyplašený zajíc.

„Do háje, Nathanieli.“

Tiše se zasmál, vstoupil do pokoje a dveře za sebou zavřel a zamkl.

„Myslel, jsem, kdovíjak nebudeš ráda, že mě vidíš.“

„Já jsem ráda, ale nemusel ses tak plížit a vyděsit mě.“

„Když v noci lezu za ženskou do pokoje, tak se musím plížit.“

Nasadila si brýle zpátky na nos. „Hmm.“

Sklonil se k ní a hladově ji políbil. „Jsem rád, že jsi taková veselá.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Před chvílí ses něčemu smála, ne?“ Zamířil ke dveřím vedoucím na chodbu a také je zamkl. „Chvíli jsem stál za dveřmi a díval jsem se na tebe. Moc ti to slušelo, jak jsi seděla za tím malým stolečkem s brýlemi na nose a pocuchanými vlasy. V tomhle praktickém tlustém županu.“

V tu chvíli si přála, aby na sobě místo froté županu měla nějaký tenoučký, z hedvábí a krajek. Nic svůdného však v šatníku nemá, a tak se alespoň navoněla parfémem, který dostala od Coco.

„Už jsem myslela, že nepřijdeš. Je dost pozdě.“

„Napadlo mě, že tu možná byl kvůli včerejšku nějaký frmol a že budeš chtít být s Kevinem večer chvíli sama. Neví, co se stalo, že ne?“

„Ne.“ Mile ji překvapilo, že se ptá, že ho to vůbec zajímá. „Žádné z dětí to neví. Ale všichni ostatní byli skvělí. Je to jako by sis myslel, že jsi sám v bitvě, a pak zjistil, že kolem sebe máš hradbu ze štítů,“ usmála se a naklonila hlavu na stranu. „Co to máš za zády?“

Nejdříve se zatvářil naoko překvapeně, pak jí však podal pivoňku, úplně stejnou, jako jí dal onehdy v zahradě. „Růže bez trnů.“

Přistoupil k ní a Megan v tu chvíli dokázala myslet jen na to, že tenhle nádherný mužský po ní touží. Natáhl se a vytáhl z vázy na stolku první pivoňku.

„Ne,“ zarazila ho, přestože si připadala hloupě. „Nevyhazuj ji.“

„Copak, jsi sentimentální?“ Dojalo ho, že si květinu nechala. Přidal do vázy tu, kterou jí přinesl dnes. „Když tu večer sedíš a pracuješ, díváš se na tu květinu a myslíš na mě?“

„Možná.“ Nemohla odolat jeho usmívajícím se očím. „Ano, myslím na tebe. Ale ne vždy v dobrém.“

„Stačí, že na mě myslíš,“ vzal ji za ruku a políbil do dlaně. „Téměř.“ K jejímu překvapení ji vytáhl ze židle, posadil se na ni sám a ji si přitáhl na klín. „Ale takhle je to mnohem lepší.“

Zůstala sedět, protože kdyby začala něco namítat, vyznělo by to hloupě, a položila mu hlavu na rameno.

„Všichni se připravují na oslavy čtvrtého července,“ oznámila mu zbytečně. „Coco a Holanďan se pořád dohadují kvůli nějakému předpisu na grilovací nálev a děti jsou strašně zklamané, že jim nedovolíme střílet rachejtle.“

„Nakonec udělají ty nálevy dva a po ostatních budou chtít vědět, který je lepší.“ Napadlo ho, jak je příjemné takhle tu večer sedět, sami a v klidu. „A děti vůbec nebudou zklamané, až uvidí, jaký ohňostroj jim připraví Trent.“

Vzpomněla si, že Kevin celý večer o ničem jiném nemluvil. „Slyšela jsem, že ta podívaná prý stojí za to.“

„To tedy stojí. Tady se nic polovičaté nedělá. Těšíš se?“

„Skoro jako ty děti,“ zasmála se a přitulila se k němu. „Nechce se mi ani věřit, že už je červenec. A musím toho ještě spoustu stihnout, abych si tu oslavu mohla opravdu užít.“

„Nejdřív práce, potom zábava,“ zabručel. „Děláš na té Fergusově knize?“

„Hmm… Netušila jsem, kolik kapitálu se mu podařilo nashromáždit, ani že mu vůbec nezáleželo na lidech. Koukni,“ poklepala prstem na rozevřené stránky. „Kdykoli se zmiňuje o Biance, tak ji bere jako svoje vlastnictví. Každý den zapisuje do posledního centu výdaje na domácnost. Tady si dokonce poznamenal, že kuchař musel zaplatit třiatřicet centů, protože mu nesouhlasily zásoby v kuchyni.“

„Spousta lidí myslí víc na peníze než na lidi.“ Lhostejně listoval knihou. „Ty mi určitě nesedíš na klíně kvůli mému bankovnímu kontu – přestože přesně víš, kolik na něm mám.“

„Nejsi v minusu.“

„Ale jen o prsa.“

„V prvních letech vynáší málokteré podnikání. A když si vezmeš všechny náklady a výdaje s tím spojené, tak –“

„To zbožňuju, když mi vykládáš o příjmech a výdajích.“ Zaklapl knihu a začal ji líbat na ucho. „Povídej mi ještě o příkazech k úhradě a čtvrtletních uzávěrkách. Ty miluju nejvíc.“

„Tak to tě jistě potěší, že jste s Holtem zaplatili nižší zálohu na daně.“

„Mmm…“ zarazil se a pátravě na ni pohlédl. „Jak to myslíš?“

„Dlužíte státu dvě stě třicet dolarů. O to bude vyšší příští záloha.“ Tiše zaklel.

„Jak to, že musíme platit daně dopředu?“

Políbila ho. „Protože když nezaplatíš, udělá ti finanční úřad ze života peklo. A já jsem tu od toho, abych tě před tím peklem ochránila. A taky jsem ti chtěla navrhnout, pokud ti to finanční situace dovolí, aby sis otevřel důchodový účet pro podnikatele.“

„Důchodový účet? Meg, vždyť je mi třiatřicet.“

„Ale nemládneš. Pane Fury, víte, z čeho budete žít, až budete v důchodu?“

„Změnil jsem názor. Vůbec se mi nelíbí, když se mnou mluvíš jako účetní.“

„Je to také dobré kvůli daňovým úlevám,“ trvala na svém. „Uložené peníze nepodléhají zdanění. Takovéhle plánování sice není nic romantického, zato se vyplácí.“

„Radši bych nějaké chvilkové povyražení,“ zajel jí rukou pod župan.

Zrychlil se jí puls. „Náhodou tu mám i potřebný formulář.“

„To je mi fuk.“

„Musíš jenom –“ Župan se jí pod jeho šikovnýma rukama rozevřel a Megan se jen zajíkla. „Jak se ti to povedlo?“

„Pojď do postele a já ti to ukážu,“ zvedl ji ze židle.

Těsně po rozednění scházel Nathaniel po schodech z terasy. Měl ruce v kapsách a pohvizdoval si. Na schodech proti němu se objevil Holanďan v podobném rozpoložení. Když se navzájem spatřili, oba se zarazili.

Chvíli na sebe hleděli a pak oba najednou zakleli.

„Co tady děláš v takovou nekřesťanskou hodinu?“ zeptal se Holanďan.

„To bych se mohl já tebe zeptat taky.“

„Nezapomeň, že já tu bydlím.“

„Ty bydlíš támhle dole,“ hodil Nathaniel hlavou ke kuchyni.

„Šel jsem se nadejchat čerstvýho vzduchu,“ vytasil se Holanďan s otřepanou výmluvou. „Já taky.“

Holanďan pohlédl podezřívavě k Meganiným dveřím. Nathaniel zase ke dveřím Coco. Oba dospěli k závěru, že to nechají být.

„No, nedal by sis něco k snídani?“

„Že se ptáš,“ přikývl Nathaniel.

„Tak jdem. Přece tu nebudeme stát celý ráno.“

A oba s úlevou svorně zamířili dolů do kuchyně.

Zaspala. Z pokoje vyběhla s nedopnutou halenkou, rychle nakoukla ke Kevinovi do pokoje a když spatřila nepořádně ustlanou postel, jen povzdychla.

Všichni kromě ní už jsou zřejmě čilí jako rybičky.

Rozběhla se ke kanceláři a v duchu škrtla společnou snídani s Kevinem ze seznamu malých denních radostí.

„Proboha,“ spráskla Coco ruce, když ji Megan málem porazila na schodech. „Co se stalo?“

„Nic, promiň. Jen jdu pozdě.“

„Máš domluvenou nějakou schůzku?“

„Ne,“ popadala Megan dech. „Jdu pozdě do práce.“

„A já myslela, že se něco děje. Zrovna teď jsem ti nechala na stole vzkaz. Tak běž, nebudu tě zdržovat.“

„Ale –“ Jenže Coco už odcházela, a tak Megan zamířila do kanceláře, aby si vzkaz přečetla. Ten však nebyl ani trochu pracovní.

Megan, děvenko moje, doufám, že ses dobře vyspala. V kávovaru máš čerstvou kávu a na stole košíček s koblihami. Neměla bys zapomínat na snídani. Kevin jí jako vlk. Moc mě těší, když vidím, jak mu u nás chutná. Vrátí se s Natem za pár hodin. A s tou prací to nepřeháněj. Coco

P.S. Karty mi ukázaly, že musíš vyřešit dvě důležité otázky. Jedna se týká srdce a druhá rozumu. To je zajímavé, viď?

Megan se nadechla a začala číst vzkaz znovu. Vtom se pootevřely dveře a dovnitř nakoukla Amanda.

„Máš chvíli čas?“

„Jistě.“ A podala jí vzkaz. „Dokázala bys mi to vysvětlit?“

„Á, Coco většinou píše takové zamotané vzkazy,“ zasmála se Amanda a začala číst. „No, káva a koblihy jsou celkem srozumitelné.“

„To jsem taky pochopila. Dáš si?“

„Ne, díky, já jsem taky dostala. Kevin se dobře nasnídal, to je taky jasné. Sama jsem ho viděla, jak se cpe, a Nathaniel ho pobízel, aby si vzal ještě jednu koblihu.“

Megan sebou trhla, až málem vylila kávu. „Nathaniel tu byl na snídani?“

„Jo, a zase laškoval s Coco a Kevinovi vyprávěl nějakou báchorku o obrovské olihni či co. Za pár hodin jsou zpátky,“ poklepala prstem na vzkaz, „protože Kevin Nata přemluvil, aby ho vzal s sebou na loď. No, zas tolik práce mu to nedalo,“ dodala s úsměvem. „A my jsme mysleli, že ti to nebude vadit.“

„Samozřejmě ne.“

„Ale tomu o těch kartách nerozumím. To je celá Coco,“ položila Amanda vzkaz na stůl a pokrčila rameny. „Ale je zvláštní, jak často se strefí. Neptala se tě na něco?“

„Ne, neptala.“

Amanda si vybavila, co jí Sloan pověděl o svém rozhovoru s Natem. „Opravdu ne?“

„Hmm? Promiň, myslela jsem na ten Fergusův deník. Ráda bych se na něco zeptala já tebe.“

„Tak do toho.“

„Kvůli těm číslům na poslední straně. Už jsem ti o nich říkala.“ A vytáhla z desek kopii, kterou Amandě podala. „Napadlo mě, že by to mohla být čísla vkladních knížek nebo účtů nebo hesla trezorů. Nebo podíl na nějaké obchodní transakci?“ pokrčila rameny. „Asi je to hloupost, že se tím tak zabývám.“

„Ale kdepak,“ zavrtěla Amanda hlavou. „Chápu, jak to myslíš. Já taky nesnáším, když do sebe věci přesně nezapadají. Když jsme pátrali po tom náhrdelníku, prošli jsme skoro všechny dokumenty z roku 1913, ale nevzpomínám si na nic, k čemu by se tahle čísla mohla vztahovat. Můžu se do těch dokumentů podívat ještě jednou.“

„A nemohla bych se do nich podívat já?“ zeptala se Megan dychtivě. „Víš, ráda bych na to všechno přišla sama.“

„Klidně. Mám práce až až, ani nestačím uklízet.

Všechno je uložené ve skladu ve věži pod Biančiným pokojem. Roztřídili jsme to do krabic podle letopočtů a popsali. Ale stejně je to zaprášené a počítej s tím, že tam strávíš spoustu času.“

„To mi vůbec nevadí.“

„Tak jo. Poslyš, Megan, je mi to hrozně hloupé, ale dneska má chůva volno a Sloan je zabraný do nějaké důležité práce a já mám odpoledne schůzku ve vesnici a…“

„Chceš, abych ti pohlídala Delii.“

„Já vím, že máš taky spoustu práce, ale –“

„Mandy, už jsem se bála, že mě o to nikdy nepožádáš,“ rozzářila se Megan. „Kdy si ji můžu vzít?“

Tak tohle jsou nejlepší prázdniny, jaké kdy měl. Kevinovi se sice stýská po dědovi a babičce, po koních i po nejlepším kamarádovi Johnu Silverhornovi, ale tady je tolik zábavy, že na to nemá čas myslet.

Každý den si od rána do večera hraje s Alexem a Jenny, má vlastní pevnost a bydlí na hradě. Jezdí na lodi a šplhá po skalách – a když přijde do kuchyně, tak mu Coco i pan Holanďan hned podstrčí nějakou dobrotu. Max dokáže vyprávět skvělé historky, Sloan s Trentem mu občas dovolí, aby jim pomáhal opravovat staré věci a Holt zase řídit malý motorový člun.

Všechny nové tety si s ním hrají a někdy, ale to musí být opravdu hodně opatrný, mu dovolí pochovat nějaké miminko.

A to je fajn.

A pak je tu ještě Nathaniel. Mrkl na muže, sedícího vedle něj za volantem velkého kabrioletu. Jeli klikatící se silničkou k Hrádku. Nathaniel zná všechno. Má svaly jako Herkules a tetování a skoro pořád voní po moři.

Když stojí na můstku velké vyhlídkové lodi, velkýma rukama svírá kormidelní kolo a přimhouřenýma očima se dívá do slunce, Kevinovi připadá jako jeho vysněný hrdina.

„Možná…“ začal Kevin a Nathaniel se po něm podíval.

„Možná co?“

„Nemohl bych s tebou ještě někdy jet?“ vyhrkl Kevin. „Už bych se tolik neptal a ani bych se ti nepletl.“

Copak může člověk takové dětské bezelstnosti odolat? Zastavil před vchodem a otočil se na Kevina. „Můžeš se mnou jet, kdy budeš chtít.“ A stáhl Kevinovi do obličeje kapitánskou čepici, kterou mu půjčil. „A můžeš se ptát, na co chceš.“

„Vážně?“ Kevin si čepici zase vytáhl zpátky, aby viděl.

„Jo, vážně.“

„Díky!“ vykřikl Kevin a vrhl se mu kolem krku, až Nathanielovi poskočilo srdce. „Musím to říct mámě. Jdeš dovnitř?“

„Jo.“ Ještě chvilku si vychutnával chlapcův spontánní projev přízně, pak ho pustil a Kevin vyrazil z auta jako splašený zajíc a hnal se po schodech nahoru. „Mami! Už jsem zpátky!“ křičel přitom jako na lesy.

„Co je to za klidné, tiché dítě?“ ozvala se Megan, která se objevila v hlavních dveřích s miminkem v náruči. „To je určitě můj Kevin.“

Kevin se zachichotal a stoupl si na špičky, aby se podíval na miminko. „To je Bianca?“

„Ne, Delia.“

Kevin si dítě chvíli pozorně prohlížel. „Jak je od sebe rozeznáš? Vždyť jsou úplně stejný.“

„To víš, mateřský instinkt,“ zabručela si pro sebe a sklonila se, aby mu dala pusu na tvář. „Tak kdepak ses toulal, námořníku?“

„Byli jsme dvakrát na moři. A viděli jsme devět velryb. Jedna byla mrňavá. Když jich je víc pohromadě, tak se tomu říká hejno.“

„Opravdu?“

„A Nate mi dovolil zatroubit a taky jsem pomáhal určit kurs. A jednomu pánovi na druhý palubě bylo celou cestu špatně, ale mně ne, a Nate říkal, že s ním můžu jet, kdykoli budu chtít. Můžu?“

Megan díky několikaletému tréninku stihla vstřebat všechny podané informace.

