Cesta Hrdiny (1) - Čarodějův Prsten

Rice, Morgan

(2015)

“ČARODĚJŮV PRSTEN má všechny rysy potřebné pro jasný úspěch: hlavní i vedlejší příběh, záhadná atmosféra, stateční rytíři a rozkvétající vztahy, které zacelují rány na zlomených srdcích, a dále také podvod či zrada. Slibuje dlouhé hodiny zábavy a jistě uspokojí všechny věkové kategorie. Dílo najde své místo v knihovnách u všech příznivců fantasy literatury.“

Cesta Hrdiny (Čarodějův Prsten – Kniha První)

Morgan Rice

(2015)

“ČARODĚJŮV PRSTEN má všechny rysy potřebné pro jasný úspěch: hlavní i vedlejší příběh, záhadná atmosféra, stateční rytíři a rozkvétající vztahy, které zacelují rány na zlomených srdcích, a dále také podvod či zrada. Slibuje dlouhé hodiny zábavy a jistě uspokojí všechny věkové kategorie. Dílo najde své místo v knihovnách u všech příznivců fantasy literatury.“

CESTA HRDINY

(SÁGA ČARODĚJŮV PRSTEN - Kniha první)

Morgan Rice

Morgan Rice

Morgan Rice je autorkou epické fantasy ságy ČARODĚJŮV PRSTEN, která obsahuje 17 knih, a která je podle USA Today bestesellerem číslo 1;série UPÍŘÍ ŽURNÁLY, obsahující zatím 9 knih, USA Today betseller číslo 1; série TRILOGIE PŘEŽITÍ, USA Today bestseller číslo 1, postapokalyptického thrilleru skládajícího se zatím ze dvou knih; a také zbrusu nové epické fantasy série KRÁLOVÉ A ČARODĚJOVÉ. Autorčiny knihy jsou dostupné v tištěné i audio verzi, a byly přeloženo do více než 25 jazyků.

PROMĚNĚNÁ (první kniha ze série Upířích žurnálů), ARÉNA JEDNA - OTROKÁŘI (první kniha z Trilogie přežití), CESTA HRDINY  (první kniha ze ságy Čarodějův prsten) a VZESTUP DRAKŮ (první kniha ze série Králové a čarodějové), jsou všechny dostupné zdarma ke stažení na Google Play!

Morgan se ráda zajímá o názory svých čtenářů, takže se prosím nezdráhejte navštívit její webové stránky www.morganricebooks.com , kde se můžete přidat do seznamu kontaktů, získat knihu zdarma, stejně jako další akční bonusy, stáhnout si zdarma aplikace, mít přehled o posledních novinkách, přidat se na autorčin Facebook či Twitter, a jednoduše být s Morgan v kontaktu!

Ohlasy na tvorbu Morgan Rice

„Čtivá fantasy, která spřádá mysteriózní elementy s intrikami a tvoří tak jedinečný příběh. Cesta hrdiny je o získávání odvahy a uvědomění si smyslu života, který vede k růstu, dospělosti a dokonalosti….Pro všechny, kdo hledají napínavá fantasy dobrodružství, hrdiny a akčně pojatý sled událostí, který žene Thora po cestě, na níž se z malého dětského snílka postupně stává mladým mužem, jenž neohroženě čelí nebezpečí, i když jsou vyhlídky na přežití bídné….A to je pouhý začátek epické ságy pro mladé čtenáře.“

--Midwest Book Review (D. Donovan, kritik)

“ČARODĚJŮV PRSTEN má všechny rysy potřebné pro jasný úspěch: hlavní i vedlejší příběh, záhadná atmosféra, stateční rytíři a rozkvétající vztahy, které zacelují rány na zlomených srdcích, a dále také podvod či zrada. Slibuje dlouhé hodiny zábavy a jistě uspokojí všechny věkové kategorie. Dílo najde své místo v knihovnách u všech příznivců fantasy literatury.“

--Books and Movie Reviews, Roberto Mattos

„Zábavná epická fantasy od Riceové (ČARODĚJŮV PRSTEN) nese všechny klasické rysy žánru – silný příběh, který je silně inspirován středověkým Skotskem a jeho historií, a také dobrý smysl pro popis dvorních intrik.“

—Kirkus Reviews

“Zbožňuji způsob jakým Riceová vytvořila postavu Thora a světa, který jej obklopuje. Krajina i bytosti, které ji obývají, jsou velmi zdařile popsány…Příběh je poutavý. Krátký, ale sladký….Počet vedlejších postav je citlivě nastaven, takže se čtenář nemůže ve vyprávění „ztratit“. Nechybí dobrodružství, ani momenty plné hrůzy, která však nepřekračuje hranice žánru. Kniha je výborná zejména pro čtenáře ve věku mezi 15 až 20 lety… V této knize můžeme rozhodně spatřit počátky něčeho pozoruhodného…“

--San Francisco Book Review

„V této akcí nabité první knize epické fantasy série Čarodějův prsten (která má momentálně již 14 svazků), Riceová představuje čtenářům čtrnáctiletého Thorgrina „Thora“ McLeoda, jehož sen je stát se vojákem Stříbrných, elitní jednotky rytířů, která slouží králi….Vypravěčský styl Riceové je bohatý a příběh poutavý.“

--Publishers Weekly

„CESTA HRDINY je jednodechová a snadná četba. Konce jednotlivých kapitol vás doslova nutí zjistit, co se stane v kapitole následující a knihu je proto těžké odložit. V knize nalezneme několik málo překlepů, přičemž některá jména jsou zaměněná, avšak ani jedno nekazí celkový dojem z příběhu. Na konci příběhu jsem měl pocit, že musím mít okamžitě v rukou jeho další část a nakonec to bylo přesně to, co jsem také udělal. Všech devět dílů Čarodějova prstenu lze v současnosti zakoupit v Kindle store, přičemž Cesta hrdiny je ke stažení zdarma, aby si čtenáři mohli vyzkoušet o čem série bude! Pokud se poohlížíte po rychlé a zábavné četbě na dovolenou, tato kniha splní vaše přání krásně.“

--FantasyOnline.net

Knihy od Morgan Rice

KRÁLOVÉ A ČARODĚJOVÉ

VZESTUP DRAKŮ (Kniha č.1)

ČARODĚJŮV PRSTEN

CESTA HRDINY (Kniha č.1)

POCHOD KRÁLŮ (Kniha č.2)

OSUD DRAKŮ (Kniha č.3)

POKŘIK CTI (Kniha č.4)

SLAVNÁ PŘÍSAHA (Kniha č.5)

ÚTOK CHRABRÝCH (Kniha č.6)

OBŘAD MEČŮ (Kniha č.7)

MOC ZBRANÍ (Kniha č.8)

NEBE KOUZEL (Kniha č.9)

MOŘE ŠTÍTŮ (Kniha č.10)

PANOVÁNÍ OCELI (Kniha č.11)

ZEMĚ OHŇŮ (Kniha č.12)

VLÁDA KRÁLOVEN (Kniha č.13)

BRATRSKÁ ŘÍSAHA (Kniha č.14)

SEN SMRTELNÍKŮ (Kniha č.15)

RYTÍŘSKÉ KLÁNÍ (Kniha č.16)

DAR BITVY (Kniha č.17)

TRILOGIE PŘEŽITÍ

ARÉNA JEDNA: OTROKÁŘI (Kniha č.1)

ARÉNA DVĚ (Kniha č.2)

UPÍŘÍ ŽURNÁLY

PROMĚNĚNÁ (Kniha č.1)

MILOVANÁ (Kniha č.2)

ZRAZENÁ (Kniha č.3)

PŘEDURČENA (Kniha č.4)

ŽÁDANÁ (Kniha č.5)

ZASNOUBENÁ (Kniha č.6)

ZASLÍBENÁ (Kniha č.7)

NALEZENÁ (Kniha č.8)

VZKŘÍŠENÁ (Kniha č.9)

TOUŽÍCÍ (Kniha č.10)

PROKLETÁ (Kniha č.11)

Stáhněte si knihy od Morgan Rice přímo teď!

Poslechněte si sérii ČARODĚJŮV PRSTEN v audio formátu!

© 2012 Morgan Rice

Všechna práva vyhrazena. S výjimkou povolení podle U.S. Copyright Act 1976, žádná z částí této publikace nesmí být, bez předchozího svolení autora, za žádných okolností reprodukována, distribuována nebo převáděna do jakýchkoliv jiných formátů, ani uchovávána ve sdílené databázi.

Tento ebook je licencován výlučně pro Vaše osobní využití. Tento ebook nesmí být dále prodáván nebo darován ostatním lidem. Pokud chcete knihu sdílet s další osobou, zakupte si prosím další kopie. Pokud čtete tuto knihu, ale nezakoupili jste si ji, nebo nebyla zakoupena pouze pro Vaše použití, vraťte ji prosím a pořiďte si svou vlastní kopii. Děkujeme, že respektujete usilovnou práci, kterou autorka na vznik tohoto titulu musela vynaložit.

Obsah této knihy je fiktivní. Jména, osobnostní charakteristiky, organizace, místa, události a konflikty jsou beze zbytku produktem autorčiny představivosti, nebo je jejich použití fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, ať již živými nebo mrtvými, je čistě náhodná.

Jacket image Copyright RazoomGame použito s licencí Shutterstock.com.

OBSAH

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

“Nelehká je hlava, která nese korunu.”

—William Shakespeare

Král Jindřich IV, Dějství II

KAPITOLA PRVNÍ

Chlapec stál na nejvyšším návrší jižního kraje Západního království Prstenu. Byl otočen směrem k severu a sledoval východ prvního ze sluncí. Kam až jeho oko dohlédlo se táhly  válcovité zelené kopce, které padaly do údolí a zase se zvedaly k vrcholkům, jako by to byly hrby obrovských velbloudů. Hřejivé oranžové paprsky prvního slunce se protahovaly ranní mlhou, nutily ji jemně jiskřit a dodávaly kraji neobyčejnou atmosféru, která korespondovala chlapcovou náladou. Málokdy se probudil takhle brzo a vážil cestu tak daleko od domova – a ještě nikdy se nedostal až takhle vysoko – protože věděl, že se otec bude kvůli tomu hněvat. Ale ten den mu to bylo jedno. Nebral v úvahu žádné z milionu pravidel a domácích povinností, které musel vykonávat během celých svých čtrnácti let. Toho dne bylo všechno jinak. Byl to den kdy přišel jeho osud. A všechno se mělo změnit.

Chlapec, Thorgrin ze Západního království, z Jižní provincie, z klanu McLeodů – běžně známý jednoduše jako Thor – nejmladší ze čtyř bratrů, a nejméně oblíbený syn svého otce, zůstal vzhůru celou noc v očekávání tohoto dne. Netrpělivě přecházel sem a tam, s očima horečnatě upřenýma směrem, kde začalo vycházet slunce. Den jako tento přišel pouze jednou za několik let a kdyby jej propásl, zůstal by v této vesnici, odsouzen starat se o otcovo stádo, do konce svých dní. A to byla myšlenka, se kterou se nedokázal smířit.

Den odvodů. Jediný den, kdy královská armáda vyjížděla do provincií a vybírala si dobrovolníky pro královskou Legii. Po celý svůj život nesnil Thor o ničem nikdy víc. Slovo život pro něj mělo jenom jeden význam: dostat se k Stříbrným, k elitní jednotce králových rytířů, vybavených tou nejlepší zbrojí a zbraněmi, které jsou k dostání v obou královstvích. A nikdo se nemohl dostat k Stříbrným, pokud předtím nesloužil v Legii, jednotce panošů ve věku mezi čtrnácti a devatenácti lety. Pokud člověk nebyl synem urozeného otce, nebo alespoň uznávaného válečníka, potom i dostat se pouze k Legii byl pro většinu nepřekonatelný problém.

Den odvodů, vzácná událost, ke které docházelo vždy jednou za několik let, když Legie potřebovala doplnit, a kdy královi muži vyrazili do všech stran hledat nové rekruty, byl jedinou výjimkou, kdy se šance zvýšily. Každý věděl, že pouze několik málo uchazečů z řad obyčejných občanů bylo vybráno – a že ještě méně z nich se nakonec do Legie skutečně dostalo.

Thor pozoroval horizont záměrně, hledaje jakýkoliv náznak pohybu. Do vesnice vedla jediná cesta a Stříbrní po ní budou muset jet. Chtěl být první kdo je uvidí. Jeho ovčí stádo se promenádovalo všude kolem něj, v jednom hlasitém protivném chóru neustále bečelo, dožadujíc se, aby je vzal zpátky na nižší svahy, kde byly pastviny bohatší. Pokoušel se ten hluk prostě nevnímat. A puch jakbysmet. Musel se soustředit.

Všechny ty roky, kdy se staral o stádo, a dělal otci lokaje, aby poté mohl dělat lokaje bratrům, všechno to bylo snesitelné jenom díky myšlence na ten jediný den, kdy bude moct tohle místo opustit. Ten den, kdy přijdou Stříbrní, a on překvapí všechny, kteří jej podceňovali tím, že bude vybrán. Jediným rychlým pohybem se vyšvihne na jejich vůz a navždy řekne tomu všemu tady sbohem.

Thorův otec jej samozřejmě nikdy nepovažoval za vhodného ke kandidatuře do Legie – vlastně ho nikdy nepovažoval za vhodného pro nic. Namísto toho rozděloval svou lásku mezi Thorovy tři starší bratry. Nejstaršímu bylo devatenáct a druzí dva byli vždy o rok mladší, což zanechávalo Thora pozadu o nejméně tři roky za nimi všemi. Možná proto, že byli přibližně stejně staří, anebo i proto, že si byli vzájemně velmi podobní, a zároveň velmi rozdílní než Thor, drželi tři bratři pospolu a Thorovy existence si pramálo všímali.

Ba co hůř, byli i vyšší, robustnější a silnější než on, a Thor, který dobře věděl, že přitom není žádný třasořitka, se vedle nich cítil maličký. Jeho svalnaté nohy se zdály křehoučké v porovnání s těmi dubovými sudy, které vlastnili jeho bratři. Jeho otec nikdy neudělal nic, aby se to mohlo změnit, a vlastně se zdálo, že se mu to tak i zamlouvá. Nechával Thora starat se o ovce a udržovat zbraně, zatímco jeho bratři měli čas na trénink. I když to nebylo nikdy nahlas řečeno, bylo více než jasné, že Thor je určen k tomu, aby strávil svůj život na okraji pozornosti a sledoval, jak jeho bratři postupně dosahují skvělých schopností. Jeho osudem bylo zůstat pohlcen touto vesnicí a dávat svému otci i bratrům co možná nejvíce podpory, aby mohli jít za svými sny.

Úplně nejhorší ale bylo, že Thor často cítil, že ho bratři pro všechnu práci, kterou pro ně dělal, paradoxně spíše nenávidí. Mohl to vycítit v každém pohledu i ve všech jejich gestech. A i když tomu sám příliš dobře nerozuměl, bál se jich a zároveň jim záviděl. Možná proto, že se od nich tolik lišil. Nevypadal jako oni, nepoužíval jejich „chlapské“ výrazy, dokonce se ani neoblékal jako oni, protože otec schovával vždy to nejlepší – purpurové tuniky a zlatem zdobené zbraně – pouze pro bratry, zatímco na Thora zůstávaly jenom ty nejhrubší a nejobyčejnější hadry.

Nicméně Thor se tím nenechával příliš trápit a dělal to nejlepší co mohl, vždy našel cestu jak šaty upravit, aby lépe seděly. Uvázal si kolem pasu šátek namísto opasku, a když přišlo léto, odpáral rukávy, aby jeho vypracované paže mohl ovívat letní vánek. Ke své tunice nosil kalhoty z hrubé tkaniny – jeho jediný pár – a boty vyrobené z té nejničemnější kůže, zašněrované vysoko až na holeně. Těžko je srovnávat s koženými botami jeho bratrů, ale přesto mu stačily. Celá jeho uniforma byla vlastně naprosto normální – pro pastýře.

Těžko by se u něj ale našlo typické pastýřské vzezření. Thor byl vysoký a štíhlý, s hrdě vyklenutou čelistí, výraznými lícními kostmi a šedýma očima. Vypadal spíše jako válečník, který ztratil svou jednotku. Rovné hnědé vlasy mu volně spadaly za uši a skrz ofinu živě probleskovaly bystré oči.

Thorovi bratři směli dnes spát dlouho. Čekala na ně vydatná snídaně. Poté budou vysláni k Odvodu, vybaveni těmi nejlepšími zbraněmi a otcovým požehnáním, zatímco jejich mladší bratr se ani nesmí zúčastnit. Jednou se pokusil otce zeptat, ale s dobrou se nepotázal. Jeho otec diskuzi rezolutně utnul odmítnutím a Thor to pak již nikdy znovu nezkusil. Nebylo to fér.

Přesto byl však Thor rozhodnutý vzepřít se osudu, který pro něj jeho otec naplánoval. Jakmile se objeví první jezdec královské kolony, poběží o závod zpátky do jejich domu a postaví se otci znovu. Ať se mu to bude nebo nebude líbit, nakonec bude stát u Odvodu s ostatními. Jeho otec ho nemůže zastavit. Při pomyšlení na ten moment však cítil, jak mu v krku roste velký knedlík.

Když první slunce vystoupalo o poznání výše, a když se to druhé, mátově zelené, odhodlalo rovněž ukázat na obzoru, přidávajíc své světlo na fialovou oblohu, kolona se objevila.

Stál jako přimražený, cítil jak se mu po zádech přehnala chladivá vlna. Tam na obzoru se objevil nejasný obrys vozu taženého koňmi, jejichž kopyta vířila nad kolonou prach. Jeho srdce se rozbušilo ještě více, když se záhy objevil druhý vůz. A potom další. I na takovou dálku bylo vidět, jak se pozlacené vozy blyští ve světle sluncí. Jako když plotice vyskakují z vody.

Vokamžiku, kdy napočítal dvanáct vozů, nemohl už déle otálet. Poprvé ve svém životě zapomněl na své stádo, s divoce bijícím srdcem se otočil a klopýtal dolů z kopce, pevně rozhodnutý nezastavit se, dokud si nezíská jejich pozornost.

*

Thor se ani nezastavil aby nabral dech, když se řítil dolů z kopce, skrz křovinaté stromy, nijak se nezajímajíc, že ho jejich větve zraňují.  Brzy dorazil na mýtinu odkud už mohl vidět vesnici, která se rozkládala hned pod ní. Byla to malá ospalá osada plná jednopodlažních, bíle omítnutých domků s doškovými střechami. Žilo zde několik tuctů rodin. Z většiny komínů stoupal kouř, protože většina obyvatel už byla vzhůru a připravovala snídani. Bylo to vlastně idylické místo, dostatečně daleko – celý den jízdy – od Králova Dvoru, aby to odradilo cestovatele od častých návštěv. Další z mnoha farmářských vesnic na okraji Prstenu, další zoubek ve velkém kole Západního království.

Thor přesprintoval poslední úsek, který mu zbýval na náves, zanechávaje za sebou oblak prachu. Slepice a psi se tak tak stíhali uhýbat z cesty a stařena sedící před svým domkem, míchajíc cosi v hrnci, se na něj zamračila.

„Zpomal, kluku!“ zasyčela, když ji míjel a prach rozvířený jeho nohou téměř zadusil její oheň.

Ale Thor nezpomalil ani v nejmenším – ne kvůli ní, ne kvůli nikomu. Zahnul do jedné postranní uličky, potom do druhé, kopírujíc svými pohyby dokonale všechny její zákruty, které znal i poslepu, až nakonec dorazil domů.

Bylo to malé, ničím nevýrazné obydlí, stejné jako všechna ostatní. Mělo bílé stěny a vysokou doškovou střechu. Stejně jako většina ostatních mělo jenom jednu místnost. Otec spal na jedné straně a jeho tři  bratři naproti. Na rozdíl od ostatních však měl jejich dům vzadu přístavek pro slepice. To bylo místo, kde spal i Thor. Zpočátku spával společně s bratry, ale postupem času byli větší a větší, a také zlejší a namyšlenější. Potom už tam pro něj nebylo místo. Thorovi to zpočátku bylo líto, ale nyní si liboval, že má vlastní pokoj, kde se může od bratrů izolovat. Celé to vlastně jenom potvrdilo něco, co už dávno stejně věděl, že je v této rodině jen a pouze trpěným vyděděncem.

Thor se vřítil do vchodových dveří a zastavil se až ve světnici.

„Otče!“ křičel a zároveň lapal po dechu. „Stříbrní! Už jedou!“

Otec s bratry se zrovna mačkali kolem stolu se snídaní, oblečení ve svých nejlepších šatech. Na jeho slova vyskočili od stolu a drali se ke dveřím, strkajíce do Thora rameny tak, že ho málem porazili na zem.

Thor je spěšně následoval a za malou chvíli už všichni stáli s očima upřenýma k obzoru.

„Nikoho nevidím,“ řekl hlubokým hlasem Drake, nejstarší z bratrů. Se svými širokými rameny, hnědýma očima, úzkými odmítavými rty a na krátko střiženými vlasy, stejně jako zbývající dva bratři, se teď zamračil na Thora. Jako obvykle.

„Ani já nic nevidím,“ zahalasil o rok mladší Dross, vždy stojící po bratrově boku.

„Už jedou!“ bránil se Thor. „Přísahám!“

Otec jej chytil hrubě za ramena a otočil s ním k sobě.

“A jak to můžeš vědět?” dožadoval se odpovědi.

„Viděl jsem je.“

„Jak? Odkud?“

Thor zaváhal, protože ho otec dostal. Samozřejmě, že věděl, že jediné místo odkud mohl Thor kolonu spatřit, bylo z vrcholku kopce. Thor nevěděl co má odpovědět.

„Já…jsem vylezl na kopec…“

„Se stádem? Dobře víš, že nesmějí tak daleko.“

„Ale dneska je to jiné. Musel jsem je vidět.“

Otec se zamračil.

„Okamžitě jdi dovnitř, vylešti meče a přines je bratrům. Musí před královými muži vypadat co nejlépe.“

Tím byl otec s Thorem hotov a otočil se zpět k bratrům, kteří stáli na cestě a vyhlíželi.

„Myslíš, že náš vyberou,“ zeptal se Durs, nejmladší z těch tří, ale i tak o tři roky starší než Thor.

„Byli by blázni, kdyby to neudělali,“ řekl otec. „Letos jim chybí hodně rekrutů. Byl asi hodně malý výběr, jinak by se neobtěžovali jet až sem. Jen stůjte rovně, vy tři, brady vzhůru a vypněte hruď. Nedívejte se jim přímo do očí, ale ani neklopte zrak. Buďte silní a sebejistí. Nesmíte ukázat žádnou slabost. Jestli se chcete dostat do královy Legie, tak se musíte chovat jako když v ní už jste.“

„Ano, otče,“ odpověděli tři synové jako jeden a napřímili se.

Otec se otočil a zamračil na Thora.

„Co tady ještě děláš?“ zeptal se. „Mazej dovnitř!“

Thor stál na místě a nemohl se rozhodnout. Nechtěl neuposlechnout otce, ale také s ním přece musel mluvit. Jeho srdce prudce bušilo, zatímco se rozhodoval. Nakonec usoudil, že bude nejlepší uposlechnout, přinést meče a teprve potom promluvit k otci. Přestat poslouchat úplně by jeho věci nijak nepomohlo.

A tak se Thor rozběhl skrz dům k zadnímu vchodu, kde byl malý přístavek na zbraně. Našel meče svých bratrů, všechny tři byly to nádherné kusy, rukojeti zdobené stříbrným tepáním, vzácné dary, na které otec musel roky šetřit. Popadl všechny tři, jako vždy zaskočen jejich vahou, a běžel skrz dům zase ven.

Přiřítil se zpátky k bratrům a každému podal jeho zbraň. Potom se opět otočil k otci.

„Co? Nejsou vyleštěný?“ řekl Drake.

Otec se na něj odmítavě podíval, ale než stačil cokoliv říct, Thor začal mluvit sám.

„Otče, prosím. Musím s tebou mluvit!“

„Řekl jsem ti, že máš naleštit…“

„Prosím, otče!“

Otec se na něj znovu, ale tentokrát nejistě, zamračil. Musel v Thorově tváři spatřit, že to o čem chce mluvit, je opravdu důležité, protože nakonec řekl: “Takže?“

„Chci aby mě posoudili. Stejně jako ostatní. Pro Legii.“

Smích jeho bratrů, který se mu ozval za zády, způsobil, že se celý začervenal.

Ale otec se nesmál, naopak, jeho už tak zamračený obličej se teď se zachmuřil ještě více.

„Vážně jo?“ zeptal se.

Thor vzrušeně přikyvoval.

„Je mi čtrnáct. Už jsem způsobilý.“

„Odřezkovi už je čtrnáct,“ řekl Drake pohrdavě. „Kdyby tě vybrali, byl bys ze všech nejmladší. To si myslíš, že si vyberou spíš tebe než někoho jako jsem já, o pět let starší chlap?“

„Jseš drzej,“ řekl Durs. „Vždycky jsi byl.“

Thor se na ně podíval. „Já se ale neptám vás,“ řekl.

Potom se hned obrátil zpátky k otci, který se stále ještě kabonil.

„Otče, prosím,“ řekl. „Dej mi šanci. To je všechno o co žádám. Já vím, že jsem mladý, ale to se časem změní. Dokážu se o sebe postarat.“

Otec zakroutil hlavou.

„Ty nejsi voják, chlapče. Nejsi jako tvoji bratři. Jsi pasák ovcí. Tvůj život je tady. Se mnou. Budeš dělat svoje povinnosti a budeš je dělat dobře. Člověk by neměl snít příliš vysoko. Smiř se se svým životem a nauč se ho mít rád.“

Thor cítil, jak se mu srdce pomaloučku láme na malé kousky a jeho životní plány se rozpadají přímo před jeho očima.

Ne, pomyslel si. Tohle nemůže být konec.

„Ale otče…“

„Ticho!“ rozřízl otcův výkřik ranní vzduch. „Mám toho dost. Už jsou tady. Kliď se z cesty a chovej se slušně až tu budou.“

Otec postoupil kupředu a jednou rukou odstrčil Thora stranou, jako by byl nějaká věc, která ani nestojí za pohled. Svalnatá paže se prudce opřela do Thorovy hrudi.

Ulicí se náhle rozlehl velký hluk. Lidé se vyhrnuli ven z domků a postávali po stranách cesty. Velký oblak prachu ohlašoval příchod karavany, která se záhy objevila v ulicích. Tucet těžkých vozů, tažených koňmi si to hřmělo na náves.

Objevili se ve městě náhle jako skutečná armáda a zastavili nedaleko Thorova domu. Jejich koně tančili na místě a frkali. Zabralo notnou chvíli, než se zvednutý prach alespoň trochu usadil, zatímco Thor se snažil přes něj zahlédnout alespoň něco z jejich výzbroje a brnění. Nikdy neviděl Stříbrné takhle zblízka. Jeho srdce bilo vzrušením.

Voják jedoucí v čele kolony sesedl ze svého hřebce. Opravdový člen Stříbrných, oděný v blyštivé kroužkové košili a dlouhým mečem připásaným k boku. Vypadal asi tak na třicet let, strniště na bradě, jizva na tváři a nos kdysi zlomený v boji. Byl to nejpůsobivější muž jakého Thor kdy viděl, dvakrát široký jako ostatní.  Výraz v jeho tváři prozrazoval, že zde má vedoucí úlohu.

Voják seskočil na prašnou cestu a, cinkaje ostruhami, předstoupil před seřazené chlapce.

Kolem celé návsi stáli tucty mladých mužů a chlapců v očekávání a s tichou nadějí. Vstoupit do řad Stříbrných znamenalo život plný cti, bitev, slávy a proslulosti – a také titulů, bohatství a třeba i půdy. Znamenalo to získat tu nejlepší nevěstu, nejpříhodnější pozemky a žít život na výsluní. Znamenalo to čest pro celou rodinu. Vstup do Legie byl pro tohle všechno prvním krokem.

Thor si prohlížel veliké, pozlacené vozy a dobře věděl, že jedině tato monstra dokáží uvést všechny rekruty. Kolona navštívila na své cestě mnoho měst a vesnic. Znepokojeně polknul, když si uvědomil, že jeho šance jsou ještě nepatrnější, než si původně myslel. Musel by se vyrovnat všem těmto chlapcům – mnozí z nich byli rození bojovníci – stejně jako svým třem bratrům. Měl pocit, že je možná všechno jeho snažení marné.

Thor mohl stěží dýchat, když voják tiše kráčel podél řady doufajících rádoby rekrutů. Začal na vzdálenějším konci návsi a pomaloučku obcházel dokola. Thor samozřejmě všechny přítomné chlapce dobře znal. Věděl také, že někteří z nich ve skutečnosti nechtějí být vybráni, ale jejich rodiny je přesto chtějí vyslat do světa. Takoví měli od začátku strach a nejspíš z nich budou jenom špatní vojáci.

Thor se propadal hanbou. Cítil, že si zaslouží být vybrán stejně jako kterýkoliv z těch, co stáli teď v řadě. Jenom to, že jeho bratři byli starší, větší a silnější přece ještě neznamenalo, že by neměl alespoň dostat tu šanci postavit se do řady s nimi a být třeba i vybrán. Hořel nenávistí vůči svému otci, a když voják došel až k nim, měl pocit, že snad vyletí z kůže.

Voják se poprvé na své cestě kolem návsi zastavil. Přímo před Thorovými bratry. Prohlédl si je od shora dolů a zdálo se, že na něj udělali dojem. Natáhl se, chytil jílec jednoho z jejich mečů a tasil. Možná aby zjistil, jak kvalitně je kovaný.

Pak se uchechtl.

„Tys tenhle meč ještě nikdy doopravdy nepoužil, že?“ zeptal se Drakea.

Thor poprvé v životě uviděl Drakea nervózního. Drake těžce polkl.

„Ne, můj pane. Ale použil jsem jej mnohokrát při tréninku a…“

„Při tréninku!“

Voják propukl v hurónský smích a otočil se k ostatním, kteří se rovněž přidali, vysmívajíce se Drakeovi přímo do tváře.

Ta se okamžitě zbarvila do ruda. Bylo to poprvé, co Thor viděl Drakea poníženého. Běžně to byl Drake, kdo ponižoval ostatní.

„No, potom můžeme nepochybně našim nepřátelům říct, aby se tě báli – ty, který vládneš mečem v tréninku!“

Zástup vojáků se znovu rozesmál.

Velitel se potom otočil k dalším Thorovým bratrům.

„Tři kusy z jednoho stáda,“ hladil si strniště na bradě. „To se může hodit. Všichni jste pěkně urostlí. I když zelenáči. Budete potřebovat spoustu tréninku, aby z vás nakonec něco bylo.“

Na chvíli se odmlčel.

„Myslím, že pro vás najdeme místo.“

Kývnul bradou směrem k prvnímu vozu.

„Hybaj dovnitř. Ale pospěšte si, než si to rozmyslím.“

Všichni tři bratři se celí rozzáření rozeběhli k vozu. Thor si dobře všiml, že otcova tvář se rozjasnila také.

On sám se cítil pod psa, když je sledoval jak nastupují.

Voják už pomalu odcházel k dalšímu domu. Thorova sebekontrola a trpělivost právě došla.

„Sire!“ zakřičel Thor.

Otec po něm vrhl rozzlobený pohled, ale Thor se o to už nezajímal.

Voják se zastavil zády k Thorovi a pomaloučku se otočil.

Thor postoupil dva kroky kupředu a, se srdcem bijícím až v krku, vypínal hruď jak jenom dokázal.

„Ještě jste neposoudil mne, sire,“ řekl.

Voják si překvapeně prohlédl Thora od hlavy k patě, jako by to byl nějaký vtip.

„Opravdu?“ zeptal se a propukl v smích.

Jeho muži se začali smát také. Ale Thora to vůbec nezajímalo. Tohle byla jeho chvíle. Bylo to teď, nebo nikdy.

„Chci vstoupit do Legie!“ řekl Thor.

Voják předstoupil před chlapce a tyčil se nad ním jako hora.

„Ještě pořád tam chceš?“

Vypadal pobaveně.

„Bylo ti už vůbec čtrnáct let?“

„Bylo, sire. Před dvěma týdny.“

„Před dvěma týdny!“

Voják znovu vyprskl smíchy, stejně jako jeho druhové.

„V tom případě by se naši nepřátelé měli začít třást strachy jakmile tě spatří.“

Thor opět začínal cítit ponížení. Musel rychle něco udělat. Takhle to nemohl nechat. Voják se otočil a odcházel – přesně tomu musel Thor za každou cenu zabránit.

Postoupil o další krok kupředu a zařval: „Sire! Děláte chybu!“

Dav zděšeně zalapal po dechu, když se voják zastavil a znovu se velice pomaloučku otočil.

Teď už se ale mračil.

„Kluku hloupá,“ řekl Thorův otec a chytil chlapce za rameno, „koukej mazat domů!“

„Nikam nejdu!“ zakřičel Thor a setřásl otcovu ruku.

Voják znovu předstoupil před chlapce. Otec se okamžitě stáhnul.

„Víš jaký je trest za urážku člena Stříbrných?“ vyštěkl.

Thorovo srdce bušilo jako o závod, ale dobře věděl, že teď se nesmí poddat.

„Prosím, odpusťte mu, sire,“ řekl Thorův otec. „Je to ještě pořád jenom malé děcko a…“

„S tebou nikdo nemluví,“ řekl voják a neústupným pohledem donutil otce aby mlčel.

Potom se voják otočil zpátky k chlapci.

„Odpověz!“ řekl.

Thor těžce polkl. Tohle nešlo tak, jak si to plánoval.

„Urazit člena Stříbrných je stejné jako urazit krále samotného,“ řekl Thor pokorně tak, jak se mu to vynořilo z paměti.

„Přesně tak,“ řekl voják. „To znamená, že ti teď můžu nechat vysázet čtyřicet ran bičem jestli budu chtít.“

„Nechtěl jsem tě urazit, sire,“ řekl Thor. „Jenom chci být vybrán. Prosím. Snil jsem o tom celý svůj život. Prosím. Nechte mě stát se jedním z vás.“

Voják se na něj upřeně díval. Jeho tvář pomaloučku nabývala měkčích rysů. Po dlouhé chvíli pokýval hlavou.

„Jsi mladý, kluku. Máš statečné srdce. Ale ještě nejsi připravený. Vrať se k nám až přestaneš pít mámino mléko.“

Poté se otočil, rychle odkráčel pryč a vyskočil na koně. Ostatních chlapců si přitom už ani nevšiml.

Naprosto sklíčený Thor pozoroval, jak se kolona dala do pohybu a stejně rychle jako se ve vsi objevila, byla najednou ta tam.

Poslední věcí, kterou Thor z kolony zahlédl, byli jeho bratři sedící na konci vozu. Všichni tři mu věnovali pohledy plné posměchu. Odjížděli pryč přímo před jeho očima. Odjížděli daleko odsud, za lepším životem.

Thor cítil, že v něm cosi právě zemřelo.

Jakmile podívaná pominula, vesničané se opět začali rozcházet do svých domovů.

„Uvědomuješ si vůbec, jakou hloupost jsi udělal, ty kluku bláznivej?“ vyštěkl Thorův otec a chytil chlapce za ramena. „Uvědomuješ si, že jsi mohl naprosto zničit šance svých bratrů?“

Thor hrubě setřepal otcovy ruce z ramen. Ten se napřáhl a uštědřil synovi políček hřebetem ruky.

Chlapec se na otce také zamračil. Část jeho já chtěla zpočátku otcovi ránu oplatit. Ale nakonec se dokázal ovládnout.

„Dojdi pro moje ovce a přiveď je zpátky. Teď hned! A až se vrátíš, nečekej, že tu dneska budeš mít večeři. A doporučuju ti hodně popřemýšlet o tom co jsi vyvedl.“

„Možná se nevrátím vůbec!“ zakřičel Thor, otočil se a naštvaně odcházel pryč. Pryč od domova. Do kopců.

„Thore!“ křičel otec. Posledních několik vesničanů, kteří se ještě nerozešli domů, celé scéně přihlíželo.

Thor přešel do klusu a potom do běhu, ve snaze dostat se od toho místa co nejdál. Skoro si ani nevšiml, že jeho tváře začaly zalévat velké slzy, protože jediný sen, který se kdy odvažoval snít, se teď zdál být dočista pošlapán a zničen.

KAPITOLA DRUHÁ

Thor se potuloval v kopcích celé hodiny, až nakonec na vrcholku jednoho z nich konečně usedl, ruce zkřížil přes nohy a zadumaně sledoval obzor. Díval se, jak kolona mizí v dáli, a jak se rozplývá oblak prachu, který zvedala, a který se potom držel ve vzduchu ještě hodiny poté.

Žádné další návštěvy už nebudou. Nyní byl odsouzen zůstat v téhle vesnici po dlouhé roky a doufat, že přijde druhá šance – jestli ovšem vůbec někdy přijde. A jestli to jeho otec vůbec někdy dovolí. Odteď už bude v domě jenom on a otec, nikdo jiný. A může vzít jed na to, že mu otec dá pořádně pocítit, jak moc jej naštval. Chtěl by, aby Thor zůstal tady, a nadále dělat otci služebníka, až by se roky sešly s roky a on by nakonec skončil v téhle vesnici a v tom malém, bezvýznamném životě nadobro, přesně jako otec. Bratři mezitím budou sbírat slávu a proslulost. Po celém těle cítil ponížení, kterého se mu dostalo. Tohle nebyl život, který chtěl žít a dobře to věděl.

Znovu a znovu Thor namáhal mozek ve snaze na něco přijít. Cokoliv, co by to mohlo změnit. Ale nic takového tu jednoduše nebylo. Život mu rozdal právě tyto karty a žádné jiné.

Po několika hodinách se nakonec zvedl a, jakoby bez života, se začal šourat zpátky do známějších kopců. Výše a výše. Nevyhnutelně nakonec musel skončit na tom nejvyšším, kde ráno zanechal stádo. Zatímco šplhal vzhůru, první slunce zapadlo a druhé dosáhlo svého poledne a zalévalo oblohu svým zeleným světlem. Když se tak loudal krajem, pohrával si Thor s prakem, který měl uvázaný kolem zápěstí. Bylo to dobrá, léty prověřená zbraň. Potěžkal v ruce kožený pytlík, který měl uvázaný u boku, a prsty nahmatal kameny, jež byly uložené uvnitř. Jeden hladší než druhý, všechny nasbírané z okolních potoků. Někdy střílel po ptácích, jindy po hlodavcích. Byl to zvyk, který zakořenil v jeho životě už před mnoha lety. Zpočátku nedokázal trefit vůbec nic. Potom se mu jednou konečně podařilo trefit pohyblivý cíl. Od té doby byla jeho muška přesná. Nyní bylo vrhání kamenů jako jeho přirozenost – a navíc to byla činnost, u které se dokázal uklidnit. Jeho bratři možná dokáží mečem přeseknout poleno, ale nikdy by netrefili letícího ptáka kamenem.

Thor bezmyšlenkovitě založil kámen do praku, zaklonil se trochu dozadu, a vrhnul kámen vší silou, kterou našel, představuje si, že střílí na vlastního otce. Trefil větev vzdáleného stromu. Čistě ji ze stromu ustřelil. Když si kdysi uvědomil, že by mohl zvířata, která mu sloužila za cíle, vlastně zabít, zalekl se vlastní síly i toho, co mohla způsobit. Místo toho teď jako terče používal větve. Ledaže by se u jeho stáda objevila liška. Po nějakém čase je tímhle způsobem naučil, aby se držely dál. Thorovy ovce byly tím nejbezpečnějším stádem z celé vesnice.

Thor pomyslel na své bratry, na to kde teď asi jsou, a už byl zase rozzlobený. Po jednodenní jízdě dorazí do Králova Dvoru. On si to mohl jenom představovat. Viděl, jak přijíždějí za zvuků fanfár a jak je lidé, oblečení ve svých nejlepších šatech, přicházejí pozdravit. Válečníci je rovněž zdraví. Členové Stříbrných. Dostanou svá místa v kasárnách Legie, kde budou každý den trénovat v královských cvičištích s těmi nejlepšími zbraněmi. Každý z nich bude sloužit jako panoš pro některého z rytířů. A jednoho dne se sami stanou rytíři, dostanou své vlastní koně, své vlastní erby a své vlastní panoše.

Budou se podílet na všemožných festivalech a budou jíst u králova stolu. Byla to představa úžasného života. Možnost, která mu doslova protekla mezi prsty.

Thorovi se ze všeho dělalo nanic, a tak se snažil to prostě pustit z hlavy. Ale nemohl si pomoci. Část jeho já, někde hluboko uvnitř, na něj nepřestávala křičet. Říkala mu, že to nesmí vzdávat ani teď, že jeho osud byl, je a bude větší než jak se teď zdá. On sám nevěděl, jaký jeho osud je, ale byl si naprosto jistý, že to není život tady. Cítil, že je jiný než ostatní. Možná dokonce výjimečný. Nikdo z místních mu vlastně nikdy nerozuměl. A tak ho všichni jenom podceňovali.

Konečně Thor dorazil na vrchol nejvyššího kopce a našel své stádo. Skvěle vycvičené ovce se stále držely pohromadě a pásly se spokojeně na čemkoliv zeleném, co se dalo v okolí najít. Když však spočítal červené tečky, které měly namalované na zádech, strnul v úleku. Jedna ovce chyběla.

Počítal znovu a znovu. Nemohl tomu uvěřit, ale opravdu, jedna byla pryč.

Nikdy předtím Thor neztratil jedinou ovci, a otec ho nejspíš rovnou zabije až se to dozví. Ba co hůř, představa, že jedna z jeho ovcí je teď někde sama, vystrašená a zranitelná, jej trápila ze všeho nejvíc. Nesnášel pomyšlení, že kdokoliv nebo cokoliv nevinného musí trpět.

Thor pobíhal po vrcholku kopce sem a tam a obhlížel okolí, dokud ji neuviděl. Daleko odsud, o několik kopců dál, se pásla osamělá ovce s červeným znakem na zádech. Byla to ta nejmladší a nejdivočejší ze stáda. Poklesl na duchu, když si uvědomil, že ovce nejenže utekla, ale ze všech možných cest si vybrala právě tu, která vedla na západ, do Temného lesa.

Thor polknul. Temný les bylo zakázané místo. Nejenom pro ovce, ale dokonce i pro lidi. Bylo to daleko za hranicí vesnice a Thor věděl, že jít tam je riskantní. Nikdy předtím to neudělal. Jít tam byla podle pověsti téměř jistá smrt. Neprozkoumaný les byl plný nebezpečných zvířat.

Thor se podíval na temnící se nebe a zvažoval, co si počít. Nemohl přece nechat svoji ovci jen tak odejít. Nakonec si řekl, že jestli se bude pohybovat opravdu rychle, mohl by být do soumraku zpátky.

Jednou jedinkrát se ohlédl, aby zkontroloval stádo a potom se rychle rozběhl směrem na západ, do Temného lesa, kolem kterého se stahovala těžká mračna. Chvílemi měl pocit, že už prostě nemá žádný zbývající dech, ale nohy ho přesto nesly dál a dál. Věděl dobře, že teď už se nemůže vrátit, i kdyby třeba chtěl.

Bylo to jako běžet vstříc noční můře.

*

Thor seběhl sérii menších kopců aniž by si dopřál chvilku oddechu a už se blížil k těžkému baldachýnu Temného lesa. Cesty končily tam, kde stromy začínaly a on se najednou ocitl v neznámém teritoriu. Spadané listí hlasitě šustilo pod jeho nohama.