„No, proč ne?“

„Víš, že velryby vlastně nejsou vůbec ryby? Že jen žijou ve vodě? Jsou to savci, jako třeba my nebo sloni nebo psi, a musejí dejchat. Proto vždycky vyplavou na povrch a vystříknou proud vody.“

Když se k nim Nathaniel přiblížil, zarazil se a pozoroval je. Megan, na jedné ruce mimino, druhou držela Kevina a s úsměvem poslouchala, co jí povídá.

Tohle chci, uvědomil si Nathaniel náhle. O tom, že by chtěl Megan, nikdy nepochyboval, ale chce i Kevina a rodinu vůbec.

Megan vzhlédla, usmála se na něj a jemu se zastavilo srdce.

Chtěla něco říct, avšak když spatřila výraz v jeho očích, slova jí uvázla v hrdle. Bezděčně ustoupila, on už však stál těsně u ní a než se nadála, pohladil ji po tváři a políbil ji tak něžně, až se jí podlomila kolena.

Miminko se radostně zasmálo, zamávalo ručičkama a popadlo Nathaniela za vlasy.

„Tak takhle ty na mě,“ popadl Nathaniel Delii a zvedl ji do výšky. Holčička zavýskla a radostně kopala nohama. Když si ji opřel o bok, zjistil, že Megan i Kevin na něj stále beze slova upřeně hledí.

„Copak, vadí ti, že jsem dal mámě pusu?“ otočil se ke Kevinovi.

Megan jen přiškrceně vydechla a Kevin rozpačitě sklopil oči.

„Nevím,“ zabručel.

„Je hezká, viď?“

„Asi jo,“ pokrčil Kevin rameny celý rudý. Nevěděl, co si má myslet. Jeho matku líbá spousta mužů – dědeček a Sloan, Holt, Trent i Max. Ale ne takhle. To pozná. Není už přece žádné mimino. Znovu rychle vzhlédl a opět sklopil oči.

„Ty s ní teď budeš chodit?“

„No…“ Nathaniel pohlédl na Megan, z jejích očí však jasně vyčetl, že z toho musí vybruslit sám. „Jasně. Vadí ti to?“

„Nevím,“ pokrčil Kevin znovu rameny.

Protože Nathaniel usoudil, že hoch se na něj zřejmě nepodívá, sedl si na bobek, stále s Delií na ruce.

„Tak si to rozmysli a pak mi dej vědět. Já nikam nespěchám.“

„Tak jo,“ podíval se Kevin na matku a pak konečně na Nathaniela. Naklonil se k němu a šeptem se ho zeptal: „A je ráda?“

Nathaniel potlačil smích a dál se tvářil naprosto vážně.

„Jo, je.“

„Tak jo, myslím, že když chceš, tak jí můžeš dávat pusy,“ přikývl Kevin po chvíli.

„Díky,“ podal mu Nathaniel ruku a pevně ji stiskl. Kevin se při tom chlapském gestu hrdě nadmul.

„Díky, žes mě dneska vzal s sebou,“ sundal si kapitánskou čepici. „A taky za to, žes mi půjčil čepici.“ Nathaniel mu ji znovu nandal. „Nech si ji, je tvoje.“  vykulil překvapeně oči.

„Jo.“

„Jů! Mockrát děkuju. Mami, koukni, můžu si ji nechat. Jdu ji ukázat tetě Coco.“ A rozběhl se dovnitř.

Když se Nathaniel napřímil, Megan si ho stále upřeně měřila.

„Na co se tě to ptal?“

„To by ženská nepochopila.“

„Ne?“

Než ho však mohla vyvést z omylu, Nathaniel si ji přitáhl k sobě.

„Teď už to mám dovolené.“ A důkladně ji políbil, zatímco Delia se mezi nimi vrtěla.

„A od koho?“ zeptala se Megan, když se konečně mohla nadechnout.

„Od tvých mužů.“ Klidně vešel do haly a zamířil do dětského pokoje, kde Delii položil do ohrádky k jejímu oblíbenému plyšovému medvídkovi. „Kromě tvého otce, ale ten tu není.“

„Od mých mužů? Myslíš od Kevina a Sloana?“ vydechla nevěřícně a ztěžka dosedla na židli vedle ohrádky. „Tys s ním… o tom mluvil?“

„Málem jsme se kvůli tomu poprali, ale naštěstí k tomu nedošlo.“ Nathaniel klidně, jako by byl doma, došel ke stolku a nalil si trochu whisky. „Vyříkali jsme si to.“

„Jo tak vy jste si to se Sloanem vyříkali. Nejspíš vás ani jednoho nenapadlo, že k tomu mám třeba taky co říct.“

„Na to jsme nenarazili. Sloanovi se prostě nelíbilo, žes u mě zůstala přes noc.“

„Do toho mu nic není,“ prohlásila Megan upjatě.

„Možná jo, možná ne. Teď už je to jedno a nebudeme se kvůli tomu dohadovat.“

„Já se s tebou o ničem nedohaduju. Jen mě štve, že ty klidně o našem vztahu mluvíš, aniž by ses mě zeptal, co já na to.“ A kromě toho jí dělá nemalé starosti Kevinův zbožňující výraz.

Zatracený ženský, pomyslel si Nathaniel a postavil láhev na stolek.

„Buď jsem to Sloanovi musel vysvětlit, nebo se s ním poprat.“

„Nesmysl.“

„Nebylas u toho, zlato.“

„O to právě jde,“ pohodila vzdorovitě hlavou. „Nesnáším, když o mně někdo mluví v mé nepřítomnosti. Já už mám svůj díl za všechna ta léta vybraný.“

Nathaniel opatrně odložil skleničku.

„Megan, jestli chceš zase začínat o Dumontovi, tak mě doženeš k šílenství.“

„To nechci. Jen prostě konstatuju fakta/’

„Tak já taky konstatuju fakta. Svoje. Řekl jsem tvému bratrovi, že jsem se do tebe zamiloval, a tím to skončilo.“

„Měl jsi…“ Zajíkla se, jak jí to najednou došlo. „Tys mu řekl, že ses do mě zamiloval?“

„Přesně tak. Teď mi určitě řekneš, že jsem to měl sdělit nejdřív tobě.“

„Já… nevím, co bych ti na to měla říct.“ Byla však ráda, moc ráda, že sedí.

„Nejradši bych od tebe slyšel Já tě taky miluju.“ Odmlčel se a čekal. Snažil se nebrat na vědomí bolest, která se mu pomalu vkrádala do srdce. „Jenže to asi vyslovit nedokážeš, viď?“

„Nathanieli.“ Klid, nařizovala si v duchu. A rozum do hrsti. „Všechno je to na mě moc rychlé. Před pár týdny jsem tě ani neznala. Vůbec jsem nepočítala s tím, co se mezi námi stane. A pořád ještě jsem z toho vyvedená z míry. Nemohu tvrdit, že k tobě nic necítím, naopak, protože jinak bych u tebe předevčírem nezůstala.“

Měl pocit, že ho zabíjí. Aniž by prolila jedinou kapku krve. „Ale?“

„Láska je něco, s čím si už nikdy nebudu lehkomyslně zahrávat. Nechci ublížit ani tobě, ani sobě a už vůbec ne Kevinovi.“

„Ty si vážně myslíš, že to celé vyřeší čas, viď? Že nezáleží na tom, co cítíš, hlavně když přiměřeně dlouho počkáš, prověříš všechna fakta, všechna pro a proti, a pak se správná odpověď najde sama.“

„Jestli mi tím chceš naznačit, že potřebuju čas, tak ten opravdu potřebuju,“ řekla upjatě.

„Dobře, tak si čekej, ale laskavě při těch svých výpočtech nezapomeň na tohle.“ Rychle k ní přistoupil, zvedl ji a políbil. „Cítíš přesně to samé co já.“

Musela uznat, že to je pravda.

„To ale není odpověď.“

„Naopak, to je ta jediná správná odpověď,“ propaloval ji očima. „Já jsem tě taky nehledal, Megan. Taky jsem měl jiné plány. Jenže tys všechno změnila. Takže si budeš muset ty své vzorné sloupečky přerovnat tak, aby tam na mě zbylo místo. Protože já tě miluju a dostanu tě. Ty i Kevin budete mí.“ Pustil ji. „Na to nezapomeň,“ dodal, otočil se a odešel.

Ty idiote jeden, nepřestával si Nathaniel spílat. Zřejmě přišel na nový způsob namlouvání – řvát a stavět ženskou před ultimáta. Zcela jasně skvělý způsob, jak si získat její srdce.

Zastavil v doku před kanceláří a ze zadního sedadla popadl Pejska. Odměnou mu bylo nadšené olízání.

„Nechceš se opít?“ zeptal se vrtící se chlupaté koule. „Máš pravdu, radši ne. To není zrovna to pravé.“

Vešel dovnitř, postavil Pejska na zem a přemýšlel, co jiného by měl udělat.

Nakonec usoudil, že nejlepším a nejmoudřejším řešením bude práce.

Zabral se do opravy motoru, ze které ho vyrušilo až zahoukání lodní sirény. To bude Holt, vracející se z poslední vyhlídkové plavby.

Nathaniel vyšel ven a zamířil na molo, aby zajistil lana. Náladu měl pořád pod psa.

„Teď o prázdninách je tu mnohem víc turistů,“ poznamenal Holt. „Dneska to stálo za to.“

„Jo,“ zavrčel Nathaniel a mrzutě pozoroval lidi postávající v docích. „Nemám rád tlačenici.“

„Ale to byl přece tvůj nápad, udělat na čtvrtého července zvláštní nabídku, abychom přitáhli víc lidí,“ povytáhl Holt překvapeně obočí.

„Potřebujeme peníze.“ Nathaniel se otočil a odpochodoval zpátky do dílny. „To ještě neznamená, že z toho musím být nadšenej,“ vrčel cestou.

„Kdo tě tak vytočil?“

„Nikdo.“ Nathaniel vytáhl doutník a vzdorovitě si ho zapálil. „Nejsem zvyklý být tak dlouho na souši, no.“

Holt sice pochyboval, že je to ten jediný důvod, pokrčil však jen rameny a zvedl francouzský klíč. „Tak zase vyraz na moře.“

„Můžu se sbalit a kdykoli odjet,“ sevřel Nathaniel doutník mezi zuby. „Nic mě tu nedrží. Popadnu lodní pytel a skočím na první loď, která popluje kolem.“

Holt vzdychl a přijal úděl duté vrby. „Megan, co?“

„Já se přece o žádnou ženskou neprosil, ne?“

„No…“

„Já jsem tu byl dřív.“ Bylo mu sice jasné, že je to nesmysl, nedokázal se však už zarazit. „Ta ženská má v hlavě počítač. Vždyť ani není můj typ. Taková upjatá úřednice s kufříkem. Kdo tvrdí, že se tu musím usadit, že se tu zahrabu na celej život? Od osmnácti jsem na jednom místě nevydržel déle než měsíc.“

Holt předstíral, že opravuje motor. „Začal jsi podnikat, vzal sis půjčku. A pokud správně počítám, jsi tu už půl roku.“

„To ještě nic neznamená.“

„Megan snad něco naznačuje o svatbě?“

„Ona ne,“ zavrčel Nathaniel a mračil se jako sto čertů. „To já.“

Holt upustil klíč. „Tak moment. Abychom si to ujasnili. Ty uvažuješ o tom, že se oženíš, a přitom tu vykládáš, že se sbalíš a skočíš na první loď, která popluje kolem?“

„Já jsem se nechtěl vázat. Prostě se to stalo.“ Nathaniel zabafal z doutníku a pak zaklel. „Krucinál, udělal jsem ze sebe pěknýho pitomce.“

„To je divné, že když jde o ženskou, tak se chováme jak blázni, co? Pohádal ses s ní?“

„Řekl jsem jí, že ji miluju. Hádat se začala ona.“ Vstal a začal přecházet po dílně sem a tam. Měl chuť nakopnout lavici, ze které vstal. „Kde jsou ty časy, kdy se ženské chtěly vdávat, kdy jejich jediným cílem bylo ulovit mužského a dostat ho do chomoutu?“

„Prosím tě, kde žiješ?“

Nathaniel se rozesmál a to Holt považoval za dobré znamení.

„Myslí si, že na to jdu moc rychle.“

„Kdybych tě neznal tak dlouho, tak bych ti poradil, abys na to tedy šel pomaleji.“

„Jak jsi zvládl to, co udělal Dumont Suzanně?“

„Nejdřív jsem křičel,“ vzpomínal Holt.

„To jsem zkusil taky.“

„Nosil jsem jí kytky. Pro ty má tedy opravdu slabost.“ Napadlo ho, že cestou domů by jí nějakou kytku mohl koupit.

„To jsem taky udělal.“

„A zkusils třeba poprosit?“

„To bych radši nezkoušel,“ ošklíbl se Nathaniel. Pak se na Holta zvědavě zadíval. „Tys to zkusil?“

Holt se najednou nějak příliš věnoval motoru. „Teď ale mluvíme o tobě. Kruci, Nate, tak jí zarecituj nějaký ty básničky, co se ti tak líbej. Já nevím. Já na tyhle romantický nesmysly nejsem.“

„Ale Suzannu jsi dostal.“

„Jo,“ usmál se Holt. „Tak to taky zkus.“

Nathaniel přikývl a zamáčkl doutník. „To taky mám v úmyslu.“

DESÁTÁ KAPITOLA

Než se Nathaniel vrátil domů, slunce už zapadlo. Spravil motor a jedno poničené kormidlo, špatné nálady se mu však zbavit nepodařilo.

Vzpomněl si na jeden citát – snad Horaciův – že hněv je chvilkové šílenství. A když člověk nepřijde na způsob, jak to chvilkové šílenství ovládnout, skončí ve svěrací kazajce. Nijak lákavá představa.

A jediný způsob, jak to zvládnout, je postavit se k tomu čelem. A k Megan taky.

A to udělá, hned jak se umyje. Megan se pak bude muset postavit čelem k němu.

„Jo, jo, to bude muset,“ otočil se k Pejskovi, který se snažil dostat ven z auta. „Dej si pozor, Pejsku, a drž se dál od ženských, které mají víc rozumu než citu.“

Pejsek zavrtěl na souhlas ocasem a pak se rozběhl po trávníku.

Nathaniel zabouchl dveře a zamířil přes dvorek ke dveřím.

„Fury?“

Zarazil se a otočil k tmavému stínu vedle zdi domku. „Jo.“

„Nathaniel Fury?“

Pozoroval muže, který se k němu blížil. Velký svalovec v odřených džínách, se zmačkanou tváří, zakrytou umaštěnou kšiltovkou.

Nathanielovi bylo okamžitě jasné, do jaké sorty ho zařadit, protože takových chlapů, co dělají jen potíže, se pohybuje v docích celého světa spousta. Instinktivně přenesl váhu.

„Jo, to jsem já. Čím můžu sloužit?“

„Ničím,“ zasmál se vazoun. „Laskavost prokážu já tobě.“

Ve chvíli, kdy mozek vyslal první varovný signál, ho někdo popadl zezadu a zkroutil mu ruce za zády. Viděl, jak se vazoun napřahuje k ráně, a tak se alespoň vzepřel, vzápětí se však zkroutil bolestí, která mu zatemnila zrak. Hned nato dostal ránu do zubů.

Zachrčel a sesul se na muže za sebou.

„Složil se jako slečinka. Myslel sem, že s nim měla bejt větší zábava.“ Nathaniel podle hlasu poznal, že se ten chlap posměšně šklebí, ale dokázal také odhadnout, kde asi má obličej. Rychle hodil hlavou dozadu a cítil, jak lebkou narazil na protivníkův nos. Pak muže za sebou využil jako oporu, vykopl obě nohy a vrazil jimi do prsou vazouna před sebou.

Muž za ním zaklel, povolil sevření a Nathaniel se mu bez větších obtíží vykroutil. Měl jen pár vteřin, aby zjistil, jak na tom oba útočníci jsou.

Oba to byli ramenatí pořezové, teď však jeden krvácel z přeraženého nosu a druhý se snažil popadnout vyražený dech.

Nate vyrazil loktem dozadu a slyšel, jak kost narazila na kost.

Vrhli se na něj jako psi.

Nathaniel měl ve rvaní celoživotní trénink, věděl, jak přemáhat bolest a jak správně cílit rány. Na jazyku cítil pachuť vlastní krve, v hlavě mu zvonilo, když chytil ránu do spánku, a při každém nadechnutí mu připadalo, jako by měl plíce v jednom ohni.

Ale udržel se na nohou a připravoval se na boj.

Rychle se vyhnul ráně do krku a zároveň se prudce ohnal pěstí. Odřel si sice kůži na kloubech, ale ta bolest byla sladká, protože jeho protivník na tom byl hůř.

Koutkem oka zachytil pohyb a otočil se jako na obrtlíku. Druhý muž se mu strefil do ramene, Nathaniel ho však dvakrát po sobě uhodil do krku a muž se mu zhroutil k nohám.

„Takže jsme zbyli jen dva,“ vyplivl Nathaniel krev a vyzývavě si zbylého muže měřil. „Tak jen pojď.“

Ten si uvědomil, že ztratil výhodu přesily, a couvl. Nathaniel teď vypadal jako vlk s vystrčenými drápy a jeho protivník zmateně jezdil očima sem tam, jak hledal nějakou únikovou cestu.

Pak mu náhle zajiskřilo v očích.

Vrhl se kupředu a popadl jedno prkno, připravené k přitlučení. Ušklíbl se a začal kolem sebe prknem máchat jako pálkou. Nathaniel cítil, jak mu prosvištělo kolem hlavy, když bleskurychle uhnul doleva. V dalším okamžiku ho však prkno silně uhodilo do ramene a Nathaniel ztratil rovnováhu a zapotácel se. Padl na druhého muže, smetl ho s sebou a oba vrazili do domovních dveří, které pod jejich vahou povolily.

„Hořří! Hořří!“ zaječel Papoušek. „Všichni muži na palubu!“ A zuřivě plácal křídly, zatímco pod ním oba muži prolétli na druhý konec pokoje.

Malý stolek se pod jejich vahou roztříštil, jako by byl ze sirek, a po chvíli se už domek otřásal ranami a hlukem rozbíjeného nábytku.

Nathaniel si náhle uvědomil, že kromě potu a krve je ve vzduchu náhle cítit ještě něco jiného. Strach. V tu chvíli měl Nathaniel pocit, jako by chytil druhý dech, a vrhl se do boje s ještě větším elánem.

Nakonec muži sevřel rukama silný krk a palcem mu lehce stiskl krční tepnu. Muž se ani moc nebránil, jen zamával rukama a začal lapat po dechu.

„Kdo tě poslal?“ procedil Nathaniel zadýchaně mezi zuby, popadl muže za vlasy a zvrátil mu hlavu na podlahu.

„Nikdo.“

Nathaniel zaskřípal zuby a zkroutil mu ruku za záda.

„Koukej to vysypat, nebo ti tu hnátu zlomím. A hned potom druhou. Tak kdo?“

„Nikdo,“ vyhrkl muž znovu, jakmile však Nathaniel přitlačil, tiše zaúpěl.

„Nevím, jak se jmenuje,“ zaúpěl znovu. „Nějakej frajer z Bostonu. Dal nám každýmu pět stovek, že prej ti máme dát lekci.“

Nathaniel si mu klekl na hrudník. „Jak vypadá?“

„Vysokej, tmavovlasej, dobře oblečenej.“ Chtěl se pohnout, zaklel však, protože to zabolelo. „Krucifix, dyť mi zlámeš ruku.“

„Když budeš mluvit, tak ne.“

„Takovej hezoun – jako filmovej herec. Dal nám adresu a když prej skončíš ve špitále, dostaneme každej další pětikilo.“

„Zdá se, že si ho asi nebudete moct vybrat.“ Nathaniel uvolnil sevření, popadl muže pod krkem a vytáhl ho na nohy.

„Tak poslouchej. Vrátíte se do Bostonu a vyřídíte tomu vašemu hezounovi, že dobře vím, o koho jde a kde ho mám hledat.“ Nathaniel narazil muže na zeď. „A řekni mu, ať se zbytečně neohlíží, protože jestli se rozhodnu, že mi stojí za to po něm jít, tak mě ani nezahlídne. Jasný?“

„Jo, jo, jasný.“

„Tak teď si posbírej toho svýho povedenýho parťáka a koukejte rychle zmizet.“

Muž se vydrápal na nohy. Dál už pobízet nepotřeboval.

Nathaniel se držel za žebra a díval se, jak se oba snaží co nejrychleji ztratit.

Když osaměl, bolestně zaúpěl a vpotácel se rozbitými dveřmi dovnitř.

„Ještě jsem ani pořádně nezačal!“ zaskřehotal Papoušek.

„Tys mi tedy fakt pomohl,“ zabručel Nathaniel. Potřeboval led, lahvičku aspirinu a hlt whisky.

Udělal krok, zastavil se a zaklel, protože se mu podlomila kolena a zatmělo před očima.

Zpoza rohu vylezl Pejsek, kde se až do teď s tichým kňučením schovával, a sedl si mu k nohám.

„Počkej chvíli,“ vydechl Nathaniel, pokoj se však najednou povážlivě naklonil na stranu. „Do háje,“ zaklel ještě a omdlel.

Pejsek mu začal olizovat obličej a strkal do něj čumáčkem, když to však k ničemu nevedlo, sedl si, stáhl ocas a čekal. Pach krve ho však děsil, a tak se po chvíli zvedl a pomalu vyšel ven.

Nathaniel zrovna přicházel k sobě, když zvenku zaslechl kroky. Namáhavě se posadil. Cítil teď každou ránu, kterou při rvačce nebral na vědomí. A je mu jasné, že pokud se sem ti dva vrátí, mohou po něm klidně tancovat a on se nezmůže na sebemenší odpor.

„Muž přřes palubu!“ vykřikl Papoušek a vysloužil si tak od Nathaniela vzteklé zasyknutí.

Ve dveřích se objevil Holt a hlasitě zaklel. „Co se to tu, ksakru, stalo?“ Přiskočil k Nathanielovi a pomáhal mu na nohy.

„Dva chlápci.“ Nathaniel byl tak zesláblý, že se ani nestyděl o Holta opřít. Asi bude potřebovat něco víc než jen aspirin.

„Zloději?“

„Ne. Jen se tu zastavili, aby ze mě vymlátili duši.“

„Vypadá to, že se jim to skoro povedlo, co?“ Holt počkal, až Nathaniel popadne dech a získá rovnováhu. „A řekli ti proč?“

„Jo.“ Třel si bolavou čelist a před očima se mu dělaly mžitky. „Zaplatili jim. Pozornost od Dumonta.“

Holt znovu zaklel. Kamarád byl samá krev a modřina a sotva se držel na nohou. A on může akorát tak zamést střepy.

„A postaral ses o ně aspoň pořádně?“

„Jo, docela jo. Vykopal jsem je zpátky do Bostonu se vzkazem pro toho mizeru.“

Holt kamaráda podepřel a táhl ho ke dveřím. Po chvíli se zarazil a znovu si ho prohlédl.

„To vypadáš takhle, když jsi jim dal na frak?“

Nathaniel jen něco zavrčel.

„No,“ zasmál se Holt, „takže to vezmeme rovnou do nemocnice.“

„Ne!“ vzepřel se Nathaniel hned. Takovou radost přece Dumontovi neudělá. „Ten hajzl jim slíbil, že když skončím v nemocnici, tak jim prej ještě připlatí.“

„Takže tam ne,“ pochopil to Holt ihned. „Tak aspoň k doktorovi.“

„Tak hrozný to není. Zlomenýho nic nemám,“ ohmatával si naražená žebra. „Ne, asi ne. Chtělo by to jen nějakej led.“

„Dobře.“ Holtovi bylo jasné, že návštěva u lékaře by se dotkla Nathanielovy mužské hrdosti. „Tak tedy pojedeme jinam.“

Pomohl Nathanielovi do auta. „Jen pomalu, žádnej spěch.“

„Rychle by mi to ani nešlo,“ odsekl Nathaniel. Holt hvízdl na Pejska, aby naskočil dozadu. „Počkáš ještě chvíli, než zavolám Suzanně, aby věděla, co se děje, a neměla o mě strach?“

„Nakrm Papouška, jo, prosím tě?“

Než se Holt vrátil, potácel se Nathaniel mezi bezvědomím a bolestí.

„Jak tě napadlo se sem jet podívat?“

„Díky Pejskovi,“ kývl Holt hlavou dozadu, nastartoval a rozjel se. „Zahrál si na Lassii.“

„Vážně?“ podivil se Nathaniel potěšené, s námahou se otočil a pohladil Pejska po hlavě. „Takovej chytrej pes.“

„Má to v krvi.“

Nathaniel si opatrně ohmatával obličej. „Kam to jedeme?“

„Kam asi?“ zavrtěl Holt hlavou a zamířil k Hrádku.

Když ho spatřila Coco, vyděšeně vyjekla a přitiskla si dlaně na tváře. Nathaniel vklopýtal do kuchyně s jednou rukou kolem Holtových ramen.

„Chudáčku malý! Co se ti stalo?“

„Porval jsem se,“ dosedl Nathaniel ztěžka na židli. „Coco, dám ti všechno, co mám, i svou nesmrtelnou duši, za sáček s ledem.“

„Panebože.“

Odstrčila Holta a uchopila Nathanielův rozbitý obličej do dlaní. Kromě modřin a šrámů měl pod okem ošklivou tržnou ránu. Na druhém měl ošklivě nateklý monokl.

„Neboj, zlatíčko, my už se o tebe postaráme. Holte, běž ke mně do pokoje, v nočním stolku jsou prášky proti bolesti.“

„Zaplaťpánbůh,“ vypravil ze sebe Nathaniel. Zavřel oči a poslouchal, jak Coco pobíhá po kuchyni. Po chvíli sebou trhl a ucukl, když mu přiložila na ránu pod okem sáček s ledem.

„Ale no tak, zlatíčko,“ utěšovala ho jako dítě, „já vím, že to bolí, ale musíme to vyčistit a vydezinfikovat. Teď ti na to naleju trochu kysličníku, tak buď statečný.“

Usmál se, ale zabolel ho rozbitý ret. „Coco, já tě tak miluju.“

„Já tebe taky, zlatíčko.“

„Pojď, uprchneme spolu. Dneska v noci.“

Zlehka ho políbila na obočí. „Nathanieli, neměl by ses prát. Tím se nic nevyřeší.“

„Já vím.“

Dveře se rozlétly a do kuchyně vpadla Megan. Sotva popadala dech.

„Holt říkal – Proboha.“ Vrhla se k Nathanielovi a popadla ho za odřenou ruku tak pevně, že musel stisknout zuby, aby nezasykl bolestí. Na tváři plné vybarvujících se modřin mu pomalu zasychala krev.

„Jak moc jsi zraněný? Měl bys jet do nemocnice.“

„Už jsem zažil horší.“

„Holt říkal, že na tebe byli dva.“

„Dva?“ zarazila se Coco. „Tebe napadli dva muži?“ V očích se jí usadil tvrdý výraz, takže je teď měla jako chladnou ocel. „To je tedy trestuhodné. Někdo by je měl naučit, jak bojovat čestně.“

Nathaniel se ušklíbl, přestože ho ret stále nekřesťansky bolel. „Díky, krasavice, ale už se stalo.“

„Doufám, žes jim rozbil hlavy o sebe,“ prohlásila Coco nesmiřitelně a pak mu zase začala ošetřovat tvář. „Megan, děvenko, dej Natovi na oko sáček s ledem. Začíná mu otékat.“

Megan poslechla. Nad jeho rozbitým obličejem jí usedalo srdce. A také proto, že se na ni zatím ani jednou nepodíval.

„Tak,“ hlesla a přiložila mu led na oko. Coco mu zatím ošetřovala odřené ruce.

„Podržím si to, díky,“ vzal si od ní sáček.

„Támhle ve skříňce v druhé poličce je antiseptický sprej,“ ozvala se Coco.

Megan, které bylo do pláče, se otočila, aby jí ho podala.

Dveře se otevřely znovu a dovnitř se nahrnuli ostatní rodinní příslušníci. Nathaniel si zpočátku před tolika lidmi připadal trapně, po chvíli však už spíše pobaveně sledoval, jak ho Calhounovi zasypávají otázkami a dávají najevo své pobouření. Hned začali plánovat pomstu.

„Nechte toho hocha vydechnout, proboha!“ zavelela Colleen hlasitě a prodrala se k Nathanielovi. „Dali ti pěkně do těla, co?“

„Ano, madam.“

Mazaně na něj pohlédla. „Dumont, jestli se nepletu, že?“ zašeptala, aby to slyšel jen on.

„Trefa přímo do černého,“ přikývl.

Colleen pohlédla na Coco. „Zdá se, že tady jsi v dobrých rukou. Já si teď musím zavolat,“ usmála se zlověstně a cestou ke dveřím si říkala, že mít dobré kontakty se občas pořádně vyplácí. A díky nim se postará, aby Baxter Dumont zjistil, že právě strčil hlavu do oprátky a od téhle chvíle stačí jediný chybný krok a jeho kariéra neslavně skončí ještě dřív, než začala.

Protože s její rodinou si nikdo zahrávat nebude.

Nathaniel se za ní beze slova díval a když za sebou zavřela dveře, spolkl prášek od Coco a zapil ho.

„Ukaž, sundám ti to tričko,“ prohlásila Coco naoko vesele a namířila na něj velké kuchyňské nůžky. Když odhalila Nathanielův hrudník plný podlitin, všichni zaraženě ztichli.

„Ježíši,“ vydechla Coco se slzami v očích. „Co ti to udělali, zlatíčko moje?“

„Jen se tu nad ním nerozbreč,“ ozval se Holanďan, který se tu objevil se dvěma lahvemi v ruce. Whisky a habrovým olejem. Při pohledu na Nathaniela jen zaskřípal zuby, jinak však na sobě nedal nic znát. „Není žádný mimino. Lokni si, kapitáne.“

„Vždyť teď spolkl prášek,“ namítla Coco.

„Napij se,“ pobídl ho Holanďan znovu.

Nathaniel sebou škubl, když se zlatavá tekutina dotkla jeho rozseklého retu, ale ovládl se. „Díky.“

„Koukni se na sebe,“ odfrkl si Holanďan a nalil habrový olej na kousek hadříku. „Vypadáš jako nějakej městskej bábovka, co má místo pěstí houby.“

„Byli na mě dva,“ zabručel Nathaniel.

„Jo?“ Holanďan mu jemně potíral modřiny a podlitiny. „Tos tak vyšel ze cviku, že už nezvládneš ani dva?“

„Dostali co proto.“ Nathaniel se zkusmo dotkl jazykem jednoho zubu. Bolelo to, ale zub se nehýbal.

„Aspoň že tak,“ přikývl Holanďan pyšně. „Chtěli tě okrást?“

„Ne,“ hodil Nathaniel pohledem po Megan.

„Ty žebra jsou jen naražený.“ Holanďan si nevšímal Nathanielových kleteb a promačkával ho, dokud se neujistil, že všechna žebra jsou celá. Pak se sklonil a pohlédl mu do očí. „Vomdlel jsi?“

„Asi.“ Přiznání bylo téměř stejně těžké jako svedená bitva. „Tak na minutu.“

„Co mžitky před očima?“

„Ne, pane doktore. Teď už ne.“ A natáhl se po whisce.

„Už nevypiješ ani kapku, když máš v sobě ten prášek,“ popadla Coco láhev a odnesla ji pryč.

„Ženský si myslej, že vědí všechno nejlíp,“ zabručel Holanďan, pohlédl však na Coco a pohledem ji ujistil, že její chráněnec bude vpořádku. „Teď musíš do postele. Nejdřív se naložíš do horký vody a pak si lehneš do chladivý postele. Chceš vodnýst?“

„Ne, do háje!“ Tuhle ostudu si klidně odpustí. Natáhl se a políbil Coco ruku. „Děkuju, drahoušku. Kdybych tušil, že mě ošetříš, klidně bych to celé prodělal znovu.“ Pak pohlédl na Holta. „Dovezl bys mě domů?“

„Nesmysl,“ zamítla Coco ten nápad rozhodně. „Zůstaneš tady, kde se o tebe můžeme postarat. Můžeš mít klidně otřes mozku, takže se na tebe během noci budeme chodit dívat, abys neupadl do komatu.“

„Babský řeči,“ zavrčel Holanďan, ale za Nathanielovými zády souhlasně přikývl.

„Jdu rozestlat v růžovém hostinském pokoji,“ prohlásila Amanda. „Catherine, jdi našemu hrdinovi napustit vanu. Lilah, dones nový led.“

Neměl sílu se se všemi dohadovat, takže zůstal klidně sedět, když se k němu Lilah sklonila a něžně ho políbila na rty. „Tak pojď, ty hrdino.“

Sloan s Maxem přiskočil, aby ho každý z jedné strany podepřeli.

„Tak dva, jo? Nějaký zakrslíci, ne?“ ušklíbl se Sloan.