V okamžiku, kdy vstoupil do lesa, vše kolem něj pohltilo příšeří. Denní světlo bylo zachycováno borovicemi rozpínajícími své koruny někde v horních patrech lesa. Také zde bylo znatelně chladněji než venku, a jakmile překročil práh lesa, ucítil mrazení v zádech. Nebylo způsobené jenom temnotou a chladem – bylo tu ještě něco dalšího. Něco, co nedokázal pojmenovat…byl sledován.

Thor vzhlédl vzhůru k prastarým větvím, sukovitým, silnějším než on sám, pohupujícím se a vrzajícím v lehkém větru. Ještě se nedostal do lesa ani na padesát kroků, když tu zaslechl zvláštní zvířecí zvuky. Ohlédl se a zjistil, že už teď může jenom stěží rozeznat místo, kterým do lesa vstoupil, už teď se zdálo, že by nemusel najít cestu zpátky ven. Zaváhal.

Temný les byl odnepaměti pro celou osadu, i pro Thorovo vlastní povědomí, něčím hluboce záhadným. Žádný pasák, který kdy ztratil ovci v Temném lese, se nikdy neodvážil ji tam jít hledat. Dokonce ani takovýhle kousek do lesa. Pověsti o tomto místě byly příliš temné, příliš zlověstné.

Toho dne se ale už událo tolik věcí, že se Thor jednoduše přestal starat a odhodil veškerou opatrnost za hlavu. Jedna jeho část si ze všeho nejvíc přála opřít se do mantinelů jeho starého života, dostat se od domova co nejdál je to možné a jednoduše nechat život, aby s ním naložil tak, jak uzná za vhodné.

Odvážil se postoupit dále. Brzy se ale zase zastavil, protože si nebyl jistý kudy se vydat dál. Všiml si stop v listí a ohnutých větviček. Tudy jeho ovce určitě musela procházet. Vydal se tedy tím směrem. Po nějakém čase změnil směr ještě jednou.

Než stačila uběhnout další hodina, byl beznadějně ztracený. Snažil se vybavit si směr, kterým přišel, ale ať dělal co dělal, nebyl si vůbec jistý. Nepříjemný pocit sevřel jeho útroby, ale zároveň si uvědomoval, že jediný správný směr je teď ten, který vede kupředu.

V dálce najednou spatřil paprsek denního světla a vydal se k němu. Dostal se tak na malou mýtinku, na jejímž okraji se zastavil jako přimražený. Nemohl uvěřit tomu, co viděl.

Uprostřed mýtiny stál muž oblečený v modré saténové róbě. K Thorovi byl obrácený zády. Něco však nebylo v úplném pořádku. Postava stojící na mýtině nebyla normální člověk. Thor to mohl jasně cítit. Možná to byl druid. Stál tam, vysoký a vzpřímený, hlavu ukrytou v kápi, dokonale klidný a nehybný, jako kdyby ho okolní svět ani trochu nezajímal.

Thor si nebyl jistý co teď udělat. O druidech už slyšel, ale nikdy předtím žádného nepotkal. Podle znaků na jeho zlatě lemované róbě to nebyl jenom ledajaký druid, ty znaky byly královské. Byly to znaky Králova Dvora. Thor to nedokázal pochopit. Co dělá královský druid v téhle končině?

Po chvíli, která se zdála spíše jako věčnost, se druid pomalu otočil a podíval se na Thora. A Thor jeho tvář poznal. Sebralo mu to dech. Byla to totiž jedna z nejznámějších tváří v celém království. Králův osobní druid. Argon, kancléř králů Západního království v posledních několika stoletích. Co pohledával tak daleko od dvora, uprostřed Temného lesa, byla naprostá záhada. Thor si nebyl jistý, jestli se mu to všechno jenom nezdá.

„Tvé oči tě neklamou,“ řekl Argon a díval se přímo na Thora.

Jeho hlas byl hluboký, jakoby prastarý, jako kdyby skrze něj promlouvaly samotné stromy. Jeho velké průsvitné oči zkoumaly Thora od hlavy k patě a snad i skrz něj. Thor cítil silnou energii, která vyzařovala z druidova těla, jenž stál ve slunečním kuželu.

Thor se okamžitě vzpamatoval, poklekl a sklonil hlavu.

„Můj pane,“ řekl „je mi líto, že jsem tě vyrušil.“

Projev neúcty ke královu kancléři se trestal vězením nebo i smrtí. Tato informace byla Thorovi vštěpována od narození.

„Povstaň, dítě,“ řekl Argon. „Kdybych chtěl abys poklekl, řekl bych ti to.“

Thor se pomalu postavil a podíval se na druida. Argon popošel o několik kroků blíže. Zastavil se a hleděl na Thora tak dlouho, až se chlapec začal ošívat.

„Máš oči po matce,“ řekl Argon.

Thor strnul v překvapení. Svou matku nikdy nepoznal a nikdy nepoznal ani nikoho, kdo ji znal, tedy kromě otce. Řekli mu, že zemřela během jeho porodu. Thor kvůli tomu celý svůj život cítil pocit viny.  Myslel si, že to byl důvod proč ho jeho rodina nenáviděla.

„Myslím, že si mě s někým pleteš,“ řekl Thor. „Já nemám matku.“

„Nemáš?“ zeptal se Argon pobaveně. „Zrodil jsi se pouze z muže?“

„Chtěl jsem říci, sire, že má matka zemřela při porodu. Myslím, že si mě pleteš.“

„Jsi Thorgrin z klanu McLeodů. Nejmladší ze čtyř bratrů. Ten, kterého nevybrali.“

Thor vykulil oči. Stěží dokázal pochopit jak se tohle vůbec může dít. Že někdo jako je Argon ho zná a ví o něm tolik informací. Bylo to mimo jeho chápání. Nikdy ho nenapadlo, že by ho mohl znát ještě někdo jiný mimo lidi z vesnice.

„Jak…tohle víš?“

Argon se zasmál, ale neodpověděl.

Thora to pouze naplnilo zvědavostí.

„Jak…“ opakoval Thor, „…jaktože znáš moji matku? Znal jsi ji? Jaká byla?“

Argon se otočil a odcházel pryč.

„Otázky až někdy jindy,“ řekl nakonec.

Zmatený Thor sledoval, jak druid odchází. Celé setkání bylo záhadné a vše se seběhlo příliš rychle. Chlapec se rozhodl, že nesmí nechat Argona jen tak odejít a rozběhl se za ním.

„Co tu děláš?“ zeptal se Thor ve snaze druida dohnat. Argon, opíraje se o prastarou slonovinovou hůl, kráčel neskutečně rychle. „Nečekal jsi tady na mě, že ne?“

„A na koho jiného?“ zeptal se Argon.

Thor musel zase popoběhnout, aby se mu druid opět nevzdálil. Mýtina už zůstala někde za nimi.

„Ale proč na mě? Jak jsi věděl, že tu budu? A co ode mě chceš?“

„Příliš mnoho otázek,“ řekl Argon. „Pořád jimi naplňuješ vzduch. Měl bys místo toho zkusit poslouchat.“

Thor tedy následoval druida napříč lesem a ze všech sil se snažil zůstat zticha.

„Přišel jsi, abys hledal svou ztracenou ovci,“ řekl Argon. „Ušlechtilý záměr. Ale plýtváš svým časem. Ovce nepřežije.“

Thor vykulil oči.

„Jak to můžeš vědět?“

„Znám světy, o kterých nikdy nebudeš mít ani potuchy, chlapče. Tedy možná alespoň nemáš teď“

Thor se nepřestával divit. A také nesměl přestávat spěchat, jinak by druida brzy ztratil.

„Stejně neposlechneš. Taková je tvoje nátura. Tvrdohlavost. Stejně jako tvoje matka. Stejně se za ovcí poženeš a pokusíš se ji zachránit.“

Thor cítil jak rudne, protože Argon jako by mu četl myšlenky.

„Jsi zarputilý chlapec,“ doplnil druid. „Máš silnou vůli. Jsi velmi hrdý. Máš pozitivní záměry. Jednoho dne to může znamenat tvůj pád.“

Argon začal šplhat do příkrého břehu porostlého mechem. Thor ho těsně následoval.

„Chceš se přidat ke královské Legii,“ řekl Argon.

„Ano!“ odpověděl Thor vzrušeně. „Myslíš, že je pro mě nějaká naděje? Můžeš to zařídit?“

Argon se zasmál smíchem tak hlubokým, až Thora zamrazilo.

„Můžu zařídit všechno, anebo taky nic. Tvůj osud už je napsán. Ale je na tobě si jej zvolit.“

Tomu Thor nerozuměl.

Když vystoupali na vrchol svahu, Argon se otočil a pohlédl Thorovi do tváře. Chlapec se ocitl jenom stopu od druida a cítil energie procházející všude kolem.

„Tvůj osud je jeden z těch důležitých,“ řekl. „Neopusť ho.“

Thorovy oči se rozšířily. Jeho osud a důležitý? Cítil, jak se v něm rodí pocit hrdosti.

„Nerozumím. Mluvíš v hádankách. Prosím, vysvětli mi to.“

Argon zmizel.

Thor zůstal stát s otevřenou pusou. Díval se do všech stran, poslouchal, přemýšlel. To se mu to celé jenom zdálo? Byl to nějaký blud?

Thor se rozhlédl po okolním lese. Z místa, kde stál, měl mnohem lepší přehled o okolí než předtím. Jak se tak díval, všiml si náhle v křoví nějakého pohybu. Uslyšel také zvuk a najednou si byl naprosto jistý, že je to jeho ovce.

Seběhl dolů z mechového břehu a utíkal směrem, odkud přicházel zvuk. I když běžel, stále nemohl přestat myslet na setkání s druidem. Proč byl královský druid ze všech možných míst právě tady? Čekal tu na něj. Ale proč? A co to bylo s jeho osudem?

Čím více se Thor snažil tu záhadu rozmotat, tím méně tomu rozuměl. Argon ho varoval před pokračováním a zároveň ho pobídl aby pokračoval. Jak tak běžel lesem, měl Thor náhle pocit, že se má něco důležitého stát.

Najednou zůstal stát jako omráčený. Jeho nejhorší noční můry se právě naplnily. Vlasy se mu zježily na hlavě, když si uvědomil, že pustit se do Temného lesa byla největší chyba jeho života.

Přímo naproti němu, stěží více než třicet kroků od něj, stál Sybold. Mohutný, svalnatý, na všech čtyřech stojící a přesto téměř velký jako kůň. Sybold byl nejobávanějším zvířetem z celého Temného lesa a dost možná i celého království. Thor nikdy předtím žádného neviděl, ale zato slyšel hodně pověstí. Zvíře trochu připomínalo lva, ale bylo větší, širší, mělo temně rudou srst a žlutě žhnoucí oči. Pověst pravila, že jeho rudá barva pocházela z krve dětí, které sežral.

Thor za svůj život slyšel jenom několikrát, že Sybolda někdo spatřil, ale vždycky se tomu i tak dalo stěží věřit. Možná, že ve skutečnosti nikdo o setkání doopravdy mluvit nemohl, protože ho nepřežil. Někteří říkali, že Sybold je bůh lesa a zároveň jeho smyslem. Jaký ten smysl ale byl, o tom neměl Thor nejmenší potuchy.

Začal pomalu ustupovat zpátky.

Sybold jej svýma žlutýma očima a tlamou napůl otevřenou, ukazujíc zuby, ze kterých odkapávaly sliny, upřeně pozoroval. Ta obrovská tlama však nebyla prázdná. Byla v ní Thorova zmizelá a stále ještě bečící ovce. Polovina jejího těla byla rozdrásaná ostrými drápy. Zbýval v ní už jenom poslední doušek života. Sybold si dával na čas s jejím zabitím. Zdálo se, že mučení oběti je pro něj zábava.

Thor nemohl poslouchat ten nářek. Ovce se bezmocně zmítala a on se za to cítil zodpovědný.

První myšlenka, která Thorovi probleskla hlavou, byla obrátit se a utéct, ale hned mu bylo jasné, že by to stejně ničemu nepomohlo. Tahle příšera dokázala doběhnout cokoliv. Útěk by šelmu jenom vyprovokoval. Navíc nemohl svou ovci jenom tak opustit.

Zůstával stát, ztuhlý strachy, a bolestně si uvědomoval, že musí něco udělat.

Nakonec se vlády nad tělem ujaly jeho reflexy. Pomalu sáhnul dolů k opasku, vyndal jeden kámen a založil jej do praku. S třesoucí se rukou prak roztočil, udělal krok kupředu a vrhnul.

Kámen proletěl prostorem a přesně trefil cíl. Perfektní rána. Rovnou do oka nebohé ovce a dále dovnitř do mozku.

Ovce se okamžitě uvolnila. Byla mrtvá. Thor ji ušetřil dalšího trápení.

Sybold se zachmuřil, když zjistil, že chlapec zabil jeho hračku. Pomalu otevřel svoje neskutečné čelisti a upustil ovci, která s žuchnutím dopadla do listí. Potom pomalu otočil svoje zraky k Thorovi.

Odkudsi z hlubin jeho těla se ozvalo hluboké, démonické zavrčení.

V momentě, kdy se rozmrzelé zvíře otáčelo k chlapci, Thor, se srdcem až v krku, založil do praku další kámen a připravil se znovu vystřelit.

Náhle Sybold vyrazil. Rychleji než cokoliv, co Thor předtím kdy viděl. Chlapec nakročil kupředu a vrhnul kámen. Modlil se, aby kámen našel svůj cíl a zároveň věděl, že možnost nabít další už mít nebude.

Kámen trefil příšeru přímo do oka, vyrazil jej a pronikl do hlavy. Byl to úžasný hod. Takový, který by menší zvíře poslal rovnou na zem.

Jenže tohle nebylo menší zvíře. Sybold by nezastavitelný. Zaječel bolestí, když jej kámen zasáhl, ale jinak dokonce ani nezpomalil. I když ztratil oko a Thorův kámen mu pronikl do lebky, dravec se nadále řídil na chlapce. Thor s tím už nemohl nic víc udělat.

O vteřinu později byla příšera na něm. Svoje obrovské drápy zaryla chlapci do ramene.

Thor zaječel. Bylo to jako kdyby ho zaživa krájely tři nože najednou. Rány se okamžitě zalily teplou krví.

Příšera ho všema čtyřma přišpendlila k zemi. Její váha byla neskutečná, jako kdyby mu na hrudi stál slon. Thor cítil jak váha drtí jeho žebra.

Sybold zaklonil hlavu, otevřel doširoka tlamu plnou ostrých tesáků a začal se přibližovat k Thorově krku.

Thor vztáhl ruce vzhůru a chytil útočníka za neuvěřitelně svalnatý krk. Snažil se ho všemi silami udržet od těla. Ale sotva ho dokázal byť na chviličku zbrzdit. Jeho ruce se ihned začaly třást a tlama se přibližovala. Na tváři cítil horký dech šelmy a na krk mu dopadaly sliny. Sybold zaburácel řevem tak hlasitým, že měl Thor pocit, že přišel o sluch. Bylo jasné, že za malou chvíli bude po všem.

Thor zavřel oči.

Prosím, Bože. Dej mi sílu. Dovol mi bojovat s touto příšerou. Prosím. Snažně prosím. Udělám cokoliv si budeš přát. Budu Ti zavázán po zbytek života.

A pak se něco stalo. Thor pocítil ohromné teplo, které se zrodilo kdesi uvnitř, začalo pulsovat jeho tepnami. Jako energetické pole potom začalo naplňovat celé jeho tělo. Otevřel oči a uviděl něco neuvěřitelného. Přímo z jeho dlaní vyzařovalo žluté světlo a jakmile se znovu opřel do krku útočníka, zjistil, že teď je jeho síla schopna se se zvířetem měřit.

Thor pokračoval v zápase, až to najednou byl on, kdo přetlačoval svého soupeře. Jeho síla stále narůstala, až měl pocit, že musí každou chvíli vybuchnout. O mžik oka později letěla příšera daleko od něj. Thor ji poslal zpět o dobrých deset kroků. Sybold tvrdě dopadl na záda.

Thor se postavil a vůbec nechápal co se právě stalo.

Zvíře se znovu postavilo na nohy a ve vzteku se na chlapce vrhlo. Jenže tentokrát se Thor cítil úplně jinak než předtím. Energie jím nerušeně proudila a on se cítil silnější než kdykoliv za celý svůj život.

Když Sybold skočil, chlapec se sehnul, popadnul zvíře za břicho, využil jeho vlastní setrvačné síly a odhodil jej daleko od sebe.

Příšera letěla lesem, narazila do stromu a zhroutila se vedle něj do listí.

Thor stál a nevěřil svým očím. Hodil právě se Syboldem jako s nějakou hračkou?

Příšera dvakrát zamrkala, podívala se na Thora, postavila se na nohy a znovu zaútočila.

Tentokrát se Thor nevyhnul. Sybold se na něj vrhnul, Thor jej chytil za krk a oba se zřítili na zem. Netvor měl zpočátku navrch, ale Thor se překulil stranou a teď to byl on, kdo ležel na svém protivníkovi. Thor jej pevně držel pod krkem ve snaze jej zadusit. Příšera se ze všech sil snažila zvednout hlavu a kousnout chlapce, nebo jej alespoň zasáhnout drápy, ale nikdy netrefila víc než vzduch. Thor cítil stále větší a větší příliv energie. Jeho sevření se ještě posilovalo. Nechal energii proudit volně celým tělem. A najednou cítil, že je silnější než Sybold.

Škrtil příšeru tak dlouho, dokud její údy nakonec neochably.

Thor jej ale stejně nepustil ještě minimálně celou další minutu.

Potom se pomalu postavil, chytil se za poraněnou paži, a bez dechu zíral před sebe. Co se to tu stalo? Opravdu on, Thor, právě zabil Sybolda?

Bylo to jako znamení, že dnešní den není přece jen zbytečný. Že žádný z jeho dnů nebyl zbytečný. Cítil, že se právě stalo něco neskutečného. Právě zabil nejslavnější a nejobávanější monstrum království. Holýma rukama. Beze zbraně. Bylo to příliš neuvěřitelné. Nikdo mu to nebude věřit.

Nešlo mu do hlavy co to bylo za sílu, která mu přispěchala na pomoc. A co to znamená. Kdo ve skutečnosti je. Jediní, kdo měli podobné schopnosti byli druidi. Ale jeho otec ani matka přece nebyli druidi, takže ani on nemohl jedním být.

Nebo mohl?

Najednou ucítil něčí přítomnost. Otočil se a spatřil Argona, který si prohlížel padlého dravce.

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se Thor překvapeně.

Argon ho však ignoroval.

„Viděl jsi co se stalo?“ zeptal se Thor znovu. „Nevím, jak jsem to udělal.“

„Ale víš,“ odpověděl Argon. „Tam někde uvnitř to víš. Jsi jiný než ostatní.“

„Bylo to jako…vlna síly,“ řekl Thor. „Jako síla, o které jsem nevěděl, že ji mám.“

„Energie,“ odpověděl Argon. „Jednoho dne ji budeš znát velmi dobře. Možná se i naučíš ji ovládat.“

Thor si sevřel rameno. Bolest se stávala nesnesitelnou. Podíval se na svou ruku a zjistil, že je celá pokrytá krví. Také cítil, že se mu trochu točí hlava a začal si dělat starosti co by se mohlo stát, jestli mu někdo nepomůže.

Argon popošel tři kroky kupředu, natáhl se, uchopil Thorovu druhou ruku a přitlačil ji těsně na zranění. Držel ji tam, mírně se zaklonil a zavřel oči.

Thor pocítil teplou vlnu, která se mu rozlila v paži. Během několika vteřin se lepkavá krev na jeho ruce vysušila a zdálo se, že i bolest začíná slábnout.

Podíval se na ránu znovu a nemohl uvěřit svým očím. Rána byla vyléčená. Všechno co zůstalo byly tři jizvy v místě, kde se do ramene zaryly drápy. Teď ale byly zacelené a vypadaly už minimálně týden staré. Žádné další krvácení.

Thor pohlédl na Argona v úžasu.

„Jak jsi to udělal?“ zeptal se.

Argon se usmál.

„Já jsem neudělal nic. To ty. Já jsem jenom řídil tvojí energii.“

„Ale já nemám žádnou schopnost léčit,“ odpověděl Thor bezradně.

„Nemáš?“ odvětil Argon.

„Nerozumím tomu. Nic z toho nedává žádný smysl,“ řekl Thor nervózně a zvědavě zároveň. „Prosím, řekni mi víc.“

Argon se podíval stranou.

„Některé věci se prostě musíš naučit časem.“

Thora něco napadlo.

„Znamená to, že můžu být přijat do Legie?“ Zeptal se vzrušeně. „Určitě! Když dokážu zabít Sybolda, tak se dokážu prosadit i mezi ostatními kluky.“

„To určitě můžeš,“ odpověděl druid.

„Ale oni vybrali jenom mé bratry. Mě nevybrali.“

„Tvoji bratři by setkání se Syboldem nepřežili.“

Thor zůstal stát v zamyšlení.

„Ale oni mě odmítli. Jak se k nim teď můžu přidat?“

„Od kdy válečník potřebuje pozvánku?“ odpověděl Argon otázkou.

Jeho slova našla cíl a zaryla se do něj. Thor cítil, jak jeho srdce zalila nová naděje.

„Říkáš, že tam mám prostě přijít? Bez pozvání?“

Argon se usmál.

„Ty tvoříš svůj osud. Ne ostatní.“

Thor zamrkal. Argon byl najednou pryč. Zase!

Znovu se Thor rozhlížel do všech směrů, ale po druidovi nebylo nikde ani památky.

„Tady jsem!“ ozval se odkudsi hlas.

Thor se otočil a přímo před sebou spatřil vysokou skálu. Zdálo se, že hlas přichází z jejího vrcholku, a tak se dal do šplhání.

Když se vydrápal nahoru, nebylo tam po Argonovi ani památky.

Byl teď docela vysoko, dokonce nad vrcholky nejbližších stromů, takže mohl pohodlně přehlédnout kraj. Viděl konec Temného lesa.Viděl také, že druhé slunce v temně zeleném soumraku už zapadá. A také viděl cestu do Králova Dvora.

„Je na tobě, kterou si zvolíš cestu,“ ozval se zase hlas. „Jestli si troufáš.“

Thor se ohlédl, ale ani teď nikoho neviděl. Hlas byl prostě jenom hlas. Ale stejně věděl, že tam Argon někde je a navádí ho. A v hloubi duše cítil, že má pravdu.

Bez dalšího váhání se Thor spustil dolů ze skály a namířil si to lesem rovnou k cestě, kterou předtím viděl.

Vstříc svému osudu.

KAPITOLA TŘETÍ

Král McGil – korpulentní, se sudovitou hrudí, šedí prokvetlým plnovousem a stejným vláknem prošitými vlasy, širokým čelem plným vrásek z příliš mnoha duševních bitev – stál na nejvyšším ochozu svého hradu, spolu se svou královnou po boku. Oba sledovali sílící davy na nádvoří a nepřestávající městský ruch onoho dne. Všude pod nimi, a taky všude kam až oko dohlédlo, se rozkládalo dechberoucí město, obehnané prastarými kamennými opevněními. Králův Dvůr. Pospojované bludištěm klikatých ulic a uliček seděly ve městě domy všech velikostí i tvarů – pro bojovníky, majordomy, koně, Stříbrné, pro Legii, strážné, byla tu kasárna, zbrojnice a arzenál – a mezi tím vším se hemžilo nezpočetně lidí, kteří žili v bezpečí králových hradeb. Ulice rovněž tvořily spojnice mezi mnohaakrovými travnatými poli, královskými zahradami a kamennými náměstími, na kterých zurčely fontány. Králův Dvůr byl stavěn a zušlechťován svými vládci po staletí. Jeho otec, předtím zase jeho otec, a nyní on sám. Ti všichni přidávali do města část svého odkazu. Bez jakékoliv pochyby to byla nejbezpečnější pevnost v celém Západním království Prstenu.

MacGil se mohl pyšnit těmi nejlepšími a nejloajálnějšími válečníky, jaké kdy který král měl. Během jeho života se nikdo neodvážil zaútočit. Již sedmý v pořadí z dynastie MacGilů na královském trůně jej spravoval po celých třicet dva let více než dobře. Byl to dobrotivý a moudrý král. Země po dobu jeho vlády jenom kvetla. Zdvojnásobil velikost armády, rozšířil města, byl k lidu štědrý a snad ani jediná stížnost by se nedala najít mezi jeho poddanými. Lid svého krále miloval, protože nikdy nebylo lépe než za dob jeho vlády.

Což bylo paradoxně to, co ho nenechávalo v noci spát. MacGil znal dobře historii vlastního rodu. Nikdy v ní nebylo tak dlouhé období míru. Vůbec nepřemýšlel o tom jestli jej napadnou – dumal pouze nad otázkou kdy. A kdo to bude.

Největší nepřátelská síla hrozila samozřejmě z vnějšku Prstenu, z říše vyvrhelů, kteří vládli okolní Divočině, a kteří si podmanili všechny národy mimo Prsten. Pro MacGila a jeho sedm předchůdců Divocí nikdy nepředstavovali přímou hrozbu. Bylo to tak díky unikátní zeměpisné poloze jeho království, umístěného v perfektním kruhu – prstenu – jenž jej odděloval od okolního světa hlubokým, míli širokým Kaňonem, jehož břeh byl navíc ještě chráněn energetickým štítem již od dob MacGila Prvního. Díky tomu se Divokých musela jeho země pramálo obávat. Barbaři se mnohokrát pokoušeli zaútočit, porušit štít nebo se dostat přes Kaňon, ale ani jednou se jim to nepodařilo. Dokud on a jeho lid zůstávali uvnitř Prstenu, žádná skutečná hrozba zvenčí tu nebyla.

To ovšem neznamenalo, že zde nebyla hrozba vnitřní. A to bylo právě to, co nedávalo MacGilovi spát. To byl také hlavní důvod oslav, které se ten den konaly: svatba jeho nejstarší dcery. Politický sňatek, který měl usmířit nepřítele a podpořit křehký mír mezi Východním a Západním královstvím Prstenu.

Prsten měl v průměru dobrých pět set mil a v polovině byl rozdělený horským hřebenem, Vysočinou. Na druhé straně Vysočiny bylo Východní království, které ovládalo druhou polovinu Prstenu.  A toto království, kde po staletí vládli jejich rivalové, McCloudové, se odjakživa snažilo podkopávat křehké příměří s MacGily.

McCloudové byli se svou částí nespokojení a neustále obviňovali druhou stranu, že jejich polovina má úrodnější půdu. Také si dělali nárok na celé území Vysočiny, přehlížejíce při tom fakt, že minimálně polovina hornaté oblasti patří MacGilům. Na Vysočině neustále docházelo k drobným pohraničním půtkám a větší invaze hrozila každým dnem.

Když o tom všem MacGil přemítal, vždycky se jenom rozzlobil. McCloudové by měli být rádi. Uvnitř Prstenu byli bezpeční. Kaňon chránil i je. Měli dobrou půdu a nemuseli se vůbec ničeho obávat. Proč se prostě nedokázali spokojit se svou vlastní polovinou Prstenu? Jenom díky faktu, že MacGil tak výrazně posílil svou armádu, si McCloudové nic nedovolovali. Ale MacGil byl moudrý král, dobře cítil, že přece jen něco leží na obzoru, a že tenhle mír nevydrží napořád. A tak nabídl svou nejstarší dceru jejich nejstaršímu princi. A den svatby právě přišel.

Jak se díval z ochozu dolů, viděl pod sebou tisíce poddaných, oblečených v tunikách zářivých barev. Sjeli se ze všech koutů království na obou stranách Vysočiny. Skoro celý Prsten se teď ocitl uvnitř jeho opevnění. Jeho lidé město připravovali dlouhé měsíce. Dostali rozkaz opravit vše potřebné, aby město vypadalo co možná nejreprezentativněji, prosperující a silné. Nebyl to jenom svatební den. Byl to také den, kdy měli McCloudové obdržet jasný vzkaz.

MacGil strategicky rozmístil stovky vojáků po všech hradbách, v ulicích a na náměstích. Bylo to mnohem více mužů, než mohl potřebovat, a to ho uklidňovalo. Byla to ukázka síly, o kterou mu šlo. Ve vzduchu byla ale také cítit nervozita, prostor byl nabitý emocemi, které by mohly každou chvíli přerůst v šarvátku. Doufal, že se na žádné ze stran neobjeví horké hlavy povzbuzené alkoholem.

Přehlížel turnajová a festivalová pole, a přemýšlel o přicházejícím dni, plným her, turnajů a všemožných druhů oslav. Bude to stát za to. McCloudové také dorazili s malou armádou. Každý turnajový souboj, každý zápas a každá soutěž budou mít svůj význam. Pokud by jedna událost dopadla špatně, může to skončit bitvou.

„Můj králi?“

Ucítil jemnou ruku na té své a otočil se ke své královně Kree, stále té nejkrásnější ženě, kterou kdy poznal. Za celou dobu jejich šťastného manželství mu porodila pět dětí. Tři z nich byli synové. Neměl si nač stěžovat. Ba co více, stal se z ní jeho nejdůležitější rádce. Jak roky plynuly, uvědomoval si stále více, že jeho manželka je moudřejší než všichni jeho rádci. Dokonce moudřejší než byl on sám.

„Je to den politické práce,“ řekla. „Ale také svatba naší dcery. Zkus si to trochu užít. Podruhé už se to nestane.“

„Měl jsem méně starostí, když jsem neměl nic,“ odpověděl. „Teď když máme úplně všechno, nemůžu si pomoci, abych neustále necítil obavy. Jsme v bezpečí. Ale já se přesto tak necítím.

Ohlédla se k němu svýma soucitnýma očima, byly lískově hnědé, velké a zdálo se, že v nich sídlí všechna moudrost světa. Její víčka byla mírně pokleslá, jako snad odjakživa, a dodávala ji mírně ospalé vzezření. Tvář ohraničovaly krásné hnědé vlasy, nyní již prokvetlé šedými nitkami, spadající po obou stranách tváře na ramena. Měla o pár vrásek navíc, ale jinak se ani za mák nezměnila.

„Protože ty v bezpečí nejsi,“ řekla. „Žádný král není v bezpečí. U našeho dvora je více špiónů, než ses kdy obtěžoval zjišťovat. Tak se věci prostě mají.“

Naklonila se k němu, políbila ho a usmála se.

„Pokus se trochu se uvolnit,“ řekla potom. „Je to přece svatba.“

Potom se otočila a odešla z ochozu.

Díval se jak odchází, a potom znovu zaměřil svou pozornost k dění tam dole. Měla pravdu jako vždycky. On si to chtěl užívat. Miluje svou nejstarší dceru a ona se přece dnes vdává. Navíc byl nejkrásnější den v tom nejkrásnějším ročním období, vrcholném jaru, když léto už klepalo na dveře. Obě slunce zářily na obloze a jemný větřík čeřil vzduch. Všechno bylo v plném květu. Stromy všude kolem zářily širokou paletou růžových, oranžových a bílých květů. Nic by si nepřál víc, než sejít dolů ke svým mužům, sledovat dceru jak se vdává a pít při tom tolik piva, že už by ani nemohl pít dále.

Ale to nešlo. Předtím než mohl vůbec opustit hrad, jej čekala ještě dlouhá řada povinností. Koneckonců, svatba královské dcery nutně znamenala povinnosti pro krále samotného. Musel se setkat se svou radou, se svými dětmi a s dlouhou řadou prosebníků o audienci, kteří měli právo se v takový den setkat s králem. Bude rád, když se mu podaří opustit hrad před západem prvního slunce, kdy má být samotný obřad.

*

MacGil, oblečený ve svém nejlepším královském oděvu, který se skládal ze sametových černých kalhot, zlatého opasku, královské róby z toho nejlepšího purpurového a zlatého hedvábí, bílého pláště, zářivě vyleštěnými koženými vysokými botami a s korunou na hlavě – kruh z ryzího zlata s velkým rubínem uprostřed – kráčel komnatami svého hradu, obklopen služebnictvem. Prošel jednou místností za druhou, seběhl schody, zkrátil si cestu přes královské komnaty a velký sál, který byl pro svou vysokou klenbu a vitrážovaná okna jedním z architektonických skvostů hradu. Konečně se tak dostal k velkým dubovým dveřím, tlustým jako kmen stromu, které před ním jeho služebníci chvatně otevřeli. Trůnní sál.

Jeho rádci se postavili do pozoru, když vstoupil. Dveře se za ním s hlasitým klapnutím zase zavřely.

„Posaďte se,“ řekl poněkud ostřejším tónem než obvykle. Byl unavený, obzvláště toho dne, všemi těmi nekonečnými formalitami, které jeho úřad obnášel. Jak rád by se jich byl zbavil.

Rychlým krokem přešel Trůnní sál, který na něj nikdy nepřestal dělat dojem. Stropy se vypínaly patnáct metrů vysoko a celou jednu zeď zdobila barevná vitráž. Zdi a podlahy byly z kamene dobré dva metry tlustého. Do místnosti se pohodlně vešlo sto hodnostářů. Ale ve dnech jako byl tento, kdy zasedal pouze on a jeho rada, tu byl jen sám s hrstkou svých rádců. Dominantou sálu byl obrovský stůl ve tvaru půlkruhu, za kterým rádci stáli.

Král rychle přešel sál a mířil rovnou ke svému trůnu. Vystoupal po schodech, vedoucích k trůnu, minul přitom hlídající zlaté lvy, a posadil se na rudé sametové čalounění jinak beze zbytku zlatého trůnu. Jeho otec tu sedával, a předtím i jeho otec. Stejně jako všichni MacGilové před nimi. Jakmile se posadil, pocítil MacGil tíhu všech generací svých předchůdců.

Potom přehlédl své rádce. Byl zde Brom, jeho nejslavnější generál a rádce pro vojenské záležitosti. Kolk, generál chlapecké Legie. Aberthol, nejstarší z rádců, učenec, historik a učitel králů posledních tří generací. Firth, rádce pro vnitřní záležitosti, hubený muž s krátkými, šedými vlasy a hlubokýma očima, který nikdy nevydržel ani chvilku v klidu. MacGil Firtovi nikdy zcela nezačal důvěřovat a vlastně mu ani nebylo zcela jasné, co přesně jeho činnost pro korunu obnáší. Ale jeho otec, i děd před ním, si udržovali nablízku poradce pro vnitřní záležitosti, takže i on tento úřad respektoval. Dále zde byl Owen, královský pokladník. Bradaigh, poradce pro zahraniční záležitosti. Earnan, výběrčí daní. Duwayne, poradce pro komunikaci s poddanými a jejich zástupce. A nakonec Kelvin, zástupce šlechty.

Král měl, samozřejmě, absolutní autoritu. Ale království jako takové mělo liberální základnu a už jeho předchůdci vždy dopřávali sluchu názorům urozených, kteří se na ně prostřednictvím svého zástupce mohli obracet. Vznikla tak křehká rovnováha mezi úřadem krále a šlechtou. Zdálo se, že systém funguje správně.

Když MacGil přehlédl radu, zjistil, že jeden její člen chybí. Muž, se kterým potřeboval mluvit ze všech nejvíc – Argon. Jako vždy bylo těžké předvídat kdy a kde se druid ukáže. MacGil se kvůli tomu rozčiloval znovu a znovu, ale stejně mu nezbývalo nic jiného, než situaci přijmout takovou, jaká byla. I pro krále byli druidi velmi nevyzpytatelní. Bez Argonovy přítomnosti chtěl MacGil zasedání ukončit ještě rychleji. Rychle to tu vyřidít, aby se mohl vrhnout na tisícovku dalších věcí, než se bude moci konečně zúčastnit oslav.

Jeho rádcové seděli teď naproti němu kolem půlkruhového stolu v dvoumetrových rozestupech, na těžkých dubových židlích s vyřezávanými opěradly.

„Můj pane, pokud bych mohl začít,“ zahájil sezení Owen.

„Můžeš. A udělej to stručně. Můj dnešní rozvrh je nabitý.“

„Tvá dcera dnes obdrží velké množství darů, což, jak všichni doufáme, naplní její pokladnice. Deset tisíc lidí platí daně, přinášejí dary pro Tebe osobně a zaplňují městské nevěstince a taverny. To naplňuje zase naše pokladnice. Ale přípravy na královskou svatbu, a všechny oslavy s ní spojené, tuto pokladnici zároveň vyčerpávají. Dovoluji si navrhnout úpravu daně prostého lidu i šlechty. Jednorázová speciální daň by mohla pomoci zlikvidovat dopad dnešní výjimečné události.

MacGil viděl obavu ve tváři svého pokladníka a jeho útroby sevřela tíseň při představě, že budou pokladnice prázdné. Ale stejně nehodlal znovu zvyšovat daně.

„Je lepší mít prázdnou pokladnici a loajální poddané,“ odvětil MacGil. „Náš poklad tkví ve spokojenosti našich lidí. Nemůžeme požadovat ještě více.

„Ale, můj pane, pokud ne…“

„Takto jsem rozhodl. Co máme dalšího?“

Owen se sklíčeně zabořil do křesla.

„Můj králi,“ řekl Brom hlubokým hlasem. „Podle tvého rozkazu jsme rozmístili velké množství našich sil po městě. Ukázka síly bude impozantní. Má to ale nevýhodu. Pokud by někdo zaútočil kdekoliv jinde v království, budeme zranitelní.

MacGil přikývl a zamyslel se nad problémem.

„Naši nepřátelé nás nenapadnou zatímco je krmíme.“

Muži se rozesmáli.

„Jaké jsou zprávy z Vysočiny?“

„Žádná hlášená aktivita už dlouhé týdny. Vypadá to, že stáhli své jednotky kvůli přípravám na svatbu. Možná jsou opravdu rozhodnutí k uzavření míru.“

MacGil si tím nebyl nijak jistý.

„Stejně tak to může znamenat, že vyčkávají, aby nás mohli napadnout ve vhodnější dobu. Kterou z těchto možností vidíš jako pravděpodobnější, starší?“ otočil se MacGil na Aberthola.

Aberthol si odkašlal a chraplavým hlasem řekl: „Můj pane, tvůj otec i jeho otec před ním nikdy McCloudům nevěřili. To, že předstírají spánek neznamená, že se nikdy neprobudí.“

MacGil přikývl na znamení, že má stejný názor.

„A co Legie?“ zeptal se potom Kolka.

„Dnes jsme přivítali nové rekruty,“ odpověděl Kolk s krátkým pokývnutím.

„Můj syn je mezi nimi?“ zeptal se MacGil.

„Drží se mezi ostatními se ctí. Je to dobrý jinoch.“

MacGil přikývl a obrátil zrak k Bradaighovi.

„A jaké jsou zprávy z druhého břehu Kaňonu?“

“Můj pane, naše hlídky registrují za poslední týdny zvýšený počet pokusů o překročení. Může to znamenat, že se Divocí připravují k útoku.“

Mezi muži se roznesl tichý šepot. MacGil cítil, že se jeho žaludek ještě více stáhnul. Energetické pole bylo neproniknutelné, ale stejně mu nedokázal plně důvěřovat.

„Co když se pokusí o útok v plné síle?“ zeptal se.

„Dokud je štít aktivní, nemáme se čeho obávat. Divocí se nedostali přes Kaňon už několik století. Nemáme důvod čekat, že tomu teď bude jinak.“

MacGil si tím nebyl vůbec jistý. Útok zvenčí už nepřišel příliš dlouho a král nemohl přestat přemýšlet, kdy k němu dojde.

„Můj pane,“ řekl Firth svým nosním přízvukem. „Cítím se zavázán vám sdělit, že město je dnes zaplněné hodnostáři z McCloudova království. Mohlo by být považováno za urážku, pokud jim neprokážeme náležitou úctu, nehledě na fakt, že se jedná o protivníka. Rád bych doporučil, abyste věnoval některou ze svých odpoledních hodin k přátelskému setkání s každým z nich. Přivedli s sebou početný doprovod, mnoho darů - a šíří se zvěsti, že i mnoho špiónů.“

„A kdo říká, že špióni už tu dávno nejsou?“ zeptal se MacGil a upřeně sledoval výraz Firthovy tváře, neboť se vždycky domníval, že i on sám by mohl být jedním z nich.

Firth otevřel pusu aby odpověděl, ale MacGil si jenom povzdychl a zvedl dlaň v zastavujícím gestu. „Pokud je to pro dnešek vše, opustím teď radu a přidám se k oslavám svatby své dcery.“

„Můj pane,“ odkašlal si Kelvin, „je tu samozřejmě ještě jedna další záležitost. Tradice spojená se svatbou tvého nejstaršího potomka. Každý MacGil vždy v ten den jmenoval svého nástupce. Lid očekává, že uděláte to samé. Mluví se o tom všude. Nebylo by moudré je teď zklamat. Obzvláště, když Meč Osudu stále nemá vlastníka.“

„Chceš abych jmenoval dědice, když jsem stále ještě v nejlepších letech?“ zeptal se MacGil.

„Můj pane, nechtěl jsem nijak urazit,“ sklonil Kelvin hlavu.

MacGil mu pokynul rukou. „Znám tradici a samozřejmě dnes oznámím ono jméno.“

„Informuješ nás kdo to bude?“ zeptal se Firth.

MacGil se na něj rozzlobeně podíval. Firth neudržel tajemství a král tomu muži jednoduše nevěřil.

„Dozvíte se to, až nadejde ten správný čas.“

MacGil se postavil a ostatní vstali s ním. Uklonili se, otočili a rychle se vzdalovali z místnosti. MacGil tam zůstal stát v zamyšlení, sám si později nebyl jistý, jak dlouho to trvalo. Ve dnech jako byl ten dnešní si ze všeho nejvíc přál, aby králem byl někdo jiný.

*

MacGil sestoupil z trůnu a ráznými kroky, které v prázdném Trůnním sále vytvářely hlasitou ozvěnu, se vydal pryč. Škubnul za železnou kliku dubových dveří, sám si je otevřel a vstoupil do postranní místnosti.

Klid a mír této komnaty na něj jako vždy okamžitě zapůsobil. Měřila v průměru stěží dvacet kroků, ale i ona byla zkrášlena stoupající klenbou. Celá místnost byla vyložena kameny a osvětlena pouze malým kruhovým okénkem s vitráží, které sedělo v jedné ze zdí. Žluté a rudé světlo vytvářelo kužel, který osvětloval jediný předmět v jinak prázdné místnosti.

Meč Osudu.

Tady byl, uprostřed této místnosti. Spočíval horizontálně na dvou železných podstavcích. Už jako malý chlapec jej MacGil často navštěvoval, chodil kolem něj a zkoumal jej. Meč Osudu. Legendární meč, zdroj síly a moci celého království, který se předával z generace na generaci. Ten, kdo měl sílu jej pozvednout, byl Vyvoleným, tím, jehož osudem bylo vládnout království, ochraňovat jej od všech útrap a nebezpečí uvnitř i vně Prstenu, až do konce svých dní. Byla to krásná legenda, na které vyrůstal, a jakmile byl MacGil sám pomazaným králem, musel se pokusit meč pozvednout. Ostatně, pouze králové z rodu MacGilů se o to mohli kdy pokusit. Jeho předchůdci, úplně všichni, v tomto testu selhali. On však cítil, že to v jeho případě bude jiné. Byl si jistý, že tím Vyvoleným je on.

Ale mýlil se. Stejně jako všichni králové před ním. Tento neúspěch navždy poznamenal jeho kralování.