„Větší než ty, milej zlatej.“ Když klopýtal po schodech nahoru, trochu se mu motala hlava.

Když ho Sloan s Maxem dovedli do pokoje a posadili na postel, Lilah nařídila: „Ty kalhoty dolů.“

Měl ještě dost síly, aby se na ni ušklíbl. „Tohle jsi nikdy neřekla, když o to šlo. Neuraz se, prosím tě,“ dodal k Maxovi.

„Kdepak,“ zasmál se Max a sehnul se, aby Nathanielovi zul boty. Moc dobře věděl, jaké to je být opečováván Calhounovic děvčaty, a jakmile Nathaniel překoná nejhorší bolest, bude mít pocit, že se ocitl v nebi. „Chceš pomoct do vany?“

„To zvládnu už sám, díky.“

„Kdyby něco, tak zavolej.“ Sloan otevřel dveře a počkal, až všichni odejdou. „Až se zmátoříš, rád bych si poslechl, jak se to všechno semlelo.“

Když Nathaniel osaměl, vklouzl do horké vody. V prvním okamžiku měl pocit, jako by ho olizovaly plameny, po chvíli však už byla horká voda skoro příjemná. Když po dlouhé době z vany vylezl, myslel, že to nejhorší má už za sebou.

Dokud se však nepodíval do zrcadla.

Pod levým okem měl kus gázy přelepené náplastí a další na spánku. Pravé oko barvou připomínalo shnilé rajče. A pak měl po sobě spoustu modřin a podlitin, roztržený ret a ošklivý škrábanec na bradě. Vypadá tedy opravdu hrozně.

S ručníkem kolem pasu se vrátil do pokoje. Zrovna v tu chvíli se otevřely dveře do chodby a v nich se objevila Megan.

„Moc mě to mrzí.“ Semkla rty, protože jinak by vyhrkla spoustu dalších hloupostí. „Amanda říkala, že by sis možná vzal ještě jeden prášek, a posílá ti ještě jednu deku.“

„Díky.“ Zamířil k posteli a s úlevou si lehl.

Vděčná za možnost, že pro něj konečně může něco udělat, se vrhla k posteli a začala mu urovnávat polštáře a deku.

„Nepotřebuješ ještě něco? Nechceš vyměnit led? Nemám ti přinést trochu polévky?“

„Ne, to je dobrý.“

„Prosím… Chci ti nějak pomoct.“ Už to nevydržela a položila mu dlaň na tvář. „Ublížili ti. Moc mě mrzí, jak ti ublížili.“

„To je jen pár modřin.“

„Do háje, nevykládej mi tu nesmysly. Nejsem snad slepá. Vidím, co ti provedli.“ Ovládla zlost a bezmocně mu pohlédla do očí. „Vím, že se na mě zlobíš, ale copak ti nemůžu nějak pomoct?“

„Proč si nesedneš?“

Když poslechla, vzal ji za ruku. Vždyť po tom touží stejně jako ona. „Ty jsi plakala.“

„Trochu.“ Pohlédla na jeho odřenou ruku. „Dole jsem si připadala tak bezmocná a zbytečná, když jsem tě viděla. Nechal ses ošetřovat od Coco a na mě ses ani nepodíval.“ Opět mu pohlédla do očí. „Nathanieli, nechci tě ztratit. Vždyť jsem tě sotva našla a nechci udělat další chybu.“

„Vždycky narazíme na něj, co?“

„Ne, ne. Na mě.“

„Na to, co ti provedl,“ upřesnil zachmuřeně.

„Tak dobře, máš pravdu.“ Přitiskla si jeho ruku na tvář. „Prosím tě, neopouštěj mě. Ještě na všechno neznám odpověď, ale když mi Holt řekl, že jsi zraněný – úplně mi přestalo bít srdce. V životě jsem nebyla tak vyděšená. Znamenáš pro mě moc, Nathanieli. Dovol mi, abych se o tebe postarala, než ti zase bude líp.“

„No, mám pocit, že Dumont mi přece jen prokázal dobrou službu,“ vztáhl ruku a pohladil ji po tváři. „Jak to?“

Jen zavrtěl hlavou. Možná je trochu omámený práškem a bolestí. Nechtěl jí to říct, alespoň zatím. Jenže má právo to vědět.

„Ti dva chlapi, co se u mě dneska večer objevili. Poslal je Dumont.“

Zbledla jako stěna.

„Cože? Baxter najal chlapy, aby tě napadli? Aby –“

„Aby mě jen trochu pocuchali, nic víc. Řekl bych, že jsem ho pořádně naštval, když jsem ho hodil do vody, a chtěl se mi nějak pomstít,“ zavrtěl se rozpačitě. „Ale měl radši vsadit na nějaké profesionály. Tohle byli jen ubohý amatéři.“

„Tak to je Baxterova práce.“ Udělaly se jí mžitky před očima, takže je musela na chvíli zavřít. „A můžu za to já.“

„Ani náhodou. Nemůžeš vůbec za nic. Ublížil tobě, Suzanně i těm dětem. Je to srab a neumí ani bojovat sám za sebe. Hele,“ zatahal ji něžně za vlasy, „nezapomeň, že jsem jim dal na frak. Neodvedli práci, za kterou jim zaplatil.“

„No a co? To je jedno.“

„Mně ne. Jestli pro mě chceš opravdu něco udělat, Megan, tak na něj co nejrychleji zapomeň.“

„Je to Kevinův otec,“ zašeptala. „Dělá se mi z toho špatně.“

„Neznamená pro vás vůbec nic. Pojď si ke mně lehnout.“

Protože viděla, že na něj začíná působit prášek, poslechla ho a něžně si položila jeho hlavu na prsa.

„Teď se chvíli prospi,“ zašeptala. „Nebudeme na to myslet. Nebudeme myslet na nic.“

Vzdychl a zavřel oči. „Miluju tě, Megan.“

„Já vím.“ Hladila ho po vlasech a dívala se, jak usíná.

Ani jeden si nevšiml malého chlapce s vyděšenýma očima a bledými tvářemi, který stál v otevřených dveřích.

Nathaniela probudila bolest. Měl pocit, jako by mu v hlavě bubnovalo sto bubnů, a v levém spánku pociťoval ostré bodání. Když se pohnul, zabolela ho žebra a rameno.

Zkusil se posadit. Byl ztuhlý, jako by celou noc ležel svázaný v jedné poloze. Pomalými neohrabanými pohyby spustil nohy z postele a vrávoravě vstal.

No, až na to bušení v hlavě to není tak zlé, pomyslel si, když se šoural do koupelny. Útěchou mu však je, že jeho dva protivníci na tom jsou ještě hůř.

Dokonce i pod mírným proudem vlažné vody ho modřiny a podlitiny bolely, jako by mu do nich někdo píchal tisíce jehliček. Se zaťatými zuby čekal, až bolest pomine.

Přežil to.

Nahý a mokrý vystoupil ze sprchy a do umyvadla napustil ledovou vodu. Nadechl se a ponořil do ní hlavu.

Když se vrátil do pokoje, cítil se mnohem lépe. Na židli měl připravené čisté prádlo a šaty. S notnou dávkou kleteb se začal do oblečení soukat. Zrovna myslel na to, jak se těší na teplou kávu, aspirin a talíř plný jídla, když se otevřely dveře.

„Ještě bys neměl vstávat,“ pokárala ho Coco s plným podnosem v rukou. „Koukej si tu košili zase sundat a hybaj zpátky do postele.“

„Drahoušku, celý život čekám, až tohle řekneš.“

„Určitě ti už je mnohem líp, co?“ zasmála se Coco, položila podnos na stolek a upravila si účes. Nathaniela napadlo, že už několik týdnů nezměnila barvu vlasů. Copak se to s ní děje?

„To tedy jo.“

„Chudáčku,“ vztáhla ruku a něžně se dotkla modřiny na jeho tváři. Dnes ráno vypadá ještě hůř než včera večer, ale nemá to srdce mu to říct. „Tak si aspoň sedni a jez.“

„Ty mi snad čteš myšlenky.“ Víc než ochotně se posadil. „To je tedy dokonalý servis.“

„To je to nejmenší, co pro tebe můžeme udělat.“ Coco roztřepala ubrousek a Nathaniel se po něm rychle natáhl, protože jinak by mu ho jistě zastrčila za límec jako batoleti. „Megan mi řekla, jak to

opravdu bylo. Že Baxter najal ty – ty hrdlořezy. Mám chuť se vypravit do Bostonu a osobně si to s tím chlapem vyřídit.“

Tvářila se přitom tak rozzuřeně, až to Nathaniela zahřálo u srdce. Vypadala jako nějaká keltská bohyně pomsty.

„Proti tobě by neměl ani tu nejmenší šanci, zlato.“ Ochutnal vejce a rozkoší zavřel oči, když na jazyku ucítil horké chutné sousto. „Necháme to, jak to je, co říkáš?“

„To přece nejde! Musíš to ohlásit na policii. Sice by bylo lepší, kdybyste se sebrali a jeli mu dát za vyučenou, ale…“ Přitiskla si ruku na srdce, které se jí při té představě rozbušilo, „… ale bude lepší, když si to s ním úřady vyřídí samy.“

„Na žádnou policii se to hlásit nebude,“ nabral si sousto dozlatova opečených brambor. „Pro Dumonta bude mnohem horší, když nebude vědět, kdy a kde se můžu objevit.“

„No…“ Coco to chvíli zvažovala a pak se začala usmívat. „Asi máš pravdu.“

„A kdyby se do toho vložila policie, pro Megan a Kevina by to bylo nepříjemné.“

„Ano, samozřejmě. Jsem moc ráda, že tě mají.“

„Kéž by si myslela to samé.“

„Ale ona si to myslí. Jen má strach. Musela toho v životě tolik překonat. A ty – no, ty dokážeš poplést hlavů každé ženě.“

„Vážně?“

„Jasně. Bolí tě to dnes ještě? Nechceš si vzít prášek?“

„Vezmu si aspirin, to stačí.“

„Myslela jsem si to.“ Coco vytáhla z kapsy u zástěry lahvičku a podala mu ji. „Na.“

„Děkuji, madam.“ Poslušně aspirin spolkl, zapil džusem a zase se začal věnovat vajíčkům. „Takže tys Megan už dneska viděla?“

„Už se rozednívalo, když jsem ji přemluvila, aby si šla taky na chvíli lehnout.“

To ho potěšilo ještě víc než teplé jídlo. „Jo?“

„A jak se na tebe dívala…“ poplácala ho Coco po ruce. „No, tohle ženská pozná. Zvlášť když je sama zamilovaná,“ dodala a začervenala se. „Předpokládám, že ses už doslechl, že se s Nielsem – že jsme se dali dohromady?“

Jen něco zabručel. Vůbec se mu nezamlouvala představa těch dvou v temné noci. Coco i Holanďan pro něj byli něco jako rodiče, a žádné dítě, i když je mu třiatřicet, o téhle stránce vztahu rodičů přemýšlet nechce.

„V posledních týdnech si připadám jako znovuzrozená. Měla jsem šťastné manželství a budu na něj vzpomínat až do smrti. Ale s Nielsem…“ V očích se jí objevil zasněný výraz. „Připadám si vedle něj mladá a plná života, a téměř jako křehká květinka. A není to jen kvůli sexu,“ dodala a Nathaniel sebou škubl.

„Coco, proboha,“ napil se kávy, ale chuť k jídlu se rychle vytratila. „Já to nechci vědět.“

Zasmála se. „Vím, jak máš Nielse rád.“

„Jistě.“ Připadal si jako v pasti. „Dlouho jsme spolu byli na moři a…“

„Je pro tebe něco jako otec, viď?“ řekla něžně. „Já vím. Jen jsem ti chtěla říct, že ho taky miluju. Chceme se vzít.“

„Cože?“ Vidlička mu vypadla z ruky a zacinkala o talíř. „Vzít? Ty a Holanďan?“

„Ano.“ Teď najednou byla nervózní, protože nevěděla, jestli se Nathaniel zhrozil nebo je prostě jen překvapený. „Doufám, že ti to nevadí.“

„Jestli mi to nevadí?“ V hlavě měl najednou úplně prázdno, ale po chvíli zase začal vnímat – její neklidné ruce a vzrušený výraz v očích. Odstrčil podnos a vstal.

„Představ si, že se taková nóbl dáma jako ty zahodí s takovým starým námořníkem. Nehodil ti náhodou něco do polívky?“

„Jestli ano, tak jsem ráda,“ usmála se, protože se jí ulevilo. „Tak co, dostaneme od tebe požehnání?“

Vzal ji za obě ruce a podíval se jí do očí.

„Víš, pokud má paměť sahá, vždycky jsem chtěl, abys byla moje matka.“

„Ach, Nathanieli,“ vzdychla s očima plnýma slz.

„Tak teď se mi to konečně asi splní.“ Sklonil se k ní, políbil ji na obě tváře a nakonec na rty. „Jestli na tebe nebude hodný, tak si to s ním vyřídím.“

„Jsem tak šťastná,“ vrhla se mu Coco s pláčem do náruče. „Ach Nate, já jsem tak šťastná. A dokonce mi to neřekly ani karty,“ vzlykala mu do košile. „Ani čajové lístky, dokonce ani křišťálová koule ne. Prostě se to stalo.“

„Tak to obvykle chodí.“

„Chci, abys byl taky šťastný,“ odtáhla se od něj a sáhla si do kapsy pro kapesník. „Chci, abys pochopil, co je mezi tebou a Megan. Potřebuje tě, Natě. A Kevin taky.“

„To jsem jí řekl,“ usmál se, vzal Coco kapesník z ruky a utřel jí slzy. „Ale asi ještě není schopná to pochopit.“

„Tak jí to musíš opakovat,“ prohlásila pevně. „Tak dlouho, až to konečně pochopí.“ A jestli bude potřebovat postrčit, tak Coco to ráda udělá. „Tak,“ uhladila si vlasy a zástěru. „Musím ještě zvládnout tisíc věcí. Koukej si odpočinout, ať můžeš na oslavu a ohňostroj.“

„Už mi nic není.“

„Vypadáš, jako by tě přejel náklaďák.“ Došla k posteli, natřásla polštář a urovnala deku. „Tak na dvě hodinky si ještě lehni, nebo si sedni na sluníčko na terasu. Venku je nádherně. Až se Megan vzbudí, pošlu ji za tebou, aby ti namasírovala záda.“

„To tedy zní opravdu slibně. Sednu si na terasu.“ Zamířil k francouzským dveřím, pak však zaslechl, jak po chodbě někdo běží.

Vzápětí do pokoje vpadla Megan.

„Nemůžu najít Kevina,“ vyhrkla. „Nikdo ho celé dopoledne neviděl.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Byla bledá jako stěna, ale snažila se zůstat klidná. Představa, že její malý chlapeček utekl, jí připadala tak nesmyslná, že stále ještě byla ochotná věřit, že došlo k nějakému omylu, který se během chvilky vysvětlí. Nebo je to jen zlý sen.

„Nikdo ho neviděl,“ řekla znovu a opřela se o dveře. „Zmizely i nějaké šaty a jeho batůžek.“

„Zavolej Suzanně,“ poradil jí Nathaniel rychle. „Nejspíš bude někde s Alexem a Jenny.“

„Není,“ zavrtěla pomalu hlavou. Měla pocit, že kdyby udělala rychlejší pohyb, sesypala by se jako domeček z karet.

„Ti jsou oba tady. Vlastně jsou tu všichni. Vůbec ho neviděli. A já jsem spala.“ Mluvila pomalu a pečlivě vyslovovala každé slovo, jako by jí dělalo potíže vnímat, co sama povídá.

„Zaspala jsem, a pak jsem se šla podívat k němu do pokoje, jako vždycky. Nebyl tam, ale myslela jsem, že je dole nebo někde venku. Ale když jsem sešla dolů, Alex se po něm už ptal.“

Začal se jí zmocňoval strach a po zádech jí přeběhlo zamrazení..

„Hledali jsme ho po domě a když jsme ho nenašli, vrátila jsem se a zjistila jsem, že pár jeho věcí… zmizelo…“

„Ale no tak, děvenko, hlavně se nerozčiluj,“ vzala ji Coco kolem ramen. „Určitě si s námi hraje na schovávanou. Je tu tolik skvělých schovávaček, v domě i na zahradě.“

„Tolik se na dnešek těšil. Nemluvil o ničem jiném. Chtěli si hrát s Alexem a Jenny na dobývání pevnosti a… a…“

„Najdeme ho, neboj,“ ujišťoval ji Nathaniel.