Když se na meč díval teď, prohlížel si pozorně jeho dlouhou čepel, vykovanou z neznámého kovu, který nikdo nedokázal pojmenovat. Původ meče byl ještě záhadnější. Pověsti říkaly, že prostě povstal z hlubin země během velkého zemětřesení.

Dívaje se na zbraň, znovu pocítil hořkost onoho selhání. Možná, že i byl dobrý král, ale přece jen nebyl Vyvoleným. A jeho lid to věděl. Jeho nepřátelé to věděli také. I když možná opravdu byl dobrým králem, nikdy nebude Vyvoleným.

Pokud by jím byl, určitě by u jeho dvora bylo méně neklidu a méně zákulisních machinací. Jeho vlastní lid by mu více důvěřoval a jeho nepřátelé by se nikdy neodvážili zaútočit. Část jeho já si přála, aby meč prostě zmizel a celá ta legenda s ním. Dobře ale věděl, že se to nestane. To bylo prokletí a také požehnání legendy o Meči Osudu. Byl silnější než celá armáda.

Jak se teď snad po tisící na meč díval, opět se nemohl ubránit a musel přemýšlet, kdo asi tak bude ten, který meč jednoho dne pozvedne. Kdo z jeho pokrevní linie to dokáže? Ta otázka byla dnes mnohem palčivější, neboť musel už brzy jmenovat svého nástupce. Kdo z nich má šanci? Kdo z nich může být předurčen, aby meč pozvedl?

„Je to těžká čepel,“ ozval se hlas.

MacGil se zarazil překvapením, že je v malé místnosti ještě někdo další.

Ve dveřích stál Argon. MacGil jej poznal po hlase ještě než ho uviděl. Byl zároveň rozzlobený, že se neukázal na zasedání rady, stejně jako byl rád, že se ukázal alespoň teď.

„Jdeš pozdě,“ řekl MacGil.

„Vaše chápání času se na mě nevztahuje,“ odpověděl Argon.

MacGil se otočil zpátky k meči.

„Myslel sis někdy, že budu schopný jej pozvednout?“ zeptal se zamyšleně. „Ten den, co jsem se stal králem?“

„Ne,“ odpověděl suše Argon.

MacGil se otočil a zíral na něj.

„Tys věděl, že to nedokážu. Viděl jsi to ve svých vizích, že?“

„Ano.“

MacGil stál a uvažoval.

„Trochu mě děsí, že odpovídáš tak přímo. To není tvým zvykem.“

Argon tiše stál, dokud si MacGil neuvědomil, že už ani nic dalšího říci nehodlá.

„Dnes jmenuji svého nástupce,“ řekl MacGil. „Přijde mi zbytečné jmenovat následníka zrovna teď. Dost to kazí královu radost ze svatby vlastního dítěte.“

„Možná, že ta radost právě má být takto usměrněna.“

„Ale já mám před sebou ještě tolik let vlády,“ bránil se MacGil.

„Možná, že ne tolik, kolik si myslíš,“ odpověděl Argon.

MacGil přivřel oči. Co se mu to snaží naznačit?

Ale Argon už nic dalšího neříkal.

„Šest dětí. Koho mám vybrat?“ zeptal se MacGil.

„Proč se ptáš mě? Už sis přece vybral.“

MacGil se na něj podíval. „Vidíš toho hodně. Ano, vybral jsem si. Ale stále mě zajímá co ty si o tom myslíš.“

„Myslím, že jsi udělal moudré rozhodnutí,“ řekl Argon. „Ale pamatuj si, že král nemůže vládnout z vlastního hrobu. Navzdory tomu koho sis vybral, osud si stejně vybírá sám za sebe.“

„Budu žít, Argone?“ položil MacGil vážným hlasem otázku, kterou chtěl druidovi říci od samého rána, když jej vzbudila ta strašlivá noční můra.

„Dnes v noci se mi zdálo o vráně,“ dodal ještě. „Přiletěla a ukradla moji korunu. Další mě potom odnesla pryč. Jak jsem letěl, viděl jsem z výšky své království, jak se proměňuje v černou, spálenou pustinu.“

Podíval se na Argona. Jeho oči se leskly.

„Byl to jenom sen? Nebo něco víc?“

„Sny jsou vždy něco víc, nebo ne?“ zeptal se Argon.

MacGila se znovu zmocnila úzkost.

„Odkud hrozí nebezpečí, Argone. Řekni mi jenom tuhle jedinou věc.“

Argon postoupil k němu a hleděl mu přímo do očí s takovým důrazem, že MacGil mohl cítit moc, která z druida vyzařovala.

Argon se ještě trochu naklonil a zašeptal:

„Pokaždé blíž než si sám myslíš.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Thor se schoval v seně naloženém na voze, který se pomalu sunul po venkovské cestě. Došel k ní předešlé noci a pokorně potom v úkrytu čekal, dokud se neobjevil vůz natolik velký a naložený, aby na něj mohl nepozorovaně naskočit. Byla úplná tma a vůz jel dostatečně pomalu, aby se Thor mohl rozeběhnout a zezadu do něj vskočit. Přistál na seně a okamžitě se do něj zavrtal. Vozka si naštěstí ničeho nevšiml. Thor nevěděl, jestli vůz jede do Králova Dvora, ale určitě měl alespoň správný směr. Navíc takhle velký vůz, který měl po stranách takové erby, ten jistě nemohl jet na mnoho jiných míst.

Jak tak Thor ujížděl nocí, nutil se zůstat stále vzhůru a přemýšlet o svém setkání se Syboldem, s Argonem, a také o svém osudu, bývalém domově a své matce. Měl pocit, že mu svět konečně dal odpověď na otázku, zda jej čeká jiný osud nebo ne. Ležel tam s rukama překříženýma za hlavou a pozoroval noční oblohu, která probleskovala přes potrhanou plachtu vozu. Pozoroval zářící vesmír a rudé hvězdy daleko, daleko odsud. Měl radost. Poprvé ve svém životě byl na cestě. Nevěděl kam, ale byl na cestě. Tak či onak, nakonec najde tu správnou, která vede do Králova Dvora.

Když Thor znovu otevřel oči, bylo už ráno. Sluneční světlo pronikalo do vozu a on si uvědomil, že usnul. Rychle se posadil a rozhlédl se kolem, rozzlobený sám na sebe, že nevydržel bdít. Musí být opatrnější. Měl štěstí, že ho stále nikdo neodhalil.

Vůz byl pořád ještě v pohybu, ale už na cestě tolik neposkakoval. To mohlo znamenat jednu jedinou věc – lepší cestu. Musejí být blízko nějakého města. Thor se podíval pod kola a uviděl jak hladká cesta ve skutečnosti je. Žádné kameny ani výmoly, vydlážděná pravidelnými bílými kostkami. Jeho srdce se roztlouklo vzrušením. Bezpochyby se blížili ke Královu Dvoru.

Thor vyhlédl zpoza plachty vozu a byl naprosto ohromen, protože už tam ve skutečnosti byli. Nádherné ulice se jen hemžily všemožnou činností. Tucty vozů všech tvarů a velikostí, s náklady všech druhů a barev, plnily ulice. Jeden byl naložený kožešinou, na jiném se vezla halda hadrů, další byl plný živých kuřat. Mezi nimi chodily stovky obchodníků. Někteří vedli dobytek a jiní nesli na hlavách koše plné věcí. Čtyři urostlí muži nesli na tyčích dlouhé svazky hedvábí. Byla to učiněná armáda lidí, kteří všichni šli tímtéž směrem.

Thor se cítil být naživu více než kdykoliv předtím. Nikdy předtím neviděl takové množství lidí, zboží a tolik aktivity. Celý svůj život strávil v malé ospalé vesnici a nyní byl ze všeho toho lomozu kolem jako u vytržení.

Slyšel hlasité zvuky, cinkání řetězů, nárazy polen tak těžkých, že se pod nimi zem otřásala. O chvíli později přišel další zvuk. Zvonění koňských podkov o dřevo. Podíval se dolů a zjistil, že přejíždějí přes most. Pod nimi se objevil vodní příkop. Padací most!

Thor se znovu vyklonil ven a spatřil obrovské kamenné pilíře, za nimiž se ježila těžká železná brána. Projížděli Královskou Bránou.

Byla to ta největší brána, jakou kdy viděl. Díval se na obrovské mříže s bodci na koncích a představoval si, že kdyby se teď brána sesunula dolů, jistě by jej rozpůlila ve dví. Pak uviděl čtyři Stříbrné, jak hlídají bránu a jeho srdce se rozbušilo.

Projeli dlouhým kamenným tunelem, za kterým se opět otevřel výhled na oblohu. Teď už byli ve vnitřním městě Králova Dvora.

Thor tomu nemohl uvěřit. Bylo tu ještě více ruchu než venku. Zdálo se mu, že je tu snad tisíc lidí a každý směřuje někam jinam. Míjeli rozsáhlé, perfektně zastřižené travnaté úseky, ve kterých tu a tam kvetly květiny. Cesta se rozšířila a po obou stranách ji lemovaly stánky, drobní prodejci a kamenné domy. A mezi tím vším královi muži. Vojáci oblečení ve zbroji. Thor to dokázal.

Ve svém nadšení se nepříliš prozřetelně postavil, a když teď vůz zčistajasna zastavil, chlapec se svalil dozadu do sena. Než se mohl zvednout, ozval se zvuk odsunovaného prkna, a když vzhlédl vzhůru, spatřil rozzlobeného starého muže. Byl plešatý, oděný do nuzných hadrů a mračil se. Vozka se natáhl dovnitř, chytil svýma kostnatýma rukama Thora za kotníky a vytáhl ho ven.

Thor tvrdě přistál na cestu, zvedajíc při tom oblak prachu. Všude kolem se ozval chechot.

„Ještě jednou se svezeš v mém voze a skončíš v řetězech! Máš štěstí, že na tebe rovnou nezavolám Stříbrné!“

Stařec se odvrátil a odplivl si. Potom vyskočil zpátky na kozlík a popohnal koně do pohybu.

Celý v rozpacích sebral Thor pomaloučku rozum do hrsti a postavil se. Potom se rozhlédl kolem sebe. Jeden nebo dva kolemjdoucí se mu smáli. Thor jim odpověděl úšklebkem, načež toho nechali a šli si po svých. Potom si očistil špínu z obličeje a promnul ruce. Jeho pýcha sice utrpěla šok, ale tělo zůstalo v pořádku.

Když se rozhlédl kolem, nálada se mu vrátila. Řekl si, že může být rád, že se tak snadno dostal až tak daleko. Teď, když byl venku z vozu, tak se navíc mohl rozhlížet naprosto neomezeně. A byl to úchvatný pohled. Město se rozkládalo kam až oko dohlédlo. Uprostřed stál úžasný kamenný hrad, obklopený věžemi, opevněný mohutným zdivem s ochozy, na jejichž vrcholcích hlídkovala královská armáda. Všude kolem potom byla zelená, perfektně udržovaná prostranství, kamenná náměstí, fontány i malé lesní hájky. To bylo město. A bylo naprosto zaplavené lidmi.

Odevšad proudily všechny druhy postav – obchodníci, vojáci, hodnostáři – a všichni spěchali. Thorovi zabralo pár minut než si uvědomil, že se děje něco zvláštního. Jak se tak loudal kolem, viděl, že se tu něco připravuje – lidé nosili židle a stavěli oltář. Zdálo se, že se tu konají přípravy na svatbu.

Jeho srdce se málem zastavilo, když v dáli uviděl podlouhlý, prašný a bedlením rozdělený prostor pro rytířské klání. Na jiném místě uviděl vojáky, kteří vrhali oštěpy na vzdálené cíle. Jinde zase lučištníky, kteří soutěžili o to, kdo první trefí stéblo slámy. Vypadalo to, že všude kolem se konají hry a soutěže. Také zde byla hudba: loutny, flétny a cimbály. Kolem sebe mohl vidět skupiny muzikantů. Dále viděl víno, velké sudy byly vyvalovány ze sklepů. A jídlo, dlouhé stoly byly připravovány kam až oko dohlédlo. Zdálo se, že se dostal přímo doprostřed nějaké obrovské oslavy.

I když bylo všechno to kolem vzrušující, Thor byl nedočkavý najít Legii co nejrychleji. Už tak přicházel pozdě a potřeboval o sobě dát vědět.

Zastavil prvního člověka, kterého uviděl. Byl to starší muž, který vypadal, podle jeho krví pokryté zástěry, jako řezník, a který právě běžel ulicí. Všichni tady vypadali, že ohromně spěchají.

„Promiň mi, pane,“ řekl Thor a zatahal muže za rukáv.

Muž se nervózně podíval, kdo ho to obtěžuje.

„Co je, kluku?“

„Hledám Královskou Legii. Nevíš, pane, kde trénují?“

„Vypadám snad jako mapa?“ zasyčel muž a běžel dál.

Thor zůstal ohromen na tou nezdvořilostí.

Okamžitě se ale rozběhl k další osobě, kterou spatřil. K ženě, která válela těsto na dlouhém stole. Vlastně jich u toho stolu bylo víc. Všechny pilně pracovaly. Thor si říkal, že alespoň jedna z nich to určitě bude vědět.

„Promiň, paní,“ řekl. „Nevěděla bys kde trénuje královská Legie?“

Podívaly se na sebe a zahihňaly se. Některé byly jenom o pár let starší než on.

Nejstarší z nich se na něj podívala.

„Hledáš na špatném místě,“ řekla. „Tady probíhají přípravy na oslavy.“

„Bylo mi ale řečeno, že v Králově Dvoře trénují,“ řekl Thor zmateně.

Ženy se opět zachichotaly. Nejstarší si položila ruce v bok a zakroutila hlavou.

„Mluvíš, jako bys byl v Králové Dvoře poprvé. Máš vůbec ponětí jak velké tohle město je?“

Thor zrudnul, když viděl, že se mu ženy smějí. Nakonec se sebral a běžel pryč. Neměl rád, když si z něj lidé dělali legraci.

Před sebou teď viděl snad tucet cest, které se kroutily a zatáčely do všech koutů Králova Dvora. I v kamenných hradbách bylo rozmístěno minimálně tucet vstupních bran. Velikost a rozloha tohoto místa byla uchvacující. Měl oprávněnou obavu, že by tu mohl hledat klidně i několik dní a stejně bezvýsledně.

Náhle ho však něco napadlo: vojáci určitě budou vědět, kde ostatní cvičí. Přiblížit se ke skutečnému královskému vojákovi ho sice naplňovalo směsicí respektu a bázně, ale zároveň dobře věděl, že nemá na výběr.

Otočil se a pospíchal k hradbám, kde u nejbližší brány stál na stráži voják. Snad Thora nevyhodí. Voják stál vzpřímeně, pohled upřený přímo před sebe.

„Hledám královskou Legii,“ řekl Thor nejstatečnějším hlasem, jakého byl schopen.

Voják se ani nepohnul, nadále sledoval vzduch metr před svým nosem a chlapce ignoroval.

„Říkám, že hledám královskou Legii,“ trval na svém o něco hlasitěji Thor.

Po několika vteřinách se na něj voják jízlivě podíval.

„Můžeš mi říct, kde to je?“ pokračoval Thor.

„A kvůli jaké záležitosti je hledáš?“

„Kvůli velmi důležité záležitosti,“ přikývnul Thor v naději, že se voják nebude dále vyptávat.

Ale ten se místo toho narovnal do své původní pozice a znovu Thora ignoroval. Thor cítil, že tady se odpovědi asi nedobere.

Po chvíli, která se zdála spíše jako věčnost, voják odvětil: „Běž východní branou, potom pokračuj na sever až kam to půjde. Potom projdi třetí branou, na křižovatce zahni doprava a pak ještě jednou. Projdi druhým kamenným obloukem a uvidíš bránu, za kterou jsou jejich pozemky. Ale říkám ti na rovinu, že plýtváš časem. Návštěvníci je zrovna dvakrát nezajímají.“

To bylo vše co Thor potřeboval slyšet. Rozběhl se napříč prostranstvím směrem, který mu byl ukázán a neustále si v hlavě opakoval instrukce, aby na něco nezapomněl. Také si všiml, že slunce je na své pouti po obloze už poměrně vysoko a modlil se, aby nedorazil na místo určení příliš pozdě.

*

Thor běžel po perfektních dlážděných ulicích a hledal v jejich spleti svou cestu napříč Královým Dvorem. Snažil držet se instrukcí jak jen to bylo možné a doufal, že se neztratil. Na vzdáleném konci nádvoří spatřil několik bran. Vydal se tou správnou a potom na následujících křižovatkách zahýbal tak, jak mu bylo řečeno. Musel se přitom proplétat davem tisíců lidí, kteří proudili městem. Zdálo se, že dav houstne s každou další minutou. Neustále málem narážel do žonglérů, hráčů na loutnu, šašků a všech rozličných bavičů, oblečených ve svých barevných úborech.

Thor si nedokázal představit, že by odvod rekrutů měl začít bez něj a snažil se koncentrovat, aby zahnul na každé křižovatce správně. Také se neustále rozhlížel po čemkoliv, co by mohlo vypadat jako cvičiště. Prošel kamenným obloukem, zahnul do další ulice a potom najednou v dálce uviděl něco, co opravdu mohlo být tím, co hledal: stavba připomínající koloseum, postavená z kamene a vytvarovaná do perfektního kruhu. U velké brány hlídkovali vojáci. Zpoza zdí se ozýval tlumený křik. Jeho srdce se roztlouklo jako o závod. Tohle muselo být ono.

Dal se do sprintu, až měl pocit, že mu plíce snad shoří. Když dorazil k bráně, dva vojáci postoupili o krok kupředu a skřížili kopí tak, aby zahradili cestu. Třetí hlídač rovněž vystoupil ze stínu brány a zvedl ruku v zastavujícím gestu.

„Stát,“ poručil.

Thor se na místě zarazil a, lapaje po dechu, se snažil nedat najevo vzrušení.

„Ne…ne…nerozumíte,“ snažil se popadnout dech, „já mám být uvnitř. Jdu pozdě.“

„Pozdě na co?“

„K odvodu.“

Strážce, krátký a kulatý muž s poďobanou tváří, se podíval na zbývající dva. Ti se pro změnu pohrdavě mračili na chlapce. Muž se otočil zpátky k Thorovi a přidal svůj pohled k těm dvěma.

„Rekruti byli přivezeni královským transportem a přijati dovnitř už před několika hodinami. Jestli nejsi pozván, nemáš žádné právo vstoupit.“

„Já ale musím dovnitř, musíš mi rozumět. Já musím…“

Hlídač se natáhl a uchopil Thora za košili.

„Ty jsi ten kdo nerozumí, kluku nevychovaná. Co si to dovoluješ jen si sem přijít a snažit se protlačit dovnitř? Teď se kliď, než dostaneš želízka.“

S tím do Thora strčil, až se chlapec zapotácel.

Thor pocítil bolest v místě, kde do něj strážce strčil, ale mnohem silnější byla bolest z dalšího odmítnutí uvnitř jeho hrudi. Byl rozhořčený. Neabsolvoval tak dlouhou cestu jenom proto, aby ho poslali zpátky tihle pochopové. Jeho osudem bylo být uvnitř.

Strážce se vrátil ke svým mužům a Thor pomalu odkráčel pryč od brány a po směru hodinových ručiček se jal obcházet budovu. V hlavě se mu rodil nový plán. Odešel tak daleko, že už ho strážní nemohli vidět, a potom se rozběhl těsně podél zdi. Ujistil se, že ho opravdu nikdo nevidí, a pak ještě přidal do kroku. Když oběhl polovinu budovy, zjistil, že se tu nachází další vchod do arény – vysoko nad ulicí byla zamřížovaná okna. Jedno z těch oken však mříže nemělo. Zatímco zevnitř se ozývaly další vzrušené výkřiky, Thor se vyhoupl na římsu a podíval se co se děje.

Jeho srdce se rozbušilo. Uprostřed obrovského kruhového cvičiště stály tucty rekrutů. Dokonce viděl i své bratry. Seřazení chlapci všichni sledovali několik Stříbrných. Královi muži procházeli mezi rekruty a posuzovali je.

Jiná skupina rekrutů stála opodál a pod dohledem dalšího vojáka vrhala oštěpy na vzdálený cíl. Jeden z nich právě minul.

Thora naplnilo rozhořčení. On by tohle trefil. Nebyl o nic horší než kdokoliv z těch dole. Jenom protože byl mladší a trochu menší přece ještě neznamenalo, že na to nemá.

Najednou Thor ucítil čísi ruku, jak dopadla na jeho záda, a hned potom jej ztáhla dozadu, až se pustil římsy a padal k zemi. Dopadl tvrdě do prachu pod oknem.

Otevřel oči a viděl, že nad ním stojí onen strážný a jízlivě se na něj dívá.

„Co jsem ti řekl, kluku?“

Než mohl jakkoliv reagovat, strážný se napřáhl a tvrdě chlapce nakopl. Thor ucítil ostrou bolest v žebrech, zatímco strážný se napřahoval znovu.

Tentokrát však Thor chytil jeho nohu v letu, zatáhl za ni a vyvedl muže z rovnováhy tak, že ten se svalil na zem.

Thor se rychle postavil na nohy. Ve stejný okamžik byl ale na nohou i strážný. Thor na něj upřeně zíral, šokovaný tím, co se mu právě podařilo se strážným udělat. Muž se na něj zachmuřeně mračil.

„Nejen, že půjdeš do želez,“ zasyčel, „za tohle draze zaplatíš. Nikdo se nesmí dotknout královského strážného! Na Legii můžeš zapomenout, protože půjdeš do žaláře! A budeš mít kliku, jestli tě pak ještě někdo někdy uvidí!“

Strážný vytáhl řetěz s pouty na konci a začal se k Thorovi přibližovat. Ve tváři se mu zračila chuť na pomstu.

Thorova mysl se hnala jako zběsilá. Nemohl dovolit, aby byl svázán. Také ale nechtěl zranit člena královské stráže. Musel něco vymyslet a musel to udělat rychle.

Vzpomněl si na svůj prak. Potom už pracovaly jenom reflexy a rutina. Rychlým pohybem vytáhl prak, sáhnul pro kámen, založil jej, natáhl se a vrhnul.

Kámen prosvištěl vzduchem a vyrazil strážnému pouta z ruky. Také naplno trefil prsty, které držely řetěz. Hlídačova tvář se zkroutila bolestí. Muž zařval a zatřepal zasaženou rukou. Pouta zařinčela na zemi.

Potom strážný věnoval Thorovi vražedný pohled a tasil meč. Tasená zbraň kovově zacinkala.

„To byla tvoje poslední chyba,“ zavrčel temně a zaútočil.

Thor neměl na vybranou, tenhle muž ho na pokoji nenechá. Založil další kámen a vrhnul. Nechtěl muže zabít ani vážně zranit, ale zároveň ho musel zastavit. Místo aby kámen letěl na srdce, nos, oči nebo jednoduše na hlavu, Thor jej vyslal na jediné místo, o kterém si byl jistý, že muže stoprocentně zastaví.

Přímo mezi nohy.

Nevrhnul maximální silou, ale přece dost silně na to, aby dokázal člověka srazit k zemi.

Trefil se naprosto perfektně.

Strážný se zlomil v pase, upustil meč, chytil se za postižené místo a zřítil na zem, kde se stočil do klubíčka.

„Za tohle budeš viset!“ podařilo se mu procedit mezi bolestivými vzdechy. „Stráže! Stráže!“

Thor se ohlédl a v dálce uviděl několik královských strážných, kteří spěchali na místo incidentu.

Teď nebo nikdy.

Aniž by promeškával další cenné vteřiny, rozeběhl se Thor k římse pod oknem. Bude muset skočit rovnou do arény a jakkoliv strhnout na sebe pozornost. A bude muset bojovat s každým, kdo se mu postaví do cesty.

KAPITOLA PÁTÁ

MacGil seděl v horních patrech svého hradu ve své soukromé přijímací místnosti, kterou používal pro osobní setkání. Seděl na menším trůně, tento byl vyřezán ze dřeva, a díval se na své čtyři potomky, kteří tu stáli před ním. Byl zde jeho nejstarší syn, Kendrick, dvacet pět let starý válečník, vyhlášený svými vybranými způsoby. Ze všech dětí se MacGilovi podobal nejvíc, což byla ironická hra osudu, protože byl levobočkem a výsledkem jediného prohřešku, který kdy MacGil spáchal s jinou ženou. Ženou, na kterou už dávno zapomněl. Vychoval Kendricka spolu s ostatními dětmi i přes královniny počáteční protesty a pod podmínkou, že bude chlapec vyřazen z následnictví na trůně. To teď MacGila trápilo, protože Kendrick byl nejvýtečnější muž jakého poznal, syn, kterého by rád povýšil do následnického stavu. Těžko si představit vhodnějšího nástupce pro jeho království.

Vedle něj stál, jako jeho pravý opak, druhorozený, v legitimní linii však prvorozený, syn, Gareth, dvacet tři let stár, hubený, s holými tvářemi a velkýma hnědýma očima, které se nikdy nepřestávaly pohybovat. Jeho povaha nemohla být od staršího bratra rozdílnější. Garethova byla vším, čím Kendrickova nebyla. Tam kde byl jeho bratr upřímný, Gareth skrýval své pravé myšlenky, kde se jeho bratr zachoval vznešeně, Gareth jednal nečistě a lstivě. MacGila trápilo, že má jeho syn takovou náturu, mnohokrát se jej v minulosti snažil vychovávat a potom převychovávat, ale když chlapec dosáhl čtrnácti let, smířil se s tím, že jeho povaha je jeho osudem. Jeho syn bude ctižádostivý intrikář, který hledá chyby v každém slově vyřčeném v jeho přítomnosti. Gareth také necítil žádné zalíbení k ženám. MacGil dobře věděl, že jeho syn má namísto toho mnoho mužských milenců. Jiní králové by možná takového syna vyhnali, ale MacGil se vždy snažil vyhýbat se rozhodnutím na základě předsudků. Nic z výše řečeného nebylo důvodem, aby svého syna nemohl mít rád. Nechtěl ho kvůli tomuhle soudit. Co jej však u syna opravdu mrzelo, byla jeho podlá povaha. To bylo skutečně něco, nad čím nemohl jen tak přimhouřit oko.

Po Garethově boku stála MacGilova druhorozená dcera, Gwendolyn. Právě jí bylo šestnáct let a už teď byla tou nejkrásnější dívkou, jakou si dokázal představit. A její povaha ještě předstihovala její krásu. Byla milá, štědrá k ostatním, upřímná – vskutku nejlepší mladá dáma jakou znal. V tomto ohledu byla velmi podobná Kendrickovi. Když se na MacGila podívala tak, jak se milující dcera dívá na svého otce, vždy cítil její nekonečnou oddanost. Byl na ní pyšný snad ještě více než na své syny.

Vedle Gwendolyn stál MacGilův nejmladší chlapec, Reece, hrdý a chytrý mladý panoš, který se ve svých čtrnácti letech právě stával mužem. MacGil sledoval se zalíbením jeho přijetí do Legie a už teď v něm mohl rozeznat muže, kterým se v budoucnu stane. Jednoho dne se Reece stane nejlepším ze synů a mohl by být skvělým králem. Jenže ten den ještě nepřišel. Zatím byl příliš mladý a ještě se toho musel hodně naučit.

MacGil měl smíšené pocity, když si prohlížel čtyři ze svých potomků, tři syny a jednu dceru. Byl pyšný, ale zároveň nemohl potlačit ani pocit zklamání. Také se zlobil, protože dva potomci stále chyběli. Nejstarší z nich, dcera Luanda, se samozřejmě připravovala na svou svatbu a protože se vdávala do jiného království, nehrála by v rozhodování o nástupnictví stejně žádnou roli. Avšak další syn, Godfrey, se svými devatenácti lety prostřední z legitimní linie, tu také chyběl. MacGil zrudl zlostí nad takovou opovážlivostí.

Už od malička neměl Godfrey nikdy respekt ke královským záležitostem. Vlastně bylo vždycky jasné, že jej to vůbec nezajímá a že nikdy vládnout nebude. Největším zklamáním pro MacGila bylo, že Godfrey namísto toho plýtval svými dny vysedáváním v nálevnách s partou přátel a způsoboval královské rodině jenom potíže a ostudu. Byl to lenoch, který většinu dní prospal a nocí propil. Na jednu stranu byl MacGil vlastně rád, že tu teď není. Na stranu druhou to byla urážka, kterou nemohl trpět. Ve skutečnosti ale očekával, že se to stane, a tak už dříve vyslal své muže, aby prohledali nálevny a přivedli syna domů. MacGil seděl a tiše čekal, dokud se jim to nepodařilo.

Těžké dubové dveře se konečně otevřely a v nich se objevila královská garda. Dva muži vedli Godfreye za podpaží. Ve dveřích jej postrčili a Godfrey vklopýtal dovnitř. Dveře se za ním ihned s třesknutím zavřely.

Jeho bratři a sestry se otočili a dívali se na něj. Godfrey byl špinavý, páchnul pivem, neoholený a vlastně nebyl ani pořádně oblečený. Vesele se usmál na pozdrav. Drzý jako vždy.

„Dobrý den, otče,“ řekl Godfrey. „Proměškal jsem všechnu zábavu?“

„Postavíš se vedle svých sourozenců a poslechneš si co vám musím říct. Pokud ne, Bůh mi pomáhej, nechám tě svázat v žaláři spolu s ostatními vězni a neuvidíš jídlo, a tím spíš ani pivo, po celé tři dny.“

Godfrey vrhl po otci vzpurný pohled. MacGil v tom pohledu zahlédl skrytou sílu, kus sama sebe, záblesk něčeho, co jednoho dne mohlo Godfreymu dobře posloužit. Pokud by ovšem někdy byl schopný překonat všechny své ostatní vlastnosti.

Vzpurný až do poslední chvíle čekal Godfrey dobrých deset vteřin, než se konečně rozhodl přidat k ostatním.

MacGil znovu přehlédl pět potomků, kteří stáli před ním. Bastard, deviant, opilec, jeho dcera a jeho nejmladší. Byla to podivná směsice a on mohl jen stěží přijmout fakt, že někteří jsou na světě díky němu. A dnes, když nadešel den svatby jeho nejstarší dcery, musel jednoho z nich vybrat za nástupce. Jak jen to měl udělat?

Bylo to navíc i zbytečné. MacGil byl koneckonců ve svých nejlepších letech a mohl klidně vládnout po dalších třicet zim, nebo i více. Kdokoliv, koho dnes zvolí za nástupce, se nemusí dostat na trůn po několik dalších desítek let. Celá ta tradice ho jenom popouzela. Možná měla své opodstatnění za dob jeho otců, ale rozhodně jej postrádala teď.

Odkašlal si.

„Jsme tu dnes proto, abychom dodrželi tradici. Jak dobře víte, v dnešní den, kdy se moje nejstarší dcera vdává, mám povinnost jmenovat svého nástupce. Nástupce, který bude vládnout tomuto království. Kdybych zemřel, nebylo by tu lepší náhrady, než kterou je vaše matka. Avšak zákony tohoto království říkají jasně, že jediným možným nástupcem musí být královský potomek. A proto si musím vybrat.“

Na to se MacGil nadechl a zamyslel. Těžké ticho se rozprostřelo v místnosti a on mohl přímo cítit váhu očekávání všech. Díval se jednomu po druhém do očí a viděl v nich rozdílné emoce. Levoboček se tvářil rezignovaně, věděl dobře, že nebude vybrán. Deviantovy oči hořely ctižádostí, přirozeně očekával, že volba padne na něj. Opilec se díval z okna a bylo mu to úplně jedno. Jeho dcera se na něj s láskou dívala, protože věděla, že vlastně stejně není součástí tohoto výběru, ale zároveň to nemůže její sympatie k otci nijak ohrozit. To samé viděl u svého nejmladšího.

„Kendricku, vždycky jsem tě považoval za svého plnoprávného syna. Zákony království ale bohužel zakazují nástupnictví komukoliv, kdo není plně legitimním následníkem.“

Kendrick se uklonil. „Otče, ani jsem neočekával, že by tomu mělo být jinak. Jsem se svým místem spokojen. Prosím, nenech se mou záležitostí nijak znepokojovat.“

Taková odpověď MacGila zabolela. Jasně podtrhla šlechetnost jeho syna a on si ho přál jmenovat tím spíše.

„To znamená, že zbýváte vy čtyři. Reeci, jsi skvělý mladý muž, nejlepší jakého jsem kdy viděl. Ale jsi příliš mladý, abych o tobě mohl uvažovat.“

„Neočekával jsem více, otče,“ odpověděl Reece a lehce se uklonil.

„Godfrey, jsi jedním z mých tří legitimních synů, ale plýtváš svými dny po hospodách s tou svou sebrankou. V životě se ti dostalo všech možných privilegií, a ty jsi všechny odmítl. Jestli je v mém životě nějaké opravdové zklamání, pak jsi jím ty.“

Godfrey se ušklíbl v odpověď a nepokojně se ošil.

„No, tak předpokládám, že jsem tu hotov a můžu se vrátit do hospody, že, otče?“

S rychlou, posměšnou úklonou se Godfrey otočil a namířil si to napříč místností.

„Okamžitě se vrať!“ vyštěkl MacGil. „IHNED!“

Godfrey otce ignoroval a pokračoval dále. Došel ke dveřím, chytil za železné kliky a otevřel je. Dva strážní stáli přímo za nimi.

MacGil kypěl zlostí, když se na něj strážní tázavě podívali.

Ale Godfrey na nic nečekal, prosmýkl se kolem nich a už byl na dlouhé chodbě.

„Zadržte ho!“ zařval MacGil. „A někde ho zavřete, aby ho královna neviděla. Nechci, aby zkazil své matce radost ze slavnostního dne její dcery.“

„Ano, můj pane,“ řekli strážní, zavřeli dveře a vydali se za Godfreyem.

MacGil se s tváří rudou vzteky, a těžce dýchaje, znovu posadil, ve snaze se uklidnit. Snad už potisící se znovu tázal, jak se mohlo stát, že zplodil takového potomka.

Pak se podíval na své zbývající děti. Všichni čtyři mu oplatili pohled a v tichosti čekali, co bude následovat. MacGil se zhluboka nadechl a snažil se znovu zkoncentrovat myšlenky.

„Tím zbýváte už jenom vy dva,“ pokračoval potom. „A z vás dvou jsem si vybral nástupce.“

MacGil se obrátil ke své dceři.

„Budeš to ty, Gwendolyn.“

Všichni čtyři zalapali po dechu. Do jednoho vypadali šokovaně a Gwendolyn nejvíc ze všech.

„Řekl jsi to správně, otče?“ zeptal se Gareth. „Řekl jsi Gwendolyn?“

„Otče, jsem poctěna,“ řekla Gwendolyn. „Ale nemohu to přijmout. Jsem přece žena.“

„Pravda, žena nikdy předtím neseděla na trůně MacGilů. Ale rozhodl jsem se tuto zvyklost změnit. Gwendolyn, máš tu nejlepší povahu a bytrost, jakou jsem u mladých dívek ještě nikdy neviděl. Jsi mladá a, bude-li si to Bůh přát, já budu žít ještě dlouho. A až nadejde čas, kdy bude vláda u konce, budeš moudrá natolik, abys mohla vládnout. Království bude tvoje.“

„Ale otče!“ zaječel zsinalý Gareth. „Já jsem nejstarší legitimní syn! V celé historii MacGilů to byl pokaždé nejstarší syn kdo byl určen následníkem.“

„Já jsem král,“ řekl MacGil temně, „já tvořím tradici.“

„Ale to není fér!“ namítal Gareth třesoucím se hlasem. „Já mám být příštím králem. Ne moje sestra. Ne žádná holka!“

„Mlč, kluku!“ zakřičel MacGil třesoucí se zlostí. „Dovoluješ si snad zpochybňovat moje rozhodnutí?“

„Takže jsem ve výběru přeskočen ženou? Takhle o mě smýšlíš?“

„Tak jsem rozhodl,“ řekl MacGil. „A ty to budeš respektovat a poslušně se tím řídit, stejně jako všichni ostatní v mém království. Nyní můžete všichni odejít.“

Jeho děti se rychle uklonily a spěchaly ven z místnosti.

Ale Gareth se ve dveřích náhle zastavil, neschopen prostě jen tak odejít.

Otočil se zpět a podíval se na otce.

MacGil mohl i přes celou místnost dobře vidět zklamání, které měl ve tváři. Zcela jistě předpokládal, že bude dnes jmenován. Ba co víc: on si to přál. Zoufale. Což pro MacGila však  nebylo žádné překvapení – právě toto byl největší důvod, proč mu následnictví nesvěřil.

„Proč mě nenávidíš, otče?“ zeptal se.

„Není pravda, že tě nenávidím. Jenom si nemyslím, že se nejlépe hodíš k vládnutí v mém království.“

„A proč?“ naléhal Gareth.

„Protože je to přesně to co chceš.“

Garethova tvář potemněla. MacGil ho odhadl naprosto přesně. Hleděl mu teď do očí a viděl v nich zlobu tak obrovskou, že si to nikdy ani nedokázal představit.

Bez dalšího slova Gareth odkráčel z místnosti a práskl za sebou dveřmi.

Ozvěna se rozhlehla po místnosti až se MacGil otřásl. V pohledu svého syna spatřil zlobu tak hlubokou, jakou nevídal ani u svých nejhorších nepřátel. V tom okamžiku si vybavil Argona a jeho předpověď o blízkém nebezpečí.

Mohlo by být až takhle blízko?

KAPITOLA ŠESTÁ

Thor sprintoval napříč rozlehlou arénou co mu síly stačily. Za sebou slyšel kroky svých pronásledovatelů z královské gardy. Pronásledovali ho napříč rozpáleným, prašným pískem a neustále u toho kleli. Přímo před ním byli členové – a noví rekruti – Legie, desítky chlapců stejných jako on, jenom starších a silnějších. Trénovali a zároveň byli zkoušeni na mnoha místech. Někteří trénovali boj s kopím, jiní házeli oštěpy a několik málo dalších trénovalo techniky s píkami. Ti, kteří házeli na vzdálené terče, málokdy minuli. Tohle byli jeho sokové a působili více než impozantně.

Mezi nimi byla i spousta opravdových rytířů, členů Stříbrných. Stáli v širokém půlkruhu a sledovali dění kolem. Posuzovali. Rozhodovali koho si ponechají a kdo bude poslán zpátky domů.

Thor věděl, že se bude muset ukázat. Bude muset na tyto muže zapůsobit. Během několika málo okamžiků ho strážci dopadnou. Pokud kdy měl šanci svůj záměr provést, nastala právě teď. Jenže jak? Uháněl dále napříč cvičištěm a rychle přemýšlel, rozhodnut dosáhnout svého cíle.

Jak Thor běžel arénou, ostatní si ho začali všímat. Někteří z rekrutů přestali s tréninkem, kterému se právě věnovali, a stejně tak i několik rytířů. Jenom o okamžik později už Thor cítil, že na sebe strhl pozornost všech. Vypadali překvapeně a on si uvědomil, že se musí opravdu divit, kdože to tu narušuje jejich trénink, a navíc má v patách tři královské stráže. Takhle první dojem udělat nechtěl. Po celý svůj život si představoval okamžik, kdy vstoupí do Legie, a tohle se tomu nepodobalo ani v nejmenším.

Jak Thor upaloval dál, přemýšleje co si počít, události nabraly prostý spád. Jeden velký chlapec, rekrut, se rozhodl, že udělá na ostatní dojem a Thora zastaví. Vysoký, svalnatý a téměř dvakrát tak velký jak Thor, teď pozvedl svůj dřevěný meč, aby zahradil Thorovi cestu. Thor si uvědomil, že se jej pokusí srazit k zemi, aby ho zesměšnil a zároveň si získal respekt ostatních rekrutů.

To ho rozezlilo. Thor neměl s tímto chlapcem co do činění. Nebyl to vůbec jeho souboj. Ale on mu teď zahrazuje cestu a do souboje vstupuje jenom proto, aby se ukázal před ostatními.

Když se přiblížil, Thor nemohl uvěřit, jak je tenhle chlapec velký. Tyčil nad ním jako věž a mračil se zpoza svých hustých vlasů, které mu spadaly do čela. Jeho bojovně vysunutá brada byla snad ta největší jakou kdy Thor viděl. Nedokázal si ani představit, jak by s takovým hromotlukem mohl byť jenom pohnout.

Chlapec zaútočil svým dřevěným mečem a Thor věděl, že musí jednat rychle, jinak bude sražen do písku.

Thorovy reflexy se opět ujaly vlády. Instinktivně sáhl po praku, napřáhl se a vrhnul kámen po chlapcově ruce. Střela našla svůj cíl a vyrazila mu meč z ruky zrovna v okamžiku, kdy se chystal k úderu. Zbraň vyletěla, chlapec vykřikl a chytil se za ruku.

Thor nemeškal. Využil dočasné převahy a zaútočil. S rozeběhem vyskočil do vzduchu a oběma nohama současně kopl přímo před sebe, rovnou doprostřed chlapcovy rozložité hrudi. Jenže ten byl tak silný, že to bylo stejné, jako by byl kopal do dubového kmene. Chlapec se sotva zapotácel a ustoupil o malý krůček, zatímco Thor se zastavil v letu na místě a potom tvrdě dopadl na zem u protivníkových nohou.

Tohle není dobrý, pomyslel si Thor, když s žuchnutím a zvoněním v uších dopadl na zem.

Thor se pokusil dostat se zpátky na nohy, ale chlapec byl o krok rychlejší. Natáhl se, chytil Thora za košili na zádech a poslal jej tváří napřed do písku dobré dva metry od sebe.

Ostatní chlapci kolem nich okamžitě utvořili uzavřený kruh a začali povzbuzovat. Thor zrudnul ponížením.

Pokusil se otočit a vstát, ale chlapec byl i tentokrát příliš rychlý. Už byl zase na něm, aby jej přišpendlil k zemi. Než se Thor nadál, tak šarvátka přešla do zápasnického souboje, a váha toho druhého byla neskutečná.

Thor, jakoby z dáli, slyšel hlasy ostatních rekrutů, kteří stáli všude kolem a pokřikovali. Nebylo pochyb, že chtějí vidět krev. Chlapcova tvář se zakabonila, když vztáhnul ruce k Thorově hlavě, palce namířené na jeho oči. Thor tomu nemohl uvěřit – vypadalo to, že mu ten kluk opravdu chce ublížit. To se vážně chtěl ukázat i za takovou cenu?

V posledním okamžiku se Thorovi podařilo uhnout hlavu do strany, což jeho protivníka vyvedlo z rovnováhy, a ten se musel oběma rukama opřít o zem. Thor okamžitě využil šance a odkulil se stranou.

Pak se ihned postavil na nohy a stanul chlapci, který se již rovněž stihl postavit, tváří v tvář. Kluk zaútočil pěstí na Thorovu hlavu, ten se ale v posledním okamžiku skrčil. Vlna vzduchu ovanula jeho tvář a Thor si uvědomil, že kdyby ho býval protivník trefil, rána by byla tak silná, že by mu určitě zlomil čelist. Thor se narovnal a spodním hákem udeřil chlapce do břicha. Sotva to však mělo nějaký účinek. Bylo to stejné, jako kdyby bušil do stromu.

Než mohl Thor podniknout něco dalšího, chlapcův loket přistál rovnou v jeho tváři.

Thor se zapotácel a chytil se za tvář. Bylo to jak rána těžkým kladivem. Až se mu z toho rozzvonilo v uších.

Chlapec okamžitě využil Thorovy nepozornosti a kopl patou přímo před sebe, trefuje Thora doprostřed hrudi. Rána byla tak silná, že nebohý Thor odletěl několik kroků zpět, a tam se nekontrolovaně zřítil na záda do písku. Ostatní chlapci vřískali nadšením.

Celý otřesený, se Thor začal zvedat, ale chlapec zaútočil ještě jednou. Zhoupnul se v bocích a trefil jej pěstí rovnou do tváře, posílaje Thora opět na záda – a tentokrát už nadobro.

Thor ležel bez pohybu, slyšel ztlumené hlasy ostatních a v puse cítil slanou chuť krve, která mu do ní tekla z rozbitého nosu. Také cítil, jak mu začíná otíkat tvář. Zasténal bolestí. Otevřel oči a uviděl velkého kluka, který se k němu již otočil zády a odcházel k ostatním oslavovat vítězství.

Thor to chtěl prostě vzdát. Ten kluk byl obrovský, bojovat s ním bylo marné. Navíc už nedokázal unést žádné další bití. Ale něco uvnitř mu nedovolilo toho jenom tak nechat. Nesměl to prohrát. Ne před všemi těmihle lidmi.

Nezvdávej se. Vstaň. Vstaň už!

Nějakým způsobem v sobě Thor našel další síly. Zasténal a překulil se na všechny čtyři. A potom se pomaloučku postavil. Podíval se na chlapce. S oteklýma očima a krví ve tváři horko těžko viděl co se děje před ním. Těžce oddychuje pozvedl znovu ruce zaťaté v pěsti do obranného gardu.

Velký kluk se otočil a zíral na Thora. Zakroutil hlavou, jakoby nechtěl uvěřit, že to Thor pořád ještě myslí vážně.

„Měl jsi zůstat na zemi, chlapče,“ řekl temně, když pomalu kráčel zpátky k Thorovi.

„DOST!“ zakřičel jakýsi hlas. „Eldene, zpátky!“

Najednou se objevil rytíř, vstoupil mezi oba zápasníky a vztyčenou dlaní zastavil Eldena, aby se nemohl k Thorovi přiblížit. Dav ztichl, když se rytíř objevil. Tento muž zde očividně požíval velkého respektu.

Thor se na rytíře uctivě podíval. Bylo mu mezi dvaceti a třiceti lety, byl vysoký, s širokými rameny a čtvercově tvarovanou čelistí. Jeho dobře udržované vlasy měly hnědou barvu. Od prvního okamžiku se Thorovi líbil. Jeho prvotřídní zbroj, kroužková košile z leštěného stříbra, nesla královský erb, sokola rodu MacGilů. Thorovi vyschlo v krku. Erb znamenal, že stojí před členem královské rodiny. Nemohl tomu uvěřit.

„Vysvětli co jsi zač, chlapče,“ řekl muž k Thorovi. „Proč jsi vtrhnul do arény bez pozvání?“

Než mohl Thor jakkoliv reagovat, pronikli najednou skrz kruh oni tři strážní. Jejich velitel těžce oddechoval a ukazoval prstem na Thora.

„Neuposlechl našich příkazů!“ křičel strážný. „Teď ho spoutám a odvedu do královské kobky!“

„Neudělal jsem nic špatného!“ protestoval Thor.

„Neudělal jo?“ křičel dále muž. „A co neoprávněné vloupání na královský pozemek?“

„Všechno co jsem chtěl, bylo dostat šanci!“ zakřičel Thor v odpověď, otočil se a uklonil  směrem k rytíři. „Jediné co jsem chtěl, bylo dostat šanci být přijat k Legii!“

„Tohle cvičiště je jenom pro pozvané, chlapče,“ ozval se drsný hlas.

Do kruhu vstoupil další válečník. Široký padesátník, který vypadal rozmrzele. Měl plešatou hlavu a krátký plnovous. Přes nos se mu táhla dlouhá jizva. Vypadal, že strávil snad celý svůj život jako profesionální voják, a podle odznaku na jeho zbroji, zlaté broži, se zdálo, že je to jejich velitel. Thorovo srdce se při pohledu na něj rozbušilo: generál.

„Nebyl jsem pozván, sire,“ řekl Thor. „To je pravda. Ale celý život jsem snil, že tu jednou budu moci stát. Všechno, co žádám, je dostat šanci ukázat co dokážu. Jsem stejně dobrý jako kterýkoliv z těchto rekrutů. Jediné co potřebuji je dostat jednu jedinou šanci to dokázat. Prosím. Stát se členem Legie je všechno o čem jsem kdy snil.“

„Tohle cvičiště ale není pro snílky, chlapče,“ dostalo se mu bručivé odpovědi. „Je pro bojovníky. A žádné výjimky v pravidlech tu také nejsou. Rekruti jsou vybíráni.“

Generál kývl hlavou a královští strážní s pouty v rukou vykročili směrem k Thorovi.

Potom ale náhle rytíř s královským erbem předstoupil a vztyčenou dlaní strážné zastavil.

„Možná, že v tomto případě by mohla být učiněna výjimka,“ řekl.

Strážní se na něj ohromeně podívali. Očividně chtěli něco říci, ale museli držet jazyk za zuby, aby nezneuctili člena královské rodiny.

„Obdivuji tvého bojového ducha, chlapče,“ pokračoval rytíř. „Než tě pošleme zpátky domů, rád bych se přece jen podíval, co dovedeš.“

„Ale Kendricku, máme přece pravidla, která …“ řekl generál, očividně rozladěný nad vývojem situace.

„Královská rodina tvoří tato pravidla,“ odpověděl Kendrick přísně, „a celá Legie se zodpovídá rovněž královské rodině.“

„Odpovídáme tvému otci, králi – ne tobě,“ odsekl generál vzdorně.

Vzduch naplnilo napětí. Thor nechtěl radši ani pomyslet jakou šlamastyku právě možná způsobil.

„Znám svého otce a vím, co by v takové situace chtěl udělat. Přál by si, aby tento chlapec dostal svojí šanci. A to je přesně to, co také uděláme.“

Generál se na něj několik dlouhých chvil upřeně díval. Potom se uklonil.

Kendrick se otočil k Thorovi a prohlížel si ho svýma hnědýma, pronikavýma očima. Měl vskutku královskou tvář, ale i tvář bojovníka.

„Dám ti jednu jedinou šanci,“ řekl Thorovi. „Podíváme se, jestli dokážeš trefit támhleten terč.“

Ukázal směrem k svazku sena, vzdáleném skoro přes celou arénu. Uprostřed svazku byla malá červená tečka. Několik kopí bylo již v terči zabodnutých, ale žádné netrefilo červený střed.

„Nikdo z těchto chlapců se tam netrefil – pokud ty dokážeš trefit značku až odsud, můžeš se k nám přidat.“

Rytíř ustoupil stranou a Thor ucítil na zádech pohledy všech přítomných.

Pohlédl na stojan s oštěpy a pozorně si jeden po druhém prohlédl. Byly té nejvyšší kvality. Lepší než jakékoliv, které viděl dřív. Vyrobeny ze solidního dubového dřeva a obalené v té nejpevnější kůži. Srdce se mu rozbušilo jako o závod, když postoupil kupředu a utřel si do rukávu krev, která mu stále ještě tekla z nosu. Takhle nervózní snad ještě nikdy v životě předtím nebyl. Očividně mu dali úkol, který bylo téměř nemožné splnit. Ale musel se o to alespoň pokusit.

Thor sáhl do stojanu a vybral si oštěp. Ne příliš dlouhý, ale ani příliš krátký. Potěžkal zbraň ruce – byla pevná a těžká. Ne jako ty, které používal doma. Výborně seděla v ruce. Na okamžik cítil naději, že by možná mohl svůj cíl trefit. Koneckonců, vrhání oštěpů byla, za dovedností s prakem a kameny, hned jeho druhá nejlepší schopnost a celé dny trávené v přírodě mu denně poskytovaly spousty příležitostí k tréninku. Mnohokrát dokázal trefit i takové cíle, které by jeho bratři míjeli.

Thor zavřel oči a zhluboka se nadechl. Pokud mine, drapnou ho stráže, odvedou do vězení a jeho šance na vstup do Legie se rozplynou jednou provždy. Tahle jedna chvíle a tenhle jediný hod znamenaly rozdíl mezi vším o čem kdy snil a ničím.

Modlil se k Bohu tak usilovně, jak jen to dokázal.

Bez dalšího meškání potom Thor otevřel oči, nakročil dva kroky kupředu, napřáhnul se a vrhnul vší silou svůj oštěp.

Zadržel dech, když sledoval, jak zbraň letí.

Prosím, Bože. Prosím.

Kopí plachtilo ztichlou arénou. Thor mohl téměř cítit jak se stovky očí upřely směrem na cíl.

Potom, po chvíli která trvala malou věčnost, se ozval ten zvuk. Nezaměnitelný zvuk hrotu, který pronikal slaměným svazkem. Thor se ani nepotřeboval jít podívat. Věděl, jednoduše si byl jistý, že to byla perfektní rána, rovnou do středu. Už podle toho, jak mu kopí sedělo v ruce a podle toho, jak se mu napnuly šlachy když házel, cítil, že svůj cíl nemine.

Thor se odvážil podívat se. A s obrovskou úlevou spatřil, že se nemýlí. Oštěp se zabodl do cíle přímo uprostřed červeného bodu. Jako jediný. Dokázal to, co se žádnému z ostatních rekrutů nepodařilo.

Obklopilo jej omráčené ticho. Cítil, že na něj všichni ostatní rekruti, ale i mnozí rytíři, udiveně zírají.

Nakonec předstoupil Kendrick a silně poplácal Thora po zádech. Na tváři se mu zračil široký úsměv.

„Měl jsem pravdu,“ řekl. „Zůstaneš tady!“

„Ale, můj pane!“ zaječel královský strážný. „To není fér! Ten kluk přišel bez výběru a bez pozvání!“

„Trefil ten cíl. To pro mě jako pozvání naprosto stačí.“

„Je zdaleka nejmladší a nejmenší ze všech. Tohle není mateřská školka,“ řekl generál.

„Radši budu mít menšího vojáka, který dokáže trefit cíl, než hromotluka, který to nedovede,“ odpověděl rytíř.

„Měl jenom štěstí!“ zakřičel velký kluk, se kterým Thor před chvíli bojoval. „Kdybychom měli víc šancí, tak bysme se tam trefili taky!“

Rytíř se otočil a z výšky pohlédl na křičícího chlapce.

„Prosím,“ řekl. „Mohu to vidět rovnou teď hned? A můžeme se podle toho potom rozhodnout, jestli jsi hoden tu zůstat nebo ne?“

Chlapec se zarazil a nakonec zahanbeně sklopil hlavu. Očividně neměl chuť nabídku přijmout.

„Ale tenhle kluk je cizinec,“ protestoval generál. „ Nevíme ani odkud sem přišel.“

„Je z nížin,“ ozval se hlas.

Ostatní se otočili, aby viděli, kdo to promluvil, ale Thor to dělat ani nemusel – dobře ten hlas poznal. Byl to hlas, který jej trápil celé jeho dětství. Hlas jeho nejstaršího bratra Drakea.

Drake s oběma zbývajícími bratry předstoupil a nesouhlasně se na Thora zamračil.

„Jmenuje se Thorgrin z klanu McCleodů z Jižní provincie Západního království. Nejmladší ze čtyř bratrů. My všichni jsme ze stejné domácnosti. Jeho povinnosti byly starat se o otcova ovčí stáda!“

Celá skupina chlapců i rytířů vybuchla v hurónský smích.

Thor cítil, jak se jeho tváře zalévají červení, nejradši by se v ten moment neviděl. Snad nikdy se necítil více zahanben než teď. Přesně tohle dělal jeho bratr neustále. To znamená, že dělal cokoliv, co se udělat dalo, aby mu sebral veškeré plody jeho úsilí a ponížil ho jak jen se dalo.

„Stará se o ovce, říkáš!“ opakoval generál.

„To si na něj naši nepřátelé teda budou muset dávat pozor!“ zakřičel nějaký chlapec.

Další sborový smích se rozlehl arénou a Thorovo ponížení se prohloubilo.

„To stačí!“ zařval Kendrick přísně.

Smích postupně ustal.

„I tak tu radši budu mít pasáka ovcí, který se dokáže trefit do terče, než většinu z vás, kteří jste moc dobří v posmívání, ale to je asi tak všechno,“ přidal Kendrick.

Potom se už nesmál vůbec nikdo.

Thor byl Kendrickovi neskonale vděčný. Poklonil se, aby mu laskavost oplatil alespoň tímto způsobem. Bez ohledu na to, co se Thorovi dnes už všechno stalo, tento rytíř mu alespoň pomohl udržet si svou čest.

„Copak nevíš, chlapče, že není příliš rytířské roznášet klepy o svých přátelích, ba co více, o své vlastní rodině, své vlastní krvi?“ zeptal se rytíř Drakea.

Drake zaraženě studoval písek pod svýma nohama. Jeden z těch vzácných momentů, kdy jej Thor mohl vidět v rozpacích.

Ale další z jeho bratrů, Dross, teď předstoupil a zaprotestoval: „Ale Thor nebyl přece vůbec vybrán. My jsme byli vybráni. On nás sem jenom sledoval.“

„Nesleduju vás,“ ohradil se Thor konečně. „Jsem tu kvůli Legii. Ne kvůli tobě.“

„To je jedno proč tu je,“ řekl generál rozzlobeně. „Plýtvá akorát naším drahocenným časem. Ano, s tím oštěpem to byla slušná rána, ale to ho pořád ještě neopravňuje, aby se k nám mohl přidat. Není panošem žádného rytíře, který by jej sponzoroval, a žádný z ostatních rekrutů s ním také nechce nic mít.“

„Může být se mnou,“ ozval se hlas.

Thor se otočil a s ním i všichni ostatní. Byl překvapený, když několik kroků od sebe spatřil chlapce, který mohl být zhruba stejně starý. Vlastně mu byl i dost podobný, až na to, že měl blond vlasy a zářivě zelené oči. I on byl oděný v té nejlepší královské zbroji: kroužkové košili zdobené purpurem a černým erbem. Další člen královské rodiny.

„Vyloučeno,“ řekl generál. „Královská rodina nepatří do dvojice s neurozenými.“

„Můžu udělat to, co uznám za vhodné,“ odsekl chlapec. „A říkám, že Thorgrin bude můj parťák.

„I kdybychom to dovolili,“ řekl na to generál, „je to fuk. Stále nemá rytíře, kterému by sloužil.“

„Já ho do služby přijmu,“ ozval se další hlas.

Všichni se otočili ve směru, odkud hlas přišel a zalapali po dechu.

Thor uviděl rytíře sedícího na obrovském koni, oděného ve zdobeném, zářícím brnění. U opasku a na sedle bylo připnuto množství rozličných zbraní. Muž jednoduše zářil – dívat se na něj bylo podobné jako patřit přímo do slunce. Podle je chování, držení těla a podle znaků na jeho přilbici Thor jasně viděl, že tento muž je jiný než ostatní. Tohle byl šampión.

A Thor poznal, o kterého šampióna jde. Kdysi viděl jeho obrázky a mnohokrát o něm slýchal vyprávět. Erec! Thor tomu nemohl uvěřit. Byl to nejslavnější rytíř v celém Prstenu.

„Ale můj pane, ty už přece jednoho panoše máš,“ protestoval generál.

„Tak to už budu mít dva,“ odpověděl Erec hlubokým, klidným hlasem.

Omráčené ticho znovu prostoupilo okolní vzduch.

„Pak již není o čem dále diskutovat,“ řekl Kendrick. „Thorgrin má rytíře i partnera pro trénink. Případ je vyřešen. Od teď je i on členem Legie.“

„Ale zapomněli jste na mě!“ zakřičel královský strážný a předstoupil. „Nic z tohoto neospravedlňuje fakt, že ten kluk napadl královskou stráž. Musí za to být potrestán. Spravedlnosti musí být učiněno za dost!“

„Spravedlnosti bude učiněno za dost,“ řekl Kendrick nesmlouvavým hlasem. „Ale na základě mého uvážení. Nikoliv tvého.“

„Ale můj pane, musíme ho přece vsadit do želez! Musíme z něj udělat odstrašující příklad pro ostatní!“

„Jestli budeš ještě chvíli pokračovat, potom to budeš ty, kdo bude vsazen do želez,“ řekl Kendrick strážnému a upřeně se mu díval do očí.

Konečně se strážný podvolil, mírně se uklonil, neochotně otočil a odcházel pryč. S rudou tváří se ještě stihl na Thora ošklivě zamračit.

„Pak je to tedy oficiální,“ provolal Kendrick hlasitě. „Vítej, v královské Legii, Thorgrine!“

Zástup branců i rytířů pokřikem doplnili provolání a hned poté se otočili a navrátili ke svému tréninku.

Thor byl stále ještě strnulý šokem. Těžko mohl uvěřit, že to dokázal. Odteď byl členem královské Legie. Bylo to doslova jako sen.

Thor se otočil ke Kendrickovi s vděčností, kterou jenom stěží dokázal beze zbytku vyjádřit. Nikdy ve svém životě neměl nikoho, kdo by se o něj zajímal, kdo by se angažoval v jeho prospěch, nikoho kdo by jej chránil. Bylo to vlastně i trochu legrační. Už teď se cítil být k tomuto muži blíže, než k vlastnímu otci.

„Nevím jak ti poděkovat, můj pane,“ řekl Thor. „Jsem ti hluboce zavázán.“

Kendrick se na něj usmál přes rameno. „Jmenuji se Kendrick. Měl by sis to dobře zapamatovat. Jsem nejstarší králův syn. Obdivuji tvoji kuráž. Myslím, že budeš dobrá posila pro tuhle jednotku.“

Na to se Kendrick otočil a odspěchal za dalšími povinnostmi. Jakmile se tak stalo, přišoural se k Thorovi Elden, chlapec, se kterým se prve porvali.

„Hlídej si záda,“ řekl chlapec. „Spíme všichni ve stejných kasárnách, víš. Nemysli si, že zažiješ byť jenom chvilku, kdy budeš bezpečí.“

Než stačil Thor zareagovat, chlapec se otočil a byl pryč. Už od prvního dne tu tedy měl nepřítele.

Přemýšlel, co to pro něj asi všechno bude znamenat, a co jej na tomhle místě vlastně čeká, když tu přiběhl chlapec, který se jej prve také zastal.

„Pusť ho z hlavy,“ řekl Thorovi. „Ten pořád jenom vyhledává rvačky. Já jsem Reece.“

„Díky,“ odpověděl Thor a pokynul mu, „že sis mě vybral jako tréninkového parťáka. Nevím, co bych si bez tvojí pomoci počal.“

„Rád podpořím kohokoliv, kdo se postaví tomu monstru,“ řekl Reece spokojeně. „Byl to pěkný souboj.“

„Děláš si srandu?“ zeptal se Thor, když si utíral z obličeje krev a zjišťoval, že podlitina stále ještě otíká. „Úplně mě zničil.“

„Ale nevzdal jsi to,“ řekl na to Reece. „Působivé. Kdokoliv jiný by prostě zůstal ležet. A ten hod oštěpem, to bylo sakra něco. Kde ses naučil takhle házet? Budu rád, když si budeme krýt záda a budeme parťáci. Odteď už napořád!“ Významně se na Thora podíval a potřásl mu rukou. „A cítím, že možná i přátelé.“

Když mu Thor stiskl nabízenou ruku, cítil, že právě získal přítele na celý život.

Najednou do něj z boku strčil někdo další.

Otočil se a spatřil staršího chlapce s dlouhou poďobanou tváří.

„Já jsem Feithgold. Erecův panoš. Ty jsi teď jeho druhý panoš. To znamená, že se zodpovídáš mě. A za pár minut soutěžíme na turnaji. Budeš tu jenom tak postávat, když jsi se právě stal panošem nejslavnějšího rytíře v království? Za mnou! Rychle!“

Reece už mezitím odešel. Thor se snažil držet krok s panošem, který běžel napříč arénou. Neměl tušení kam jdou, ale bylo mu to jedno. Jeho duše zpívala radostí.

Dokázal to.

KAPITOLA SEDMÁ

Gareth spěchal napříč Královým Dvorem. Oblečen do dvorských šatů, si prorážel cestu davy lidí, kteří proudili ze všech směrů rovnou k místu oslav svatby jeho sestry. Byl rozzuřený. Stále se ještě nedokázal uklidnil z té roztržky s otcem. Jak se jenom mohlo stát, že jej obešli v následnictví? Jak to, že jej otec nevybral za budoucího krále? Nedávalo to pražádný smysl. On byl prvorozeným legitimním synem. Vždycky to přece tak chodilo. Vždy, od okamžiku, kdy tomu byl schopen rozumět, očekával, že bude jednoho dne vládnout – neměl nejmenší důvod si myslet cokoliv jiného.

Byla to nehoráznost. Obejít jej a namísto něj vybrat mladšího sourozence – a navíc ještě sestru. Až se to roznese, bude celému království jen a jenom k posměchu. Jak tak pokračoval v chůzi, cítil, jako by z něj všechen život vyprchal a nedokázal najít způsob, jak znovu nabrat ztracený elán.

Klopýtal společně s davy ostatních směrem k místu svatebního obřadu své nejstarší sestry. Když se rozhlédl, uviděl mnoho rób rozličných barev a nekonečné proudy lidí ze všech provincií království. Nesnášel být tak blízko poddaným. Tohle byl jeden z těch okamžiků, kdy se neurození mohli smísit se šlechtou. Navíc tu dnes byli i ti barbaři z druhé strany Vysočiny. Gareth se stále nedokázal smířit s faktem, že jeho sestra bude už brzy oddána za jednoho z nich. Byl to pouze politický tah jeho otce, směšný pokus udržet mír mezi oběma královstvími.

Přestože to byl cizinec, zdálo se, že jeho sestře se ta kreatura líbí. Gareth stěží dokázal pochopit proč. Znal jí a dobře věděl, že to není ten muž, co ji zajímá, ale spíše jeho titul, šance stát se královnou a vládnout své vlastní říši. Dostane co si přála. Všichni žijící na druhé straně Vysočiny byli barbaři. Podle Garethova názoru jim chyběla jeho zdvořilost, rafinovanost a sofistikovanost. Ale tohle nikdy nebyl jeho problém. Pokud to jeho sestru udělá šťastnou, ať se klidně vdá. Alespoň bude o jednoho sourozence, který stojí mezi ním a trůnem, míň. Vlastně, čím dále sestra bude od Králova Dvora, tím lépe.

Jenže žádný z těchto kalkulů už pro něj nadále neměl hodnotu. Po událostech dnešního dne bylo jasné, že nikdy nebude králem. Nyní bude odsunut do ústraní a stane se jenom dalším bezejmenným princem v otcově království. Nyní neměl žádnou stezku, která by vedla k moci. Byl odsouzen k průměrnosti.

Jeho otec jej podcenil – vždycky ho podceňoval. Myslel si, že je moudrým hráčem ve světě dvorské politiky – jenže Gareth hrál mnohem lépe, vždy tomu tak bylo. Například provdat Luandu za McClouda považoval jeho otec za mistrný tah. Ale Gareth dokázal do problému nahlédnout hlouběji než jeho otec. Dokázal zvážit hlubší důsledky a uvažovat minimálně o jeden krok dopředu. Bylo mu jasné, kam tohle povede. Tahle svatba McCloudy neuspokojí, ale ještě je pobídne. Jsou to hrubiáni, kteří nepochopí takto nabízený mír jako známku vnitřní síly, ale jako slabost. Nebudou se zajímat o svazek mezi oběma rodinami, a jakmile bude jeho sestra odvezena pryč, začnou plánovat útok, tím si byl Gareth naprosto jistý. Celé to byla jenom jejich lest. Snažil se to otci říct, ale ten jej nijak neposlouchal.

Nic z toho jej však už nemusí nadále zajímat. Koneckonců je jenom dalším z princů, jenom další kolečko v hodinovém stroji tohoto království. Gareth hořel vztekem, když na to jenom pomyslel, a nenáviděl svého otce v ten moment tak silně, že jej to samotného udivovalo. Když se mačkal v davu, rameno na rameni, spolu s ostatními, přemýšlel o možných cestách, kterými by se mohl pomstít, anebo se dokonce trůnu přece jenom zmocnit. Nemohl jenom nečinně zůstat sedět opodál, to bylo víc než jasné. Nemohl nechat následnictví své mladší sestře.

„Tady jsi,“ ozval se hlas.

Patřil Firthovi, který teď kráčel vedle něj s širokým úsměvem na tváři, jenž odhaloval jeho perfektní zuby. Devatenáctiletý, vysoký, štíhlý, s vysokým hlasem, jemnou pletí a zarudlými tvářemi, byl Firth současným princovým milencem. Gareth jej obyčejně rád viděl, ale teď na něj měl pramalou náladu.

„Už jsem myslel, že se mi budeš vyhýbat celý den,“ doplnil Firth a ovinul svou paži kolem Garethovy.

Ten je však okamžitě setřepal a rozlížel se, zda to někdo viděl.

„Jsi blázen?“ pokáral Firtha. „Už nikdy mě nechytej za ruku na veřejnosti. Nikdy.“

Firth se začervenal a sklopil oči. „Omlouvám se,“ řekl potom. „Nenapadlo mě to.“

„Přesně tak, nenapadlo tě vůbec nic. Udělej to ještě jednou a už se nikdy neuvidíme,“ vynadal mu Gareth.

Firth zrudnul ještě více a vypadal sklíčeně. „Omlouvám se,“ opakoval.

Gareth se znovu rozhlédl, ujistil se, že nikdo opravdu nic neviděl a cítil se trochu lépe.

„Nějaké klepy z davu?“ zeptal se Gareth ve snaze změnit téma a zahnat temné myšlenky.

Firth okamžitě ožil a na obličej se mu vrátil úsměv.

„Všichni netrpělivě očekávají ohlášení. Nemohou se dočkat až budeš prohlášen za následníka.“

Garethova tvář se protáhla. Firth si jej prohlížel.

„Cožpak nebudeš?“ zeptal se Firth nevěřícně.

Gareth zrudnul a ani se nepodíval Firthovi do očí.

„Ne“

Firth zalapal po dechu.

„Obešel mě. Dovedeš si to představit? Kvůli sestře. Kvůli mladší sestře!“

Nyní se i Firthovy rysy propadly. Vypadal zaskočeně.

„To není možné,“ řekl. „Ty jsi prvorozený. Ona je žena. To není možné,“ opakoval.

Gareth mu věnoval chladný pohled. „Já nelžu.“

Oba potom kráčeli nějakou chvíli potichu. Ulice byla stále ucpanější. Gareth se rozhlédl kolem, aby zjistil, kde se teď konkrétně nacházejí. Králův Dvůr byl naprosto přecpaný – musely tu být tisíce lidí a další lidé se stále hrnuli dovnitř všemi branami. Všichni se šourali směrem k vyřezávanému svatebnímu pódiu, kolem kterého bylo rozestavěno minimálně tisíc židlí polstrovaných rudým sametem a obroubených zlatem. Celá armáda služebníků se míhala sem a tam v uličkách a roznášela nápoje.

Po obou stranách nekonečně dlouhého svatebního stolu, zdobeného květinami, seděly obě rodiny – MacGilové a McCloudové. Hranice mezi nimi byla jasně patrná. Kolem stovky lidí na každé straně, všichni odění v barvách svého klanu. MacGilové v temně fialové a McCloudové v ohnivě oranžové. V Garethových bystrých očích nemohly oba klany vypadat více rozdílně. I když byli všichni bohatě oděni, cítil, že McCloudové jsou spíše převlečeni než oblečeni, že spíše předstírají. Pod šaty to byli barbaři. Mohl to poznat z výrazů jejich obličejů, způsobu, jakým se pohybovali, jak se mezi sebou postrkovali, i z toho jak příliš hlasitě se smáli. Na jejich zevnějšku bylo něco, co žádné dvorské šaty nedokázaly skrýt. Nesnášel ten pocit, že jsou uvnitř jejich hradeb. Nesnášel koneckonců celou tuhle svatbu. Jen další z bláznivých rozhodnutí jeho otce.

Kdyby byl králem Gareth, zvolil by naprosto odlišnou cestu. Také by svolal tuto svatbu. Ale potom by vyčkal do noci, až budou všichni McCloudové na mol opilí, zahradil by dveře jídelního sálu a všechny je tam upálil. Zlikvidoval by tak celý klan jedním tahem.

„Barbaři,“ řekl Firth, když si prohlédl druhou polovinu svatebního stolu. „Těžko dokážu pochopit, proč je sem tvůj otec pustil.“

„Mohlo by to skončit ještě hodně zajímavě,“ řekl Gareth. „Pozval naše nepřátele přímo do našeho města a naplánoval k oslavám svatby i spoustu soubojů a soutěží. No není to skvělý recept, jak vyprovokovat bitvu?“

„Myslíš?“ zeptal se Firth. „Bitva? Tady? Se všemi těmi vojáky kolem? V její svatební den?

Gareth pokrčil rameny. Neměl o McCloudech ani ty nejsebenepatrnější iluze.

„Svátost svatebního dne pro ně vůbec nic neznamená.“

„Ale máme tu přece tisíce vojáků.“

„To oni mají taky.“

Gareth se otočil a díval se na dlouhou řadu vojáků, MacGilů i McCloudů, seřazených po obou stranách opevnění. Dobře věděl, že by si nepřivedli tolik vojáků, kdyby neočekávali, že je budou potřebovat. Navzdory svátečnímu dni, navzdory přepychovému oblečení, navzdory všeobklopujícímu luxusu, nekonečným stolů plným jídla, téměř již letnímu počasí, kdy všechno jen kvetlo, navzdory tomu všemu byl ve vzduchu cítit tlak. Všichni byli nervózní. Gareth to mohl vyčíst ze způsobu jak se vojáci obou táborů chovali, když se míjeli. Vyhýbali se sobě navzájem, mírně pozvedajíce lokty. Ani trochu si nevěřili.

Možná bude mít štěstí, přemýšlel Gareth, a jeden z nich bodne jeho otce do srdce. Potom by se možná přece jenom mohl stát králem.

„Předpokládám, že nemůžeme sedět spolu,“ řekl Firth s lehkým zklamáním v hlase, když se přiblížili ke stolu.

Gareth se na něj opovržlivě podíval. „Jsi vážně tak hloupý?“ vyplivl jedovatě.

Začínal vážně uvažovat, jak ho ten skvělý nápad vybrat si tohoto chlapce ze stájí za svého milence, vlastně napadl. Pokud ho co nejdříve neodkáže do příslušných mezí, mohl by je potopit oba dva.

Firth sklopil zahanbeně zrak.

„Uvidíme se potom ve stájích. Teď ale zmiz,“ řekl a jemně jej odstrčil. Firth okamžitě zmizel v davu.

Najednou Gareth ucítil na krku stisk ledových prstů. Na kratičký moment se mu zastavilo srdce úlekem, že je přece jen někdo odhalil. Vzápětí však ucítil, jak se mu do ramene jemně boří dlouhé nehty a tenké prsty, a podle toho stisku okamžitě poznal, že je to jeho manželka. Helena.

„Nezesměšňuj mě i v tento den,“ zasyčela nenávistně.

Otočil se k ní, aby si ji prohlédl. Vypadala překrásně, perfektně upravená, oblečená do dlouhých saténových šatů, vlasy vyčesané do komplikovaného účesu, na krku se jí třpytil diamantový náhrdelník a kontury její krásné tváře ještě zjemňovalo malování.

Gareth musel objektivně přiznat, že byla stejně krásná, jako v den, kdy se s ní oženil. Ani tehdy, a ani dnes, ho však nijak nepřitahovala. Byl to jen další z otcových nápadů. Pokusil se jej oženit proti jeho přirozenosti. Ale všechno, co mu tím dal, byla jenom neustále rozmrzelá společnice. Jejich vztah ve výsledku rozvířil klevety o jeho skutečné orientaci ještě více.

„Tvá sestra se dnes vdává,“ pokárala ho. „Mohl by ses chovat, jako bychom byli skutečný pár. Alespoň jednou.“

Zavěsila se do něj a společně poté pokračovali ke svým místům v nejpřednějších částech obrovského stolu. Tato část, vyhrazená pro ty nejurozenější z urozených, byla ostatním uzavřena silnými sametovými stuhami.  Dva královští strážní je vpustili, a oni se tak mohli vmísit mezi ostatní členy královských rodin na podiu.

Ozvala se trumpeta. Dav se pomaloučku utišil. Odkudsi se ozvaly jemné tóny harfy a sloužící začali kolem podia rozhazovat další a další květiny. Královský průvod začal sestupovat dolů z podia, pár za párem, zavěšení do sebe. Gareth s Helenou, která se půvabně držela jeho rámě, se teď také vydali za ostatními.

Gareth se v průvodu cítil jako černá ovce, trapněji než kdy jindy. Jen s nejvyšším sebezapřením se snažil, aby vypadali jako šťastný a opravdový pár. Cítil, že se na něj dívají stovky očí a nemohl se zbavit pocitu, že ho všichni soudí, i když věděl, že tomu tak ve skutečnosti není. Nemohl se dočkat, až bude tento průvod mít za sebou, až se postaví vedle své sestry před oltářem, a až bude především po všem. Také nemohl přestat myslet na předchozí rozhovor s otcem a uvažovat, zda všichni ti přihlížející kolem už tu novinku vědí, nebo ještě ne.

„Dnes se mi donesly špatné zprávy,“ zašeptal jí, když konečně došli na místo a oči přihlížejících se zaměřily jinam.

„To si myslíš, že to ještě nevím?“ zasyčela na něj.

Podíval se na ní v úžasu.

Pohrdavě mu pohled oplatila. „Mám své lidi,“ řekla.

Přimhouřil oči a přál si, aby ji mohl něčím praštit. Jak mohla být tak lhostejná?

„Pokud já nebudu králem, potom ty nikdy nebudeš královnou,“ řekl.

„Nikdy jsem neočekávala, že budu královnou,“ odpověděla.

To jej překvapilo ještě více.

„Nikdy jsem neočekávala, že by tě jmenoval,“ přidala. „Proč by to dělal? Nejsi žádný vůdce. Jsi milenec. Ale ne můj.“

Gareth cítil, že rudne.

„Stejně jako ty nejsi moje milenka,“ řekl jí potom.

Teď zrudla pro změnu ona. Gareth nebyl jediný, kdo měl tajnou lásku. Princ měl také své zvědy a dobře věděl i o jejích prohřešcích. Nechával ji v této záležitosti volnost, dokud ji držela pod pokličkou a jeho nechávala na pokoji.

„Ne, že bys mi dával jinou možnost,“ odpověděla. „Očekával jsi, že budu žít v celibátu celý svůj život?“

„Věděla jsi kdo jsem,“ řekl Gareth. „Ale stejně sis mě vzala za manžela. Vybrala sis moc, ne lásku. Tak nehraj překvapenou.“

„Naše svatba byla domluvená našimi otci,“ řekla. „Já sem si nevybrala vůbec nic.“

„Ale ani jsi neprotestovala,“ odpověděl.

Gareth neměl sílu se s ní dnes hádat. Potřeboval její podporu. Podporu falešné manželky. Dokázal by ji tolerovat, a ona by mu byla příležitostně užitečná. Ale jenom dokud ho nezačne příliš obtěžovat.

Gareth se cynicky ušklíbl, když viděl, jak se všichni otočili k jeho sestře, která se právě objevila na konci průvodu, zavěšená do rámě jejich otce. Té obludy. Mor na něj, měl dokonce tolik drzosti, aby předstíral dojetí a vyloudil několik slz, které se mu zkutálely po tvářích, když vedl dceru k oltáři. Perfektně ve své roli až do poslední chvíle. Ale v Garethových očích to byl jenom nemotorný břídil. Nedokázal si představit, že by otec mohl cítit nějaký skutečný smutek z toho, že vdává svou nejstarší dceru. Vždyť ji právě předhazoval těm vlkům z McCloudova království. Stejnou zášť cítil Gareth i k Luandě, která vypadala, že si tento moment náramně užívá. Zdálo se, že ji pramálo zajímá fakt, že právě bude provdána za nižšího člověka. Také ona bažila po moci. Chladná. Vypočítavá. V tomto směru byla ze všech sourozenců Garethovi nejpodobnější. I v mnoha dalších věcech si byli ti dva podobní, ale přesto mezi nimi nikdy nebyl příliš vřelý vztah.

Gareth šoupal nervózně nohama. Nemohl se dočkat, až to celé skončí.

Protrpěl si celou ceremonii. Argon podával požehnání, recitoval magické formule a prováděl rituály. Z celé té šarády se Garethovi dělalo zle. Šlo jen a pouze o politickou smlouvu mezi dvěma vládnoucími rody. Proč to prostě nemohli nazývat tím pravým a skutečným jménem, které si to doopravdy zasloužilo?

Brzy bylo naštěstí po všem. Dav vstal a jásal, když se ti dva políbili. Zazněl roh a perfektně organizovaný svatební obřad se proměnil v perfektně organizovaný svatební chaos. Obě královské rodiny se vrátily zpátky ke stolu na vyvýšeném podiu.

Dokonce i Gareth musel uznat, že na něj otcova příprava a organizace svatebního dne udělaly dojem. Evidentně nešetřil ani na těch nejdrobnějších detailech. Všude kolem se rozkládaly stoly s všemožným jídlem, sudy s vínem a nekonečná řada opékajících se prasat, ovcí a jehňat.

Za nimi už v plném proudu probíhaly přípravy na hlavní zábavu toho dne: rytířské klání. Připravovaly se cíle pro vrhání kamenů, oštěpů, pro lukostřelbu, a uprostřed toho všeho bylo připraveno kolbiště. Už teď se kolem jeho okrajů srocovaly davy lidí v očekávání brzké podívané.

Zanedlouho už potom davy musely uvolnit prostor, aby průvod rytířů mohl vstoupit do areálu kolbiště. Za MacGily jel samozřejmě jako první Kendrick. Byl oděný v zdobené zbroji a seděl na svém bojovém hřebci. Za ním pochodoval tucet Stříbrných. Byl to však až příjezd Ereca na jeho sněhobílém hřebci, kvůli kterému dav ztichnul v úžasu. Působil na všechny přítomné jako magnet. Dokonce i Helena se nahnula kupředu, aby lépe viděla. Gareth si dobře povšiml jejích sympatií k onomu rytíři. Ostatně jako i sympatií všech ostatních žen v davu.

„Je v nejlepších letech, ale stále ještě není ženatý. Kterákoliv žena v království by ho chtěla mít za manžela. Proč si některou z nás konečně nevybere?“

„A proč to tebe zajímá?“ zeptal se Gareth, navzdory své orientaci, poděkud žárlivě. Také by si přál být tam venku, oblečen do brnění a na válečném oři zápasit za otcovo jméno. A své vlastní. Jenže nebyl žádný válečník. A každý to věděl.

Helena nad jeho poznámkou jenom mávla rukou. „Ty nejsi muž,“ řekla. „Ty těmhle věcem nerozumíš.“

Gareth zrudnul. Chtěl se prostě otočit a nechat ji tu, ale dnes na to nebyla ta správná chvíle. Místo toho se k ní přidal a společně usedli na svá místa na tribuně mezi ostatními, aby mohli sledovat program. Všechno se dnes zdálo horší a horší a Gareth už teď cítil, že je strašlivě unavený. Bude to ale ještě dlouhý den plný rytířství, pompy, a předstírání. Plný mužů, kteří se budou vzájemně zraňovat, nebo i zabíjet. Bude den, ze kterého je on beze zbytku vyloučen. Den, který představuje všechno, co nenávidí.

Tiše seděl a přemýšlel. Ve skrytu duše si přál, aby se oslavy zvrhly v konflikt a otevřenou bitvu, obrovské krveprolití, ve kterém by všechno dobré tohoto místa bylo zničeno a rozerváno na kusy.

Jednoho dne se toho dočká. Jednoho dne bude králem.

Jednoho dne.

KAPITOLA OSMÁ

Thor se ze všech sil snažil udržet krok s Erecovým panošem, když si prodírali cestu davem lidí. Jakmile opustili arénu, ocitli se v takovém víru těl, že byl je stěží schopný registrovat, co se kolem nich děje. Uvnitř stále skákal radostí a ještě stále nemohl uvěřit, že byl přijat k Legii. Ba co víc, že byl dokonce jmenován druhým panošem skvělého Ereca.

„Povídám přidej, kluku!“ vyštěkl Feithgold.

Thor nesnášel když mu říkali „kluku“ nebo „chlapče“, obzvlášť, když panošovi bylo stěží o pár let více než jemu. Feithgold se zabodnul do davu jako šipka. Skoro to vypadalo, že se snaží Thora setřást.

„To je to tady vždycky tak ucpaný?“ křičel Thor a snažil se panoše dohonit.

„Samozřejmě, že ne!“ křičel Feithgold v odpověď. „Dneska není jenom letní slunovrat, nejdelší den v roce, ale taky den, který král vybral pro svatbu své dcery. A jediný den v celé historii, kdy jsme otevřeli brány McCloudům. Ještě nikdy tady nebyly takové davy jako teď. Je to neskutečný. Nečekal jsem, že to bude taková síla! Bojím se, že to nestihneme!“ řekl v rychlých krátkých větách, které jakoby vyplivoval a přitom se brodil davem dál a dál.

„Kam jdeme?“ zeptal se Thor.

„Jdeme dělat to, co každý panoš dělat musí. Jdeme pomoct našemu rytíři v přípravách!“

„V přípravách na co?“ ptal se Thor dál, lapaje po dechu. Teplota v ulicích rostla s každou minutou a chlapec už si musel začít z čela utírat pot.

„Rytířské klání!“

Konečně se prodrali na okraj davu a zastavili se před královskou gardou. Muži Feithgolda znali a tak jim jenom pokynuli, že mohou pokračovat dále.

Protáhli se pod provazem a konečně stanuli ve volném prostoru mimo všechny ty davy lidí. Thor tomu mohl stěží uvěřit, byli přímo na kolbišti. Za provazy stály neskutečné zástupy diváků a po obou okrajích kolbiště byli vyrovnáni obrovští váleční oři. Největší koně, jaké Thor kdy viděl. Na jejich hřebetech seděli rytíři ve všech rozličných druzích brnění. Mimo Stříbrných mohl vidět rytíře ze všech koutů obou království. Z každé provincie. Někteří měli na sobě černou zbroj, jiní bílou, jejich helmice zdobily rozličné ozdoby. V rukou třímali zbraně všech velikostí a tvarů. Zdálo se, že se na tomto kolbišti sešel snad celý svět.

Některé souboje už začaly. Byli v nich rytíři, které Thor nedokázal nikam zařadit. Najížděli proti sobě a snažili se jeden druhého srazit za pomocí turnajových dřevců. Každá srážka byla provázena jásotem publika. Thor byl překvapen silou rytířů, rychlostí koní a třeskem, které zbraně vydávaly. Celé to umění působilo velmi nebezpečně.

„To moc nevypadá jako hra!“ řekl Thor Feithgoldovi, když procházeli podél kolbiště.

„To protože to není hra,“ musel Feithgold zakřičet zpět, aby přehlušil třesknutí dřevců. „Je to vážná věc, která se za hru jenom vydává. Lidé tu umírají skoro každý den. Je to bitva. Ti, kteří odejdou bez zranění, mají veliké štěstí. Jenom několika málo se to povede.