„Samozřejmě,“ přidala se Coco. „Pojď, řekneme to ostatním a začneme hledat všichni a všude. Až to zjistí, bude se nám určitě škodolibě smát.“

O hodinu později už všichni systematicky prohledávali dům, prolézali všechny temné kouty a výklenky. Megan se už jen stěží ovládala.

Prošla každý centimetr. Začala ve věži a skončila v zahradě.

Celou dobu se v duchu ujišťovala, že Kevin tu někde přece určitě musí být. Každou chvíli ho najdou.

Jak se však hledání protahovalo, začala se jí pomalu zmocňovat hysterie.

Kevin si s nimi jistě jen hraje na schovávanou. Určitě je někde v domě a prohrabuje se starými věcmi. Vždyť se mu tady tak líbí. Nakreslil dům už nejmíň stokrát a všechny obrázky poslal do Oklahomy, aby všichni viděli, že opravdu bydlí na hradě.

Určitě ho najde za dalšími dveřmi.

Megan si to v duchu opakovala jako litanii, když probíhala z místnosti do místnosti.

V jedné z chodeb málem vrazila do Suzanny. Zuby jí málem drkotaly, jaká jí byla zima.

„Vůbec se mi neozval,“ řekla mdle. „Volala jsem ho snad stokrát, ale neozval se.“

„Je to tu velké a rozlehlé,“ stiskla jí Suzanna ruku. „Jako děti jsme si jednou hráli na schovávanou

a tři hodiny jsme nemohli najít Lilah. Schovala se do skříně v šatně ve třetím patře a usnula tam.“

„Suzanno,“ semkla Megan rty. Už to déle nevydrží. „Zmizela dvě jeho oblíbená trička a oboje botasky. Kšiltovka a všechny peníze, co si šetřil. Není tu. Utekl.“

„Měla by sis na chvíli sednout.“

„Ne. Potřebuju – něco dělat. Měla bych zavolat na policii. Panebože –“ Megan si zdrceně přitiskla dlaně na obličej. „Vždyť se mu mohlo něco stát. Je to ještě malý kluk. Vždyť ani nevím, jak dlouho už je pryč.“ Zvedla k Suzanně uslzené oči. „Ptala ses Alexe a Jenny? Třeba jim něco řekl. Třeba –“

„Ale Megan, to víš, že jsem se jich ptala,“ odpověděla Suzanna klidně. „Kevin se ani nezmínil

0 tom, že by chtěl někam odejít.“

„Kam by chodil? A proč? Zpátky do Oklahomy,“ chytila se prvního zoufalého nápadu. „Třeba se snaží dostat zpátky do Oklahomy. Možná je tu nešťastný a jen předstírá, že se mu tu líbí.“

„Myslím, že se mu tu opravdu líbí. Ale to zjistíme. Pojď, jdeme dolů.“

„Tady už jsem to všechno prohledal,“ oznámil Holanďan Nathanielovi. „Sklady, špajzy, dokonce

1 chladírnu na maso. Sloan s Trentem prohledávají staveniště a Max s Holtem zase celou zahradu.“

V očích se mu usadil ustaraný výraz, ale když naléval kávu, ruka se mu ani nezachvěla.

„Kdyby si ten kluk jen hrál, tak by určitě vylezl, aby se podíval, proč tu všichni tak běháme a co se tu vlastně děje.“

„Dům už jsme prohledali dvakrát,“ díval se Nathaniel zachmuřeně z okna. „Amanda s Lilah prolezly celý hotel. Tam taky není“.

„Vůbec mi to nejde do hlavy. Kevin tu byl šťastnej jak blecha. Každej den se mi tu motal pod nohama a otravoval, abych mu vyprávěl o moři.“

„Ale kvůli něčemu přece musel utéct.“ Nathaniel se poškrábal v týle a bezděčně pohlédl k útesům. „A kvůli čemu může takovej kluk utéct? Buď se něčeho bojí, nebo mu někdo ubližuje, nebo je nešťastný.“

„Ale ten kluk ani jeden z těchhle důvodů neměl,“ namítl Holanďan zarputile.

„Tím bych si tak jistej nebyl.“ V jeho věku měl Nathaniel k útěku tyhle důvody všechny a taky párkrát utekl. Jenže neměl kam jít.

Svědění v zátylku neustávalo. Uvědomil si, že se zase bezděčně podíval k útesům, jako by ho něčím přitahovaly. „Něco mě napadlo,“ řekl spíš pro sebe.

„Co?“

„Prostě něco. Jdu si to ověřit.“

Útesy jako by ho vážně přitahovaly. Nathaniel se nebránil, ačkoli pro něj výstup po strmé kamenité pěšině znamenal bolest při každém kroku. Jednou rukou si tiskl bolavá žebra a pozorně se rozhlížel po skalách, tu a tam porostlých vysokou travou.

Věděl, že tohle místo má pro dítě zvláštní kouzlo. Jeho vždycky přitahovalo, když byl ještě kluk, a teď taky.

Slunce jasně zářilo, moře bylo azurově modré a pod útesy bílé, jak se vlny rozbíjely o skaliska. Nádherné a zároveň nebezpečné.

Představil si malého chlapce, klopýtajícího po úzké krkolomné stezce. Stačí jediné šlápnutí vedle a spadne. Žaludek se mu sevřel tak silně, že se musel zastavit a pořádně nadechnout, aby se zase vzpamatoval.

Kevinovi se určitě nic nestalo, ujišťoval se v duchu. Nedovolí, aby se mu něco stalo.

Otočil se a začal šplhat výš. Přitom Kevina neustále volal a rozhlížel se, jestli ho někde nezahlédne.

Vtom ho upoutal pták. Sněhobílý racek, elegantní jako baletka, se mihl těsně nad skalisky a trávou, zakroužil a vrátil se zpět s téměř lidským výkřikem. Nathaniel se zastavil a upřeně racka pozoroval. V jednu chvíli by byl přísahal, že racek má oči zelené jako smaragdy.

Snesl se dolů na římsu a vzhlédl k Nathanielovi, jako by na něj čekal.

Nathaniel se bez rozmýšlení pustil z útesu dolů. Už ani nevnímal bolest. Příboj byl stále hlasitější. Racek znovu zakřičel a jemu připadalo, že cítí vůni ženy – sladkou, jemnou a nevtíravou, ale pak si uvědomil, že je to jen moře.

Racek se vznesl k obloze, kde se přidal k jinému rackovi, také oslnivě bílému. Zakroužili Nathanielovi nad hlavou a radostně zakřičeli. Pak zamířili nad moře.

Nathaniel se namáhavě spustil na římsu a v mělké jeskyni pod ní spatřil schouleného chlapce.

V první chvíli ho chtěl vzít do náruče a přitisknout k sobě, pak si to však rozmyslel. Vždyť vůbec neví, jestli Kevin neutekl právě kvůli němu.

Sedl si tedy na římsu a tiše promluvil: „Pěkný výhled.“

Kevin ani nezvedl hlavu, kterou měl položenou na kolenou. „Vracím se do Oklahomy,“ řekl rádoby vzdorně, v hlase mu však zazněl strach. „Můžu jet autobusem.“

„To asi jo. Cestou uvidíš kus světa. Ale já myslel, že se ti tu líbí.“

„Jo, je to tu pěkný,“ pokrčil rameny.

„Někdo ti něco udělal, námořníku?“

„Ne.“

„Tak jste se pohádali s Alexem?“

„Ne, nic takovýho. Jen prostě jedu zpátky do Oklahomy. Včera večer už žádnej autobus nejel, tak jsem šel sem, abych tu počkal do rána. Asi jsem tu usnul.“ Tvář měl stále odvrácenou. „Nemůžeš mě přinutit, abych se vrátil.“

„No, jsem větší než ty, takže bych mohl.“ Řekl to laskavě a chtěl Kevina pohladit po hlavě, ten však ucukl. „Ale nejdřív bych rád věděl, co se vlastně stalo.“

Chvíli mlčel, díval se na moře a poslouchal vítr, dokud nevycítil, že se Kevin vedle něj trochu uvolnil.

„Máma o tebe má strach. A všichni ostatní taky. Možná by ses měl vrátit a aspoň se s nimi rozloučit.“

„Nepustí mě.“

„Má tě moc ráda.“

„Nikdy mě neměla mít.“ Nathaniela zarazilo, kolik trpkosti se za těmi slovy skrývá.

„To je ale pitomost. Klidně se naštvi, když chceš, ale nemá smysl říkat takové hlouposti.“

Kevin zvedl prudce hlavu. Tvář měl ušmudlanou a uplakanou a Nathanielovi se sevřelo srdce.

„Kdyby mě neměla, tak by všechno bylo jinak. Vždycky se tvářila, že to nevadí. Ale já vím, že jo.“

„Jak to víš?“

„Už nejsem žádný mimino. Vím, co udělal. Nechal jí bejt, i když věděl, že čeká dítě. Bylo mu to úplně fuk. Vzal si Suzannu a ji taky nechal bejt. A Alexe a Jenny taky. Proto jsem jejich brácha.“

Nathaniel si řekl, že tohle není vůbec bezpečné téma a že musí být moc opatrný. Kevin se na něj díval očima, které jako by vůbec nepatřily dítěti.

„Tohle ti musí vysvětlit máma, Kevine, nikdo jiný –“

„Řekla mi, že někdy se lidi nemůžou vzít a být spolu, i když mají děti. Jenže on mě nechtěl. Vůbec mě nechtěl a já ho za to nenávidím.“

„O tom se s tebou nebudu přít,“ řekl Nathaniel opatrně. „Ale máma tě má ráda a to je mnohem důležitější. Jestli utečeš, tak ji to bude moc bolet.“

Kevinovi se zachvěly rty.

„Když budu pryč, tak může mít tebe. Nebejt mě, zůstal bys s ní.“

„Asi ti moc nerozumím, Kevine.“

„Vždyť – tě přece nechal zbít,“ vyhrkl Kevin. „Zaslechl jsem to, včera večer. Slyšel jsem, jak jste s mámou spolu mluvili a ona říkala, že za to může, ale můžu za to já. Protože je můj táta a udělal to a ty mě teď nenávidíš a odejdeš pryč.“

„Ty troubo jeden malej.“ Nathaniel v návalu citu chlapce popadl a zatřásl jím. „Tys tuhle pitomost udělal kvůli tomu, že mi udělali pár modřin? Copak vypadám, že se o sebe nedokážu postarat? Ty dva výtečníci se odplazili po čtyřech.“

„Fakt?“ utřel si Kevin oči a popotáhl. „Ale stejně –“

„Ale stejně za to vůbec nemůžeš a já bych ti nejradši zmaloval zadek za to, jak jsi nás všechny vyděsil.“

„Je to můj táta,“ trval Kevin vzdorovitě na svém. „A to znamená, že –“

„To neznamená vůbec nic. Můj táta byl opilec a mlátil mě od rána do večera. Mám proto snad být stejný jako on?“

„Ne.“ Po tvářích mu zase začaly téct slzy. „Ale já myslel, že už mě nebudeš mít rád a odejdeš a nebudeš chtít bejt můj táta a…“

Nathaniel si přitáhl plačícího chlapce do náruče.

„Tak to sis myslel špatně,“ pohladil ho po vlasech a vychutnával si příval lásky. „Měl bych tě pověsit za nohy na ráhno, kluku jeden.“

„Co to je?“

„To ti někdy ukážu,“ přitiskl ho k sobě. „Copak tě nenapadlo, že třeba doufám, že jednou budeš můj? Že chci, abyste oba s mámou patřili ke mně?“

„Vážně?“ zamumlal mu Kevin do košile.

„Snad sis nemyslel, že tě učím kormidlovat a pak budu najednou chtít, abys odešel?“

„To jsem nevěděl. Nenapadlo mě to.“

„Hledal jsem tě, Kevine, už dlouho, a nejenom dneska.“

Kevin si mu s povzdechem položil hlavu na rameno. „Strašně jsem se bál. Ale potom přilítl ten pták.“

„Pták?“ Nathaniel si vzpomněl na racka a rozhlédl se. Útesy kolem však byly bez známky života.

„Pak už jsem se tolik nebál. Zůstal se mnou celou noc. Vždycky, když jsem se probudil, tak tu byl. Pak odlétl s nějakým jiným rackem, ale za chvíli ses tu objevil ty. Je na mě máma hodně naštvaná?“

„Asi jo.“

Kevin znovu vzdychl – tak zoufale, že se tomu Nathaniel musel usmát. „Tak to je průšvih.“

„Hele, vezmeme ten batoh, vrátíme se a ono to nějak dopadne, jo?“

Kevin zvedl batůžek a důvěřivě podal Nathanielovi ruku. „Bolí tě to?“ prohlížel si pozorně jeho tvář.

„To si piš.“

„Ukážeš mi potom ty modřiny všechny?“

„Jasně. Pár jich je opravdu vydařených.“

Když šplhali zpátky nahoru a pak se vydali po strmé kamenité stezce k domovu, Nathaniel cítil všechny do jedné. Ale ta bolest pak stála za to, když spatřil, jak se Megan rozzářila.

„Kevine!“ rozběhla se k nim přes trávník. Byla rozcuchaná a uplakaná, ale Nathanielovi nikdy nepřipadala hezčí.

„Běž,“ postrčil chlapce. „Nejdřív ti bude chtít dát pusu.“

Kevin přikývl, odhodil batůžek a rozběhl se matce naproti.

„Kevine…“ sevřela ho pevně, klekla si na trávu a samou úlevou se rozplakala.

„Kdes ho našel?“ zeptal se Trent Nathaniela tiše.

„Nahoře na útesech, schovaného v jeskyni.“

„Proboha,“ vydechla Catherine. „To tam byl celou noc?“

„Asi jo. Nevím proč, ale napadlo mě jít se tam podívat. A byl tam.“

„Napadlo tě to? Jen tak?“ Trent si vyměnil pohled se svou ženou. „Musím ti někdy vyprávět, jak jsem našel Freda, když byl ještě štěně.“

Max opatrně poplácal Nathaniela po zádech. „Jdu zavolat na policii, že už jsme ho našli.“

„Určitě má hlad,“ polkla Coco slzy a přitulila se k Holanďanovi. „Půjdeme mu udělat něco k jídlu.“

„Až tu nad nim přestanou slzet, tak je zažeň dovnitř –“ Zamaskoval dojetí v hlase zakašláním. „Ženský. Vždycky začnou brečet.“

„Pojďte, jdeme dovnitř,“ vzala Suzanna Alexe a Jenny za ruku.

„Ale já se ho chci zeptat, jestli viděl duchy,“ vzpouzel se Alex.

„Až potom.“ Holt to vyřešil tak, že si Alexe posadil na ramena.

Megan Kevina konečně s povzdechem pustila a pohladila ho po tváři. „Nestalo se ti nic?“

„Ne-e.“ Bylo mu trapné, že se před Alexem a Jenny rozbrečel. Vždyť už je mu skoro devět. „Nic mi není.“

„Už nic takového víckrát nedělej.“ Nathaniel nad tou změnou plačící matky v přísného rodiče jen překvapeně povytáhl obočí. „Všichni jsme se o tebe příšerně báli. Celé hodiny jsme tě hledali a dokonce jsme volali i na policii.“

„Promiň.“ Ale pocit provinění přehlušilo vzrušení nad tím, že kvůli němu měla policie pohotovost.

„Promiň rozhodně nestačí, Kevine.“

Kevin sklopil oči.

„Už to víckrát neudělám. Slibuju.“

„A neměls to dělat ani teď. Vždycky jsem ti věřila a teď –“ Znovu vzlykla a přitiskla si jeho hlavu k ňadrům. „Měla jsem o tebe takový strach, broučku. Mám tě tolik ráda. Kam jsi vlastně chtěl jít?“

„Já nevím. Asi za babičkou.“

„Za babičkou.“ Sedla si na paty a vzdychla. „Tobě se tu nelíbí?“

„Líbí se mi tu nejvíc na světě.“

„Tak proč jsi tedy chtěl utéct? Ty se na mě zlobíš?“

Zavrtěl hlavou a sklopil hlavu, až se bradou dotýkal útlého hrudníčku.

„Myslel jsem, že jste na mě s Natem naštvaní, protože ho zmlátili. Ale Nate říkal, že za to prej nemůžu a že se na mě nezlobíš. Že jemu je to jedno. Nezlobíš se na mě, viď že ne?“

Její vyděšený pohled zalétl k Natovi.