Thor se díval, jak se dva rytíři rozjeli proti sobě a v plné rychlosti se srazili. Ozval se strašlivý třesk kovu narážejícího na kov. Jeden z nich byl při tom nárazu vymrštěn ze sedla. Po ošklivě vypadajícím pádu přistál na záda jenom několik málo kroků od Thora.

Dav zalapal po dechu. Rytíř se nehýbal a Thor mohl vidět kus dřevce, který pronikal skrz jeho brnění a žebra. Potom zařval bolestí, přičemž se mu z pusy vyřinul proud krve. Několik panošů se seběhlo, aby se o něj postaralo a odneslo ho pryč z kolbiště. Vítězný rytíř pomalu objížděl hrazení kolbiště s ulomeným dřevcem, zdvihnutým na oslavu vítězství. Dav jásal.

Thor byl ohromen. Nikdy si nepředstavoval, že by mohlo být klání tak nebezpečné.

„To co teďka udělali ti kluci, to je odteď i tvoje práce,“ řekl Feithgold. „Teď jsi panoš. Přesně řečeno druhý panoš.“

S těmi slovy se přiblížil tak, že Thor mohl cítit zápach z jeho úst.

„A nikdy nezapomínej. Já se zodpovídám Erecovi. Ty se zodpovídáš mně. Tvoje práce je pomáhat mi. Rozumíš co říkám?“

Thor přikývl. Myslel si, že spousta věcí chodí jinak, než tomu ve skutečnosti bylo, a stále si ještě nebyl jistý, co pro něj všechno to kolem vlastně znamená. Také cítil, že Feithgold je jeho přítomností znepokojený, a dost možná ho považoval i za soka.

„Nehodlám se nijak plést mezi tebe a Ereca, ty jsi jeho panoš,“ řekl Thor.

Feithgold se krátce uchechtl.

„Ty se do mých záležitostí nemůžeš plést, ani kdybys chtěl, kluku. Prostě se mi jenom kliď z cesty a dělej to co ti řeknu.“

Na to se Feithgold odvrátil a spěchal dál sérií uliček, vytvořených nataženými lany. Thor jej následoval co mu síly stačily a brzy zjistil, že se ocitli ve stájích. Všude kolem byli v kójích umístěni neklidně řehtající váleční oři. Nervózní panoši se o ně ve spěchu starali. Feithgold několikrát zahnul až nakonec stanuli před obrovským, velkolepým hřebcem. Thor musel, chtě nechtě, zadržet dech. Nechtělo se mu věřit, že zvíře tak velké a krásné by mohlo být skutečné. Kůň vypadal připravený vyrazit do války.

„Warkfin,“ řekl Feithgold. „Erecův kůň. Teda spíš jeden z nich. Ten kterého má nejradši pro klání. Nebylo vůbec snadné ho zkrotit. Ale Erec to zvládnul. Otevři branku,“ zavelel Feithgold.

Thor se zmateně podíval na něj, a potom zpátky na bránu ve snaze přijít na to, jak to má vlastně provést. Nakročil kupředu a zatáhl za kolík, který byl zaklíněný mezi prkny. Kolík se ani nepohnul. Zabral ze všech sil znovu, dokud se mu nepodařilo kolík vypáčit. Poté opatrně otvíral dřevěnou branku.

Když prováděl ten pohyb, Warkfin zaržál, lehce couvnul a vykopnul zadníma nohama do vrátek, která okamžitě plnou silou přirazila Thorovu ruku na bedlení. Thor s bolestivou grimasou uškubl zpět.

Feithgold se smál.

„Proto jsem chtěl, abys to udělal ty. Udělej to znovu, ale rychleji, kluku. Warkfin na nikoho nečeká. Rozhodně ne na tebe.“

Thor cítil vztek. Nebyli spolu ještě ani hodinu, ale už teď mu Feithgold lezl na nervy. Jen stěží si dokázal představit, že by se měli spolu snést.

Rychle otevřel vrátka a tentokrát ihned ustoupil stranou, aby se vyhnul dalšímu kopanci.

„Mám ho vyvést ven?“ zeptal se Thor chvějícím se hlasem. Opravdu neměl pocit, že by rád držel toho koně za otěže právě teď. Warkfin dupal a poskakoval.

„Samozřejmě, že ne,“ řekl Feithgold. „To je moje práce. Tvoje práce je nakrmit ho – až ti řeknu, že to máš udělat. A taky vykydat jeho kóji.“

Feithgold chytil Warkfinovy otěže a vedl koně ven ze stájí. Thor jenom polkl a sledoval ho. Tohle nebylo přijetí, které očekával. Věděl, že bude muset někde začít, ale tohle bylo ponižující. Vždycky si představoval válku, čest a bitvy, trénink a soupeření s ostatními chlapci. Nikdy ho nenapadlo, že skončí jako služebníček od hnoje. Na okamžik zaváhal, jestli to opravdu bylo to nejsprávnější rozhodnutí.

Konečně vyšli z šera stájí zpět do jasného dne. Zpátky na kolbiště. Thor musel přimhouřit oči. Jásot davu a třesknutí zbraní dvou soupeřících rytířů jej opět uchvátil. Nikdy předtím nezažil ten drtivý třeskot kovu a těžký dusot koní, připomínající zemětřesení.

Všude kolem se, za asistence svých panošů, připravovaly desítky rytířů. Panoši leštili svým rytířům brnění, připravovali zbraně, kontrolovali sedla a popruhy, a poté ještě znovu pro jistotu kontrolovali zbraně, když rytíři nasedali na své hřebce a očekávali vyvolání svého jména na kolbiště.

„Rytíř Elmalkin!“ zavolal herold.

Rytíř z provincie, o které Thor nikdy neslyšel, široký chlapík v rudém brnění, vyrazil branou na kolbiště. Thor stačil jen tak tak uskočit z cesty. Rytíř se rozjel do plného trysku podél středového bedlení kolbiště. Jeho dřevec sklouzl po štítu svého protivníka. Ozvalo se břinknutí, když druhý rytíř trefil Elmalkina do těla a poslal jej ze sedla k zemi. Ten tvrdě dopadl na záda. Dav nadšeně jásal.

Elmalkin se okamžitě vzpamatoval a neohroženě se postavil zpátky na nohy. Potom se otočil a napřáhl ruku směrem k panošovi, který stál vedle Thora.

„Můj palcát!“ zařval rytíř.

Panoš okamžitě začal jednat, popadl ze stojanu palcát a sprintoval na kolbiště. Zatímco běžel k Elmalkinovi, druhý rytíř už se stačil obrátit a znovu se rozjel do útoku. Jediný okamžik předtím, než panoš stačil předat svému pánovi palcát, rytíř přihřměl až k nim. Panoš nestihl doběhnout k Elmalkinovi včas. Druhý rytíř napřáhl dřevec a ten zasáhl panoše rovnou do hlavy. Zasažený panoš byl nárazem vymrštěn, otočil se kolem dokola a tváří napřed se zřítil do písku.

Už se ani nepohnul. Až odtud viděl Thor krev, která vytékala z jeho hlavy a barvila písek kolbiště.

Thor polknul.

„Není to nejhezčí pohled, že?“

Thor se otočil na Feithgolda, který stál vedle něj a sledoval scénu.

„Musíš se obrnit, chlapče. Tohle je bitva. A my jsme přímo uprostřed.“

Dav najednou ztichl, protože bylo právě ohlášeno jedno z hlavních klání. Všechny soutěže na ostatních místech teď utichly v očekávání nadcházejícího souboje. Na jedné straně se objevil Kendrick, sedící na svém koni a třímající dřevec v pravé ruce.

Na druhé, vzdálené straně, vyjel na scénu jezdec v osobité zbroji McCloudů.

„MacGilové proti MacCloudům,“ pošeptal Fethgold Thorovi. „Jsme s nima ve válce snad už tisíc let. Dost pochybuju, že tenhle to souboj na tom něco změní.“

Oba rytíři sklopili hledí svých přilbic a jakmile se ozval roh, vyrazili do útoku.

Thor byl uchvácen rychlostí, kterou proti sobě vyrazili, jenom aby se o moment později srazili v ohlušujícím třesku. Thor si téměř musel zacpat uši. Dav zalapal po dechu, když viděl, jak oba jezdci spadli ze svých koní.

Oba však také okamžitě vyskočili na nohy a strhli si z hlav helmice. Jejich panoši mezitím přibíhali s jejich meči. Oba rytíři se pustili do šermířského souboje všemi silami, které měli. Sledovat Kendricka jak vládne mečem Thora naprosto nadchlo. V jeho pohybech byla krása, umění. Ale McCloud byl také skvělý bojovník. Kroužili kolem sebe, ve snaze zaujmout co nejvýhodnější pozici. Nikdo se nehodlal snadno vzdát.

Konečně se jejich meče za úžasného třesknutí srazily. A oba oponenti si tím navzájem vyrazili zbraně z rukou. Opět přispěchali panošové, kteří tentokrát přinášeli palcáty. Když se ale Kendrick natahoval pro svůj palcát, McCloudský panoš změnil náhle směr svého běhu a místo aby předal palcát svému pánovi, udeřil s ním naplno Kendricka do zad. Toho nečekaný úder poslal k zemi. Kolbištěm se rozlehl zděšený výkřik diváků.

McCloudský rytíř zvedl svůj meč, přistoupil a namířil jej Kendrickovi na krk tak, že nemohl nijak uniknout. Kendrick neměl teď už jinou možnost.

„Vzdávám se!“ zakřičel.

McCloudovská část tribuny nadšeně zajásala. Mezi MacGily bylo však patrné rozhořčení.

„Podvodník!“ křičel někdo od MacGilů.

„Podvodník! Podvodník!“ přidávaly se další a další hlasy.

Vztek davu nabýval na síle a za chvíli už stovky lidí sborově protestovaly. Zástup diváků se začal ježit napřaženými pěstmi a obě rodiny na tribuně – MacGilové i McCloudové – začali vstávat ze židlí.

„Tohle není dobrý,“ řekl Feithgold Thorovi, zatímco stáli jenom malý kousek od incidentu a vše sledovali.

O několik okamžiků později dav explodoval. Padly rány a všude kolem se rozhostila otevřená rvačka. Byl to naprostý chaos. Muži se divoce prali jeden s druhým, chytali se vzájemně pod krkem a sráželi k zemi. Rvačka stále mohutněla a každým okamžikem hrozilo, že přeroste v otevřenou válku.

Tu ale zazněl roh, stráže obou království přispěchaly a pustily se do roztrhávání rozběsněného davu. Ozval se druhý, mnohem zvučnější roh a když po jeho doznění král MacGil vstal z trůnu, bylo o poznání tišeji.

„Nestrpím žádné rvačky!“ zahřměl nesmlouvavým hlasem panovníka. „Ne dnes a ne na této oslavě! Ne u mého dvora!“

Dav se pomaloučku uklidňoval.

„Pokud to co chcete je zápas mezi našimi dvěma skvělými klany, dostanete jej, ale bude to jeden proti jednomu. Jeden šampion z každé ztrany se utká se svým protějškem.“

MacGil se podíval na krále McClouda, který seděl s celým svým doprovodem na vzdálené straně tribuny.

„Souhlasíš?“ zakřičel MacGil.

McCloud se slavnostně napřímil.

„Souhlasím!“ odpověděl stejně hlasitě.

Dav na obou stranách kolbiště zajásal.

„Vyber si svého nejlepšího muže!“ křičel MacGil.

„Už jsem si vybral,“ řekl McCloud.

Na McCloudské straně se objevil impozantní rytíř, největší muž, jakého Thor kdy viděl. Seděl na obrovském koni a připomínal balvan. Byl celý bachratý, bradu mu pokrýval dlouhý plnovous, nad nímž seděl patrně trvale zamračený obličej.

Thor ucítil, že i vedle něj se něco děje. Přímo vedle něj. Erec se vyšvihl na Warkfina a postoupil kupředu. Thor polknul. Bylo mu zatěžko uvěřit, že je v centru všech těchto událostí. Naplnila jej úcta k jeho rytíři.

Ta se ale okamžitě proměnila v úzkost, když si uvědomil, že tu má i povinnosti. Koneckonců byl přece panošem a jeho rytíř právě vyrážel do boje.

„Co máme dělat?“ zeptal se Thor spěšně Feithgolda.

„Drž se zpátky a dělej co ti řeknu,“ zněla odpověď.

Erec dojel k středovému hrazení. Oba rytíři teď stáli proti sobě, každý na svém konci kolbiště, a dívali se vzájemně jeden na druhého. Jejich koně nervózně tančili. Thorovo srdce se mohlo zbláznit. Sledoval, co se bude dít dále.

Na zaznění rohu se ti dva rozjeli přímo proti sobě.

Thor nemohl uvěřit půvabu, se kterým se Warkfin pohyboval. Bylo to jako sledovat rybu, která vyskočila nad mořskou hladinu. Ten druhý rytíř byl obrovský, Erec na druhé straně ladný a přesný. Proletěl vzduchem jako šipka s hlavou mezi rameny. Jeho postříbřená zbroj, vyleštěnější než to nejlepší zrcadlo, se jen třpytila.

Když se k sobě oba muži přiblížili, Erec zamířil svůj dřevec a vyklonil se do strany. Chtěl protivníka trefit rovnou doprostřed jeho štítu a zároveň se jeho ráně uhnout. Dokonale uspěl.

Obrovský rytíř se překulil přes koně dozadu a těžce dopadl na zem. Bylo to jako by do písku kolbiště dopadla hora.

MacGilský dav jásal radostí, když Erec projížděl kolem. Potom otočil koně a dojel ke sraženému soupeři. Zvedl hledí své helmice a namířil špičkou dřevce přímo na jeho krk.

„Vzdej se!“ zakřičel Erec.

Rytíř si odplivl.

„Nikdy!“

Potom rytíř sáhl do skryté kapsy na svém opasku, vyndal hrst plnou jemného prášku, a než mohl Erec jakkoliv reagoval, mrštil jej Erecovi do tváře.

Erec byl zaskočen, a ve snaze promnout si oči upustil dřevec a spadl z koně.

MacGilský dav nad tou nectností rozhořčeně zahučel, přičemž to hučení přešlo záhy do zděšeného křiku, když Erec spadl na zem, stále si protíraje oči. Rytíř nemeškal ani vteřinu, přispěchal a klekl Erecovi na hrudní plát.

Erec se snažil převrátit. Rytíř mezitím popadl velký kámen, zvedl jej vysoko nad hlavu a už už se chystal s ním rozdrtit Erecovu hlavu.

„NE!“ zaječel Thor a postoupil několik kroků kupředu, naprosto neschopný se ovládat.

Se zděšením potom Thor pozoroval, jak rytíř udeřil kamenem proti Erecově odkryté hlavě. V poslední vteřině se ale Erecovi nějak podařilo odkulit se stranou. Kámen se zabořil hluboko do země přesně v místě, kde ještě před chviličkou byla hlava stříbrného rytíře.

Thor byl ohromen Erecovou obratností. Ten už teď byl dokonce zpátky na nohách, připravený postavit se svému nečestnému soupeři.

„Krátké meče!“ zakřičeli oba králové takřka současně.

Feithgold se rychle otočil a s divoce vykulenýma očima zíral na Thora.

„Podej mi to, rychle!“ křičel.

Thorovo srdce se otřásalo panikou. Zmateně těkal očima po stojanu s Erecovými zbraněmi, zoufale hledaje ten meč. Bylo tu neskutečné množství nejrozmanitějších zbraní. Natáhl se, popadl zbraň a hodil ji Feithgoldovi.

„Blbej kluku! Tohle je střední meč!“ křičel Feithgold.

Thorovi vyschlo v krku. Měl pocit, že se na něj upírají zraky celého království. Jeho zrak byl zakalený úzkostí, která přerůstala v paniku. Neměl nejmenší tušení, pro který meč má sáhnout. Nemohl se vlastně ani pořádně soustředit.

Feithgold přispěchal, odstrčil Thora stranou a rychle popadl krátký meč sám. Potom s ním utíkal na kolbiště.

Thor jej zahanbeně sledoval. Cítil se hrozně. Také si představil, že je to on, kdo tam teď běží, před všemi těmi lidmi. Skoro se mu z té představy roztřásla kolena.

Panoš druhého rytíře byl rychlejší a Erec musel uskočit stranou, aby se vyhnul první ráně svého již ozbrojeného soupeře. Konečně se Feithgold dostal až k Erecovi a vložil mu to nastavené ruky krátký meč. Jakmile to udělal, rytíř na Ereca tvrdě zaútočil. Ale Erec byl mazaný. Počkal si až do posledního momentu, a potom ladně uskočil z cesty.

Pak se ale stalo něco hrozného. Rytíř pokračoval v útoku nezměněným směrem a vrhl se na Feithgolda, který se, ke své smůle, nacházel přímo tam, kde ještě před chvílí stál jeho pán. Rozlícený z toho, že minul hlavní cíl, chytil rytíř panoše oběma rukama za vlasy a neskutečnou silou jej udeřil čelem doprostřed obličeje.

Ozvalo se ošklivé zapraskání. Z Feithgoldova nosu se vyhrnula krev a mladík se bezvládně zhroutil do písku kolbiště.

Thor stál s otevřenou pusou v naprostém šoku. Nemohl tomu uvěřit. Stejně jako tomu nemohl uvěřit dav, který otevřeně dával najevo svou nespokojenost s rytířovými způsoby boje.

Erec ťal svým mečem a jenom o kousek minul svůj cíl. Oba se proti sobě znovu postavili čelem a vyčkávali další akci.

Thor si uvědomil, že odteď je jediným Erecovým panošem. Polknul. Co má dělat? Neměl nejmenší tušení, jaké jsou teď jeho povinnosti, vůbec na tohle nebyl připravený. A celé království se dívalo.

Oba rytíři se do sebe zuřivě pustili. Rána střídala ránu. Bylo jasně patrné, že McCloudský rytíř je mnohem silnější než Erec, ale ten byl naopak lepším šermířem, byl rychlejší a pohyblivější. Úder, sek, odražení. Ani jeden nebyl schopen získat v souboji převahu.

Nakonec se ozval opět hlas krále MacGila.

„Dlouhá kopí!“ zavelel.

Thorovo srdce poskočilo. Věděl, že tohle patřilo jemu. Teď byl v hlavní roli.

Otočil se a podíval na stojan, ze kterého vzápětí vzal zbraň, která se zdála být tou správnou. Když se jeho prsty dotkly kožené rukojeti, modlil se aby byl jeho výběr opravdu přesný.

Potom vystřelil na kolbiště. Na zátylku cítil pohledy tisíců párů očí. Běžel a běžel ze všech sil, které se v něm ukrývaly. Chtěl dosáhnout Ereca tak rychle, jak jen to bylo možné. Za malou chvíli se mu podařilo překonat vzdálenost k rytíři a vložit mu kopí do ruky. Byl pyšný, když viděl, že splnil svůj úkol jako první.

Erec pevně uchopil kopí, zatočil s ním a připravil se do střehu. Jakožto rytíř, který si váží své cti, počkal s útokem až do okamžiku, kdy byl i jeho sok ozbrojen. Thor se okamžitě klidil z cesty, stranou od obou mužů. Za žádnou cenu nechtěl opakovat Feithgoldovo pochybení. Zároveň popadl i bezvládného Feithgolda a táhl jej mimo nejnebezpečnější oblast kolem obou rytířů.

Thor se znovu podíval na zápasící dvojici. Najednou cítil, že něco je špatně. Erecův oponent uchopil své kopí, na krátký okamžik jej sklopil ostřím k sobě a něco prsty nahmatal na jeho hlavici. Byl to pohyb, který do souboje s kopím žádným způsobem nezapadal. Jakmile se to stalo, Thor najednou pocítil obrovskou vlnu soustředění. Něco takového nikdy předtím nepoznal. Náhle zesílená intuice mu řvala do uší, že je něco v nepořádku. Jeho oči se zaryly do hlavice kopí, patřícího McCloudovskému rytíři, a Thor najednou viděl, že je uvoněná. Rytíř se chystal použít hrot svého kopí jako vrhací nůž.

Potom rytíř máchnul kopím do vzduchu. Hlavice se uvolnila a roztočená letěla přímo proti Erecovu srdci. Ve zlomku vteřiny bude Erec mrtvý – nebyla žádná naděje, že by mohl být schopen na toto zareagovat a vyhnout se. Podle vroubkování na ostří se dalo soudit, že je hrot navržený i k proražení plátové zbroje.

Thor pocítil vlnu tepla, která se mu v okamžiku rozlila po celém těle. Teplo bylo následováno jemným brněním, jakoby jím procházely nějaké energetické vlny. Byly to ty stejné pocity, které zažil v Temném lese, když se utkal se Syboldem. Celý svět kolem se náhle zpomalil. Mohl sledovat ostří kopí, které letělo po své dráze a pomaloučku se otáčelo. Mohl cítit teplou energetickou vlnu, která narůstala v jeho těle. Energii, o které nevěděl, že ji v sobě má.

Nakročil kupředu a najednou věděl, že je mocnější než to letící ostří. V duchu se rozhodl jej zastavit. Ba co více, jeho mysl poroučela tomu ostří, aby se zastavilo. Nedokázal unést představu, že by se Erecovi mělo něco stát. A obzvláště ne tímto způsobem.

„NE!“ zaječel Thor.

Udělal další krok a napřáhl svou dlaň přímo na letící hrot a…

…ten se uprostřed pohybu zastavil a zůstal viset ve vzduchu kousek před Erecovou hrudí.

Potom neškodně spadl na zem.

Oba rytíři se užasle podívali na Thora – stejně jako oba králové a stejně jako tisíce diváků. Cítil, že se na něj právě dívá celý svět a uvědomil si, že všichni viděli to, co právě udělal. Všichni viděli, že to nebylo normální, že použil nějakou prazvláštní sílu, kterou ovlivnil průběh souboje, zachránil Erecovi život – a možná tím i změnil osud celého království.

Thor zůstal stát jako přimražený, sám překvapený tím, co se právě stalo.

Teď si mohl být opravdu jistý, že není stejný jako všichni ti lidé tady kolem. Byl jiný.

Ale kdo tedy byl?

KAPITOLA DEVÁTÁ

Thor zjistil, že je odváděn davem pryč. Ten kdo jej vedl byl Reece, nejmladší králův syn a jeho nový parťák pro výcvik. Všechno, co se odehrálo po klání, měl silně rozmazané. Ať už to, co tam provedl, bylo cokoliv, ať už použil jakoukoliv sílu k zastavení hlavice letící na Ereca, jedna věc byla nad slunce jasnější – všiml si toho snad každý v celém království. Souboj byl okamžitě přerušen, oba králové jej ve shodě odvolali a provolali příměří. Potom se vrátili na své strany tribuny, davy diváků propukly ve vzrušené dohady a Thor byl Reecem okamžitě odváděn pryč.

Jednou z postranních cest byl svým královským doprovodem odváděn přímo skrz masy lidí. Reece jej po celou dobu držel pevně za paži. Thorovo tělo se po událostech celého toho dlouhého dne celé třáslo. Nedokázal pochopit, co všechno se dnes už událo. A jak se mu povedl ten kousek na kolbišti. Jediné, co si přál, bylo být jedním z mnoha králových mužů, sloužících v Legii. Nikdy si nepřál být centrem pozornosti všech.

Co bylo horší, neměl ponětí kam je odváděn a jestli nebude potrestán za to, že se do souboje vmísil. Samozřejmě, zachránil Erecovi život, ale také se zapletl do rytířského klání, což byla věc, kterou měli panošové přísně zakázánu. Neměl pražádné ponětí o tom, jestli bude za svůj čin odměněn, anebo postaven na pranýř.

„Jak jsi to udělal?“ zeptal se Reece, když jej táhl dál a dál. Thor jej slepě následoval. Jak procházeli, nejbližší lidé na něj zírali, jako kdyby byl nějaký blázen.

„Já nevím,“ odpověděl Thor pravdivě. „Jenom jsem mu chtěl pomoct a…stalo se to.“

Reece zakroutil hlavou.

„Zachránil jsi Erecovi život. Uvědomuješ si to? Je to náš nejslavnější rytíř. A ty jsi ho zachránil.“

Thor pocítil úlevu, když si Reecova slova v hlavě poskládal. Reece se mu líbil od prvního okamžiku, kdy jej potkal. Měl onu uklidňující vlastnost, vždycky věděl co má říct a kdy to říct. Jak tak přemýšlel, napadlo ho, že ho možná vůbec nečeká žádné potrestání. Možná, že v něm teď ostatní uvidí něco jako hrdinu.

„O nic jsem se nesnažil,“ řekl Thor. „Jenom jsem chtěl aby zůstal naživu. Bylo to…přirozené. Nebylo to nic zvláštního.“

„Nic zvláštního?“ řekl na to Reece. „Já bych to nedokázal. Nikdo z nás by to nedokázal.“

Zahnuli za roh a Thor před nimi najednou uviděl královský hrad. Rozložitou stavbu tak vysokou, že se zdálo, že se snad dotýká oblohy. Byl vskutku monumentální. Královská garda stála v pozoru podél cesty, dlážděné kočičími hlavami, která vedla k padacímu mostu a udržovala dav lidí pod kontrolou. Když Reece s Thorem procházeli, ustoupili, aby jim uvolnili cestu.

Oba potom pokračovali po cestě, z obou stran lemované vojáky, k těžké bráně, pokryté železnými hroty. Čtyři zbrojnoši otevřeli bránu, ustoupili stranou a znovu se postavili do pozoru. Thor nemohl uvěřit jednání, kterého se mu dostávalo. Cítil se, jako by byl členem královské rodiny.

Když vstoupili do hradu a dveře se za nimi zavřely, Thor byl unešen pohledem, který se mu naskytl. Vnitřní prostory byly obrovské. Stopu tlusté, mohutné kamenné zdi se tyčily do výše a obklopovaly otevřený prostor. Před ním stály stovky dvořanů, kteří mezi sebou vzrušeně diskutovali. Když vstoupil, vzduch naplnilo rozčílené očekávání. Všechny oči se otočily směrem k němu. Stál tam, ohromen, ve středu pozornosti všech.

Každý natahoval krk a zíral na ně, když Thor s Reecem procházeli hradem. Thor nikdy neviděl tolik lidí oblečených do takového přepychu. Viděl desítky dívek, mladých i starších, oblečených v komplikovaně zdobených šatech, které se vzájemně držely za paže, šeptaly si do uší a chichotaly se, když procházel kolem. Naplňovalo ho to sebevědomím. Nemohl ale ani s jistotou říci, jestli jej obdivují, anebo jestli se mu spíše vysmívají. Nebyl zvyklý být centrem pozornosti – a k tomu u královského dvora – a tak stěží tušil, jak by měl na takové chování reagovat.

„Proč se mi smějou?“ zeptal se Thor Reece.

Reece se na něj podíval a zachechtal se. „Nesmějou se ti,“ řekl. „Líbíš se jim. Jsi slavný.“

„Slavný?“ zeptal se ohromeně. „Co tím myslíš? Zrovna jsem sem přišel.“

Reece se zasmál a poplácal ho po rameni. Byl z Thorova údivu očividně velmi pobavený.

„Zprávy se u dvora šíří rychleji než bys čekal. A nově příchozí jako ty – no, to se opravdu nestává každý den.“

„Kam jdeme?“ zeptal se Thor, který si uvědomil, že vlastně neví, kam jej přítel vede.

„Můj otec se s tebou chce setkat,“ řekl Reece, když zahnuli do další chodby.

Thor polknul.

„Tvůj otec? Myslíš…král?“ okamžitě na něj padla nervozita. „Proč by mě měl chtít vidět? Jsi si jistý?“

Reece se smál.

„Jsem si docela jistý. Nebuď nervózní. Je to jenom můj táta.“

„Jenom tvůj táta?“ řekl Thor nedůvěřivě. „Vždyť je to král!“

„Není tak hrozný. Mám takový pocit, že to bude veselá audience. Koneckonců, zachránil jsi přece Erecovi život.“

Thor znovu polknul a zatnul zpocené dlaně v pěsti, když se před nimi otevřely další těžké dveře a oni vstoupili do rozlehlé síně. V úžasu se podíval na klenutý strop, zdobený množstvím detailů a vypínajícím se do výšin. Ve zdech byla vsazená velká okna s barevnými vitrážemi a, i když se mu to zdálo nemožné, bylo v tomto sále snad ještě víc lidí než v tom prvním. Muselo jich tu být minimálně tisíc. Místnost byla doslova nacpaná. Kolem zdí, kam až oko dohlédlo, stály stoly s jídlem. Lidé seděli na předlouhých lavicích kolem stolů a hodovali. Středem místnosti vedla volná ulička s dlouhým rudým kobercem, na jejímž konci se na několika schodech zvedal královský trůn. Hosté obklopili uličku z obou stran, když Thor s Reecem kráčeli vstříc králi.

„Kam si myslíš, že ho vedeš?“ ozval se nepřátelský, nosový hlas.

Thor se podíval a uviděl muže, který jim zastoupil cestu. Byl oděný v královských barvách, evidentně to byl princ. Nebyl o mnoho starší než Thor.

„Dělám to na otcův příkaz,“ odsekl Reece. „Radši se nám kliď z cesty, pokud se tedy nechceš vzpírat královskému slovu.“

Princ se ze svého místa nepohnul ani o píď. Zamračeně si Thora prohlížel. Jeho obličej vypadal, jakoby právě snědl něco zkaženého. Thorovi se ani za mák nelíbil. Něco na tomto mladíkovi nebylo v pořádku. Nelíbil se mu způsob jeho držení jeho těla, nepříjemné rysy obličeje a neklidné oči, které neustále těkaly sem a tam.

„Toto není síň pro poddané,“ odpověděl princ. „Měl jsi toho vidláka nechat venku odkud taky přišel.“

Thorovi se sevřela hruď. Ten muž jej očividně nenáviděl, ale Thor neměl ponětí proč.

„Mám sdělit otci, co jsi právě řekl?“ bránil se Reece a také neustupoval.

Na to se princ znechuceně odvrátil a rychle odkráčel pryč.

„Kdo to byl?“ zeptal se Thor Reece, když pokračovali kupředu.

„Nevšímej si ho,“ odpověděl Reece. „To je jenom starší bratr – jeden z nich. Gareth. Nejstarší z nás. No, vlastně ne úplně nejstarší – jenom nejstarší legitimní. Kendrick, kterého jsi dneska viděl na kolbišti a aréně – to je skutečný nejstarší bratr.“

„Ale proč mě Gareth nenávidí? Vždyť ho ani neznám.“

„Nedělej si s tím starosti – v tomhle nejsi zdaleka sám. On totiž nenávidí úplně každého. A kohokoliv, kdo se přiblíží k rodině, automaticky chápe jako hrozbu. Prostě na něj nemysli. Jsi jenom jedním z mnoha.“

Jak pokračovali v chůzi, Thor cítil, že je Reecovi nesmírně vděčný. Očividně se z nich stávali skuteční přátelé.

„Proč jsi mě bránil?“ zeptal se Thor zvědavě.

Reece pokrčil rameny.

„Dostal jsem rozkaz, abych tě přivedl k otci. Navíc, jsi můj parťák pro výcvik. A taky už je to dost dlouho, kdy sem přišel někdo mladší než jsem já, a o kom si myslím, že je hoden tu být.“

„A díky čemu jsem toho hoden?“ zeptal se Thor.

„Máš duši bojovníka. To se nedá předstírat.“

Jak tak pokračovali dále směrem ke králi, Thor měl najednou pocit, jako by Reece znal už dlouho. Bylo to zvláštní, ale svým způsobem cítil, jakoby Reece byl jeho vlastní bratr. Nikdy bratra neměl – tedy alespoň ne takového, který by se tak i choval – a ten pocit se mu nesmírně zamlouval.

„Ostatní moji bratři nejsou jako on, žádný strach,“ řekl Reece. Lidé se tlačili kolem koberce, ve snaze vidět na Thora co nejlépe.

„Můj bratr Kendrick, ten, kterého už jsi viděl, je z nás nejlepší. Je to jenom nevlastní bratr, ale pro mě znamená rodinu víc, než Gareth. Kendrick je pro mě něco jako druhý otec. A k tobě se bude chovat stejně, jsem si tím naprosto jistý. Není nic, co by pro mě neudělal, nebo pro kohokoliv z nás. Z celé rodiny je taky nejvíce oblíbený mezi lidmi. Je obrovská škoda, že kvůli svému původu nemůže být příštím králem.“

„Řekl jsi ‚bratři‘. Máš tedy ještě další bratry?“ zeptal se Thor.

Reece se zhluboka nadechl.

„Ano, mám ještě jednoho. Ale nejsme si tak blízcí. Jmenuje se Godfrey. Bohužel promrhává všechen svůj čas v putykách s poddanými. Není to bojovník jako my ostatní. Nezajímá ho… No vlastně ho nezajímá vůbec nic. Až na pivo – a holky.“

Najednou se oba zarazili, protože se před nimi objevila nějaká dívka a zahradila jim cestu. Thor zůstal stát jako přikovaný. Byla možná o pár let starší než on, měla modré mandlové oči, perfektní pleť a dlouhé rusé vlasy. Na sobě měla bílé saténové šaty, zdobené krajkou. Její oči uličnicky a radostně zářily. Zahleděla se mu přímo do očí a Thor ztratil přehled o tom, co se děje kolem. Kdyby se býval chtěl pohnout, tak by to stejně nedokázal. Byla to ta nejkrásnější dívka, jakou kdy spatřil.

Usmála se, čímž odhalila dvě řady perfektně bílých zubů. Kdyby nebyl už teď omráčený tím co vidí, její úsměv by jistě dílo dokonal. Jeho srdce bylo náhle lehké jako pírko. Nikdy podobný pocit ještě nezažil.

Thor stál před ní, neschopen řeči. Nebyl vlastně schopen ani pravidelně dýchat. Běžně se mu podobná setkání nestávala.

„Nechtěl bys mě náhodou představit?“ zeptala se dívka Reece. Její hlas dokonal dílo. Byl ještě sladší než dívčin vzhled.

Reece si povzdechl.

„Tak toto je moje sestra,“ řekl s úsměvem. „Gwen toto je Thor. Thore, Gwen.“

Gwen se půvabně zhoupla v kolenou.

„Jak se máš?“ zeptala se s úsměvem.

Thor stál jako přimražený. Po chvíli se Gwen rozesmála.

„Prosím, ne tolik slov najednou,“ řekla.

Thor cítil, jak mu rudnou tváře. Odkašlal si.

„Já… já…se…omlouvám,“ řekl potom. „Já jsem Thor.“

Gwen se znovu zachichotala.

„To už vím,“ řekla a otočila se zpátky k bratrovi. „Tvůj přítel skutečně vládne slovem.“

„Otec s ním chce mluvit,“ odpověděl Reece netrpělivě. „Přijdeme pozdě.“

Thor s ní chtěl mluvit. Chtěl jí povědět, jak je krásná, jak je šťastný, že ji poznává a jak je rád, že se u nich zastavila. Ale jeho jazyk byl naprosto svázaný. Takže namísto toho jenom slyšel sám sebe jak říká:

„Díky.“

Gwen vyprskla smíchy.

„Díky za co?“ zeptala se s rozzářenýma očima. Bezevší pochybnosti si to náramně užívala.

Thor cítil, že rudne víc a víc.

„Mmm…já nevím,“ zamumlal.

Gwen propukla v další smích a Thor cítil naprosté ponížení. Reece do něj strčil loktem a ukázal mu, že musejí pokračovat dál. Po několika krocích se Thor ještě ohlédl přes rameno. Gwen tam stále stála a dívala se na něj.

Thor cítil jak mu buší srdce. Chtěl s ní promluvit a zjistit o ní úplně všechno. Bylo mu trapně, že ztratil řeč v momentě, kdy to mohl udělat. Jenže on se vlastně nikdy předtím v jejich malé vesnici s dívkami pořádně nebavil. A rozhodně ne s žádnou takhle krásnou. Nikdo ho ani nikdy nenaučil, co by jim měl vlastně říkat.

„Ona mluví pořád,“ řekl Reece, když se blížili ke králi. „Nemysli na ní.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Thor.

Reece se na něj pobaveně podíval. „Právě ti to řekla,“ řekl se smíchem.

„Omlouvám se…já…no…zapomněl jsem,“ odpověděl Thor zahanbeně.

„Jmenuje se Gwendolyn. Ale všichni jí říkají Gwen.“

Gwendolyn. Thor převracel v duchu její jméno znovu a znovu. Gwendolyn. Gwen. Nechtěl ho znovu zapomenout. Chtěl si ho vrýt do paměti. Přemýšlel jestli někdy bude mít šanci ji znovu potkat. Pravděpobně asi ne, byl přece poddaný. To uvědomění ho pálilo.

Zástup dvořanů se utišil. Thor se rozhlédl a zjistil, že už jsou téměř u krále. Král MacGil seděl na svém trůně. Oblečený v královském purpurovém kabátci a zlatou korunou na hlavě, vypadal impozantně.

Reece před ním poklekl, načež se tlumený hovor v davu kolem utišil. Thor následoval Reecova příkladu. V sále se rozhostilo naprosté ticho.

Král si odkašlal. Potom promluvil hlubokým, srdečným hlasem, který se nesl napříč sálem.

„Thorgrin z nížin Jižní provincie Západního království,“ začal.

„Uvědomuješ si, že jsi dnes úmyslně zasáhl do královského rytířského klání?“

Thor cítil jak mu vyschlo v krku. Neměl ponětí jak teď reagovat. Nezačínalo to vůbec dobře. Přemýšlel, jakým způsobem bude potrestán.

„Omlouvám se, výsosti,“ řekl konečně. „Já jsem nechtěl.“

MacGil se naklonil kupředu a zvednul levé obočí.

„Ty jsi nechtěl? Říkáš tedy, že jsi nechtěl zachránit Erecův život?“

Thorovu mysl zachvátil zmatek. Došlo mu, že právě udělal věci ještě horší.

„Ne, výsosti. Já jsem nechtěl…“

„Takže jsi tedy nechtěl zasahovat do klání?“

Thor cítil srdce až v krku. Co má teď odpovědět?

„Omlouvám se, výsosti. Já jsem jenom…chtěl pomoct.“

„Chtěl pomoct?“ MacGil vybuchl smíchy a zvrátil se zpátky do trůnu.

„Ty jsi chtěl pomoct! Erecovi! Našemu největšímu a nejslavnějšímu rytíři!“

Místnost se otřásala smíchy a Thor cítil, že jeho tváře opět rudnou. Pokolikáte to už dnes vlastně bylo? To s tím nemohl nic dělat?

„Postav se a pojď blíž, chlapče,“ poručil MacGil.

Thor vzhlédl a ke svému překvapení uviděl v králově tváři úsměv. MacGil si jej zvědavě prohlížel a pak pokračoval:

„Vidím v tvé tváři urozenost. Ty nejsi obyčejný chlapec. Ne, nejsi vůbec obyčejný…“

MacGil si odkašlal.

„Erec je náš nejlepší rytíř. To, co jsi dnes udělal, je úžasný čin. Úžasný čin v očích nás všech. Jako odměnu za to, co jsi dokázal, tě ode dneška beru pod svá ochranná křídla. Nyní jsi součástí mé rodiny a budeš požívat stejného respektu a cti, které jsou prokazovány mým synům.“

Král se napřímil a zahřměl: „Nechte to vyhlásit!“

Obrovský jásot a dupání nohou o podlahu se rozlehlo celým sálem.

Thor se neklidně rozhlédl kolem sebe ve snaze pochopit, co se to právě stalo. Součást královské rodiny. To dalece přesahovalo všechny jeho nejšílenější plány. Všechno co chtěl, byla trocha uznání a místo u Legie. A teď tohle. Byl naprosto ohromen vděčnou radostí. A vůbec nevěděl, jak se má zachovat.

Než mohl jakkoliv odpovědět, v místnosti propuklo veselí. Ozvala se hudba a všichni kolem začali tančit. Byl to naprostý zmatek. Podíval se na krále a v jeho očích spatřil náklonnost a uznání. Uvědomil si, že takovýhle pohled mu jeho vlastní otec nikdy nevěnoval. A teď tu stál a dostávalo se mu ho vrchovatě, a to ne od jen tak ledajakého muže, ale přímo od samotného krále. V jednom jediném dni se jeho život obrátil vzhůru nohama. Thor si přál, aby se mu to jenom nezdálo.

*

Gwendolyn se proplétala davem, ve snaze zahlédnout toho chlapce ještě předtím, než bude odveden od dvora. Thor. Její srdce bilo rychleji, když na něj pomyslela a neustále si musela jeho jméno převracet v hlavě. Od okamžiku, kdy se s ním setkala, na něj nemohla přestat myslet. Byl mladší než ona, ale ne o moc víc než o jeden nebo dva roky. A navíc, něco v jeho tváři způsobovalo, že vypadal starší, více dospělý než někteří její vrstevníci. Od prvního momentu, kdy jej spatřila, měla pocit, že ho zná. Usmála se, když si vzpomněla, jak se spolu potkali a jak byl z toho setkání celý v rozpacích. Z očí mu mohla číst, že ona na něj zapůsobila minimálně stejně jako on na ni.

Samozřejmě, že toho chlapce vůbec neznala. Ale na vlastní oči viděla, co udělal na kolbišti a také jí neuniklo, jak moc si jej oblíbil její mladší bratr. Od té chvíle jej sledovala a všímala si, že je kolem něho něco zvláštního, něco co, jej dělalo jiným než byli ostatní. A setkání s ním to jen a pouze potvrdilo. Byl úplně jiný než všichni ti panáci od dvora, kteří se tu narodili a žili celý svůj život. Bylo na něm něco zajímavého, původního a osvěžujícího. Nebyl zdejší. A byl to poddaný. Ale kupodivu s královskými způsoby. Zdálo se, že i on sám je pyšný na to, kým je.

Gwen si proklestila cestu na okraj horního balkónu a přehlédla sál. Pod ní se rozprostíral královský dvůr. Letmo se jí podařilo spatřit Thora, jak je odváděn pryč. Vedle něj šel její bratr Reece. Bezpochyby měli namířeno do kasáren, aby pokračovali v tréninku s ostatními chlapci. Pocítila zklamání a okamžitě začala přemýšlet, jak by to navlékla, aby se s ním mohla znovu potkat.

Gwen se rozhodla, že se o něm musí dovědět více. Musela někde sehnat informace. A pro něco takového bylo nejlepší jít si promluvit s jednou ženou, která věděla všechno o všech a o všem, co se v království zrovna dělo. Musela jít za svou matkou.

Gwen se otočila a klestila si zpátky cestu davem, a potom dále spletí chodeb vnitřního hradu, které znala jako své vlastní boty. Točila se jí hlava. Byl to dlouhý den plný vzrušujících událostí. Nejprve ranní setkání s otcem, na kterém se dověděla, že si přeje, aby jednou převzala vládu nad jeho královstvím.  Byla tím rozhodnutím naprosto zaskočena, nikdy by neočekávala, že by volba mohla padnout na ni. Ani teď tomu vlastně ještě nedokázala pořádně uvěřit. Neuměla si představit, že by se sama měla postavit do čela takového kolosu, jakým jejich království bylo. Snažila se proto na celou záležitost prostě nemyslet a doufat, že ten den, kdy bude muset usednout na trůn, třeba nikdy ani nepřijde. Koneckonců, její otec byl zdravý, silný a ona si více než cokoliv jiného přála, aby byl ještě dlouho živ. Aby byl tady s ní. Aby byl šťastný.