„Kdepak, broučku, nezlobím. Nikdo se na tebe nezlobí.“

Znovu se na Kevina podívala a vzala mu tvář do dlaní. „Vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že někdy lidé nemohou žít spolu? Měla jsem ti vysvětlit, že lidé by někdy neměli být spolu. A tak to bylo se mnou a –“ Nedokázala o něm mluvit jako o Kevinově otci. „– a Baxterem.“

„Ale já jsem se narodil nedopatřením.“

„Ale kdepak,“ usmála se a políbila ho na tvář. „Tys pro mě byl něco jako dárek. Ten nejlepší a nejkrásnější, jaký jsem kdy v životě dostala. A ať už tě nikdy nenapadne, že bych tě nechtěla.“

„Tak jo,“ zasmál se. „Ale moc mě mrzí, že jsem chtěl utýct.“

„To mě taky. Tak se pojď umýt.“ Vstala, vzala Kevina za ruku a pohlédla na Nathaniela. „Děkuju ti.“

Kevin se z noci strávené na útesech rychle zotavil a plnými doušky si užíval slavnosti. Pro dnešní den byl hrdinou a těšil se nemalému obdivu nevlastních sourozenců, když jim vykládal o bílém rackovi se smaragdově zelenýma očima.

Na Hrádku se shromáždila celá rodina a všichni psi, takže Sadie a Fred se proháněli se svými štěňaty a dětmi po zahradě. Miminka buď spala nebo šla z jedné ochotné náruče do druhé. Objevilo se dokonce pár hotelových hostů, které přilákal veselý smích.

Nathaniel se po velkém přemlouvání přidal k těm, kteří hráli baseball, a protože se ještě necítil na to, aby běhal, dělal rozhodčího a po chvíli se už s ostatními vesele dohadoval o každý špatný míč.

„Jsi snad slepý nebo tomu nerozumíš?“ odhodila Catherine otráveně pálku. „Ten monokl tě neomlouvá. Nauč se koukat.“

„Co jsem viděl, to jsem viděl, zlato,“ sevřel Nathaniel doutník mezi zuby.

Dala si ruce v bok. „Tak to teda stojíš na špatným místě.“

Jenny mezitím využila situace a doběhla na domácí metu, za což byla odměněna bouřlivým potleskem.

„Catherine, třikrát jsi prohrála a končíš.“

„Kdybys už nebyl samá modřina, tak…“ pohrozila mu se smíchem. „Lilah, jsi na řadě.“

„Už?“ odhodila si Lilah líně vlasy z čela a shýbla se pro pálku.

„Ta se nerozběhne, i kdyby se strefila,“ vzdychla Megan.

„Ani nebude muset. Dávej pozor,“ zavrtěla hlavou Suzanna.

Lilah si dala jednu ruku v bok, hodila po Nathanielovi smyslným pohledem a pak se otočila k nadhazovači a připravila si pálku na rameno.

Sloan se rozmáchl a prohodil. Lilah jen otráveně zívla.

„Máme tě vzbudit?“ zeptal se Nathaniel.

„Ráda bych si počkala na tu správnou ránu.“

Ani druhý hod nebyl zřejmě ten, na který čekala. Ani se nepohnula a vysloužila si za to od protihráčů jen opovržlivý pískot.

Lilah se jen protáhla a usmála se na Sloana.

„Tak jdem na to,“ řekla a znovu si položila pálku na rameno. Tentokrát míček odpálila tak daleko, že než k němu protihráči doběhli, stihla volným krokem obejít všechny mety.

Když se šli nasvačit, Nathaniel se nenucené usadil vedle Megan. „Máš pěkný úder, zlato.“

„Doma v Oklahomě jsem trénovala chlapecké mužstvo, kam chodil Kevin,“ zabloudila pohledem k synovi, jako odpoledne už tolikrát. „Nezdá se, že by na něm ta noc nechala nějaké následky, co?“

„Ne. A jak je tobě?“

„Teď už mnohem líp. Ani ve snu by mě nenapadlo, že bude o Baxterovi přemýšlet. A vůbec o tom všem. Asi mě to napadnout mělo.“

„Každý kluk musí mít nějaké své tajemství, dokonce i před vlastní matkou.“

„Asi jo.“ Byl moc hezký den na to, aby si zatěžovala hlavu starostmi. „Všechno, cos mu tam na útesech řekl, bylo naprosto správné. A pro mě to opravdu moc znamená.“ Podívala se na něj. „A ty pro mě taky moc znamenáš.“

Nathaniel se napil piva a pozorně si ji prohlížel.

„Megan, přestaň chodit kolem horké kaše a řekni mi to.“

„Tak dobře. Když jsi včera odešel, tak jsem hodně přemýšlela. Jak by mi asi bylo, kdyby ses už nevrátil. A najednou mi bylo jasné, že by po tobě zbylo prázdné místo. Možná bych někdy našla někoho, kdo by ho zase zaplnil, ale už vždycky by tomu něco scházelo. A když jsem dumala, co by to bylo, došla jsem vždycky k tomu samému. Ať jsem se na to dívala tak nebo tak, odpověď byla vždycky stejná.“

„A jaká?“

„Vždycky bys mi chyběl ty,“ naklonila se k němu a políbila ho. „Jen ty.“

Později, když nebe ztmavlo a v mořské hladině se odrážel měsíc, se Megan dívala na ohňostroj. Jedna barva přecházela do druhé, z nebe padaly do vody kaskády zářících jisker a oslavovaly svobodu, nový začátek a naději.

Byla to nádherná podívaná, takže děti s vykulenýma očima a otevřenými ústy jen v úžasu hleděly na oblohu. Vzduch se chvěl opakovanými výbuchy a nakonec přišel ten největší. Vysoko nad hlavami diváků se po sametově černém nebi rozprsklo tisíce zlatých, červených, modrých a oslnivě bílých hvězdiček, snášejících se dolů v kruzích, kaskádách a obloucích, až skončily v tmavých vodách zálivu.

Ještě dlouho potom stáli všichni v zahradě a pak se začali pomalu rozcházet.

Když Megan uložila Kevina ke spánku, vrátila se k sobě do pokoje a rozčesávala si vlasy, až zářily jako roztavené zlato. S netrpělivým očekáváním si oblékla župan a lehce převázala páskem, pak tiše vyklouzla otevřenými dveřmi na terasu a zamířila k Nathanielovu pokoji.

Nedalo moc práce ho přemluvit, aby tu zůstal ještě jednu noc. Byl utahaný a rozbolavělý a vůbec neměl chuť se vrátit domů.

Ale ani po dlouhé koupeli v horké vodě se mu neulevilo tak, jak doufal. Stále ho trápilo naléhavé nutkání a pronásledovala ho představa Meganiny tváře, ozářené záblesky ohňostroje.

Vrátil se do pokoje a tam ji spatřil.

Měla na sobě tmavě modrý hedvábný župan, který jí volně splýval podél těla. Rozpuštěné vlasy jí zářily a oči měla tmavé a tajemné jako safíry.

„Napadlo mě, že bys možná nepohrdl malou masáží,“ usmála se nesměle. „Dokáže krásně uvolnit ztuhlé svaly. Mockrát jsem takhle masírovala koně.“

„Kdes to vzala?“ zeptal se téměř bez dechu.

„Tohle?“ přejela sebevědomě rukou po hedvábném županu. „Půjčila jsem si ho od Lilah. Myslela jsem, že by se ti mohl líbit víc než ten můj.“ Když na to nic neřekl, začala ztrácet nervy. „Jestli chceš, abych radši odešla, tak to pochopím. Asi ti ještě není dost dobře na to, abychom – Nathanieli, nemusíme se milovat. Chci ti jen pomoct.“

„Nechci, abys šla pryč.“

Tvář jí znovu ozářil úsměv.

„Tak si teda už konečně lehni, ne? Nejdřív ti namasíruju záda. Neboj, opravdu to umím,“ zasmála se. „Koně to měli moc rádi.“

Došel k posteli a pohladil ji po vlasech a pak po tváři. „A tos je taky chodila ošetřovat v hedvábném županu?“

„Vždycky,“ přinutila ho jemně, aby se položil. „Překul se na břicho,“ poručila mu rázně. Radostně si nalila do dlaní masážní olej a pak si zamnula ruce, aby si je ohřála. Opatrně, aby mu neublížila, si nad něj klekla. „Kdyby tě to bolelo, tak řekni.“

Začala s rameny, jemně mu prsty přejížděla přes podlitiny a tam, kde cítila napjaté svaly, trochu přitlačila. Napadlo ji, že Nathaniel má tělo jako nějaký starověký válečník, pevné a vypracované, nesoucí známky vybojovaných bitev.

„Dneska jsi utahaný, co?“

Jen něco zavrčel, zavřel oči a poddal se rozkoši z dotyku jejích něžných prstů. Když se pohnula, cítil na kůži chladivé hedvábí. Dráždivě výraznou vůní masážního oleje pronikal slabý záchvěv jejího parfému, který mu na smysly působil jako balzám.

Bolest začala pomalu odeznívat a změnila se v hlubší a primitivnější pocit, který se mu začal rozlévat po celém těle.

„Už je to lepší?“ zeptala se tiše, sklonila se a zlehka ho políbila na rameno.

„Ne. Takhle mě zničíš. Ale nepřestávej.“

Zasmála se tichým a hlubokým smíchem, stáhla mu z beder ručník a přitiskla mu prsty těsně pod pás.

„Ale Nathanieli, chci, aby se ti ulevilo. Musíš se uvolnit, aby to mělo ten správný efekt.“

„Má to přesně ten správný efekt.“

Když se krouživými pohyby dostala ještě níž, tiše zasténal.

„Máš tak nádherné tělo,“ zašeptala a tam, kde před chvílí měla ruce, se ho lehýnce dotkla rty. Zrychlil se jí dech, když ho začala hladit a prozkoumávat.

„Ráda se na tebe dívám a ráda se tě dotýkám.“ Pomalu mu ústy putovala nahoru po páteři, přes rameno až k ušnímu lalůčku. „Otoč se, ať to můžu dokončit.“

Když se překulil na záda, políbila ho na rty, když se však s těžkým povzdechem natáhl, aby vzal do dlaní její ňadra, odtáhla se.

„Počkej.“ Přestože se jí chvěly ruce, znovu si do dlaní nalila olej a s očima upřenýma do jeho mu ho začala roztírat po prsou. „Pěkně se na tobě podepsali.“

„Já na nich ještě víc.“

„Nathaniel drakobijce. Lež klidně,“ zašeptala a sklonila se, aby ho políbila na modřiny a škrábance na tváři. „Všechny ti je slíbám.“

Pod dlaní cítila, jak mu buší srdce. V tlumeném světle lampičky mu kouřové oči ještě ztmavly. Když si na něj obkročmo sedla, župan se jí u kolen rozevřel. Masírovala mu ramena i paže a líbala ho na odřené klouby na rukou.

Vzduch byl sladký a těžký jako med. Nathaniel těžce oddychoval. S žádnou jinou ženou si nepřipadá tak bezmocný, vyčerpaný a zároveň spokojený.

„Musím se tě dotknout, Megan.“

Aniž by z něj spustila oči, rozvázala si pásek a jediným pohybem nechala župan sklouznout z ramen. Pod ním měla krátkou hedvábnou košilku stejné barvy. Když se po ní natáhl, jedno ramínko jí sklouzlo.

Zavřela oči a zvrátila hlavu dozadu. Hladil ji po hladkém hedvábí a pak vjel rukama pod něj. Před očima jí vybuchoval stejný ohňostroj jako večer na pozadí tmavého nebe. V hlavě jí divoce kroužil roj horkých hvězd. Nadzvedla se a pomalu ho do sebe přijala, až oba zalapali po dechu.

Když se prohnul, celá se zachvěla. Nathaniel ji uchopil za boky. Měla pocit, že horké hvězdy jí přeskočily do krve a nejsou už barevné, ale bílé a žhnoucí jako roztavený kov.

Hladově se k němu sklonila a líbala ho jako o život a prsty mu zatínala do zbitého těla, přestože ještě před chvílí se snažila mu od bolesti ulevit.

S hlasitým vzdechem si přitiskla jeho dlaně na ňadra a začala se na něm divoce pohybovat.

„Megan!“

Zatmělo se mu před očima a útroby mu sevřela bolestná touha. Vyvrcholení ho švihlo jako bič spletený ze sametových řemínků.

Cítil, jak se Megan kolem něj sevřela jako pěst a neovladatelně se zachvěla.

Pak na něj zesláble dopadla a položila mu hlavu na prsa.

„Neublížila jsem ti?“

Nenašel v sobě ani sílu, aby ji objal a přitiskl k sobě, takže zůstali ležet bezvládně vedle sebe.

„Nedokážu vnímat nic jiného než tebe.“

„Nathanieli,“ zvedla hlavu a přitiskla mu rty na místo, kde mu tlouklo srdce, „včera jsem ti zapomněla něco říct.“

„Hmm… A co?“

„Že tě taky miluju.“ Dívala se, jak otevřel oči, ztmavlé vřelým citem.

„To je dobře,“ objal ji a přitáhl k sobě.

„Nevím, jestli to stačí, ale –“

Otočil se k ní a políbil ji, aby ji umlčel.

„Nepokaz to. Kvůli lásce samé, Megan. Pro dnešní noc to stačí až až,“ políbil ji znovu. „Zůstaň se mnou.“

„Ano, zůstanu.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Ohňostroj na čtvrtého července byl sice moc hezký, ale když všichni Calhounovi dali hlavy dohromady, aby naplánovali zasnoubení tety Coco, slibovalo to přinejmenším start rakety.

Zvážili všechno, od maškarního bálu až po půlnoční plavbu po moři, až se nakonec rozhodli pro tradiční slavnostní večeři a tanec pod hvězdnou oblohou. Měli na to jen týden, takže to pro všechny znamenalo plné ruce práce.

Megan každý den ušetřila trochu volného času, aby mohla leštit stříbro a broušené sklo.

„Takového povyku,“ brblala teta Colleen a klepla holí o podlahu v pokojíku, kde Megan právě počítala ubrousky. „Když si ženská v jejím věku chce na krk uvázat chlapa, měla by to aspoň dělat potichu.“

Megan zapomněla, kolik ubrousků napočítala, a trpělivě začala znovu.

„Vy nemáte ráda oslavy, teto?“

„Když je pro ně důvod, tak ano. Ale strkat hlavu do chomoutu mi jako důvod k oslavě nepřipadá.“

„Ale vždyť Holanďan Coco zbožňuje.“

„Pch. To ukáže až čas. Jakmile má chlap prstýnek na ruce, nemusí se už chovat mile a poddajně.“ Zabodla mazaná očka do Meganiny tváře. „Proto přece pořád toho velkého ramenatého námořníka držíš na uzdě, ne? Máš strach, co bude po svatbě?“

„Samozřejmě že ne.“ Megan odložila hromádku přepočítaných ubrousků, než zase zapomene, kolik jich je. „A mluvíme o Holanďanovi a Coco a ne o mně. Coco si přece ještě trochu štěstí zaslouží.“

„Ne každý dostane, co si zaslouží,“ odsekla Colleen. „To snad víš sama nejlíp, ne?“

Megan se podrážděně otočila.

„Nechápu, proč se to snažíte pokazit. Coco je šťastná a já taky. A snažím se, aby Nathaniel byl taky šťastný.“

„Nevšimla jsem si, že by sis vybírala svatební šaty.“

„Manželství není řešení pro každého. Vy jste se taky nevdala.“

„Ne, protože jsem moc mazaná, než abych se nechala chytit. Třeba jsi jako já. Muži přicházejí a odcházejí. Ten pravý možná přišel s ostatními, ale my ho necháme projít, protože víme, jací muži ve své podstatě jsou.“

Colleen popošla blíž, tmavé oči upřené na Meganinu tvář. „Známe je z té nejhorší stránky. Sobečtí, krutí, bezectní a bez morálky. Jeden možná na chvíli do našeho života vstoupí, protože se nám zdá jiný než ostatní. Ale jsme příliš moudré a opatrné, než abychom udělaly jeden chybný krok. Když zůstaneme samy, aspoň víme, že nám nikdy žádný muž nebude moct ublížit.“

„Já ale nejsem sama,“ namítla Megan rozechvěle.

„Nejsi. Máš syna. Jednoho dne ale vyroste a jestli ho dobře vychováš, vyletí z hnízda a postaví si vlastní.“

Colleen potřásla hlavou a na chvilku se zatvářila tak smutně, že k ní Megan vztáhla ruku. Ale stará dáma se hned vzchopila a opět hrdě zvedla hlavu.

„Budeš pociťovat zadostiučinění, že jsi unikla té pasti, které se říká manželství, stejně jako já. Myslíš, že mě nikdy nikdo nechtěl? Jeden ano,“ pokračovala Colleen, než se Megan mohla zeptat. „Jeden, kterému se málem povedlo mě ukonejšit sliby. Pak jsem si ale vzpomněla, že bych riskovala to peklo, jaké musela prožívat moje matka, a odmítla jsem ho.“

Colleen při té vzpomínce semkla rty. „Snažil se ji zlomit, svými zákazy a příkazy, penězi, touhou vlastnit. Nakonec ji zabil a pak pomalu, pomaloučku zešílel. Ale ne kvůli výčitkám svědomí. Myslím, že ho žralo hlavně to, že ztratil něco, co vlastně nikdy pořádně nevlastnil. Proto vyhodil z domu všechno, co mu ji mohlo jen trochu připomínat, a uzavřel se do vlastního očistce.“

„To je mi líto,“ zašeptala Megan. „Moc líto.“

„Koho je ti líto? Mě? Já jsem stará a už dávno se nad tím nermoutím. Poučila jsem se, stejně jako ses poučila ty. Nedůvěřovat a neriskovat. Coco ať si chystá svatební šaty a my si necháme volnost.“

A strnule odkráčela a nechala Megan, ať se vypořádá se svými rozbouřenými pocity, jak chce.

Colleen nemá pravdu, opakovala si Megan v duchu, když začala opět přepočítávat ubrousky. Ona není chladná, povznesená ani lhostejná. Vždyť je to jen pár dní, co se ze své lásky vyznala. Nedovolí, aby to, co je mezi ní a Nathanielem, kazil Baxterův stín.

Ale dovolí. Unaveně se opřela o dveře. Dovolí a vůbec neví, jestli to dokáže změnit.

Láska a milování není to samé jako závazek, věrnost a oddanost. A to ona ví až příliš dobře. Milovala Baxtera celým svým srdcem. A to je právě ten stín. Přestože ví, že k Nathanielovi cítí něco mnohem hlubšího a opravdovějšího, nedokáže se téhle pochybnosti zbavit.

Jakmile bude mít chvíli času, bude si to muset znovu pořádně promyslet. Odpověď jistě existuje, ale člověk ji musí hledat dlouho a pečlivě.

Otráveně odhodila úhledně srovnané ubrousky. Co je to ona vlastně za ženskou? uvažovala. Snaží se přeměnit city na výpočty. Jako kdyby to byly nějaké kódy, které musí rozluštit, aby poznala vlastní srdce.

S tím musí přestat. A ona s tím také přestane. Když nerozumí vlastnímu srdci, tak…

Zarazila se, vrátila se v myšlenkách zpět a najednou ji poznání zasáhlo jako blesk.

Kódy. Šifry. Panebože. Že ji to nenapadlo dřív.

Rázem zapomněla na ubrousky a rozběhla se do pokoje.

Fergusova kniha ležela tak, jak ji tam včera nechala, pečlivě položená na rohu stolku. Popadla ji a rychle listovala stránkami.

Nejsou to žádná čísla účtů ani akcií. Fergus si je zapsal až na samý konec knihy. Je před nimi spousta volných stránek. A také jeho poslední zápis. Den před tím, než Bianca zemřela.

Jak to, že ji to nenapadlo už dřív?

Po tomhle dni už nezapsal žádnou výdajovou položku, přestože nikdy předtím nezapomněl ani na tu nejmenší. Nezapsal si jedinou poznámku na okraj. Zůstaly jen prázdné stránky. Pouze na poslední si pevnou rukou pečlivě zaznamenal čísla.

Je to poselství, něco, co si musel zapsat, ale chtěl, aby to zůstalo skryto před zvídavýma očima druhých. Možná doznání viny? Nebo obhajoba?

Posadila se a několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Vždyť jsou to pouhá čísla. A s těmi to přece umí.

Uběhla hodina, pak dvě. Po stole se povalovaly kousky papíru. Pokaždé, když na chvíli přestala, protože ji bolely oči, si říkala, jestli se přece jen nezbláznila, když si myslí, že čísla vzadu v knize jsou nějaké zašifrované poselství.

Ta představa ji však tak zaujala, že se od knihy nedokázala odtrhnout. Po nějaké době zaslechla zatroubení lodi, která se vracela z vyhlídkové plavby. Stíny se prodloužily a odpoledne ustoupilo večeru.

S každým neúspěšným pokusem však její odhodlání rostlo. Však ona na ten klíč přijde. I kdyby to mělo trvat kdovíjak dlouho.

Zarazila se, opřela a znovu se pozorně zahleděla na Fergusův zápis. Jako kdyby do sebe zapadly dva kousky skládačky. Už to má. Pomalu začala číslice převádět na písmena a zapisovat na papír.

První slovo bylo Bianca.

„Páni,“ přitiskla si ruku na ústa. „Je to ono.“

Pokračovala krok za krokem, luštila číslici za číslicí, písmeno za písmenem, slovo za slovem. Když se jí začalo zmocňovat vzrušení, ovládla se a pokračovala. Tuhle odpověď dokáže získat jen pomocí mozku. City jsou v tuhle chvíli jen na obtíž, jen by ji zdržovaly a mátly. Snažila se myslet jen na šifru.

Číslice jí začaly tančit před očima. Zavřela je, opřela se a snažila se uklidnit, dokud zase neměla čistou hlavu. Pak oči otevřela a dala se do čtení.

Bianca mě pronásleduje. Nenechá mě na pokoji. Všechny její věci musí pryč z domu. Prodat nebo zničit. Mohou duchové chodit? To je nesmysl, bohapustá lež. Ale stále vidím její oči, které na mě upírala, když padala dolů. Zelené jako smaragdy. Nechám jí důkaz, aby byla spokojená. A tím to skončí. Dnes v noci se konečně vyspím.

Megan četla se zatajeným dechem dál. Pokyny byly velmi přesné a jasné. Fergus Calhoun zůstal stručný, i když mu mozek začal vypovídat službu.

Megan si zastrčila papír do kapsy a vyběhla z pokoje. Nebude nikomu nic říkat. Chce to dokončit sama.

V části domu, kde se právě dělaly stavební úpravy, našla, co potřebovala – zasunovací metr, dláto, kladivo a majzlík. Pak se vydala po železných točitých schodech nahoru do Biančiny věže.

Už tady byla a ví, v kterých místech Bianca stávala a z okna vyhlížela Christiana. Kde plakávala, snila a kde také zemřela.

Calhounovi to tady opravili a udělali z toho krásnou místnost. Na sedátku pod oknem ležely barevné polštáře, v místnosti stály krásné stolky, porcelánové vázy, pohovka potažená sametem a křišťálová lampa.

Biancu by to jistě potěšilo.

Megan za sebou zavřela těžké dubové dveře. Podle Fergusových zápisků přesně odměřila vzdálenost. Metr a půl od dveří, dva metry od severní stěny.

Aniž by myslela na škodu, kterou způsobí, srolovala měkký koberec s květinovým vzorem a vsunula dláto mezi podlahová prkna.

Byla to těžká a únavná práce. Prkna byla stará, ale silná a tvrdá. A nablýskaná. Megan se pachtila s dlátem a jen chvilkami přestávala, aby si narovnala bolavá záda. Když už skoro neviděla, vstala a rozsvítila lampu.

Konečně jedno prkno se zapraskáním povolilo. Megan stékal po čele pot. Měla si vzít baterku. Obrnila se odvahou a vstrčila do vzniklého otvoru ruku, pavouci nepavouci.

Měla pocit, že něco nahmatala, přestože však natahovala ruku, jak nejvíc mohla, nedosáhla na to. Pustila se tedy do dalšího prkna.

Po nějaké době se jí podařilo odtrhnout i druhé prkno. Lehla si na břicho a opět sáhla pod podlahu.

Tentokrát narazila na něco kovového. Málem se rozplakala. Zpocenou rukou popadla držadlo a vytáhla malou plechovou krabici.

Položila si ji na klín, aby si ji pořádně prohlédla. Nebyla nijak zvlášť velká ani těžká, ale celá zaprášená a obalená pavučinami za ta léta, co ležela v tmavém úkrytu. Megan téměř něžně setřela největší nános prachu. Prsty spočinula na zámku, hned však ucukla.

Nemá právo to otevřít.

„Nevím, kde může být,“ rozhodila Amanda ruce, když se vrátila do obývacího pokoje. „Není ani v kanceláři, ani u sebe v pokoji.“

„Když jsem s ní mluvila, zrovna přepočítávala ubrousky,“ postavila Colleen skleničku na stůl. „Je snad dospělá, ne? Třeba šla na procházku.“

„To jo, ale…“

Suzanna se odmlčela a pohlédla na Kevina. Nemá cenu, aby to dítě vylekala. Z toho, že Megan nikdy nikam nechodí pozdě, nemůže přece ještě usuzovat, že se jí něco stalo.

„Třeba je vážně na zahradě,“ usmála se a podala Holtovi Christiana. „Jdu se po ní podívat.“

„Já půjdu,“ vstal Nathaniel. Nevěřil sice, že by Megan zapomněla na večeři a šla se projít do zahrady, ale bude lepší, když se půjde podívat, než aby tu seděl a přemýšlel, kde asi může být. „Kdyby se mezitím vrátila –“

Vtom však zaslechl rychlé kroky a ohlédl se ke dveřím.

Byla celá rozcuchaná, obličej i šaty měla špinavé, ale radostně se usmívala a oči jí zářily.

„Nezlobte se, že jdu tak pozdě.“

„Co se ti stalo, prosím tě?“ zůstal na ni Sloan nevěřícně koukat. „Vypadáš, jako bys prolezla kanálem.“

„No, skoro taky jo,“ zasmála se a špinavou rukou si prohrábla vlasy. „Nějak jsem se do toho zabrala a ztratila jsem pojem o čase. Vypůjčila jsem si od vás nějaké nářadí, Sloane. Je nahoře ve věži.“

„Ve –“

Megan si ho však už dál nevšímala a zamířila přes místnost přímo ke Colleen. Klekla si před ní a položila jí krabici do klína.

„Našla jsem něco, co bude určitě patřit vám.“

Colleen se na krabici nechápavě podívala, ale cítila, jak jí srdce buší až v krku.

„Proč myslíš, že by to mělo patřit právě mně?“

Megan ji něžně uchopila za ruku a položila ji na zaprášenou krabici.

„Schoval to ve věži pod podlahu v jejím pokoji. Když zemřela,“ řekla tiše. Všichni překvapeně zmlkli. „Prý ho pronásledovala.“

Megan vytáhla z kapsy popsaný papír a položila ho na krabici.

„Nepřečtu to,“ namítla Colleen netrpělivě.

„Já vám to přečtu,“ natáhla se Megan po papíru, ale Colleen ji popadla za zápěstí.

„Počkej. Zavolejte někdo Coco. Chci, aby u toho byla.“

Zatímco čekali na Coco, Megan vstala a přistoupila k Nathanielovi.

„Byla to šifra,“ řekla mu a pak se otočila k ostatním. „Ty čísla vzadu v knize. Nechápu, proč mě to nenapadlo dřív…“ Pak se usmála. „Asi jsem nad tím moc přemýšlela. A dneska mě to napadlo. Prostě mě to zničehonic napadlo,“ rozhodila rukama. „Nezlobte se. Měla jsem vám to říct, hned jak jsem to rozluštila. Vůbec jsem v tu chvíli nedokázala rozumně uvažovat.“

„Udělalas, cos měla,“ zavrtěla hlavou Lilah. „To je nějakej poklad?“ zajímal se Kevin. „Něco na ten způsob,“ pohladila ho Megan po hlavě.

„Ale já opravdu teď nemám čas, děvenko,“ protestovala Coco, když ji Amanda vtáhla do pokoje. „Musím připravit večeři.“

„Sedni si a mlč,“ přikázala jí Colleen. „To děvče nám něco přečte. Nalej tetě něco k pití,“ otočila se k Catherine. „Možná jí to přijde vhod. A mně dolej, když už máš tu láhev v ruce. Pak zvedla jasné oči k Megan. „Tak čti.“

Megan začala a bezděčně uchopila Nathaniela za ruku. Zaslechla, jak se Coco zajíkla a pak povzdychla. Když dočetla, měla sama hrdlo stažené dojetím.

„Tak… jsem šla nahoru a vyndala dvě prkna a našla tuhle krabici.“

Dokonce i děti ztichly, když Colleen položila vyhublé ruce na víko krabice. Nepatrně se jí chvěly, když odemykala zámek a pak krabici otevřela. Vyndala malý oválný rámeček, stářím celý zčernalý.

„Fotografie,“ pronesla zastřeně. „Je na něm matka a já se Seanem a Ethanem. Pamatuju se, když nás fotografovali. Bylo to rok před její smrtí, na zahradě v New Yorku.“ Pohladila obrázek a podala ho Coco.

„Teto, to je jediná fotografie, na které jste všichni čtyři.“

„Měla ji na toaletním stolku, aby se na ni mohla pořád dívat. Svazek básní,“ vyndala Colleen útlou knížečku a něžně po ní přejela rukou. „Moc ráda si četla poezii. Tohle je Yeats. Občas mi z ní předčítala a říkala, že jí připomíná Irsko. A tahle brož,“ vzala do ruky malý prostý emailový špendlík s namalovanými fialkami, „tu jsme jí se Seanem dali k Vánocům. Byli jsme tenkrát moc malí, tak nám ji pomohla vybrat naše chůva. Matka ji často nosila.“

V krabici byly ještě další malé poklady – hodinky, nefritová miniatura psíka, hladký bílý oblázek, dva cínoví vojáčci, vylisovaný květ, napůl rozpadlý. A potom ještě náhrdelník ze čtyř řad perel, uložený v sametovém pouzdře.

„Ten jí dali rodiče jako svatební dar,“ vzala ho Colleen posvátně do ruky a pohladila lesklé korálky. „Slíbila mi, že mi ho dá, až se budu vdávat. Nechtěl, aby ho nosila, že prý je moc obyčejný. Měla ho uložený v tomhle pouzdře ve skříňce na šperky. Často ho vyndávala a ukazovala mi ho. Říkala, že perly věnované z lásky mají stokrát větší cenu než diamanty, vystavované na odiv. Vždycky mi kladla na srdce, abych si jich vážila tak jako ona, a abych je hodně často nosila, protože –“ Hlas se jí zlomil a ona se rychle natáhla po skleničce a napila se. „Protože perly potřebují teplo.“

Zavřela oči a opřela se.

„Myslela jsem, že je prodal, stejně jako všechno ostatní.“

„Nezmáhá tě to moc, teto?“ zeptala se tiše Suzanna. „Nechceš si jít nahoru odpočinout? Večeři ti doneseme.“

„Nejsem žádný mrzák,“ odsekla, ale vzala Suzanninu za ruku a stiskla ji. „Jsem sice stará, ale ne ne mohoucí. A ještě mám všech pět pohromadě, abych vás mohla všechny podělit. Na,“ vtiskla Suzanně do ruky brož, „tohle bude tvoje. Chci, abys ji nosila.“

„Teto –“

„Připni si ji. Honem.“ A mávnutím ruky Suzannu milostivě propustila. Pak vzala knížku básní. „Ty strávíš polovinu dne sněním,“ otočila se k Lilah. „Můžeš snít s tímhle.“

„Děkuju,“ sklonila se k ní Lilah a políbila ji.

„Ty dostaneš hodinky,“ kývla na Amandu, „protože se pořád díváš, kolik je hodin. A ty,“ obrátila se na Catherine. „si vezmeš toho psíka.“

S povytaženým obočím pohlédla na Jenny. „Čekáš, až dojde na tebe, co?“

„Ne,“ zavrtěla Jenny hlavou provinile.

„Dostaneš tohle,“ podala jí Colleen bílý oblázek. „Dala jsem ho matce, když jsem byla menší než ty. Myslela jsem, že je kouzelný. Třeba je.“

„Ten je hezký,“ přejela si jím holčička po tváři, potěšená svým novým pokladem. „Položím si ho na parapet.“

„To by ji určitě potěšilo,“ kývla Colleen. „Taky ho tam měla položený.“

Pak si odkašlala a kývla na oba hochy.