Stejně se jí ale nedařilo zcela se od myšlenek na to setkání oprostit. Někde uvnitř se uchytilo semínko, a to teď pomalu zapouštělo klíček myšlenky, že jednoho dne, lhostejno jestli ten den přijde brzy nebo ne, bude ona tou další. Ona bude jeho nástupkyní. Žádný z jejích bratrů. Ona. Ta myšlenka ji děsila, ale zároveň ji i dodávala pocit důležitosti, sebevědomí silnějšího, než to, které jako královská dcera znala od předtím. Otec si myslí, že se pro vládu hodí nejlépe a bude podle něj nejmoudřejší ze všech. Přemýšlela, kdy by k tomu asi tak mělo dojít.

Čím více na to myslela, tím větší jí to činilo starosti. Předpokládala, že to zvedne velkou vlnu nevole a závisti. Ona, dívka, a má nastoupit na královský trůn. Už teď mohla jasně cítit Garethovu závist. A to ji děsilo ze všeho nejvíc. Dávno věděla, že její bratr je manipulátor a že nikdy nikomu nic neodpustí. Nezastaví se před ničím, aby dostal to co chce, a ona teď stála mezi ním a něčím co chtěl ze všeho nejvíce. Pokusila se s ním po audienci promluvit, ale on ji nevěnoval ani kratičký pohled.

Gwen seběhla dolů po točitém schodišti, vytvářejíc klapotem podpadků o kámen hlasitou ozvěnu. Zahnula do další chodby, prošla zadní kaplí, potom dalšími dveřmi a dále skrz několik hlídek strážných dorazila do soukromých komnat královské rodiny. Musela mluvit s matkou a věděla, že ji tu jistě zastihne. Její matka nezbožňovala zdlouhavé ceremonie a společenské události u dvora. Ráda se naopak zavřela ve svých soukromých komnatách, kde odpočívala.

Gwen minula další hlídku, prošla další síní až nakonec stanula před dveřmi do šatny své matky. Už je chtěla otevřít, když tu se zarazila. Za dveřmi slyšela tlumené hlasy, jejichž tóny však stále sílily. Cítila, že něco není v pořádku. Byl to matčin hlas, který teď slyšela. Zaposlouchala se pozorněji a za chvíli uslyšela i hlas svého otce. Hádali se. Ale proč?

Gwen věděla, že by tu neměla poslouchat, ale nemohla si nijak pomoci. Natáhla ruku, uchopila kliku a jemně těžké dubové dveře otevřela. Vlastně je jenom pootevřela, aby mohla lépe slyšet, co se v komnatě děje.

„V mém domě nezůstane,“ vyštěkla její matka.

„Vynášíš ukvapené rozsudky, a přitom sis ještě ani neposlechla celý příběh.“

„Já ten příběh znám,“ odporovala. „Už mi to stačilo.“

Matčin hlas zněl jako jed. Gwen byla zaskočena. Málokdy se stalo, že by slyšela, že se její rodiče o něčem hádají. Jenom v několika málo případech během celého jejího života. A nikdy předtím neslyšela matčin hlas takhle rozrušený. Nemohla pochopit, jaký je důvod toho všeho.

„Zůstane v kasárnách s ostatními chlapci. Pod svojí vlastní střechou ho nestrpím. Rozumíš?“ tlačila matka.

„Tohle je velký hrad,“ odsekl otec zpět. „Vůbec si jeho přítomnosti nevšimneš.“

„Mě nezajímá, jestli bude vidět nebo ne. Já ho tu nechci. Je to tvůj problém. Ty ses rozhodl, že ho sem vezmeš.“

„Ty také nejsi úplně nevinná,“ odsekl otec.

Potom Gwen uslyšela kroky a viděla otce, jak přerázoval komnatu do dveří na protější straně, které za sebou zabouchl tak hrubě, že se místnost celá otřásla. Její matka stála uprostřed místnosti a zdálo se, že se brzy dá do pláče.

Gwen se cítila hrozně. Nevěděla, co si má počít. Na jednu stranu jí přišlo, že bude nejlepší, když se potichu vytratí. Ale na stranu druhou tu nedokázala matku teď jenom tak nechat. Také nechápala, proč se ti dva vlastně tak pohádali. Předpokládala, že to nejspíše bylo kvůli Thorovi. Ale proč? Proč by to matku mělo jakkoliv trápit? V hradu s nimi přece žily desítky dalších lidí.

Gwen nedokázala jenom tak odejít, ne když byla matka v takovém stavu. Musela jít k ní a ukonejšit ji. Jemně otevřela dveře do komnaty.

Panty zavrzaly a její matka se s úlekem otočila. Věnovala své dceři zamračený pohled.

„To neumíš zaklepat?“ vyštěkla na Gwen. Ta si teď naplno uvědomila, jak naštvaná její matka je a cítila se hrozně, že obtěžuje.

„Copak se stalo, matko?“ zeptala se Gwen a pomalu kráčela k ní. „Nechtěla jsem slídit, ale zaslechla jsem, jak se s otcem hádáte.“

„Máš pravdu, opravdu bys neměla slídit,“ řekla matka nezměněným hlasem.

Gwen byla překvapená. Její matka byla často velmi emocionální, ale málokdy tak moc. Síla její zloby přiměla Gwen, aby se zastavila několik kroků od ní. Nebyla si jistá, co smí teď udělat.

„Je to kvůli tomu novému chlapci? Thorovi?“ zeptala se.

Její matka se podívala stranou a utřela si slzu.

„Nerozumím tomu,“ pokračovala Gwen. „Proč by ti mělo vadit, že tu zůstane?“

„Moje problémy tě vůbec nemusejí zajímat,“ řekla matka chladně, očividně ve snaze téma rázně uzavřít. „Co chceš? Proč jsi sem přišla?“

Gwen znervózněla. Chtěla přece po matce, aby jí pověděla všechno, co ví právě o Thorovi, ale teď bylo jasné, že si nemohla vybrat horší moment. Váhavě si odkašlala.

„Já…vlastně jsem se chtěla zeptat právě na něj. Co o něm víš?“

Matka se na ní podívala a podezíravě přimhouřila oči.

„Proč?“ zeptala se smrtelně vážně. Gwen cítila, že do ní matka vidí a že svým vnitřním zrakem právě odhalila, že se chlapec Gwen líbí. Pokusila se zakrýt svoje pocity, ale věděla, že to nebude nic platné.

„Jsem jenom zvědavá,“ řekla nepříliš přesvědčivě.

Zčistajasna královna vyrazila rovnou k ní, chytila ji hrubě za ramena a zadívala se jí přímo do tváře.

„Dobře mě poslouchej,“ zasyčela. „To, co ti teď povím, řeknu jenom jednou. Drž se od toho kluka co nejdál. Rozumíš co ti říkám? Za žádných okolností tě s ním nechci vidět.“

Gwen byla zdrcena.

„Ale proč? Vždyť je to hrdina.“

„On není jeden z nás,“ odpověděla na to její matka. „Navzdory tomu, co si myslí tvůj otec, já ti přikazuji, aby ses od něj držela co nejdál je to možné. Rozumíš mi? Přísahej mi, že to dodržíš. Přísahej teď hned.“

„Nebudu přísahat,“ řekla Gwen a snažila se vyprostit z matčina příliš pevného sevření.

„Je to poddaný a ty jsi princezna,“ křičela matka. „Jsi princezna. Rozumíš, co to znamená? Jestli tě s ním jenom jedinkrát zahlédnu, vyženu ho odsud. Rozumíš?“

Gwen nevěděla, co na to má odpovědět. Takhle svou matku neznala.

„Přestaň mi říkat co mám dělat, matko,“ řekla nakonec.

Ze všech sil se snažila, aby její hlas zněl rozhodně, ale uvnitř se celá třásla. Přišla sem, aby se na všechno vyptala, ale teď byla jen a jenom vystrašená. Ani za mák nerozuměla, proč matka jedná tak, jak jedná.

„Dělej jak myslíš,“ řekla matka. „Ale jeho osud je ve tvých rukou. Nezapomínej na to.“

Na to se matka otočila, odkráčela z místnosti a praštila dveřmi s téměř stejnou razancí, jak to předtím udělal její otec. Gwen zůstala v náhle ztichlé komnatě sama. Její výtečná nálada byla ta tam. Jak si vysvětlit tak silné emoce, které její otec i matka kvůli této záležitosti chovali?

Kdo byl ten chlapec?

KAPITOLA DESÁTÁ

MacGil seděl v jídelní síni a sledoval dění před sebou. Jeho místo bylo v čele dlouhého jídelního stolu, na jehož druhém konci seděl král McCloud a jeho družina. Stovky mužů z obou klanů seděly po obou strnách stolu mezi nimi. Svatební oslavy pokračovaly mnoho hodin a napětí mezi oběma klany, tolik podrážděné událostmi v klání, opět opadlo na normální hladinu. MacGil věděl, že to, co muži potřebují, aby zapomněli na své rozdíly, je víno a maso. A také ženy. Teď byli všichni smíšení u jednoho dlouhého stolu, jako kdyby to byli bratři z jedné a té samé družiny. Popravdě řečeno, MacGil si všiml, že už nějakou chvíli nedokáže přesně určit, zda mužstvo před ním stále ještě vypadá jako dva rozdílné klany.

Cítil uspokojení. Zdálo se, že jeho velký mírový plán dobře funguje. Už teď to vypadalo, že jsou si oba klany mnohem blíže. Dokázal něco, co se dlouhé řadě MacGilů před ním nikdy nepodařilo. Spojil obě strany Prstenu a učinil z nich, když už ne přátele, tedy potom alespoň sousedy, kteří spolu dokáží žít v míru. Jeho dcera Luanda seděla vedle svého nového manžela, McCloudského prince, a vypadala spokojeně. Pocit viny v jeho srdci se tím trochu zmírnil. Možná ji vdával do ciziny, ale zároveň jí tím dával titul královny.

MacGil vzpomínal na všechno plánování, které předcházelo této události a myslel na dlouhé dny strávené hádkami se svými rádci. Toto spojenectví si prosadil oproti radám všech svých rádců. Přicházející mír bude vratký a za nějaký čas, poté co se McCloudové usadí zpátky na své straně Vysočiny, bude na svazek, nastolený touto svatbou, zapomenuto. Potom se opět objeví nepokoje. MacGil nebyl naivní. Alespoň tu ale odteď bude pokrevní svazek mezi oběma klany. Obzvláště důležité potom bude, pokud z tohoto manželství vzejde potomek. Až to dítě, zrozené z obou polovin Prstenu, dospěje, a jednoho dne třeba i usedne na trůn, pak opravdu může přijít čas, kdy bude celý Prsten sjednocen, Vysočina už nebude nadále sporným územím a celá země bude prosperovat pod jediným vládcem. Takový byl jeho sen. Ne pro sebe samotného, ale pro jeho potomky. Koneckonců, Prsten musel zůstat silný a společně bránit Kaňon proti hordám ze světa tam venku. Dokud byly oba klany znepřátelené, mohl zbytek světa jasně vidět, v čem tkví slabina Prstenu.

“Přípitek,” zahřímal MacGil a povstal.

Osazenstvo stolu ztichlo, muži svorně povstali a pozvedli své poháry.

„Na uzavření sňatku mého nejstaršího dítěte! Na unii mezi MacGily a McCloudy! Na mír, který se rozprostře po celém Prstenu!

„SLÁVA, SLÁVA!“ ozval se chorus mužských hlasů. Každý vyprázdnil svůj pohár a poté se místnost znovu zaplnila zvuky smíchu a veselí.

MacGil se posadil a přehlédl sál ve snaze najít své děti. Nepřekvapen spatřil Godfreye, který oběma rukama třímal korbel a pil. Na každém koleni mu seděla dívka a všude kolem jeho hluční přátelé. Toto byla pravděpodobně jediná královská událost, které se zúčastnil s nadšením. Dále viděl Garetha, který seděl příliš blízko u svého milence Firtha a něco mu šeptal do ucha. MacGil mohl z jeho bez přestání těkajících očí jasně vypozorovat, že něco připravuje. S tím pomyšlením se mu sevřel žaludek a raději odvrátil svůj pohled jinam. Úplně na druhé straně sálu viděl svého nejmladšího syna, Reece, který se bavil u stolu pro panoše se svým novým přítelem, Thorem. Už teď pro něj Thor byl jako další syn a měl radost, že vidí, že se s Reecem tak rychle spřátelili.

Zkoumal okolní tváře, ve snaze najít svou nejmladší dceru Gwendolyn, aby ji nakonec objevil sedící opodál u okraje stolu, obklopenou svými služkami. Všechny se smály. MacGil sledoval směr, kterým se Gwendolyn dívala a dorazil zpátky k Thorovi. Potom zkoumal její tvář po dlouhou dobu a nakonec usoudil, že se jeho dcera zakoukala. Toto nepředpokládal a nebyl si úplně jistý, co by se s tím dalo dělat. Cítil, že budou potíže. Především ze strany královny.

„Všechny věci nejsou takové, jaké se zdají,“ ozval se hlas.

MacGil se otočil a zjistil, že vedle něj sedí Argon a rovněž sleduje oba hodující klany.

„Co si o tomhle všem myslíš?“ zeptal se MacGil. „Bude mezi oběma královstvími konečně mír?“

„Mír není statická věc,“ řekl Argon. „Houpe se jako příliv a odliv. To co právě vidíš před sebou, je vidina míru. Vidíš jednu z tváří tohoto míru. Snažíš se vnutit mír někam, kde po stovky let vládla rivalita. Jenže ty stovky let jsou poznamenané prolitou krví. Duše zemřelých nepřestávají volat po odplatě. A to může být těžko překonáno jednou svatbou.“

„Co to říkáš?“ zeptal se MacGil a dopřál si další doušek vína ze svého poháru. Jako téměř vždy jej rozhovor s Argonem znervózněl.

Argon se otočil a hleděl na něj s takovým důrazem, že MacGilovo srdce začalo panicky bušit.

„Přijde válka. McCloudové zaútočí. Připrav se na to. Všichni hosté, které teď vidíš před sebou, budou brzy dělat všechno proto, aby vyvraždili celou tvoji rodinu.“

MacGil polknul.

„Udělal jsem chybu, když jsem ji dal za ženu jednomu z nich?“

Argon byl chvíli potichu, a nakonec řekl: „Ne nutně.“

Argon se podíval stranou a MacGil pochopil, že tím je pro něj téma uzavřené. Měl milion dalších otázek, které chtěl položit, ale vědět, že jeho druid na ně stejně neodpoví, dokud sám neuzná za vhodné. Takže místo toho sledoval Argonův pohled, aby se už podruhé dostal ke Gwendolyn a potom k Thorovi.

„Vidíš je spolu?“ chtěl najednou MacGil vědět.

„Možná,“ řekl Argon. „Ještě je tu příliš mnoho věcí, které se musejí stát.“

„Mluvíš v hádankách.“

Argon pokrčil rameny, podíval se jinam a MacGil opět věděl, že tím je téma vyřízené.

„Viděl jsi co se dneska stalo na kolbišti?“ popichoval MacGil nadále druida. „S tím chlapcem?“

„Viděl jsem to ještě než se to stalo,“ odpověděl Argon.

„A co z toho vyvozuješ? Co je zdrojem těch schopností? Je jako ty?“

Argon se otočil a díval se chvíli MacGilovi do očí opět s takovou intenzitou, že král málem nevydržel a odvrátil zrak.

„Je mnohem mocnější než já.“

MacGil šokovaně hleděl na druida. Nikdy neslyšel Argona říct něco takového.

„Mocnější? Než jsi ty? Jak je to možné? Ty jsi královský mág – nikdo v celé zemi nemůže být mocnější než ty.“

Argon pokrčil rameny.

„Moc nepřichází pouze v jedné podobě,“ řekl potom. „Chlapec má síly, které přesahují cokoliv, co si dovedeš představit. Síly, o kterých sám pranic neví. Nemá nejmenší tušení kým je. Nebo odkud pochází.“

Argon se opět upřeně zadíval na MacGila.

„Ale ty to víš,“ dodal.

MacGil přemýšlel.

„Já to vím?“ zeptal se. „Pověz mi to prosím. Musím to vědět.“

Argon zakroutil hlavou.

„Hledej ve svých citech. Jsou pravdivé.“

„Co z něj jednou bude?“ zeptal se MacGil.

„Stane se z něj skvělý vůdce. A skvělý válečník. Bude oprávněně vládnout královstvím. Mnohem větším královstvím než je to tvoje. A bude mnohem větším králem, než jsi ty. Je to jeho osud.“

Na krátký moment MacGil vzplál závistí. Díval se na chlapce, zatímco ten se nevinně smál nějakému vtipu, který Reece právě řekl u stolu pro panoše. Poddaný, nedorostlý kluk z venkova, nejmladší z bratrů. Nedokázal si představit, jak by se Argonova slova mohla naplnit. Když se na něj díval, vypadal, že by stěží mohl být přijat do Legie. Na chvíli si pomyslel, že se Argon jednoduše plete.

Jenže Argon se nikdy nepletl a nikdy nedělal předpovědi, pokud k nim neměl pádný důvod.

„Proč mi tohle povídáš?“ zeptal se MacGil.

Argon se otočil a už poněkolikáté se na něj upřeně díval.

„Protože přišel čas, abys ho připravil. Chlapec potřebuje být vytrénován. Potřebuje dostat tu nejlepší péči. A to je teď tvoje zodpovědnost.“

„Moje? A co jeho otec?“

„Co je s ním?“ zeptal se Argon.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Thor si protřel oči a nějakou chvíli nevěděl, kde je. Ležel na podlaze na hromadě sena s hlavou nakloněnou do strany a rukama široce rozhozenýma za hlavou. Zvedl mírně hlavu, utřel si slinu, která mu vytékala z úst, a okamžitě pocítil ostrou bolest přímo za jeho čelem. Nejhorší bolest hlavy jakou kdy v životě zažil. Upamatoval si předešlou noc a svatební oslavu, kdy poprvé v životě pil pivo. Teď se s ním ale všechno točilo. V krku měl sucho a v ten moment si odpřísáhl, že už nikdy nebude pít.

Thor se rozhlédl kolem sebe ve snaze trochu se zorientovat. Všude kolem ležela na slámě další spící těla. Místnost naplňovalo chrápání. Otočil se na druhou stranu a jenom kousek od sebe spatřil Reece. I on byl ještě v limbu. A pak se mu konečně rozsvítilo. Byl přece v kasárnách. V kasárnách Legie. Všude kolem byli chlapci jeho věku. Bylo jich přibližně padesát.

Thor si matně rozpomněl, jak ho Reece nad ránem vedl do kasáren, a jak se oba zřítili do sena. Ranní světlo se teď začínalo prodírat oknem do místnosti a Thor si uvědomil, že je zatím jediný, kdo se probudil. Podíval se na sebe a zjistil, že spal v šatech. Stále trochu zmateně se podrbal v umaštěných vlasech. Za možnost vykoupat se by dal snad cokoliv, ale neměl ponětí kde by se to dalo provést. Cokoliv by dal zároveň i za pořádně velký hrnek plný vody. V jeho žaludku zakručelo. Také nějaké to jídlo by nebylo k zahození.

Všechno tu pro něj bylo tak nové. Neměl tušení, kde se právě přesně nachází, kam ho život zavane v následujících chvílích a jak vlastně probíhá normální den u Legie. Ale byl šťastný. Byla to oslňující noc, jedna z nejlepších v jeho životě. V Reecovi objevil skvělého kamaráda, a jednou nebo dvakrát si všiml, že se po něm Gwendolyn dívá. Dokonce se pokusil s ní promluvit, ale pokaždé, když se trochu přiblížil, jej kuráž zase opustila. Teď, když na to myslel, bylo mu líto, že nebyl statečnější. Ale je pravda, že tam kolem bylo příliš mnoho lidí. Kdyby mohli být jenom oni dva samotní, tak by měl kuráže určitě dost. Jenže bude vůbec někdy nějaká další šance?

Než mohl Thor dokončit své ranní zadumání, někdo najednou začal silně bušit na dřevěné dveře a jenom o vteřinu později se ony dveře rozletěly dokořán. Denní světlo bolestivě proniklo do místnosti.

„Všichni vstávat, panoši!“ zařval kdosi.

Dovnitř vpochodovalo deset Stříbrných, kteří při pohybu chřestili kroužkovými košilemi a bušili kovovými holemi do dřevěných stěn. Pro Thora byl ten zvuk naprosto ohlušující. Všichni chlapci kolem Thora okamžitě začali vstávat.

V čele skupiny stál divoce vyhlížející voják, kterého Thor potkal už předchozího dne v aréně. Byl to ten podsaditý, plešatý, s jizvou na nose, o kterém Reece řekl, že se jmenuje Kolk.

Když se Thor postavil, Kolk se na něj zamračil a ukázal prstem.

„Ty tam, kluku!“ zaječel. „Řekl jsem vstávat.“

Thor byl zmatený. Vždyť už přece stál.

„Ale já už stojím, sire,“ odpověděl Thor.

Kolk udělal krok kupředu a vlepil Thorovi facku přes celou tvář. Thora se zmocnilo rozhořčení, protože to všichni v místnosti viděli.

„Už nikdy neodmlouvej svému nadřízenému!“ pokáral ho Kolk.

Než mohl Thor zareagovat, muži se dali do pohybu. Důrazně probírali celou místnost, křičeli až se strop otřásal, popoháněli pomalejší rekruty a občas nakopli pár žeber patřících těm, kteří ještě stále nebyli na nohách.

„Nic si z toho nedělej,“ ozval se uklidňující hlas.

Otočil se a uviděl Reece, který už byl také na nohou.

„To nebylo nic osobního. Je to jenom způsob, jakým to dělají. Jejich způsob, jak nás zlomit.“

„Ale tobě to neudělali,“ řekl Thor.

„Samozřejmě, mě se neodváží dotknout díky otci. Ale milí ke mně taky nejsou. Jenom z nás ale chtějí dostat to nejlepší, co v nás je. Myslí si, že nás tohle jednání zocelí. Jednoduše si toho moc nevšímej.“

Vzápětí už byli chlapci vyháněni ven z kasáren a Thor s Reecem nebyli žádnými výjimkami. Jakmile se ocitli venku, ostré sluneční světlo je udeřilo do tváře, až museli zamhouřit oči a poté si je ještě i zastínit rukou. Hned potom se Thorovi zvedl žaludek. Chtě nechtě, musel se otočit, ohnout, a vyzvracet.

Okamžitě tím sklidil posměch ostatních. Nejbližší voják do něj strčil, takže Thor musel klopýtnout kupředu a, utíraje si pusu, zařadit se zpátky mezi ostatní. Asi ještě nikdy předtím mu nebylo takhle špatně.

Reece se vedle něj zatím náramně bavil.

„Rušná noc, že?“ zeptal se Thora s širokým úšklebkem a loktem zabořeným v Thorových žebrech. „Říkal jsem ti, že máš přestat, když jsi vypil druhý pohár.“

Thorovi se zvedal žaludek a ostré světlo mu s jeho problémy nijak nepomáhalo. Nikdy ho nenapadlo, že by sluneční svit mohl bolet. Třebaže bylo ještě ráno, už teď bylo horko a Thor cítil, jak se mu pod koženou zbrojí začínají na těle srážet krůpěje potu.

Pokusil se vzpomenout si na Reecovo varování, ale ať se snažil jak chtěl, na nic podobného si nedokázal vzpomenout.

„Na žádnou tvojí radu si nepamatuju,“ opáčil Thor.

Reecův škleb se ještě o něco rozšířil. „Samozřejmě. Protože jsi vůbec neposlouchal,“ smál se. „A ty pokusy promluvit s mojí sestrou,“ dodal ještě. „To bylo doslova dojemné. Myslím, že jsem nikdy předtím neviděl kluka, který by se tolik bál jedné holky.“

Thor zrudnul a snažil se vzpomenout si, ale nešlo to. Všechno měl rozmazané.

„Nechtěl jsem tě nijak urazit,“ řekl Thor. „S tvou sestrou.“

„Nijak mě neurážíš. Jestli si tě vybere, tak budu nadšený.“

Oba potom museli přidat do kroku, aby udrželi tempo se zbytkem skupiny. Všichni teď stoupali do kopce. Slunce se zdálo sílit s každým dalším krokem.

„Ale musím tě varovat. Každá ruka v celém království se teď po ní natahuje. Šance, že by si vybrala tebe…No, řekněme, že jsou omezené.“

Když pochodovali přes válcovité kopce Králova Dvora, Thor si byl stále více jistý. Zdálo se jasné, že jej Reece skutečně bere jako přítele. Bylo to zvláštní, ale on sám měl pocit, jakoby mu Reece byl bratrem více, než jeho skuteční bratři kdy byli. Všiml si také, že jeho bratři pochodují nedaleko nich. Jeden z nich se v jednu chvíli otočil a vrhl po Thorovi nerudný pohled, potom strčil do druhého bratra, který se otočil rovněž a vyslal k Thorovi posměšné gesto. Potom oba zakroutili hlavami a zase se odvrátili. Nedokázali mu věnovat ani jeden jediný přátelský pohled. Ale těžko mohl očekávat cokoliv jiného.

„Do řady, Legie! Teď“

Thor se rozhlédl a uviděl několik dalších Stříbrných, kteří teď řadili všech padesát chlapců do dvojité řady. Jeden z nich přistoupil a bambusovou holí přetáhl jednoho z nich přes záda, protože stál příliš mimo svou řadu. Chlapec vyjekl úlekem i bolestí. Ihned se ale narovnal a opravil své postavení v řadě. Za malou chvíli už ve dvou krásných sevřených řadách pochodovali napříč královskými pozemky.

„Když pochodujete do války, pochodujete, jako byste byli jeden!“ křičel Kolk a procházel se po okrajích útvaru. „Tohle není zahrádka vaší maminky. Pochodujete do války!“

Thor pochodoval a pochodoval s Reecem po boku, neskutečně se potil v pálícím slunci a přemýšlel, kam je to vedou. Jeho žaludek byl stále podrážděný ze včerejší pitky a Thor si říkal, kdy asi tak dostane něco k snídani, nebo alespoň něco k pití. Zase a znovu se musel proklínat, že předešlého večera pil.

Když se úspěšně přelili přes řadu kulovitých kopečků a prošli velkou kamennou bránou, ocitli se na chvíli v otevřených polích. Potom prošli další bránou a vstoupili do kolosea. Cvičiště královské Legie.

Před nimi stály všechny možné druhy terčů pro vrhací oštěpy, lukostřelbu a vrhání kamenů. Byli tu i slamění panáci pro nácvik úderů s mečem. Thorovo srdce při pohledu na to všechno zaplesalo. Chtěl okamžitě začít, uchopit zbraně, trénovat.

Ale když už se sem konečně dostal, najednou jej někdo udeřil zezadu loktem do žeber a vystrčil jej ven z řady. Stejně se vedlo šesti dalších chlapcům, většina z nich byla ještě mladší než Thor. Zjistil, že jej oddělili od Reece a odvádějí na vzdálený konec cvičiště.

„Mysleli jste si, že jdete trénovat?“ zeptal se Kolk posměšně, když se ohlíželi po ostatních a vzdalovali se od terčů a pomůcek. „Váš dnešní program budou koně.“

Thor se rozhlédl a uviděl, kam je to odvádějí. Až na druhé straně cvičiště se nacházela ohrada, ve které se prohánělo několik koní. Kolk se na ně podíval s ďábelským úsměškem na tváři.

„Zatímco ostatní se budou učit vrhat oštěpy a šermovat s meči, vy se dnes budete starat o koně a kydat jejich hnůj. Všichni musíme někde začínat. Vítejte u Legie.“

Thorovo srdce zaplakalo. Takhle si to vůbec nepředstavoval.

„Myslíš, že jsi něco extra, chlapče?“ přišel Kolk k Thorovi a přiblížil svou tvář k jeho. Thor poznal, že se ho bude zase pokoušet vychovávat. „To, že jsi se zalíbil králi a jeho synovi, neznamená na mém cvičisti vůbec nic. Teď jsi pod mým velením. Rozumíš, co říkám? Je mi úplně jedno, jaké kejkle jsi to včera použil na kolbišti. Nejsi nic víc, než další malý kluk. Rozumíš mi?“

Thor polknul. Byl připravený, že jeho trénink bude dlouhá, pomalá a bolestivá cesta.

Horší však bylo, že jakmile se Kolk otočil, aby trápil někoho jiného, přistoupil k Thorovi další chlapec. Byl malý a podsaditý, s roplácnutým velkým nosem uprostřed kulaté tváře.

„Nepatříš sem,“ řekl s úšklebkem. „Dostal ses sem podvodem. Nebyl jsi vybrán. Nejsi jeden z nás. Ne doopravdy. Nikdo z nás tě nemá rád.“

Chlapec, stojící vedle něj, se také otočil a zamračil na Thora.

„Uděláme cokoliv, co bude potřeba, abychom tě odsud vyštvali,“ řekl. „Dostat se sem je snadný, ale vydržet tady je mnohem těžší.“

Thor na ta nenávistná slova mírně ucouvl. Nedokázal uvěřit, že už hned první den tu má nepřátele, a ani nechápal, čím si to zasloužil. Všechno co si přál, bylo přidat se k Legii.

„Co kdyste se začali chovat slušně,“ ozval se hlas.

Thor se podíval a spatřil vysokého, hubeného zrzka s obličejem plným pih a modro zelenýma očima. „Vy dva tu máte pracovat, stejně jako my všichni ostatní,“ dodal. „Taky nejste zrovna výjimeční. Mazejte se navážet do někoho jinýho.“

„Starej se o svý, ty slouho,“ odsekl jeden z chlapců hněvivě, „nebo se brzo pustíme i do tebe.“

„To si můžeš zkusit,“ vyštěkl zrzek.

„Budeš mluvit, až ti řeknu, že smíš mluvit,“ zařval Kolk na jednoho a vrazil mu facku přes zátylek. Oba chlapci se, díky Bohu, od Thora okamžitě odvrátili a odcházeli.

Thor nevěděl co má říct. Došel k zrzkovi a vděčně se na něj podíval.

„Díky,“ řekl.

Zrzek se otočil a usmál se na něj.

„Říkají mi O’Connor. Nabídl bych ti ruku, ale dostanu taky nafackováno, jestli to udělám. Takže tohle považuj za neviditelný potřesení rukou.“

Usmál se ještě více a Thor okamžitě věděl, že tenhle bude přátelský.

„Nevšímej si jich,“ dodal zrzek. „Jsou jenom vyjukaný. Stejně jako my všichni ostatní. Nikdo ještě pořádně nevíme, co nás tu čeká.“

Za krátkou chvíli jejich skupina dorazila na konec pozemku. Thor napočítal šest koní, kteří pobíhali v ohradě.

„Popadněte je za otěže!“ velel Kolk. „Držte je pevně a veďte kolem arény tak dlouho, až se unaví. Dělejte!“

Thor postoupil kupředu, aby chytil otěže jednoho z koní. Jakmile se ale přiblížil, kůň se uhnul stranou, poskočil a málem Thora trefil kopytem. Thor se v úleku zapotácel pár kroků zpět. Ostatní se při pohledu na jeho počínání rozesmáli. Kolk mu vrazil ostrou facku přes zátylek. Thor měl sto chutí se obrátit a ránu opětovat.

„Teď jsi voják Legie. Ty nikdy neutíkáš. Před nikým. Ani před člověkem, ani před zvířetem. Chyť ho za ty otěže!“

Thor se obrnil, postoupil vpřed a chytil otěže vzpínajícího se koně. Tentokrát se mu podařilo se na nich udržet, zatímco se kůň se bránil a řehtal. Potom Thor zabral a vedl koně kolem širokého kruhu společně s ostatními. Kůň sebou neustále škubal a snažil se vzdorovat, ale Thor se s ním pral také. A nevzdával se.

„Koukám, že je to čím dál lepší.“

Thor se otočil a uviděl smějícího se O’Connora, který vedl své zvíře za ním. „Chtějí nás zlomit, víš?“

Thorův kůň se najednou zastavil. Ať tahal za otěže jak chtěl, nemohl s ním ani hnout. Potom ucítil odporný zápach a záhy poznal i jeho zdroj. Z koně vycházelo víc trusu, než by si Thor kdy pomyslel, že je to vůbec možné. A nezdálo se, že to jen tak skončí.

Někdo mu hrubě vtiskl do ruky malou lopatku. Ohlédl se a spatřil, že vedle něj stojí Kolk a široce se usmívá.

„Ukliď to!“ vyštěkl.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Gareth stál uprostřed přelidněného tržiště. Nazdory horkému polednímu slunci na sobě měl oblečený plášť, pod kterým se silně potil. Snažil se zůstat v anonymitě. Vždycky se raději této části Králova Dvora vyhýbal. Ty křivolaké, úzké uličky doslova čpěly poddanskou člověčinou. Všude kolem byli smlouvající lidé, kteří se vzájemně snažili jeden druhého ošidit. Gareth stál u jednoho ze stánků, předstíral, že si prohlíží nabízené ovoce a neustále držel hlavu nízce skloněnou. Jenom několik málo kroků od něj, v ústí maličké temné uličky, činil Firth to, kvůli čemu sem přišli.

Gareth stál dost blízko, aby zaslechl každé slovo z probíhající konverzace, ale zároveň byl otočený zády, takže nikdo nemohl zahlédnout jeho. Firth mu předtím pověděl o jednom muži, nájemném noži, který by mu mohl prodat lahvičku jedu. Gareth chtěl něco silného, něco o čem si mohl být jistý, že provede svou práci rychle a spolehlivě. Nic se nesmělo riskovat. Koneckonců, v sázce je i jeho vlastní život.

Nebyla to zrovna věc, o kterou by mohl požádat u běžného felčara. Zeptal se tedy Firtha a ten se vydal zjistit informace z neoficiálních kruhů, sídlících v těch nejzapadlejších uličkách města. Firth jej potom přivedl k tomuto špinavci, se kterým teď spiklenecky vyjednával v uličce. Gareth trval na tom, že se musí předání osobně zúčastnit, aby si mohl být jistý, že všechno probíhá podle plánu, a že nebude podveden nějakým falešným lektvarem. Navíc si stále nebyl zcela jistý, jestli to Firth zvládne sám. V takových případech bylo jednoduše lepší se ve svých záležitostech nespoléhat na nikoho jiného, než na sebe.

Čekali na toho chlapa dobrou půlhodinu. Gareth se v strkajícím se davu na tržišti celou dobu modlil, aby nebyl nikým poznán. I kdyby ale nakonec byl někým odhalen, říkal si, že dokud se bude držet zády k oné uličce, ten který jej pozná, si těžko spojí obě věci dohromady.

„Kde je ta ampule?“ zeptal se Firth, jen několik kroků za Garethovými zády, toho špinavce.

Gareth se maličko otočil, stále opatrný, aby jeho tvář nevyklouzla zpod kápě, a po očku se podíval, jak se situace vyvíjí. Naproti Firthovi stál strašlivě vyhlížející muž. Špinavý, kost a kůže, propadlé tváře a velké černé oči. Vypadal vlastně tak trochu jako krysa. Zíral na Firtha bez jediného mrknutí.

„Kde jsou peníze?“ odpověděl.

Gareth doufal, že to Firth zvládne. Běžně totiž vždycky nějakým způsobem dokázal věci pokazit.

„Dám ti peníze, až mi ty dáš tu ampulku.“ Stál si Firth na svém.

Šikula, pomyslel si Gareth.

Následoval moment tíživého ticha, a potom:

„Dej mi polovinu peněz, a já ti povím, kde je ta ampule.“

“Kde je?” opakoval Firth překvapeným hlasem. “Řekl jsi, že ji budu mít.”

„Řekl jsem, že ji budeš mít, to jo. Ale neřekl jsem, že ji sem přinesu. Myslíš si, že jsem blázen? Špehové jsou všude kolem. Já chápu o co ti jde a řekl bych, že to není jenom nějaká prkotinka. Koneckonců, proč bys měl mít zájem na koupi ampule s jedem, hm?“

Firth se odmlčel a Gareth v ten moment poznal, že je zaskočen.

Nakonec Gareth uslyšel nezaměnitelný zvuk cinkajících mincí. Ohlédl se jejich směrem a viděl, jak se královské zlato sype z Firthova měšce na mužovu nastavenou dlaň.

Gareth vyčkával, vteřiny se zdály jako věčnost, a jeho nervozita s každou z nich rostla.

„Pojedeš do Černého lesa,“ odpověděl nakonec muž. „Po třech mílích uhneš na cestu, která vede do kopce. Na vrcholku uhneš znovu, tentokrát ale doleva. Pojedeš nejtemnějším lesem, jaký jsi kdy viděl, dokud nedorazíš na malou mýtinu. Stojí tam chatrč. Čarodějnice na tebe bude čekat s ampulí, kterou si žádáš.“

Gareth nahlédl zpoza kápě do uličky a viděl, že Firth se má k odchodu. Když už se otáčel, muž se najednou napřáhl a hrubě popadl Firtha za košili.

„Peníze,“ zavrčel muž. „Tohle nestačí.“

Gareth viděl, jak se po Firthově tváři rozlil strach a litoval, že jej do celé záležitosti vůbec zatahoval. Ten špinavec musel vycítit, jak je Firth nerozhodný a teď se snažil toho využít. Firth prostě nebyl pro podobné věci stavěný.

„Ale dal jsem ti přece přesně tolik, kolik sis žádal,“ protestoval Firth příliš vysokým hlasem. Znělo to velmi zženštile. A to, jak se zdálo, druhého muže ještě povzbudilo.

Ďábelsky se na Firtha zašklebil.

„Ale teď si žádám víc.“

Firthovy oči se rozšířily strachem a nejistotou. Potom najednou otočil hlavou a vrhl po Garethovi pohled, který volal o pomoc. Podíval se přímo na něj.

Ten se odvrátil a doufal, že není příliš pozdě. Doufal, že nebyl poznán. Jak mohl Firth udělat takovou hloupost? Modlil se, aby ho nakonec kompletně neprozradil.

Garethovo srdce se mohlo zbláznit, když čekal, co se bude dít dál. Zmateně ohmatával ovoce a předstíral, že o ně má zájem. Za ním se rozprostíralo tíživé ticho a Gareth si mohl jenom představovat co bude, jestli se teď všechno zhroutí.

Prosím, nenech ho sem přijít, modlil se Gareth sám pro sebe. Prosím. Udělám cokoliv. Vzdám se klidně i nástupnictví.

Potom ho někdo tvrdě uděřil dlaní přes záda. Otočil se a podíval se před sebe.

Velké černé špinavcovy oči se dívaly do těch jeho.

„Neřekl jsi mi, že s sebou máš ještě parťáka,“ zavrčel. „anebo jsi snad špión?“

Muž se natáhl a ještě než Gareth stačil jakkoliv zareagovat, strhnul mu kápi z hlavy. Důkladně se podíval na Garethovu tvář a jeho oči se šokovaně vykulily.

„Královský princ,“ klopýtl zpět. „Co tu pohledáváš?“

O vteřinku později se mužovy oči přivřely, protože pochopil. Se rty staženými do lehkého úsměvu si okamžitě všechno poskládal dohromady a měl jasno. Byl mnohem chytřejší, než si Gareth zprvu myslel.

„Ach, rozumím, rozumím“ řekl muž. „Ta ampulka – ta byla pro tebe, že? Chceš s ní někoho otrávit, že je to tak? Ale koho, hm? Ano, to je mi tedy otázka…“

Garethovu tvář sevřela úzkost. Ten člověk – byl příliš rychlý. A bylo už příliš pozdě. Celý jeho svět se teď zdál zřítit se v tomto jediném okamžiku. Firth to neskutečně podělal. Pokud ten muž Garetha udá, jediné co jej ještě v životě čeká, je rozsudek smrti.

„Možná, že vlastního otce, že?“ zeptal se muž. „Ano, to bude ono, že je to tak? Přeskočil tě v následnictví. Tvůj otec. Chystáš se zabít svého otce.“

Gareth toho měl už dost. Bez dalšího váhání postoupil kupředu, z rukávu vytáhl malou dýku a zabořil ji muži do hrudě. Ten překvapeně zalapal po dechu.

Gareth nechtěl, aby si toho kdokoliv z kolemjdoucích všiml, a tak chytil muže za jeho špinavou tuniku a přitiskl jej k sobě tak těsně, jak jen to bylo možné. Jejich tváře se téměř dotýkaly a on teď mohl jasně cítit špinavcův zkažený dech. Volnou rukou zacpal mužovi pusu ještě předtím, než stačil vykřiknout. Gareth cítil, jak mu jeho teplá krev stíká po dlani a protéká mezi prsty.

Firth přiběhl blíže a zděšeně vykřikl místo muže.

Gareth držel muže v pevném objetí po dobu dobrých šedesáti vteřin, dokud konečně neucítil, že jeho údy ochabují. Potom jej nechal zhroutit se na zem.

Gareth se rozhlédl kolem dokola ve snaze zjistit, zda to někdo viděl. Naštěstí se zdálo, že si nikdo na tom rušném tržišti nevšiml, co se děje u vchodu do jedné temné uličky. Sundal si plášť a hodil jej přes tu mrtvou hromadu vší.

„Je mi to tak, tak, tak líto, tak líto,“ opakoval neustále Firth jako malá holka a s hysterickým pláčem šel ke Garethovi. „Jsi v pořádku? Jsi v pořádku?“

Gareth mu vrazil facku.

„Drž zobák a zmiz,“ zasyčel.

Firth se otočil a se vzlykáním odkvačil pryč.

Gareth už byl také na odchodu. Potom se ale ještě zastavil a otočil se. Ještě tu byla jedna věc, kterou musel udělat. Sehnul se dolů, z mužovy ruky sebral měšec s mincemi a pověsil si ho k opasku.

Tenhle už to stejně nebude potřebovat.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Gareth svižně rázoval po lesní cestě, s kapucí stále, a navzdory horku, přehozenou přes hlavu. Firth šel několik kroků za ním. Stále ještě nechtěl věřit, že se ocitl přesně v situaci, které se chtěl za každou cenu vyhnout. Teď už jeho cesta vedla přes mrtvoly. Jenže kdo ví, s kým by ten muž mohl později mluvit. Firth měl být ve svém jednání s ním mnohem obezřetnější. Teď už se mohlo stát, že někdo půjde po stopách a ty jej nakonec dovedou ke Garethovi.

„Omlouvám se,“ řekl Firth a popoběhl, aby Garetha dohnal.

Gareth jej ignoroval a jenom nasupeně prodloužil krok.

„To, co jsi udělal bylo hloupé… a slabošské,“ řekl Gareth. „Nikdy ses neměl podívat mým směrem.“

„Neudělal jsem to schválně. Nevěděl jsem co si počít, když po mě chtěl víc peněz.“

V tomhle měl Firth pravdu, byla to ošemetná situace. Ten chlap byl sobecké, nenasytné prase, který měnil pravidla hry tak, jak se mu zlíbilo a zasloužil si zemřít. Gareth necítil žádnou lítost nad tím, jak to dopadlo. Zároveň se ale modlil, aby opravdu nikdo tu vraždu neviděl. Poslední, co teď potřeboval, bylo zanechávat stopy. Kvůli nebezpečí královraždy existoval propracovaný mechanismus opatření a on si nemohl dovolit zanechávat za sebou sebemenší náznaky, že se něco chystá.

Alespoň, že už teď byli v Černém lese. Navzdory slunečnému dni tu byla skoro tma. Obrovské eukalypty blokovaly téměř všechny sluneční paprsky. Pokračoval v chůzi po neustále se klikatící stezce, přesně podle instrukcí toho mrtvého chlapa. Doufal, že jim řekl pravdu a nebyl to jenom další z jeho triků. Celé to koneckonců mohla být jenom vymyšlená lež. Anebo mohla cesta vést do pasti, kde jeho přátelé teď mohou čekat, aby je přepadli a obrali o zbytek peněz.

Gareth se zlobil i sám na sebe. Naložil Firthovi příliš těžký úkol. Měl se o to raději postarat sám. Tak jako to dělal vždycky.

„Radši se modli, aby ta cesta opravdu vedla k čarodějnici,“  řekl Gareth, „a že bude mít připravený ten jed.“

Pokračovali po cestě, až se před nimi objevilo rozcestí, přesně jak to muž popsal. Vypadalo to dobře a Gareth pocítil lehkou úlevu. Zahnuli tedy doprava, vystoupali na kopec a brzy stáli na dalším rozcestí. Instrukce se zdály pravdivé, cesta vedoucí doleva byla ta nejtemnější, jakou kdy Gareth viděl. Stromy tu rostly neuvěřitelně hustě u sebe a jejich větve byly vzájemně propletené.

Gareth vstoupil do toho loubí a okamžitě pocítil, jak mu po zádech přeběhlo mrazení. Mohl cítit zlo, které se tu vznášelo ve vzduchu. Bylo jen těžko k uvěření, že je venku stále ještě jasný den.

Když už začínal být vystrašený tak, že přemýšlel o návratu, objevila se před ním malá mýtina. Byla osvětlená jediným kuželem slunečního světla. Uprostřed stála malá kamenná chaloupka. Doupě čarodějnice.

Garethův tep se zrychlil. Vstoupil na mýtinu a rozhlédl se ve snaze zjistit, zda se někdo nemůže dívat. A také aby se ujistil, že to není past.

„Vidíš? Říkal nám pravdu,“ řekl Firth nadšeným hlasem.

„To ještě nic neznamená,“ odsekl Gareth. „Zůstaň venku a hlídej. Zabuš na dveře, pokud se kdokoliv objeví. A drž jazyk za zuby.“

Gareth se však neobtěžoval klepáním na malé dřevěné dveře vůbec. Místo toho vzal za rezavou železnou kliku, zatlačil proti překvapivě bytelným dveřím a sklonil hlavu, aby mohl projít dovnitř. Potom za sebou zase zavřel.

Uvnitř byla tma. Pouze mihotání několika málo svíček dodávalo místnosti alespoň příšeří. V chalupě byla jedna jediná místnost bez oken. Celý prostor však téměř jiskřil energií. Nehnutě stál a zkoumal ticho kolem sebe, připraven na cokoliv. Cítil zlo, které vyplňovalo tu místnost. Naskočila mu husí kůže.

Potom se ve stínech cosi pohnulo a on uslyšel zvuk.

Proti němu kulhala stará scvrklá bába s velkým hrbem na zádech. Pozvedla svíci, aby osvětlila svou zvrásněnou tvář plnou bradavic. Působila prastaře, starší než sukovité stromy, které obkružovaly mýtinu, na které její chatrč stála.

„I v temnotě nosíš kápi,“ řekla se zlověstným úsměvem. Její hlas zněl, jako když praská dřevo. „Tvé poslání není nevinné.“

„Přišel jsem pro jed,“ řekl rychle Gareth, ve snaze znít co nejsebejistěji. Namísto toho ale slyšel vlastní, chvějící se hlas. „Kořen Husice. Bylo mi řečeno, že ho máš.“

Následovala dlouhá pauza, ukončená ošklivým zakrákoráním, které naplnilo celou místnost.

„Otázka nezní jestli ho mám nebo nemám. Otázka zní: proč ho chceš?“

Garethovo srdce divoce tlouklo, když se snažil v hlavě zformulovat odpověď.

„Proč by tě to mělo zajímat?“ zeptal se nakonec.

„Hořím zvědavostí, koho že to chceš zabít,“ řekla.

„To tě nemusí zajímat. Dobře ti zaplatím.“

Gareth sáhl k opasku a vytáhl svůj měšec, přidal k němu ten, který sebral mrtvému a oba hodil na malý dřevěný stůl, až mince zachřestily.

Doufal, že to na ni zapůsobí natolik, že mu dá to, pro co si přišel, a bude odsud moci zmizet.

Čarodějnice natáhla prst zakončený dlouhým, zkrouceným nehtem, uchopila jím jeden z měšců a zkoumavě se na něj zadívala. Gareth zadržoval dech a modlil se, aby si nežádala nic dalšího.

„Tohle by mohlo být tak akorát, abys za to koupil mé mlčení,“ řekla potom.

Otočila se a belhala se někam do temnoty. Ozval se tlumený sykot a Gareth mohl ve světle svíce vidět, že čarodějnice míchá nějaké tekutiny, které potom přelévá do malé skleněné lahvičky. Tekutina pěnila z flakónku ven, a tak ji zazátkovala korkovým špuntem. Připadalo mu, jako by se čas zastavil a s každým nádechem rostla jeho nedočkavost. Hlavou se mu hnalo snad milion myšlenek. Většina z nich byly obavy: Co když jej odhalí? Přímo tady a teď? Co když mu dá špatný flakón? Co když to potom někomu poví? Poznala ho? Na nic z toho nedokázal najít odpověď.

Gareth měl o celé té akci stále více a více pochybností. Nikdy by si býval nepomyslel, jak těžké může být připravit neodhalitelnou vraždu.

Po době, která se zdála jako malá věčnost, se čarodějnice otočila. Podala mu lahvičku tak malou, že se skoro ztratila v jeho dlani. Hned potom rychle ucouvla zpátky.

„Tak malý flakón?“ zeptal se. „Dokáže to splnit svůj účel?“

Baba se zachechtala.

„Divil by ses, jak málo stačí k zabití jednoho muže.“

Gareth se otočil a namířil si to zpátky ke dveřím, když tu najednou ucítil ledový prst, jak se dotýká jeho zátylku. Neměl nejmenší ponětí, jak se ježibabě podařilo přesunout se napříč místností tak rychle a nehlučně. Vyděsilo ho to. Stál tam celý zkoprnělý, bál se otočit a podívat se na ni.

Sama jej uchopila za ramena, otočila a přitáhla do předklonu – okamžitě ucítil ošklivý zápach, stoupající z jejích svršků. Potom najednou bleskurychle vztáhla obě ruce, popadla jej za tváře a políbila jej, své svraštělé rty pevně tisknouc k jeho.

Garethovo znechucení překonávalo už jenom jeho překvapení. Byla to ta nejnechutnější věc, která jej kdy potkala. Její rty byly jako rty nějakého ještěra a její jazyk, který tiskla na ten jeho nepřipomínal plazí o nic méně. Pokoušel se vykroutit, ale držela jeho tvář pevně a ten stisk stále sílil.

Nakonec se mu podařilo se od ní odtrhnout. Utřel si pusu hřbetem ruky. Ona se jenom stále chechtala.

„První zabití člověka je nejtěžší,“ řekla. „Uvidíš, že ta další už pak budou mnohem snazší.“

*

Gareth vystřelil z chatrče zpátky ven na mýtinu, aby tam našel čekajícího Firtha.

„Co se děje? Co se stalo?“ zeptal se ustaraně Firth, když se na Garetha podíval. „Vypadáš, jako by tě právě někdo bodnul. Neublížila ti?“

Gareth mlčel, těžce dýchal a znovu a znovu si utíral pusu. Nevěděl, co na to měl říct.

„Vypadněme odsud,“ řekl. „Teď hned!“

Jakmile se začali vzdalovat z mýtiny zpátky do Černého lesa, slunce najednou zakryly mraky, které se zdály, jakoby přišly odnikud, a horký den teď náhle proměnily v chladné příšeří. Gareth nikdy neviděl, že by tak husté, černé mraky vznikaly tak rychle. Bylo mu jasné, že cokoliv se na nebi právě odehrává, není normální. Zalekl se při představě, jak velká asi moc téhle čarodějnice musí být. Studený vítr zahnal letní den a usadil se mu za krkem. Nemohl se zbavit myšlenky, že jej tím polibkem možná nějakým způsobem posedla, nebo na něj tím uvalila jakousi kletbu.

„Co se tam stalo?“ naléhal Firth.

„Nechci o tom mluvit,“ řekl Gareth. „O dnešku už radši vůbec nechci ani přemýšlet – nikdy.“

Oba potom spěchali zpátky po cestě na rozcestí, dolů z kopce a brzy se dostali zpět na hlavní lesní cestu, která vedla do Králova Dvora. Když se Gareth začínal cítit uvolněněji a celou tu epizodu pomalu pouštěl z hlavy, uslyšel najednou na cestě další páry bot. Podíval se tím směrem a uviděl skupinku mužů kráčejících po cestě jejich směrem. Nemohl uvěřit koho mezi nimi spatřil.

Jeho bratr. Godfrey. Ten opilec. Kráčel s tím grázlem Harrym a dvěma dalšími kumpány přímo proti nim a divoce se něčemu smál. Ze všech možných míst a lidí na celém světě se musí zrovna s ním srazit zrovna tady. V lese, uprostřed ničeho, s lahvičkou ostrého jedu v kapse. Gareth začínal mít pocit, že celá jeho akce je od začátku prokletá.

Odvrátil od nich odvrátil tvář, přetáhl si opět přes hlavu kapuci a přidal do kroku. Doufal, že takto nebude zpozorován.

„Garethe?“ ozval se hlas.

Teď už neměl na vybranou. Zastavil se, sejmul kápi, otočil se a podíval na svého bratra, který se k němu rozšafným tanečním krokem přibližoval.

„Co tady děláš?“ zeptal se Godfrey.

Gareth otevřel pusu, aby odpověděl, ale pak ji zase zavřel.

„Jsme tu na procházce,“ pokusil se jej Firth zachránit.

„Jste tu na procházce?“ zachechtal se jeden z Godfreyho kumpánů schválně vysokým, zženštilým hlasem. Ostatní se dali také do smíchu. Gareth veděl, že jej jeho bratr i jeho přátelé za jeho orientaci odsuzují, ale teď mu to bylo úplně jedno. Potřeboval hlavně změnit téma. Nechtěl, aby se začali příliš šťourat v tom, co tu s Firthem dělali.

„A co ty tady děláš?“ zeptal se Gareth ve snaze zvrátit tok rozhovoru.

„V Jižním polesí otevřeli novou tavernu,“ odpověděl Godfrey. „Zrovna jsme se tam byli podívat. Nejlepší pivo v celém království. Chceš trochu?“ zeptal se a ukazoval mu džbán.

Gareth rychle zavrtěl hlavou. Věděl, že ho musí odvést co nejdál od původního tématu a napadlo ho, že dost možná nejlepší cesta bude bratra pokárat.

„Otec bude zuřit, jestli tě chytí jak piješ za bílého dne,“ řekl Gareth. „Doporučuju ti to vylít a vrátit se ke dvoru.“

Zabralo to. Godfrey se zamračil a očividně ten, o kom přemýšlel už nebyl Gareth, nýbrž jejich otec.

„A odkdy se ty staráš o potřeby a pocity našeho otce?“ odsekl.

Gareth toho měl dost. Nepotřeboval ztrácet čas s tímhle opilcem. Dosáhl toho, čeho dosáhnout chtěl, rozptýlit ho od nebezpečných otázek. Teď už snad nebude přemýšlet, jak se to vlastně seběhlo, že se tu tak potkali.

Gareth se odvrátil a rychlým krokem pokračoval dále po cestě. Za sebou slyšel posměšný řehot celé té kumpanie. Bylo mu to jedno. Bude to on, kdo se už brzy bude smát naposled a nejlíp.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Thor seděl za dřevěným stolem a pracoval na luku a šípech, jejich části ležely před ním. Vedle něj seděl Reece a pár dalších členů Legie. Všichni se hrbili nad svými zbraněmi, vyřezávali luky a natahovali tětivy.

„Válečník musí vědět, jak si správně napnout vlastní luk,“ křičel Kolk, když kráčel podél řady stolů sem a tam, a po očku zkoumal práci každého z chlapců. „Napětí musí být tak akorát. Příliš málo a střela nedoletí k cíli. Příliš mnoho a mine jej. Zbraně se v bitvě ničí. Zbraně se ničí i během cestování. Musíte znát, jak je opravit za pochodu a s tím co máte po ruce. Největší válečník je zároveň skvělým kovářem, tesařem, ševcem a opravářem čehokoliv, co se za pochodu rozbije. Navíc nikdy nemůžete svou zbraň opravdu znát, dokud si ji sami nerozeberete a zase nesložíte.“

Kolk došel za Thora a nahlédl mu přes rameno. Potom se natáhl a vytrhl Thorovi jeho luk z rukou tak hrubě, že tětiva zranila chlapce na dlani.

„Tětiva není dostatečně napnutá,“ vyplísnil ho. „Je to celé zkroucené. Použij takovou zbraň v bitvě a můžeš si být jistý, že zemřeš. A tvůj parťák vedle tebe taky.“

Na to Kolk mrštil lukem zpátky na stůl a pokračoval dále. Několik chlapců se zachechtalo. Thor zrudnul, uchopil znovu luk, natáhl tětivu jak mu jeho síly dovolily, a uvázal ji kolem horního zářezu. Už na tom pracoval celé hodiny. Závěr vyčerpávajícího dne plného posluhovačské práce.

Většina ostatních trénovala, zápasila a šermovala s meči. On se mohl jenom z povzdálí dívat na své tři bratry, jak zápasí s dřevěnými meči a zažívají při tom spoustu zábavy. Jako vždy Thor cítil, že se jim dostává plné péče, zatímco on je ponechán někde hluboko pozadu v jejich stínu. Nebylo to fér. Stále víc a více cítil, že tu není vítán, jako kdyby snad opravdu nebyl plnohodnotným členem Legie.

„Nic si z toho nedělej, brzo se tomu dostaneš na kloub,“ řekl vedle sedící O’Connor.

Thorovy dlaně byly odřené od mnoha pokusů napnout správně tětivu. Udělal to znovu, snad už naposled, vší silou, kterou ve svých pažích ukrýval, a ke svému překvapení uslyšel jemné cvaknutí, když tětiva přesně zapadla do zářezu. Teď tam seděla krásně. Taky to Thora stálo spoustu sil a litry potu. Teď se ale konečně cítil se svým lukem spokojený. Zdálo se, že je napnutý přesně tak, jak by měl být.

Stíny se mezitím prodlužovaly. Thor si hřebetem ruky utřel pot z čela a přemýšlel, jak dlouho dnešní výcvik ještě potrvá. Dumal o tom, co to vlastně všechno znamená být válečníkem. Dříve si to všechno představoval jinak. Představoval si neustálý trénink. Ale říkal si, že toto je koneckonců asi taky určitá forma tréninku.

„Taky jsem sem nepřišel kvůli tomuhle,“ řekl O’Connor, jakoby mu četl myšlenky.

Thor se k němu otočil a jenom si potvrdil, že tenhle kluk má úsměv na tváři asi úplně pořád.

„Přišel jsem ze Severní provincie,“ pokračoval. „Taky jsem celý život snil o tom stát se jedním z Legie. Myslím, že jsem si představoval, že to bude jenom o neustálém cvičení a bitvách. A ne o tomhle posluhování. Ale to se časem zlepší. Je to jenom proto, že jsme tu noví. Je to něco jako zasvěcení. Zdá se, že je tu mezi námi určitá hierarchie. A my jsme navíc i nejmladší. Neviděl jsem žádného devatenáctiletého, který by dělal tyhle práce. Tohle nemůže trvat napořád. Navíc to, co děláme teď, není vůbec špatná věc. Jednou se to může hodit.

Ozval se roh. Thor se ohlédl a uviděl, jak se zbytek Legie shromažďuje vedle mohutné kamenné zdi uprostřed cvičiště. Ze zdi byla natažena lana, jedno vzdálené deset kroků od druhého. Zeď musela být jistě dobrých deset metrů vysoká. U její základny ležely navršené balíky slámy.

„Na co čekáte?“ zaječel Kolk. „POHYB!“

Ze všech stran se k nim seběhli Stříbrní, křičeli na ně a vyháněli od stolu. Než si Thor pořádně uvědomil, co se vlastně děje, už byl v plném sprintu na půli cesty k oné zdi.

O chviličku později už tam byli shromáždění všichni a stáli připraveni před provazy. Ve vzduchu viselo vzrušení. Celá legie stála pohromadě a čekala na povel. Thor byl šťastný, že je konečně zahrnut mezi ostatní a rychle v řadě vyhledal Reece, který stál opodál s některým z jeho přátel. O’Connor se k nim přidal.

„Až přijde bitva, zjistíte, že většina měst je opevněných,“ zahřměl Kolk a přehlédl tváře všech chlapců. „Ztékání hradeb je také jedna z činností vojáka. V klasické bitvě k tomu používáme lana s háky na koncích. Stejná, která jsou na zdi připravená teď. Samotný výstup na hradbu je jedna z nejnebezpečnějších věcí, které vás v bitvě vůbec můžou potkat. Jste totiž po celou dobu otevření, nekrytí a mnohem zranitelnější. Nepřítel na vás bude lít roztavené olovo. Budou po vás střílet šípy. Shazovat z ochozů kameny. Na hradbu proto musíte začít šplhat až tehdy, když je k tomu vhodná chvíle. A jakmile už začnete, musíte šplhat jako o život. Jinak o něj přijdete.“

Kolk se zhluboka nadechl a zařval: “ZAČNĚTE!”

Všichni chlapci kolem okamžitě vyrazili do akce. Každý se hnal k lanu. Thor sprintoval k jednomu volnému přímo před ním, ale než jej stačil popadnout do rukou, předběhl jej jeden ze starších chlapců a odstrčil ho z cesty. Thor se zapotácel a potom popadl jiné, nejbližší volné, ze dvou provazů svázané lano. Jeho srdce bilo jako o závod, když začal šplhat nahoru na zeď.

Už stačila padnout večerní mlha a Thorovy nohy teď klouzaly po vlhkých kamenech. Když se dostal až téměř nahoru, měl pořád ještě výborný čas a všiml si, že je rychlejší, než řada jiných. Vlastně byl po vrcholkem málem jako první. Poprvé se tento den začínal cítit opravdu dobře a byl pyšný na svůj výkon.

Najednou však do jeho ramene narazilo cosi tvrdého. Podíval se tím směrem a zjistil, že nad ním na zdi stojí Stříbrní a hážou dolů na chlapce malé kameny, klacky a kousky suti. Chlapec, který šplhal na laně za Thorem, byl trefen jedním z nich do tváře. V úleku pustil lano, zvrátil se dozadu a spadl na zem. Padal dobrých šest metrů a potom přistál do hromady otepí sena.

Thor měl najednou také problémy se na vršku lana udržet, ale nějak se mu podařilo nespadnout. Najednou odněkud z vrchu přilétl dřevěný kyj a udeřil Thora do zad, ale ten se stále škrábal dál a snažil se přehoupnout přes okraj zdi. Pořád byl dostatečně rychlý a už si myslel, že by možná mohl stanou na zdi jako první, když tu najednou ucítil těžký kopanec z boku do žeber. Nevěděl odkud ta rána přišla, dokud se neohlédl a nespatřil jednoho z chlapců, který šplhal vedle něj, jak se houpe na svém laně a znovu se přibližuje. Než stačil zareagovat, chlapec jej nakopl znovu.

Tentokrát se už Thor neudržel a v ošklivé spirále se zřítil ze zdi dolů. Do sena přistál tvrdě, rovnou na záda a v šoku, nicméně nezraněn.

Thor se pomalu postavil na všechny čtyři, snažil se popadnout dech a rozhlížel se kolem. Všude kolem něj chlapci padali z lan jako mouchy a tvrdě přistávali do otepí sena. Ti v horní části zdi se z ní zkopávali sami mezi sebou a pokud ne, tak jejich zkázu dokonávali Stříbrní. Ti, kteří přes všechen ten odpor stále ještě vzdorovali, záhy zjistili, že jejich lana na vršku někdo prostě odřízl. Další a další se tak řítili do sena. Na vrcholku zdi nestanul vůbec, ale vůbec nikdo.

„Vstávat!“ zakřičel Kolk. Thor vyskočil spolu ostatními.

„MEČE!“

Chlapci se rozběhli k nedalekému rozložitému stojanu, který byl zaplněn dřevěnými meči. Thor se okamžitě přidal a také jeden uchopil. Byl nepříjemně překvapený, jak je zbraň těžká. Meč vážil dvakrát tolik než jakákoliv jiná zbraň, kterou Thor kdy třímal. Stěží ho dokázal udržet špicí vzhůru.

„Těžké meče! Začněte!“ ozval se povel.

Thor se rozhlédl a spatřil toho hromotluka, Eldena. Toho který jej napadl při jeho příchodu k Legii. Thor si jej pamatoval až moc dobře, protože jeho tváře stále ještě pokrývaly modřiny, které mu Elden způsobil. Teď se na něj řítil s mečem vysoko nad hlavou a zuřivým výrazem ve tváři.

Thor zvedl meč na poslední chvíli, čímž se mu podařilo zblokovat Eldenův úder, ale meč byl tak těžký, že jej nedokázal nahoře udržet. Elden, větší a silnější, jenom ukročil stranou a z boku nakopl Thora do žeber.

Thor padl s bolestivou grimasou na kolena. Elden švihnul mečem podruhé přímo proti Thorově tváři, ale tomu se nějak podařilo vstát a znovu ránu zablokovat. Elden však pokračoval v pohybu dál, dostal meč na druhou stranu, ihned jím odeřil Thora do stehna a znovu jej poslal na zem.

Několik chlapců se shromáždilo kolem nich a začalo je povzbuzovat. Jejich souboj byl najednou centrem pozornosti. Zdálo se, že všichni do jednoho fandí Eldenovi.

Elden udeřil svým mečem znovu, zasadil tvrdou ránu přímo před sebe, ale Thor se odkulil stranou tak, že jej těsně minul. Tím pro Thora na vteřinku vznikla výhodná pozice a chlapec ji ihned využil. Švihnul mečem tak silně, jak jen dokázal a trefil hromotluka do kolene. Rána šla do slabého místa, takže stačila k tomu, aby se obr zapotácel, zakopl o vlastní nohu a upadl na zem.

Thor využil šance a vyškrábal se zpátky na nohy. Elden vstal také. Jeho tvář byla brunátná vzteky. Stáli proti sobě znovu v počátečním střehu.

Thor dobře věděl, že tam nemůže jenom tak stát a čekat, a tak zaútočil. Jenže ten tréninkový meč byl udělaný z nějakého podivného dřeva a jednoduše byl příliš těžký na to, aby s ním Thor mohl svého protivníka překvapit. Elden jeho úder hravě zablokoval a ihned rýpnul Thora tvrdě do žeber.

Podařilo se mu trefit slabé místečko. Thor se zlomil v pase, upustil meč a snažil se chytit vyražený dech. Ostatní chlapci jásali nadšením. Thor klečel, dýchal a cítil špičku Eldenova meče přitisknutou na jeho krku.

„Vzdej se!“ dožadoval se Elden.

Thor se na něj nasupeně podíval. Z rozbitého rtu mu znovu začala téct krev.

„Nikdy,“ řekl vzpurně.

Elden se zašklebil, zvedl meč nad hlavu a chystal se uděřit. Thor s tím nemohl nic udělat. Prostě jenom čekal až ta krutá rána přijde.

Když meč putoval k jeho hlavě, Thor zavřel oči a zkoncentroval se. Cítil, že se pohyb meče zpomaluje a on sám jakoby najednou byl v jiné realitě. Náhle byl schopen cítit pohyb meče a způsob jakým rozrážel vzduch. Začal si v duchu přát, aby okolní svět ten meč zastavil.

Cítil, že se jeho tělo prohřívá, a jemně mravenčí. Něco se s ním už zase dělo. Najednou měl pocit, že si nemusí nic přát. Že to může kontrolovat sám.

Meč se najednou zastavil uprostřed pohybu. Thor jej nějakým způsobem zastavil silou vlastní mysli.

Elden zaraženě držel meč a zíral, co se to děje. Thor se na něj podíval a znovu použil svou moc, aby chytil jeho zápěstí a stisknul jej. Díval se soupeři do očí a mačkal v mysli jeho ruku se stále větší a větší silou. Elden nakonec vykřikl a upustil meč.

Všichni chlapci rázem zmlkli. Zaraženě se dívali na Thora. V jejich vyjevených obličejích se zračil údiv, silně promíšený se strachem.

„Je to démon,“ zakřičel jeden z nich.

„Čaroděj!“ ozval se jiný.

Thor sám byl ohromený. Neměl tušení, co právě udělal. Ale věděl, že to nebylo normální. Byl zároveň pyšný a nabuzený, a zároveň v rozpacích.

Kolk vstoupil do kruhu a zůstal stát mezi oběma soky.

„Je jedno co jsi zač, chlapče, tohle ale není místo pro kouzla,“ pokáral Thora. „Je to místo pro čestný boj. Ty jsi porušil pravidla boje a teď dostaneš čas, abys mohl přemýšlet, jestli je to opravdu ta nejlepší cesta. Pošlu tě na skutečně nebezpečné místo a uvidíme jak dobře tě budou tvá kouzla ochraňovat tam. Pojedeš ke strážním hlídkám u Kaňonu.“

Celá legie zalapala po dechu. Rozprostřelo se ticho. Thor nerozuměl dost dobře, co to má znamenat, ale bylo mu jasné, že cokoliv to je, není to dobré.

„Nemůžeš ho poslat ke Kaňonu!“ protestoval Reece. „Je příliš nezkušený. Snadno se tam může zranit.“

„Můžu dělat cokoliv, co uznám za vhodné, chlapče,“ ušklíbl se Kolk na Reece. „Tvůj otec tu teď není, aby ses za něj mohl schovávat. Nebo on. Já jsem velitelem téhle Legie a ty by sis měl radši dávat pozor na jazyk a nemyslet si, že ti dám ještě další šanci se mnou takhle mluvit jenom proto, že máš královskou krev.“

„Fajn,“ odpověděl Reece. „Potom pojedu s ním!“

„Stejně jako já!,“ přidal se O’Connor a udělal krok kupředu.

Kolk si je prohlédl a pomalu zavrtěl hlavou.

„Blázni. Ale je to vaše volba. Přidejte se k němu, jestli chcete.“

Kolk se otočil a podíval se na Eldena. „A ty si taky nemysli, že z toho vyvázneš snadno,“ řekl mu. „Tys tu rvačku začal. Ani to není součástí čestného boje. Takže musíš být také potrestán. Přidáš se a pojedeš na tu výpravu s nimi.“

„Ale sire, nemůžeš mě přece poslat na Kaňon!“ protestoval Elden s očima široce vykulenýma strachem. Bylo to poprvé, kdy ho Thor viděl, že se něčeho bojí.

Kolk pomalu přistoupil k Eldenovi a položil mu ruce na ramena. „Nemůžu?“ řekl. „Nejenže tě můžu poslat kam jen se mi zlíbí – já tě dokonce můžu odvelet z Legie nadobro. Do nějaké zapadlé díry v nejvzdálenějším cípu království. Udělám to, jestli se mnou budeš takhle mluvit.“

Elden se podíval stranou. Byl příliš zdrcen, než aby byl tomu muži dokázal čelit s jakoukoliv odpovědí.

„Je tu ještě někdo další, kdo by se rád přidal?“ zeptal se Kolk.

Ostatní chlapci, i ti větší, starší a silnější, sklopili zraky k zemi. Thor polknul, když si prohlédl jejich zaražené obličeje a říkal si, jak špatné to na tom Kaňonu asi musí být.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Thor kráčel po dobře vyšlapané prašné cestě následovaný Reecem, O’Connorem a Eldenem. Ani jeden z nich od okamžiku, kdy odešli, nepromluvil ani slovo. Stále byli příliš šokovaní a nevěřili co se to děje. Thor se podíval na Reece a O’Connora s vděčností, kterou nikdy k nikomu předtím nechoval. Těžko mohl uvěřit, že se opravdu dobrovolně nabídli, že půjdou s ním. Měl pocit, že potkal skutečné přátele, kteří mu byli víc než jeho vlastní bratři. Neměl tušení, co na ně čeká u Kaňonu, ale ať je to cokoliv, byl rád, že tam ti dva budou s ním.

Na Eldena se snažil příliš nedívat. Viděl, že neustále zlostně nakopává kameny, a všímal si i jak je otrávený a rozmrzelý, že byl vyslán na patrolu s nimi. Ale Thor s ním neměl pražádný soucit. Jak už řekl Kolk, to Elden to celé začal. Dostal jenom tolik, kolik si sám zasloužil.

Všichni čtyři pokračovali dále po prašné cestě podle zadaných instrukcí. Už byli na pochodu mnoho hodin, den se už přehoupl do odpoledne a Thorovy nohy začínaly pořádně těžknout. Také byl hladový. Na oběd dostal jenom maličkou misku dušeniny s ječmenem, a teď už se opravdu těšil, že snad brzy narazí k nějaké další příležitosti, jak uhasit hlad.

Měl ale ještě i důležitější starosti. Podíval se dolů na své nové brnění a bylo mu jasné, že by tak drahou věc nevyfasoval, pokud by pro to neexistoval pádný důvod. Předtím, než je poslali na cestu, všichni čtyři dostali nové panošské zbroje: vlněná tunika, kazajka z tvrzené kůže a přes to všechno kroužková košile. Také dostali krátké meče, vykované pravděpodobně z nějakého horšího kovu. Těžko mohli očekávat, že by dostali kvalitní ocelové meče, které používali rytíři. I tak to ale bylo lepší, než holé ruce. Byl to fajn pocit mít u boku vedle svého praku připásanou ještě i opravdovou zbraň. Také si však uvědomoval, že pokud by se dnes večer měli dostat do nějakých skutečně vážných potíží, výzbroj, kterou dostali, by nemusela zdaleka stačit. Toužil po skvělých zbrojích a zbraních, které vlastnili jejich spolubojovníci v Legii. Střední a dlouhé meče z té nejlepší oceli, krátké oštěpy, palcáty, dýky a halapartny. Ale takové zbraně patřily chlapcům z bohatých a vážených rodin, které jediné si takové věci mohly dovolit. To vůbec nebyl případ Thora, syna ovčákova.

Jak tak pokračovali dále po nekonečné cestě vstříc druhému západu slunce, stále dál a dál od bran Králova Dvora a vstříc vzdálené propasti Kaňonu, Thor se nedokázal zbavit pocitu, jako by to bylo celé především jeho vina. Z nějakého důvodu ho mnozí ostatní členové Legie neměli od začátku rádi a dávali to v jeho přítomnosti jasně najevo. Nedávalo mu to však pražádný smysl. Cítil, že klesá na duchu, když na to pomyslel. Celý život si přál jen a pouze přidat se k nim. Teď měl ale pocit, že se mu to nakonec podařilo díky podvodu a ptal se sám sebe, zda jej jeho druhové někdy skutečně přijmou.

A teď, aby toho nebylo málo, byl od nich naprosto oddělen a musel pochodovat do služby na Kaňonu. Ten souboj si nezačal, a když použil svoje schopnosti, neudělal to záměrně. Pořád nerozuměl věcem, které jeho tělo dokázalo, nevěděl odkud se ta síla bere, jak ji vyvolat, ani jak to má zase celé vypnout. Neměl by za to být trestán.

Thor neměl ponětí, co vlastně ona služba na Kaňonu obnáší, ale z výrazů obličejů ostatních mohl jasně číst, že to nebude nic příjemného. Přemýšlel, jestli tam nejdou jenom proto, aby tam byli v nějaké šarvátce jednoduše zabiti. Jestli toto nakonec není cesta, jak se ho Legie může zbavit jednou provždy. Byl však více než odhodlaný nedopustit, aby se něco takového stalo.

„Jak daleko může ten Kaňon ještě být?“ zeptal se O’Connor a konečně tím prolomil mlčení.

„Ne dost daleko, aby to jako trest stačilo,“ odpověděl Elden. „Nebyli bysme v týhle rejži, kdyby nebylo Thora.“

„To ty jsi začal tu rvačku, vzpomínáš?“ přerušil ho Reece.

„Ale já jsem bojoval čistě, kdežto on ne,“ protestoval Elden. „A navíc, dostal co si zasluhoval.“

„Proč?“ zeptal se Thor ve snaze dostat odpověď na otázku, která v něm doutnala už tak dlouho. „Proč jsem si to zasloužil?“

„Protože sem k nám nepatříš. Svojí pozici u Legie jsi ukradl. My všichni ostatní jsme byli vybráni. A ty ses dovnitř prostě probil.“

„A není to právě to, o čem Legie je? O boji?“ odpověděl Reece. „Já bych naopak řekl, že si Thor zasluhuje svoje místo v Legii víc, než my ostatní. Nás prostě sebrali. On musel napřít všechny síly a vybojovat si něco, co mu nespadlo do klína tak, jako ostatním.“

Elden pokrčil rameny. Reecův názor na něj evidentně neudělal žádný dojem.

„Pravidla jsou pravidla. Nebyl vybrán. Neměl by tu s námi být. Proto jsem ho napadl.“

„Ale já kvůli tobě stejně neodejdu,“ odpověděl Thor chvějícím se hlasem.

„To se ještě uvidí,“ zamumlal Elden temně.

„A tím jsi myslel jako co?“ zeptal se O’Connor.

Elden už na to však neodpovídal a dále jenom v tichosti šlapal prach cesty spolu s ostatními. Thorův žaludek se sevřel tísní. Nemohl se zbavit pocitu, že už si udělal příliš mnoho nepřátel a nejhorší bylo, že pořád nedokázal opravdu pochopit proč. Ten pocit se mu vůbec nelíbil.

„Nevšímej si ho,“ řekl Reece Thorovi dostatečně nahlas, aby to slyšeli i druzí dva. „Neudělal jsi nic špatně. Poslali tě do služby na Kaňon, protože v tobě vidí potenciál. Chtějí aby ses tak zocelil, jinak by se s tím neobtěžovali. Taky jim trošku ležíš v žaludku, protože si tě můj otec vybral za svého. To je všechno.“

„Ale co je vlastně služba na Kaňonu?“ zeptal se Thor.

Reece si znepokojeně odkašlal.

„Sám jsem tam nikdy nebyl. Ale slyšel jsem příběhy. Od pár starších kluků, a taky od bratrů. Je to hlídková služba. Ale na druhé straně Kaňonu.“

„Na druhé straně?“ zeptal se O’Connor se strachem v hlase.

„Co myslíš tím ‚na druhé straně‘?“ nerozuměl Thor.

Reece si jej prohlédl.

„Ty jsi nikdy Kaňon neviděl?“

Thor cítil pohledy ostatních, ale jim navzdory zakroutil sebevědomě hlavou.

„To si děláš srandu,“ vyprskl Elden.

„Vážně?“ zeptal se O’Connor. „Ani jednou za celý život?“

Thor dále kroutil hlavou a cítil jak rudne. „Otec nás nikdy nikam nevzal. Ale o Kaňonu jsem slyšel.“

„Tys pravděpodobně nikdy neopustil rodnou vesnici, chlače,“ řekl Elden. „Že je to tak?“

Thor pokrčil rameny a neodpovídal. Bylo to tak jasně vidět?

„Nikdy neopustil vesnici,“ dodal Elden. „Neuvěřitelné.“

„Buď zticha,“ řekl Reece. „Nech ho na pokoji. Nedělá tě to o nic lepšího než je on.“

Elden se na Reece ušklíbl a ruka mu navyklým pohybem slétla k opasku, ale potom se zase uklidnil. Očividně, i když byl mnohem větší než Reece, neměl odvahu provokovat královského syna.

„Kaňon je to jediné, co udržuje naše království Prstenu bezpečné,“ vysvětloval Reece. „Nic jiného mezi námi a hordami ze zbytku světa nestojí. Pokud by se Divokým podařilo dostat se přes, jsme všichni vyřízení. Celý Prsten na nás spoléhá, na královy muže, že je budeme na Kaňonu ochraňovat. Máme tam hlídky, které neustále objíždějí po obvodě – nejčastěji na naší straně, ale občas i na té protější. Je tam jenom jeden jediný most. Jediná cesta ven i dovnitř, kterou neustále hlídají ti nejlepší ze Stříbrných.“

Thor slýchal o Kaňonu celý svůj život. Znal strašlivé příběhy o monstrech, které se skrývaly na druhé straně a o obrovském zlém impériu, které obklopovalo Prsten a každým okamžikem hrozilo dostat se dovnitř. Byl to jeden z důvodů, proč se chtěl přidat ke královské Legii: pomáhat chránit svou rodinu a celé království. Nesnášel představu, že ostatní muži byli neustále tam venku a chránili jej, zatímco on si žil pohodlně uvnitř Prstenu. Chtěl také začít vykonávat tuto službu a pomoci v boji se zlými nepřáteli. Nedokázal si představit větší čest, než být jedním z těch mužů, kteří bránili most přes Kaňon.

„Kaňon je dva kilometry široký a obklopuje celý Prsten,“ vysvětloval dále Reece. „Není snadné dostat se na druhou stranu. Naši muži navíc nejsou jediní, kdo udržuje nepřátelské hordy na uzdě. Jsou jich tam venku miliony a pokud by chtěli dobýt Prsten, jenom silou jejich počtu by se jim podařilo nás zaplavit během několika dní. Naši muži vlastně jenom doplňují energetické pole, které je hlavní obranou Kaňonu. Skutečná síla, která je drží na uzdě je síla Meče.

Thor se otočil: „Meče?“

Reece se na něj podíval.

„Meč Osudu. Znáš tu legendu?“

„Ten vidlák o tom nejspíš nikdy ani neslyšel,“ vmísil se do hovoru Elden.

„Samozřejmě, že ji znám,“ odsekl Thor v obraně. Nejenom, že ji slyšel, ale také strávil mnoho dní na pastvě přemýšlením o věcech, o kterých legenda vyprávěla. Vždy si přál ten meč vidět na vlastní oči. Legendární Meč Osudu, magická čepel, jejíž energie naplňuje Kaňon a vytváří tak štít, který chrání Prsten před útoky zvnějšku.

„Meč je uložen v Králově Dvoře?“ zeptal se Thor.

Reece přikývl.

„Královská rodina jej opatruje po generace. Bez něj by království bylo ničím. Prsten už by byl dávno zaplaven.“

„Pokud jsme chráněni polem, proč teda musíme ještě i hlídkovat podél Kaňonu?“ zeptal se Thor.

„Meč blokuje jenom velké a nebezpečné hrozby,“ vysvětloval Reece. „Menší a osamocená příšera se může čas od času dostat skrz pole. Proto tam potřebujeme mít i naše muže. Občas se může dostat skrz i menší skupinka nájezdníků. Někdy můžou být tak drzí, že se odváží napadnout most, nebo se potají vydrápat po stěně Kaňonu. Naše práce je tomuhle zamezit. I jedna jediná příšera může napáchat velké škody. Před pár lety se jedna nepozorovaně protáhla přes naše linie a než na ni přišli, povraždila polovinu dětí v blízké vesnici. Meč nedokáže chránit Prsten sám, a my jsme tak důležitá část defenzívy spolu s ním.“

Thor pozorně poslouchal a přemýšlel. Kaňon se zdál být obrovský a jejich poslání tak důležité, že se mu nechtělo věřit, že bude součástí tak vznešeného snažení.

„Ale ani takhle jsem to moc dobře nevysvětlil,“ řekl Reece. „Kolem Kaňonu je toho ještě mnohem víc.“ Na to se odmlčel.

Thor se na něj podíval a v jeho očích spatřil náznak něčeho, co docela dobře mohly být obavy.

„Jak bych to vysvětlil?“ řekl Reece a hledal správná slova. Potom si odkašlal. „Kaňon je mnohem větší než my všichni dohromady. Kaňon je…“

„Kaňon je místo pro skutečné muže,“ ozval se zvučný hlas.

Všichni se otočili po směru hlasu.

Thorovy oči se rozšířily. V plné kroužkové zbroji, s dlouhými zbraněmi visícími u sedla neuvěřitelně obrovského koně, za nimi klusal Erec. Smál se na ně a jeho pohled neustále směřoval k Thorovi.

Thor k němu šokovaně vzhlédl.

„Pokud ještě jedním nejsi,“ dodal Erec. „Kaňon z tebe muže dozajista udělá.“

Thor neviděl Ereca od té události na kolbišti a teď pocítil obrovskou úlevu, že s nimi je skutečný rytíř, ba co víc, sám slavný Erec. Thor se v jeho přítomnosti cítil nepřemožitelný a modlil se, aby jel rytíř ke Kaňonu s nimi.

„Co zde děláš?“ zeptal se Thor. „Přidáš se k nám?“ pokračoval se a doufal, že to neznělo příliš dychtivě.

Erec se mírně naklonil dozadu a začal se smát.

„Žadné strachy, mladíku,“ řekl. „Jedu s vámi.“

„Vážně?“ zeptal se Reece.

„Je tradicí, že člen Stříbrných doprovodí členy Legie na jejich první patrolu. Přihlásil jsem se jako dobrovolník.“

Erec se otočil a podíval se na Thora.

„Koneckonců, ty jsi mi pomohl včera.“

Thor byl šťastný. Erecova přítomnost mu dodávala pevnou půdu pod nohama. Také cítil, že tím stoupá v očích svých přátel. Právě jej na cestu na Kaňon přijel doprovodit nejslavnější rytíř v království. Spousta z jeho strachů právě odpadla.

„Samozřejmě nepojedu na hlídku s vámi,“ dodal Erec. „Jenom vás odvedu přes most do tábora. Potom už bude jenom na vás, jak se popasujete se svými povinnostmi.“

„Je to velká čest, sire,“ řekl Reece.

„Díky,“ doplnili O’Connor s Eldenem.

Erec shlédl na Thora a usmál se.

„Koneckonců, když budeš mým prvním panošem, tak tě nemůžu nechat umřít takhle brzo.“

„Prvním?“ zeptal se Thor a srdce mu poskočilo.

„Feithgold si během klání zlomil nohu a nos. Nebude schopný služby minimálně osm týdnů. Teď jsi můj první panoš ty. A náš trénink může začít, není tomu tak?“

„Samozřejmě, sire,“ odpověděl Thor.

Thorova mysl tančila. Poprvé za dlouhou dobu měl pocit, že se na něj usmálo štěstí. Nyní byl první panoš nejskvělejšího rytíře ze všech. Měl pocit, že právě přeskočil všechny ostatní chlapce z Legie.

Celá pětice pokračovala západním směrem přímo k zapadajícímu slunci. Erec jel pomalu na svém koni, několik kroků před nimi.

„Předpokládám, že už jste na Kaňonu byl, sire, že?“ zeptal se Thor.

„Mnohokrát,“ odpověděl Erec. „Vlastně jsem byl stejně starý jako ty, když jsem tam byl poprvé.“

„A jaké to bylo?“ zeptal se Reece.

Všichni čtyři chlapci pohlédli na Ereca v očekávání odpovědi. Rytíř jel nějakou chvíli potichu a díval se přímo před sebe na obzor.

„Na svou první zkušenost s Kaňonem nikdy nezapomenete. Je těžké to vysvětlit. Je to zvláštní, cizí, mystické a zároveň krásné místo. Na druhé straně čekají nepředstavitelná nebezpečí. Most napříč je dlouhý a štíhlý. Je vás tam na hlídce mnoho, ale stejně se člověk neustále cítí sám. Všude kolem nespoutaná příroda. Člověk má pocit, že je bez přestání v jejím stínu. Naši muži hlídkují na Kaňonu už stovky let. Je to také něco jako zasvěcující obřad pro nováčky. Nemůžete plně porozumět nebezpečí, dokud neuvidíte Kaňon. Nemůžete se stát opravdovými rytíři, dokud nenastoupíte na hlídku.“

Potom se odmlčel. Čtyři chlapci se na sebe znepokojeně podívali.