„Vy si vezměte tyhle vojáčky, a ne abyste je ztratili. Patřily mému bratrovi.“

„Pěknej,“ zašeptal Alex, když mu Colleen vtiskla do dlaně dopodrobna vymalovaného vojáčka. „Děkuju.“

„Děkuju,“ opakoval Kevin jako ozvěna. „To je jako nějaká skříňka s pokladem,“ usmál se na ni. „A dáte taky něco tetě Coco?“

„Dostala fotografii.“

„Ale teto,“ hledala dojatá Coco kapesník, „to vážně nemusíš.“

„Považuj to za svatební dar a buď ráda.“

„Já jsem moc ráda. Nevím, jak bych ti poděkovala.“

„Tak mi neděkuj a koukej vyčistit ten rámeček.“

Colleen se opřela o hůlku a vstala. Pak se otočila k Megan.

„Tváříš se, jako bys byla sama se sebou náramně spokojená.“

„Taky jsem,“ přiznala Megan.

Colleen na ni ještě zvlhlýma očima šibalsky mrkla.

„Máš proč. Jsi chytré děvče, Megan. A důvtipné. Připomínáš mi mě samotnou, před mnoha lety.“ Pomalu zvedla perlový náhrdelník a nechala ho proklouznout mezi prsty.

„Ukažte,“ přistoupila k ní Megan. „Zapnu vám ho, chcete?“

„Perly vyžadují mládí,“ zavrtěla Colleen hlavou. „Jsou tvoje.“

Megan překvapeně spustila ruce.

„To ne, přece mi je nemůžete jen tak dát. Bianca je chtěla dát vám.“

„Chtěla, abych je dala někomu dalšímu.“

„Ale aby zůstaly v rodině. Měla by je dostat Coco nebo –“

„Dostane je ten, komu je dám,“ přerušila ji Colleen panovačně.

„Ale to přece nejde,“ rozhlédla se Megan bezradně po pokoji, setkala se však jen se souhlasnými úsměvy.

„Mně to připadá naprosto správné,“ přikývla Amanda. „Co ty na to, Suzanno?“

„Souhlasím,“ přikývla Suzanna.

„Perfektní,“ vzlykla Coco do kapesníku. „Prostě perfektní.“

„Dobrá volba,“ souhlasila Lilah a pohlédla na Catherine.

„Jen blázen se vzpírá osudu,“ zadeklamovala Catherine.

„Takže všichni souhlasíte?“ rozhlédla se Suzanna rychle a všichni přikývli. „Jsme pro.“

„Pche,“ zamračila se Colleen, přestože na ně byla v hloubi duše náramně pyšná, „jako bych potřebovala něčí souhlas, jak naložit se svým majetkem. Vezmi si je,“ vložila je Megan do rukou. „A jdi se nahoru umýt. Vypadáš, jako bys prolétla komínem. A ráda bych, abys je měla na krku, až se sem vrátíš.“

„Teto Colleen…“

„Už nechci slyšet ani slovo. Udělej, co jsem ti řekla.“

„Pojď,“ vzala Suzanna Megan za ruku a zamířila s ní nahoru. „Pomůžu ti.“

Colleen si opět spokojeně sedla a bouchla hůlkou o zem.

„Kde mám skleničku?“

Později, když už se unavený měsíc skláněl k mořské hladině, došli Megan s Nathanielem až na kraj útesů. Ve vysoké trávě šuměl vítr a hladil hlavičky rozkvetlých skalniček.

Megan na sobě měla jednoduché modré letní šaty se širokou sukní, která jí poletovala kolem nohou. Na krku jí měkce zářily perly.

„Dneska jsi tedy opravdu měla svůj velký den, Megan,“ usmál se Nathaniel.

„Pořád mi z toho ještě jde hlava kolem. Ona všechny ty věci opravdu rozdala, Nathanieli. Nechápu, jak to mohla udělat, když pro ni tolik znamenají.“

„Je to skvělá dáma. Kouzlo nedokáže rozpoznat hned tak někdo.“

„Kouzlo?“ podivila se.

„Moje praktická a rozumná Megan,“ posadil se na skálu a stáhl ji k sobě. „Nenapadlo tě, jak je zvláštní, že všechny dárky byly vybrané tak skvěle? Jak to, že Fergus Calhoun před osmdesáti lety vybral a schoval právě tyhle věci? Květinová brož pro Suzannu, hodinky pro Amandu, Yeats pro Lilah a nefrit pro Catherine? A fotografie pro Coco?“

„Shoda náhod,“ namítla Megan, ale ne příliš přesvědčivě.

Nathaniel se jen zasmál a políbil ji. „Osud je založený na náhodách.“

„A co ty perly?“

Nathaniel po nich něžně přejel prstem.

„Symbol rodiny, nevinnosti, trpělivosti. Náramně se k tobě hodí a moc ti sluší.“

„Vím, že jsem měla vymyslet nějaký způsob, jak jim je vrátit, ale když mi je pak Suzanna nahoře připnula, měla jsem pocit, jako by mi opravdu patřily.“

„Vždyť ti taky patří. Pročpak jsi je asi našla právě ty? Když Calhounovi hledali ty smaragdy, nikde o té krabici nenašli ani zmínku. A Fergusovu knihu objevili také až po tvém příjezdu sem. A tam je na poslední stránce zašifrovaný zápis. Kdo jiný ho má vyluštit než naše chytrá účetní?“

Megan jen se smíchem zavrtěla hlavou.

„Stejně to nechápu.“

„Tak se o to ani nesnaž a prostě se s tím smiř.“

„Kouzelný kamínek pro Jenny, dva cínoví vojáčci pro dva malé kluky.“ Položila si hlavu Nathanielovi na rameno. „Tak proti takové shodě náhod nelze nic namítat. Ani proti osudu.“ Spokojeně zavřela oči a nastavila tvář svěžímu vánku.

„To je neuvěřitelné, že ještě před pár dny jsem si dělala takové starosti. Tady někde jsi ho našel, ne?“

„Ano.“ Rozhodl se, že jí radši nebude popisovat, jak za Kevinem slézal dolů na římsu. „Dovedl mě sem ten racek.“

„Racek?“ zeptala se zmateně. „To je divné. Kevin mi něco o nějakém rackovi vykládal. Prý byl celý bílý, se zelenýma očima a zůstal u něj celou noc. Má bujnou fantazii.“

„Taky jsem ho viděl,“ řekl jí Nathaniel. „Bílého racka se smaragdovýma očima. Jako měla Bianca.“

„Ale –“

„S kouzlem se člověk musí smířit.“ Objal ji kolem ramen. „Něco pro tebe mám.“

„Hmm?“ Cítila se příjemně, skoro ospale, a když ji pustil, nespokojeně vzdychla.

Nathaniel sáhl do kapsy a vytáhl přeložené papíry.

„V téhle tmě na ně asi moc dobře neuvidíš.“

„Co je to?“ zeptala se pobaveně a natáhla ruku. „Nějaké další účetní doklady?“

„Ne. Životní pojistka.“

„Co – Proboha, Nathanieli, takovou věc nemůžeš nosit jen tak po kapsách. To máš mít uložené doma na bezpečném místě. Nejlíp v ohnivzdorném trezoru.“

„Mlč.“ Začaly mu povolovat nervy. Popošel až ke kraji útesu a pak se zase vrátil. „Je tam taky zdravotní pojištění, hypotéční smlouva a to zatracený důchodový pojištění.“

„Důchodový pojištění,“ vydechla Megan a dívala se na papíry, jako by to byly diamanty. „Tys to podepsal.“

„Chtělas jistotu, tak ti poskytnu jistotu. V těch papírech je spousta čísel, které si můžeš projít a zkontrolovat.“

„Tys to udělal kvůli mně,“ semkla rty.

„Udělal bych pro tebe cokoli.“

Dívala se na něj, jak tam stojí, za zády moře a nad hlavou hvězdné nebe, rozkročený, jako by stál na palubě lodi, a z tváře plné modřin mu zářily tmavé oči.

„Ach Nathanieli.“

Pečlivě papíry složila, jen aby nějak zaměstnala ruce. Pak vstala, došla k němu a vsunula mu je zpátky do kapsy.

„Teta Colleen mě dneska zahnala do kouta. Řekla mi spoustu věcí, taky jak jsem moudrá, že nechci riskovat. Že nikdy neudělám tu chybu, abych si nějakého mužského pustila moc blízko k tělu. Tedy spíš k duši. A že radši zůstanu sama, než bych někomu věnovala důvěru a srdce. Rozčílilo mě to a zároveň vyděsilo. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, co mi tím vlastně chtěla říct. Chtěla, abych se sama sobě podívala do očí.“

„A udělalas to?“

„Nebylo to vůbec snadné. Nelíbilo se mi všechno, co jsem tam viděla. Celou dobu jsem se snažila sama sebe přesvědčit, že jsem silná a soběstačná, a přitom jsem dovolila, aby mně a Kevinovi kazil život člověk, který pro nás byl naprosto bezvýznamný. Myslela jsem, že tak chráním sebe i svého syna.“

„Z mého pohledu jsi odvedla kus skvělé práce.“

„Někdy až moc. Stáhla jsem se do ulity, protože to tak bylo bezpečnější. Jenže pak ses objevil ty,“ vztáhla ruku a pohladila ho po tváři. „Měla jsem takový strach z toho, co k tobě cítím. Ale to už je za mnou. Miluju tě, Nathanieli. Je mi fuk, jestli to bylo kouzlo nebo osud, náhoda nebo štěstí. Jsem prostě ráda, že jsem tě našla.“

Zvedla k němu tvář.

„Nemusíš mi nic dokazovat tím, že si zařídíš důchodové pojištění a životní pojistku,“ zašeptala. „Ne že bys to neměl udělat, protože je důležité, abys… Přestaň se smát.“

„Jsem do tebe celý blázen.“ Nathaniel ji se smíchem popadl do náruče a radostně se s ní zatočil.

„Ty jsi vážně blázen,“ chytla se ho kolem krku. „Vždyť spadneme dolů.“

„Ne, dneska ne. Dneska se nám nemůže nic stát. Copak to necítíš? Dotklo se nás kouzlo.“ Postavil ji na zem a přitiskl k sobě. „Miluju tě, Meg, a chci si tě –“

Zůstala bez hnutí stát.

„Nathanieli, nemyslím, že –“

„Dobře. Tak nemysli. Jen poslouchej. Několikrát jsem obeplul svět a setkal se se spoustou lidí. Ale musel jsem se vrátit domů, abych tě našel. Nic neříkej,“ zašeptal, „a sedni si.“ Odvedl ji zpátky ke skále a přiměl ji, aby si sedla.

„Mám pro tebe ještě něco. Podívej,“ vytáhl z kapsy malou krabičku, kterou jí podal. „A řekni mi, jestli si pořád myslíš, že je to náhoda.“

Chvějícími se prsty ji otevřela a samým překvapením tiše vykřikla.

„To je perla,“ zvedla k němu oči.

„Chtěl jsem ti koupit prsten s diamantem. Dělá se to tak. Ale když jsem spatřil tenhle prsten, bylo mi jasné, že to je ten pravý.“ Vyndal prsten z krabičky. „Myslíš, že je to náhoda?“

„Nevím. Kdys ho koupil?“

„Minulý týden. Chtěl jsem ti ho dát tady. Pod hvězdami, v záři měsíce.“ Zadíval se na perlu, kolem níž se třpytily malé diamanty.

„Měsíc a hvězdy,“ zašeptal a vzal ji za ruku. „Přesně to ti chci dát, Megan.“

„Nathanieli.“ Chtěla říct, že je to na ni příliš rychle, ale pak jen pohodila hlavou. „Je nádherný.“

„Tak to přece má být, ne?“ políbil ji. „Vezmi si mě, Megan. Chci se stát Kevinovým otcem a mít s tebou ještě další děti. Chci vedle tebe stárnout.“

V tu chvíli ji nenapadl žádný důvod, proč by měli ještě čekat. A tak poslechla hlas srdce.

„Ano. Souhlasím,“ rozesmála se šťastně a skočila mu do náruče. „Ano, Nathanieli, ano, ano, ano…“

Samou úlevou a radostí musel zavřít oči.

„Víš jistě, že si to nerozmyslíš?“

„Ne, určitě ne.“ Odtáhla se a zvedla levou ruku. „Chci měsíc a hvězdy. Chci tebe.“

Navlékl jí prstýnek.

„Tak teď jsem tvůj, zlato.“

Když si ji zase přitáhl k sobě, měl pocit, jako by zaslechl spokojený povzdech.

EPILOG

„Mami! Už jsme tady!“

Megan vzhlédla od stolu právě ve chvíli, když se dveře rozlétly a Kevin vrazil do kanceláře. „No ne, tobě to ale sluší!“

„Vždyť jsi říkala, že se musím hezky obléknout, když má teta Colleen narozeniny. Dobrý, ne?“ vypjal prsa. „Táta mi ukázal, jak si mám uvázat kravatu.“

„Povedlo se ti to,“ pochválila ho a odolala pokušení narovnat mu uzel. „Jaká byla plavba?“

„Skvělá. Klidný moře a mírný vítr. A velryby jsme viděli hned, jak jsme vypluli z přístavu.“

„Jsem ráda, když mi to vždycky všechno povíš,“ dala mu pusu na nos.

„Kdybych nemusel chodit do školy, tak bych mohl jezdit s tátou a Holtem každý den a ne jenom v sobotu.“

„Kdybys ale nechodil do školy, tak by ses toho moc nenaučil. Soboty ti zatím musí stačit,“ objala ho. „Ty můj námořníku.“

Věděl, že to máma řekne. A jemu stejně nevadí, že musí chodit do školy. Vždyť je stejně o rok výš než Alex.

„Už jsou tu úplně všichni,“ usmál se na matku. „Mami, a kdy se narodí další mimina?“

„No…“ Byl to zajímavý dotaz, protože sestry Calhounovy byly opět v různých stupních těhotenství. „Řekla bych, že tak někdy začátkem příštího měsíce a pak během jara.“

„A kdo myslíš, že porodí první?“ přejel prstem po hraně stolu. „Suzanna nebo Catherine?“

„Proč?“ pohlédla na něj upřeně. „Kevine, doufám, že se nesázíte, komu se narodí miminko dřív.“

„Ale mami –“

„Žádné sázky,“ pohrozila mu v legraci a potlačila smích. „Za chviličku to tu dodělám a půjdeme.“

„Tak si pospěš,“ pobídl ji Kevin. „Večírek už začal.“

„Dobře, jenom ještě –“ Vlastně nic, okřikla se v duchu a prudce zavřela desky s účty. „Pracovní doba skončila. Jde se na ten večírek.“

„Bezva!“ vykřikl Kevin, popadl ji za ruku a táhl ven z kanceláře. „Alex říkal, že Holanďan upekl obrovský dort a že na něm bude asi sto svíček.“

„No, sto ne,“ zasmála se Megan.

Když se blížili k části domu, kde bydleli, Megan se zarazila.

„Kevine, měla bych se radši jít ještě podívat nahoru.“

„Hledáš snad někoho?“ zeptal se Nathaniel, který právě scházel ze schodů s růžovým uzlíčkem v náruči.

„To jsem si mohla myslet, že ji probudíš.“

„Byla vzhůru. Viď, beruško?“ Sklonil se a políbil dcerušku na tvář. „Ptala se po mně.“

„To určitě.“

„Vždyť ještě neumí mluvit, tati,“ namítl Kevin. „Je jí teprve měsíc a půl.“

„Je na svůj věk velmi vyspělá. Chytrá po mamince.“

Napadlo ji, jaký je to hezký pohled na jejího vysokého manžela s malým chlapcem po boku a miminkem na ruce, a usmála se. „Pojď sem, malá.“

„Chce jít s náma na večírek,“ prohlásil Kevin rozhodně a pohladil sestřičku prstem po tváři. „Samozřejmě. Vždyť mi to říkala.“

„Ale tatí.“

Nathaniel s úsměvem vjel rukou Kevinovi do vlasů.

„Mám hlad, že bych chroupal i hřebíky. Ty ne?“

„Jo, já taky.“ A Kevin se rozběhl do jídelny. „Dělejte, všichni už na nás čekají.“

„Tak počkají ještě chvíli,“ naklonil se Nathaniel k Megan a políbil ji.

„Jéžiš,“ obrátil Kevin oči v sloup, otočil se a běžel dál.

„Vypadáš náramně spokojeně,“ zabručela Megan.

„A neměl bych snad? Mám krásnou ženu, skvělého syna a roztomilou dceru,“ pohladil Megan po tváři. „Co víc bych si ještě mohl přát? A co ty?“

Megan si ho přitáhla k sobě, aby mu mohla polibek oplatit.

„Já mám měsíc a hvězdy.“