„Můžeme čekat na druhé straně nějaké boje?“ zeptal se Thor.

Erec pokrčil rameny.

„Jakmile čelíš Divokým, je možné úplně všechno. Boj není příliš pravděpodobný. Ale určitě možný.“

Erec se podíval na Thora.

„Chceš být skvělým panošem a jednoho dne i skvělým rytířem?“ zeptal se a díval se Thorovi přímo do očí.

„Ano, sire, více než cokoliv jiného.“

„Potom se musíš pár věcí naučit,“ řekl Erec. „Síla nestačí, obratnost nestačí, být skvělý bojovník nestačí. Je tu ještě něco dalšího. Něco důležitějšího než všechny tyto vlastnosti dohromady.“

Erec se odmlčel, ale Thor nedokázal na pokračování dlouho čekat.

„Co je to?“ zeptal se. „Co je tak důležité?“

„Musíš v sobě mít nezdolného ducha,“ odpověděl Erec. „Nikdy se nebát. Musíš mít odvahu vstoupit do nejtemnějšího lesa, nejhorší bitevní vřavy a oboje udělat s ledovým klidem. Ten klid si musíš nosit pořád s sebou, pořád, kdykoliv a kamkoliv jdeš. Nikdy nesmíš být vystrašený, tvá hlídka trvá neustále. Nikdy si nedopřát oddechu, neustále se snažit ze všech sil. Pohodlí být ochraňován ostatními, už zůstalo někde daleko za tebou. Už nejsi nadále normální obyvatel Prstenu. Teď jsi jeden z králových mužů. Největší kvality válečníka jsou odvaha a nezdolný duch. Nebát se nebezpečí. Očekávat jej, ale také nevyhledávat.“

„Prsten, ve kterém žijeme,“ dodal Erec, „je naše království. Zdá se, že to my jej chráníme proti všem hordám světa, ale to není pravda. Chrání nás Kaňon a magie, která je ukrytá v něm. Žijeme v čarodějově prstenu. Nikdy na to nezapomeň. Žijeme a umíráme díky magii. Žádné bezpečí tu není, chlapče, ani na jedné straně Kaňonu. Odmysli si magii, a nezůstane ti nic.“

Nějaký čas potom všichni putovali beze slov. Thor si neustále v hlavě přemýlal Erecova slova. Měl pocit, jako by se mu Erec snažil potají říci, že jakoukoliv sílu má, jakákoliv magie za jeho schopnostmi stojí, není to nic, za co by se měl stydět. Naopak, bylo to něco, na co by měl být hrdý. Něco, co bylo zdrojem síly celého království. Cítil se díky těmto slovům lépe. Byl na Kaňon poslán za trest za použití svých schopností a i když stále kvůli tomu cítil vinu, zároveň i věděl, že může být na své schopnosti pyšný.

Erec s Thorem teď zůstávali za ostatními mírně pozadu. Rytíř se na chlapce znovu podíval.

„Za jediný den se ti povedlo udělat si u dvora pár vlivných nepřátel,“ řekl s pobavenou tváří. „Zdá se, že jich je více než přátel.“

Thor zrudnul.

„Nevím jak se to stalo, sire. Nechtěl jsem.“

„Nepřátele nezískáváme dobrovolně. Často je z lidí kolem nás udělá závist. Zdá se, že tobě se ji podařilo vyvolat v mnoha lidech. To nemusí být nutně špatná věc. Jsi středem mnoha spekulací.“

Thor se podrbal na hlavě a snažil se tomu porozumět.

„Ale já nechápu proč.“

Erec stále vypadal pobaveně.

„Sama královna je v čele tvých protivníků. Nějakým způsobem ses už dokázal dostat i na její seznam nepřátel.“

„Matka?“ zeptal se Reece a otočil se. „Proč?“

„To je moc dobrá otázka. Sám se na to stejné pořád dokola ptám,“ řekl Erec.

Thor se cítil hrozně. Královna? Nepřítel? Co jí provedl? Nemohl to pochopit. Proč by si měla někoho, jako je on vůbec všimnout? Ani trochu nechápal, co se to kolem něj pořád děje.

Najednou ho něco však napadlo.

„Není nakonec ona pravým důvodem, proč jsem byl poslán sem? Na Kaňon?“ zeptal se.

Erec se podíval přímo před sebe. Úsměv z jeho tváře byl tentam.

„Mohla by být,“ řekl zamyšleně. „Opravdu by za tím mohla stát ona.“

Thor přemýšlel, kolik dalších nepřátel ještě asi má. Byl přiveden ke dvoru, o kterém vůbec nic nevěděl. Jenom se snažil zapadnout. Jenom si šel za svým snem a udělal všechno co mohl, aby ho dosáhl. Nečekal, že tím počínáním vzbudí u kohokoliv závist nebo žárlivost. Znovu a znovu nad tou záhadou přemýšlel, ale stejně se nemohl dobrat žádného kloudného vysvětlení.

Zatímco Thor dumal nad tímto problémem, skupina vystoupala na vrchol kopce. Před nimi se rozprostřel výhled do širokého okolí. Myšlenky všech byly náhle odváty jako uschlé podzimní listí. Thor sám doslova přišel o dech, přičemž důvodem nebyl pouze silný, divoký vítr na vrcholu kopce.

Přímo před nimi, kam až oko dohlédlo, se rozprostíral Kaňon. Bylo to vůbec poprvé co jej Thor spatřil a ten pohled jej naprosto ohromil. Zůstal zaraženě stát na místě, neschopen čehokoliv. Byla to ta největší a nejmonumentálnější věc, jakou kdy viděl. Obrovská propast rozdělovala zem a táhla se snad do nekonečna, přerušená pouze na jednom místě linkou mostu, podél kterého stáli vojáci. Most sám se na první pohled také táhl snad až na konec světa.

Kaňon byl osvětlován modrými a zelenými paprsky, které na něj vrhalo druhé zapadající slunce. Kolem jeho stěn mohl Thor pozorovat drobné jiskření. Když si opět uvědomil, že má tělo, které někam putuje, dohnal ostatní a spolu s nimi se pomalu přiblížili k mostu. Za chvíli už mohl nahlédnout přes okraj Kaňonu. Útes strmě padal dolů, snad až někam do útrob světa. Thor ani nedokázal zřetelně rozeznat dno a nebyl si jistý, zda je to proto, že jej halí mlha, anebo že tam jednoduše ani žádné není. Kámen, ze kterého se útesy skládaly, se zdál být snad milion let starý, vytvarovaný do roztodivných formací díky staletí trvajícím vlivům počasí. Bylo to nejnedotčenější místo, které kdy viděl. Předtím neměl tušení, že je jeho planeta tak rozmanitá, tak vibrující všemožnými tvary, a vlastně jakoby živá.

Bylo to jako by právě přihlížel okamžiku stvoření světa.

Thor slyšel, že i ostatní se podivují tomu, co vidí.

Myšlenka, že by oni čtyři mohli hlídat Kaňon se náhle zdála k smíchu. Cítili se v jeho blízkosti maličcí jako trpaslíci.

Když se blížili k mostu, vojáci po obou stranách cesty se stavěli do pozoru a dělali cestu pro novou nastupující hlídku. Thorův tep se zrychloval.

„Nechápu, jak my čtyři můžeme hlídat něco takového,“ řekl O’Connor.

Elden se zachechtal. „Je tu spousta dalších strážců. Jsme sotva jedno maličké kolečko ve velkém stroji.“

Když přecházeli po mostě, jediný zvuk, který mohli slyšet, byl bičující vítr, doplňovaný zvuky jejich kroků a klapotem kopyt Erecova koně. Ten dutý, pravidelný zvuk se zdál jako jediné reálné pojítko mezi tímto novým světem a tím, který nechali za sebou.

Žádný z vojáků, kteří lemovali cestu a výrazně zpozorněli v Erecově přítomnosti, neřekl ani slovo. Jenom dále nehnutě stáli na stráži. Museli jich minout určitě několik set.

Thor si nemohl nevšimnout, že po obou stranách mostu byly v pravidelných rozestupech na kůlech nabodané hlavy barbarských útočníků. Některé byly stále čerstvé a dokonce z nich odkapávala krev.

Thor se odvrátil. Věci začínaly být příliš reálné a on si nebyl jistý, jestli na tohle už je připravený. Snažil se nemyslet na to, ke kolika šarvátkám asi muselo dojít, aby mohl být most takto ozdoben. Kolik životů bylo kvůli tomu ztraceno, a co je vlastně všechny čekalo na druhé straně mostu. Přemýšlel, jestli se vůbec někdy vrátí zpátky. Nebyl to náhodou pravý důvod celé téhle výpravy? Nechat jej tu zmizet?

Podíval se přes okraj mostu, na útesy ztrácející se v hlubině, a uslyšel zapištění vzdáleného ptáka. Zvuk ale nepatřil k hlasům ptáků, které slýchával předtím. Přemýšlel, co to mohlo být a jaká další exotická zvířata mohou žít na druhé straně.

Ale nebyla to zvířata nebo hlavy napíchané na kůlech, které mu dělaly starosti. Mnohem víc na něj působilo prostě ono místo samotné. Pocit, který měl, když tudy procházel. Nedokázal říci, jestli je to tou mlhou, skučícím větrem, prázdnotou otevřené oblohy, nebo snad světlem zapadajícího slunce, ale něco, možná všechno to dohromady, na tomhle místě způsobovalo, že měl pocit jako by byl ve snách. Úplně jej to pohltilo. Cítil silnou magickou energii, která protékala všude kolem nich. Říkal si, jestli je to opravdu síla Meče, anebo spíše nějaká pradávná přírodní energie Kaňonu samotného. Měl pocit, že nepřekračují pouze z jednoho kusu země na druhý, mnohem spíš most vedl do úplně nové reality.

Jenom před několika málo dny pásl stáda v rodné vesnici. A teď, jakkoliv neuvěřitelné se mu to zdálo, se chystal strávit svou první noc mimo ochranu Meče, na druhé straně Kaňonu.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Slunce se začalo pomalu vytrácet z nebe a okolní svět se halil do šarlatu. Thor kráčel s Reecem, O’Connorem a Eldenem po cestě, která vedla rovnou do lesa Divokých. Thor nikdy v životě nebyl tak ostražitý. Teď už na to byli jenom oni čtyři. Erec zůstal v táboře, a oni se museli přenést přes vzájemné hašteření, protože teď potřebovali jeden druhého více než dřív. Než však vyrazili, Erec jim pověděl, že se nemají ničeho obávat, že zůstane v táboře připraven vyrazit a pokud by se dostali do problémů, bude na zavolání rychle u nich.

To Thora maličko uklidnilo.

Když se les přiblížil, Thor si všiml jeho zvláštního, exotického vzezření. Na zemi rostlo trní a jakési podivné plody. Větve stromů byly celé zkroucené, prastaré a mnohdy zapletené do sebe tak, že se chlapci museli často shýbat a prolézat pod nimi. Místo listí rostly na větvích velké trny, které trčely do všech stran. Na některých místech visely z větví nažloutlé liány. Thor udělal chybu, když se k jedné z nich natáhl, aby ji odstrčil z výhledu, protože jakmile se jí dotkl, zjistil, že je to ve skutečnosti had. Thor zaječel a v poslední chvíli uskočil z hadova dosahu.

Čekal, že se mu ostatní začnou smát, ale vypadalo to, že i oni jsou vším kolem vyvedení z míry. Všude kolem se ozývaly neznámé zvuky exotických zvířat. Některé byly hrdelně hluboké a jiné pisklavě vysoké. Některé se ozývaly z velké dálky, jiné zase přímo u jejich uší. Soumrak nabral na rychlosti, když se ponořili do lesního porostu. Thor si byl více než jistý, že budou každým okamžikem přepadeni. Jak obloha tmavla, bylo stále těžší a těžší rozpoznat rysy tváří jeho druhů. Uchopil jílec svého meče tak pevně, že mu zbělely klouby na prstech. Druhou ruku držel připravenou na svém praku. Ostatní svírali své zbraně úplně stejně křečovitě jako on.

Thor si přál, aby dokázal být silný, sebejistý a odvážný, takový, jaký by řádný rytíř měl být. A takový jak mu to říkal Erec. Bylo lepší čelit smrti už teď, než žít celý život ve strachu z ní. Pokoušel se bojovně vysouvat bradu a neohroženě postupovat dál. Dokonce prodlužoval kroky a dostal se tak několik metrů před ostatní. Jeho srdce divoce bilo, ale on se přesto dál snažil čelit svému strachu.

„Kvůli čemu tu vlastně hlídkujeme?“ zeptal se Thor.

Jakmile to dořekl, uvědomil si, že to byla hloupá otázka a očekával, že se do něj Elden za to okamžitě pustí.

Ke svému překvapení mu však jedinou odpovědí zůstalo ticho.  Ohlédl se a uviděl široce vykulená bělma Eldenových očí. Uvědomil si, že ten se bojí snad ještě více než on. To Thorovi alespoň dodalo trošku sebevědomí. Thor byl mladší a slabší než Elden, ale přece jen se tomu strachu tolik nepoddával.

„Kvůli nepříteli, řekl bych,“ odpověděl nakonec Reece.

„A kdo to je?“ zeptal se Thor. „Jak vypadá?“

„Je tu spousta různých nepřátel,“ řekl Reece. „Teď jsme v Divočině. Jsou tu celé národy barbarů a taky všechny možné druhy příšer.“

„Ale jaký je účel naší hlídky?“ zeptal se O’Connor. „Co můžeme tímhle dokázat? I když zabijeme jednoho nebo dva, zastaví to ten milion, který stojí za nimi?“

„Nejsme tady, abychom je zadrželi,“ řekl Reece. „Jsme tu proto, aby o nás, jménem našeho krále, věděli. Aby viděli, že se nemají ke Kaňonu přibližovat příliš blízko.“

„Myslím, že by dávalo větší smysl, nechat je ať se zkusí dostat na druhou stranu a vyřídit je až poté, co se jim to povede,“ řekl O’Connor.

„Ne,“ řekl Reece. „Je lepší, když je odstrašíme už tady a oni se ani nepřiblíží. To je důvod pro tyto hlídky. Alespoň to moji starší bratři tak říkají.“

Thorovo srdce divoce tlouklo, když pokračovali hlouběji do lesa.

“Jak daleko bysme měli jít?“ zeptal se Elden, který promluvil toho večera vůbec poprvé. Hlas se mu chvěl.

„Nepamatuješ si, co říkal Kolk? Musíme vzít červený prapor a vrátit se s ním zpátky,“ řekl Reece. „To bude náš důkaz, že jsme jako hlídka vykonali dost.“

„Nikde jsem žádnou vlajku neviděl,“ řekl O’Connor. „Vlastně nevidím skoro nic. Jak se dostaneme zpátky?“

Nikdo neodpověděl. Thor zrovna myslel na to samé. Jak můžou najít červenou vlajku uprostřed noci? Začínal si říkat, jestli tohle celé není nějaká finta, cvičení, další z psychologických her, které Legie s chlapci hrála. Potom znovu pomyslel na Erecova slova o mnoha nepřátelích přímo u dvora. Najednou měl z téhle výpravy jen a jen špatný pocit. Kam je to poslali?

Najednou se ozval ostrý, píštivý skřek, následovaný zvukem lámajících se větví. Něco velkého se blížilo a chystalo se zkřížit jim cestu. Thor tasil svůj meč a stejně s ním tak učinili i ostatní. Zvuk tasených mečů, kovu otírajícího se o kov, naplnil na vteřinu prostranství. Chlapci stáli s meči napřaženými před sebou a nervózně těkali pohledy do všech směrů.

„Co to bylo?“ vykřikl Elden vysokým hlasem plným strachu.

Zvíře znovu přeběhlo přes cestu v opačném směru a tentokrát měli možnost si jej na vteřinku prohlédnout.

Thorovy paže se uvolnily jakmile zvíře spatřil.

„Je to jenom jelen,“ řekl s ohromnou úlevou. „Nejdivnější jelen, jakého jsem kdy viděl, stejně pořád jenom jelen.“

Reece se nutil do smíchu, jako by sám sobě chtěl dodat ztracenou odvahu. Jeho hlas teď zněl příliš dospěle na to, kolik mu bylo let. Když to Thor slyšel, došlo mu, že to byl smích budoucího krále. Byl rád, že tu s ním jeho přítel teď byl. A potom se začal smát taky. Všechen ten strach byl úplně k ničemu.

„Nevěděl jsem, že se tvůj hlas může takhle krásně lámat, když se bojíš,“ rýpnul si Reece do Eldena a znovu se rozesmál.

„Kdybych viděl kde jsi, tak bych ti pěkně namlátil,“ řekl Elden.

„Já tě vidím dobře,“ řekl Reece. „Tak to pojď zkusit.“

Elden se na něj zamračil, ale neodvážil se udělat ani krok. Místo toho zasunul meč zpátky do pochvy, stejně jako ostatní. Thor Reece obdivoval za to, že dával Eldenovi za vyučenou. Elden pošťuchoval všechny kolem sebe a zasloužil si, aby mu někdo oplácel stejnou mincí. Obdivoval Reece pro jeho nebojácnost, protože, koneckonců, i on byl dvakrát menší než Elden.

Thor konečně cítil, že napětí, provázející celou tuhle noční výpravu, trochu povolilo. Měli za sebou první kontakt, ledy byly prolomeny a oni pořád ještě dýchali. Také se zaklonil a smál se stejně jako ostatní, čistě jenom z radosti, že je naživu.

„Jen se směj, ty vetřelče,“ řekl Elden. „Uvidíme, kdo se bude smát naposled.“

Já se nesměju tobě, to Reece, pomyslel si Thor. Mně se prostě jenom ulevilo, že pořád ještě žiju.

Neobtěžoval se však cokoliv říkat nahlas. Stejně věděl, že cokoliv by řekl, by stejně nemělo na Eldenovu nenávist k němu pražádný vliv.

„Dívejte!“ zakřičel najednou O’Connor. „Támhle!“

Thor se ohlédl, ale v sílící temnotě nebyl schopen rozpoznat, na co chlapec ukazuje. Potom to ale najednou uviděl : vlajka Legie visící z jedné z větví.

Všichni čtyři se k ní rozběhli.

Elden je však všechny předběhl, když je jednoho po druhé hrubě odstrkoval z cesty.

„Ta vlajka je moje,“ křičel.

„Já jsem jí viděl první!“ křil na něj O’Connor.

„Ale já jí první seberu a já budu ten, kdo jí přinese zpátky!“ nedal se Elden.

Thor zuřil. Nechápal, co to do Eldena zase vjelo. Potom si ale vzpomněl, jak Kolk říkal, že ten, kdo přinese vlajku, bude odměněn a došlo mu, proč se do toho Elden pustil s takovou vervou. Ale to hromotluka přece nijak neomlouvalo. Měli pracovat jako tým, družina, a ne každý sám za sebe. Elden se ukázal v pravých v barvách. Nikdo další se pro vlajku tak nedral, ba dokonce aby u toho odstrkoval ostatní z cesty. Díky tomuhle Thor nenáviděl Eldena ještě víc.

Když odstrčil O’Connora, dal se Elden do sprintu, a než ostatní stačili zareagovat, měl před nimi několik kroků náskok a jako první popadl vlajku.

Když to udělal, listí na zemi kolem něj explodovalo. Zvedla se obrovská síť, která chytila Eldena uvnitř a ten i s vlajkou teď visel chycený a hlavou dolů metr nad zemí. Houpal se sem tam a zmítal se u toho úplně stejně jako zvíře, které bylo právě chycené do pasti.

„Pomoc! Pomoc!“ křičel vyděšeně.

Všichni zpomalili do kroku a uvolněně se k němu přiblížili. Reece se začal smát.

„Takže kdo je teď za zbabělce, hm?“ zařičel Reece pobaveně.

„Co si to dovoluješ, ty malá kryso,“ křičel lapený. „Až se z toho dostanu, tak tě zabiju!“

„Ale nepovídej?“ odsekl Reece. „A kdy k tomu dojde?“

„Sundejte mě dolů!“ křičel Elden a zuřivě sebou házel v síti. „To je rozkaz!“

„Ah, takže odteď jsi náš velitel, že?“ vyprskl Reece znovu smíchy.

Reece se otočil a podíval se na Thora.

„Co myslíš?“ zeptal se Reece.

„Myslím, že nám dluží omluvu,“ řekl O’Connor. „Především Thorovi.“

„Souhlasím,“ řekl Reece. „Povím ti, co teď bude,“ obrátil se zpátky k Eldenovi. „Omluv se a udělej to tak, aby to znělo hezky a upřímně. Já si potom rozmyslím, jestli tě odříznu, nebo ne.“

„Omluvit se?“ opakoval Elden zděšeně. „Ani za milion sluncí.“

Reece se otočil na Thora.

„Možná bysme tady toho lumpa měli prostě nechat přes noc. Bude z něj skvělá svačina pro zvířata. Co myslíš?“

Thor se široce usmál.

„Myslím, že je to skvělý nápad,“ řekl O’Connor.

„Počkat!“ zapištěl Elden.

O’Connor se natáhl a vyškubl vlajku Eldenovi z ruky.

„Vypadá to, žes nakonec vůbec nebyl u vlajky první,“ řekl O’Connor.

Potom se všichni tři otočili a odcházeli.

„Ne! Počkat!“ křičel Elden. „Nemůžete mě tady nechat! To neuděláte!“

Chlapci se ale ani neohlédli.

„Omlouvám se!“ začal Elden vzlykat. „Prosím! Omlouvám se!“

Thor se zastavil, ale O’Connor s Reecem pokračovali dál. Potom se ale zastavil i Reece.

„Co to děláš?“ zeptal se Reece Thora.

„Nemůžeme ho tady nechat,“ řekl Thor. I když ho Elden k smrti nenáviděl, stále to nestačilo k tomu, aby ho tu Thor jenom tak nechal.

„Proč ne?“ zeptal se Reece. „Dostal se do toho sám.“

„Kdybys byl v té síti ty,“ přidal se O’Connor, „tak by tě tu s radostí nechal. To si doufám uvědomuješ. Takže proč bys to ty měl udělat jinak?“

„Uvědomuju,“ řekl Thor. „Ale to ještě neznamená, že se budu chovat stejně jako on.“

Reece si položil ruce v bok a povzdechl si. Potom se naklonil k Thorovi a něco mu šeptal.

„Nechtěl jsem ho tam nechat celou noc. Možná jenom půl noci. Ale máš pravdu. Pokud ho neodříznem, tak se pravděpodobně pomočí anebo dostane infarkt. Ale i tak jsi příliš hodný. To je problém,“ řekl Reece a položil Thorovi ruku na rameno. „Ale právě proto jsem rád, že jsem tvůj přítel.“

„Stejně jako já,“ řekl O’Connor a položil Thorovi ruku na druhé rameno.

Thor se otočil, došel k síti, natáhl se tak vysoko jak jen mohl a odřízl hlavní lano.

Elden vzápětí s žuchnutím přistál na zemi. Okamžitě se vyškrábal na nohy a serval ze sebe síť. Potom začal zběsile prohledávat zem.

„Můj meč!“ křičel. „Kde je můj meč?“

Thor se podíval na zem, ale bylo příliš tma na to, aby bylo možné něco vidět.

„Musel zaletět někam dál do křoví, když tě to zvedlo nad zem,“ odpověděl Thor.

„Ať je kde je, tady není,“ řekl Reece. „Nemáš šanci ho najít.“

„Ale ty to nechápeš,“ bránil se Elden. „Jde o Legii. Je tu přece jenom jedno nejdůležitější pravidlo. Nikdy nenechávej svoji zbraň nepříteli. Nemůžu se vrátit bez meče. Mohli by mě za to i vyhnat!“

Thor se otočil kolem dokola a znovu prohledával zem. Potom hledal v okolním porostu, hledal úplně všude. Nikde po Eldenově meči ale nebylo ani stopy. Reece a O’Connor tam prostě jenom stáli a ani se neobtěžovali podívat se pod nohy.

„Je mi líto,“ řekl Thor. „Nevidím ho.“

Elden také důkladně pročesal blízké okolí. Teprve potom uznal, že to nemá cenu.

„Je to tvoje vina,“ ukázal na Thora. „Tys nás dostal do týhle kaše!“

„To jsem teda nedostal,“ odpověděl Thor. „To ty. Ty ses rozeběhl pro tu vlajku. Ty jsi nás odstrkoval z cesty. Jediný koho můžeš obviňovat, jsi ty sám.“

„Nesnáším tě!“ zařval Elden.

Hned poté se vrhnul na Thora, chytil jej za kroužkovou košili a srazil k zemi. Jeho váha Thora zaskočila. Pokusil se odkulit stranou, ale Elden to očekával a znovu jej přišpendlil k zemi. Byl příliš velký a silný, a bylo příliš těžké si ho udržet od těla.

Najednou ale síla Eldenových paží povolila. Thor uslyšel zvuk čepele tasené z pochvy, podíval se nad sebe a uviděl Reece, jak stojí nad Eldenem a špičku svého meče mu tiskne ke krku.

O’Connor se natáhl, podal Thorovi ruku a rychle jej postavil zpátky na nohy. Všichni tři se potom podívali na Eldena, který zůstával v polokleku s Reecovým mečem na ohryzku.

„Dotkneš se mého přítele ještě jednou,“ řekl smrtelně vážně Reece Eldenovi, „a ujišťuju tě, že tě zabiju.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Thor, Reece, O’Connor, Elden a Erec seděli na zemi kolem plápolajícího ohně. Všichni byli zadumaní a nemluvili. Thor byl překvapený, že může být letní noc takhle chladná. To bylo tím kaňonem. Chladný vítr se jím takřka neustále proháněl, mísil se s mlhou, kterou ale nikdy nedokázal zcela rozfoukat. Výsledek byl, že tu bylo vlhko a zima. Thor se naklonil kupředu a mnul si ruce nad ohněm. Stejně se ale nemohl pořádně zahřát.

Thor žvýkal kousek sušeného masa, které si mezi sebou všichni podávali. Bylo tuhé a přesolené, ale byla to výživa. Erec mu cosi podal. Thor ucítil v ruce jemný kožený měch, ve kterém byla nějaká tekutina. Měch překvapivě poměrně těžký. Zvedl jej k ústům a vstříkl si tekutinu do pusy. Příliš mnoho. Vůbec poprvé té noci ale pocítil teplo.

Všichni tiše seděli a hleděli do plamenů. Thor byl stále ještě napjatý. Na téhle straně Kaňonu, vlastně tedy na nepřátelském území, měl pocit, že jsou na hlídce prakticky neustále, a divil se, jak může Erec vypadat tak klidný. Opravdu, jako by seděl u svého domu na své vlastní zahradě. Alespoň, že už byli zpátky z Divočiny, u Ereca a u ohně, který prohříval alespoň duši, když už ne tělo. Erec sledoval linii lesa, pozorný ke každému zvuku, který se z něj ozval, avšak zároveň klidný a relaxovaný. Thor věděl, že pokud by hrozilo nějaké nebezpečí, Erec by je dokázal ochránit.

Thor spokojeně patřil do ohně, a když se rozhlédl kolem, viděl, že ostatní činí to samé. Pouze Elden neustále vrhal mrzuté pohledy zpátky k lesu. Jeho povýšené způsoby ho po událostech toho dne naprosto opustily, a teď tu seděl zatrpklý a bez meče. Velitelé mu nikdy takovou chybu neodpustí, ba dost možná hrozí, že bude Elden z Legie vyloučen jakmile se vrátí zpátky. Přemýšlel, jak by Elden na takovou situaci reagoval. Měl tušení, že by se jistě jen tak snadno nevzdal, že jistě už teď měl v záloze nějaký plán, pojistku, trumf čekající v rukávu. Thor si byl jistý, že cokoliv oním trumfem je, nebude to pro něj nic dobrého.

Thor se otočil k Erecovi a sledoval jeho pohled, který teď směřoval na vzdálený jižní obzor. Přímo nad ním se táhla do dáli linka slabé, načervenalé záře a prosvěcovala onu část nočního nebe. Thor přemýšlel.

„Co je to?“ zeptal se nakonec Ereca. „Ta záře? Ta na kterou se pořád díváš?“

Erec byl dlouhou chvíli zticha. Jediným zvukem byl neustále šumící vítr. Nakonec rytíř, aniž by se k tazateli otočil, odpověděl: „Goralové.“

Thor si vyměnil vystrašený pohled s ostatními. Sevřel se mu žaludek. Goralové. Tak blízko? Mezi nimi teď nebylo nic než lesy a pás planiny. Teď už tu nebyl žádný Kaňon, který by je odděloval a držel je v bezpečí. Celý svůj život poslouchal příběhy o těch krvelačných barbarech, kteří žili mimo Prsten v Divočině a jejichž jedinou ambicí bylo zaútočit na Prsten. A teď mezi nimi žádný kruh Prstenu už nebyl. Nemohl uvěřit, kolik jich tam asi musí být. Zdálo se, že je to obrovská, spící armáda.

„Nebojíš se?“ zeptal se Thor Ereca.

Erec zakroutil hlavou.

„Goralové se pohybují pospolu. Jejich armáda táboří v té oblasti každou noc. Už několik let. Na Kaňon zaútočí pouze tehdy, když se jim podaří zmobilizovat svou armádu úplně celou, aby mohli zaútočit jako jeden celek a v plné síle. Ale ani tak se toho neodváží. Moc Meče funguje jako štít a oni dobře vědí, že se přes něj nemůžou dostat.“

„A proč tam tedy táboří?“ zeptal se Thor.

„Je to jejich způsob zastrašování nepřítele. A příprav. Mnohokrát se v minulosti už stalo, za časů našich otců, že plnou silou zaútočili na Kaňon. Ale za mého života se to nestalo nikdy.“

Thor vzhlédl k temnému nebi, díval se na žluté, modré a oranžové hvězdy, které poblikávaly vysoko nad jejich hlavami, a přemýšlel. Tahle strana Kaňonu byla plná nočních můr a vlastně taková byla po celý jeho život. Ta myšlenka jej naplnila strachem, ale snažil se ji zase rychle vytlačit z mysli ven. Teď byl členem Legie a měl by se podle toho chovat.

„Nedělej si starosti,“ řekl Erec, jakoby mu četl myšlenky. „Nezaútočí, dokud máme Meč Osudu.“

„Držel jsi jej někdy v rukou?“ zeptal se Thor Ereca s náhlou zvědavostí. „Ten meč?“

„Samozřejmě, že ne,“ odsekl Erec příkře. „Nikdo se ho nesmí ani dotknout. Jenom král a jeho následovník tvoří výjimku.“

Thor se na něj zmateně podíval.

„Tomu nerozumím. Proč?“

Reece si odkašlal.

„Smím?“ vložil se do hovoru.

Erec kývnul na souhlas.

„K meči se pojí jedna legenda. Ve skutečnosti jej ještě nikdy nikdo nepozvedl. Legenda říká, že pouze jediný muž, ten, kterého si meč sám zvolí, bude schopen jím vládnout. Pouze král se o to smí pokusit. Nebo někdo z králových následovníků, pokud je král již jmenoval. Takže meč stále prodlívá na svém podstavci a čeká.“

„A co současný král? Tvůj otec?“ zeptal se Thor. „Nezkoušel to?“

Reece sklopil oči.

„Jednou to zkusil. V den, kdy jej korunovali králem. Tak nám to alespoň říkal. Ale nedokázal jej zvednout. Takže meč je nadále na svém místě a straší otce jako noční můra. Otec ho nenávidí. Skoro, jakoby to byla živá věc.“

„Když se objeví vyvolený,“ dodal Reece,“osvobodí Prsten od všech nepřátel a povede nás na obrovskou výpravu. Takovou, jakou si teď ani nedokážeme představit. Všechny války potom skončí.“

„Pohádky a nesmysly,“ přerušil ho Elden. „Ten meč nikdo nikdy nezvedne. Je příliš těžký. Není to jednoduše možné. A žádný ‚vyvolený‘ neexistuje. Jsou to jenom žvásty. Legenda byla vymyšlena jenom proto, aby poddaní pokorně dál pracovali a čekali na svého ‚vyvoleného‘. Legenda má jednoduše posílit vliv rodu MacGilů. Moc dobře se jim hodí do krámu.“

„Zavři klapačku, kluku,“ zasyčel Erec. „O svém králi budeš vždy a všude mluvit s respektem.“

Elden sklopil poníženě zrak.

Thor o všem přemýšlel a snažil se to pochopit. Bylo toho trochu moc najednou. Celý život snil o tom, že uvidí Meč Osudu. Slyšel příběhy o jeho dokonalém tvaru. Prý byl vykován z nějakého kovu, který nikdo neznal a byl nabitý silnou magií. Dále Thor přemýšlel, co by se stalo, kdyby neměli meč, který by je ochraňoval. Byla by potom královská armáda rozprášena Impériem? Thor se znovu zadíval na ohni ozářený obzor. Zdálo se, že se rozkládají do nekonečna.

“Byl jsi někdy tam venku?” zeptal se Thor Ereca. “Tam daleko venku? Za lesem? V Divočině?”

Ostatní se shodně podívali na Ereca a Thor se nemohl dočkat, jaká přijde odpověď. Erec se díval v tichosti dlouhou dobu do plamenů. Tak dlouho, že už si Thor začínal říkat, že odpověď asi vůbec nepřijde. Doufal, že jeho otázka nebyla příliš vtíravá. Byl hluboce vděčný, že může být s Erecem, a nechtěl si své dobré postavení v jeho očích žádným způsobem pošlapat. Také si už nebyla zcela jistý, jestli chce onu odpověď opravdu slyšet.

V okamžiku, když už se Thor nadechoval, aby svou otázku vzal zpátky, Erec odpověděl:

„Ano,“ řekl vážně.

To jediné slovo zůstalo viset ve vzduchu ještě notnou chvíli a způsob, kterým jej Erec vyřkl řekl Thorovi vše, co chtěl vědět.

„Jaké to tam venku je?“ zeptal se O’Connor.

Thorovi se ulevilo, že nebyl jediný zvědavec, který se vyptává.

„Je to celé kontrolované velkou krutou říší,“ řekl Erec. „Ale celý ten kraj je široký a rozmanitý. Je tam země divochů. Země otroků. Potom také země příšer. Takových, jaké si ani nedovedete představit. Jsou tam pouště, hory a vysočiny, táhnou se daleko kam až můžeš dohlédnout. Jsou tam rozsáhlé bažiny a také obrovský oceán. Je tam země druidů a taky země draků.“

Thor vykulil oči.

„Draci?“ zeptal se překvapeně. „Myslel jsem, že jsou vymyšlení.“

Erec se na něj smrtelně vážně podíval.

„Ujišťuji tě, že nejsou. A jejich země je místo, na které nikdy jít nechceš. Dokonce i Goralové se bojí tam chodit.“

Thor při té myšlence polknul. Nedokázal si představit, že by se měl vypravit tak daleko do neprozkoumaného světa. Divil se, jak se Erecovi podařilo dostat se zpátky živý. Řekl si, že se ho na to někdy musí zeptat.

Vlastně tu byla velká spousta otázek, které chtěl Thor Erecovi položit. Zajímalo ho ono obávané impérium, kdo mu vládne, proč se pořád snaží je napadnout, kdy Erec vyrazil na své cesty, kdy se z nich potom zase vrátil. Ale jak teď tak seděl a zíral do ohně, noc byla stále chladnější a temnější, a se všemi těmi otázkami, které mu vířily v hlavě, se Thorovi začínaly klížit oči. Teď nebyl ten správný čas na další rozpravy.

Namísto toho se nechal zvolna ukolébat spánkem. Položil si hlavu na zem a než definitivně zavřel oči, podíval se ještě na tu cizí zemi kolem sebe a přemýšlel kdy, a jestli vůbec, se ještě někdy vrátí domů.

*

Thor otevřel oči a chvíli nevěděl, kde je a jak se sem dostal. Podíval se kolem sebe a zjistil, že všude leží mlha tak hustá, že téměř nevidí na špičky vlastních bot. Otočil se a spatřil úsvit, který se právě rozhořel nad Kaňonem. Někde daleko na druhé straně byla jeho domovina. A on byl pořád na téhle straně propasti, na té špatné. Jeho srdeční tep se zrychlil.

Thor se podíval na most a zjistil něco divného. Most byl prázdný. Celé tohle místo vlastně vypadalo najednou zničené. Nerozuměl co se tu dělo. Když se díval na most, jeho dřevěné trámy najednou začaly odpadávat. Jeden za druhým, jako domino. Během chvilky se celý most zřítil dolů do propasti, jejíž dno bylo tak hluboko, že ani jednou neslyšel, jak trámy dopadly.

Thor polknul a otočil se, ve snaze najít ostatní. Nikdo z nich ale nebyl na dohled. Neměl nejmenší tušení, co si teď počít. Zůstal tu trčet. Sám na druhé straně Kaňonu a bez žádné cesty zpátky. Nedokázal pochopit, kam se všichni poděli.

Najednou něco uslyšel. Otočil se a podíval se směrem k lesu. To, co slyšel, byl pohyb.  Postavil se na nohy a šel za tím zvukem. Nohy se mu začaly bořit do měkké země. Když se dostal blíže, spatřil síť, která byla zavěšena na nízké větvi. V ní byl chycený Elden a neustále se otáčel dokola, až větev praskala námahou.

Najednou odněkud přiletěl veliký sokol. Jeho peří bylo stříbrné a pouze středem hlavy se mu táhl jemný černý pruh, až k zobáku. Pták se natáhl do sítě, klovl Eldena do oka a vytrhl jej. Potom se i s okem visícím z jeho zobáku otočil k Thorovi.

Thor se chtěl odvrátit, ale nemohl. Navíc, jakmile si uvědomil, že Elden je mrtvý, les kolem ožil aktivitou. Ze všech směrů se vyřítili Goralové. Obrovští, oblečení pouze do bederních roušek, s širokými, dobře vyvinutými hrudními svaly a třemi nosy umístěnými v trojúhelníkovém obličeji, jemuž dominovaly dva dlouhé, klům podobné zuby. Divoši se se syčením hnali směrem k Thorovi. Při tom zvuku mu vstávaly vlasy na hlavě hrůzou. Neměl se ani kam ukrýt. Sáhl k opasku, aby tasil meč, ale zjistil, že u něj žádný nevisí.

Thor začal křičet.

Najednou se posadil a těžce dýchaje se zmateně rozhlížel do všech směrů. Všude kolem něj bylo ticho. Opravdové ticho, ne ono ticho z jeho snu.

Vedle něj spali v matném světle přicházejícího úsvitu Reece, O’Connor a Erec. Žhavé uhlíky po včerejším ohni už téměř dohořely. A po zemi poskakoval sokol. Otočil se a natočil hlavu, aby na Thora dobře viděl. Byl veliký, stříbrný, s černým pruhem, který se mu táhnul po hlavě směrem k zobáku. Chvíli na něj bez pohnutí zíral. Díval se mu přímo do očí. Potom vykřikl. Ten zvuk Thora rozechvěl, protože si uvědomil, že toho samého sokola viděl ve svém snu.

Potom si uvědomil, že ten pták je možná vzkaz, a že jeho sen byl víc než jenom obyčejný sen. Něco bylo v nepořádku. Cítil slabou vibraci, která mu stoupala po zádech a dále po rukou.

Rychle se postavil a rozhlédl se kolem ve snaze zjistit, co by to mohlo být. K jeho sluchu nedoléhalo nic neobvyklého, všechno se zdálo být tak, jak to být mělo. Most byl stále na svém místě a vojáci na něm stále v hojném počtu drželi hlídku.

Co se to děje? přemýšlel.

A pak si uvědomil co je špatně. Jeden z nich chyběl. Elden.

Nejprve si Thor pomyslel, že je Elden opustil a vydal se sám zpátky přes most na druhou stranu Kaňonu. Možná byl natolik zahanbený ztrátou svého meče, že se rozhodl Legii nadobro opustit.

Potom se ale Thor podíval k lesu a všiml si, že je mech čerstvě sešlapaný. Díky ranní rose byly jasně vidět stopy vedoucí k lesu. Neměl nejmenší pochyby, že stopy patří Eldenovi. Ten se totiž nevrátil, naopak, vydal se znovu do lesa. Sám. Možná aby si odskočil. Anebo, uvědomil si s hrůzou Thor, aby našel svůj meč.

Bylo hloupé jít tam jenom tak sám a jasně to vypovídalo o tom, jak zoufalý Elden musí být. Thorovi bylo okamžitě jasné, že tam hrozí velké nebezpečí a že Eldenův život je teď v sázce.

V tom okamžiku sokol vykřikl, jako by chtěl Thorovy domněnky potvrdit. Potom se náhle odrazil a vzlétl přímo proti Thorově tváři. Ten dokázal uhnout hlavou jen tak tak, aby jej dravcovy pařáty těsně minuly. Pták odlétal pryč.

Thor se okamžitě pustil do akce. Bez přemýšlení, aniž by si pořádně uvědomoval co dělá, vyrazil okamžitě mílovými kroky po stopě k lesu.

Neměl čas ani na to, aby dostal strach sám o sebe. Že se řítí sám do lesa rovnou do Divočiny. Kdyby měl chviličku, aby mohl zastavit a přemýšlet do jakého bláznovství se to právě pouští, zůstal by pravděpodobně přimražen stát na místě, anebo by jej rozklepala panika. Namísto toho však nechal své tělo pouze reagovat na skutečnost, že Elden někde nutně potřebuje pomoc. Běžel a běžel úplně sám hlouběji a hlouběji do lesa, který začínalo matně osvětlovat světlo rozbřesku.

„Eldene!“ křičel za běhu.

Nevěděl proč, ale z nějakého důvodu si byl jistý, že Eldenovi jde o život. Možná by se o to nemusel vůbec starat, vzhledem k tomu jak Elden nakládal s ním, ale nedokázal si pomoci. Musel se o to starat. Pokud by se v této situaci nacházel on sám, Elden by pro něj dozajista nepřišel. Bylo šílené vydávat v sázku vlastní život kvůli někomu, kdo by pro něj nehnul prstem a kdo by ho ve skutečnosti viděl mrtvého docela rád. Ale ani tak nemohl konat jinak. Nikdy předtím tenhle pocit neměl. Pocit, kdy jeho smysly doslova řvaly, že musí urychleně reagovat a jednat. Reagovat na něco, o čem ale vlastně zároveň neví, co to přesně je. Nějakým způsobem se měnil a zatím se mu nedařilo se mu porozumět jakým. Cítil, jako by jeho tělo začínalo být kontrolováno nějakou novou záhadnou silou. Bylo to znepokojující. Neměl rád, když se věci vymykaly jeho kontrole. Nebo možná prostě jenom bláznil? Nepřehání to náhodou trochu? Je celý ten pocit jenom výsledkem zmateného snu? Možná by se měl prostě otočit a běžet zpátky.

Ale přesně to neudělal. Nechal nohy, aby jej dál nesly a svým pochybám ani strachu nevěnoval výraznější pozornost. Běžel a běžel dokud neměl pocit, že jeho plíce hoří.

Uprostřed pohybu se Thor náhle podíval do strany a to, co tam uviděl, jej na místě zmrazilo. Stál v předklonu, snažil se znovu popadnout dech a nebyl si ani trochu jistý, jestli jej nešálí zrak. To, co viděl, by totiž stačilo, aby se kterýkoliv ostřílený válečník vydal na zoufalý úprk.

Na lesní mýtině před ním stál Elden, v ruce držel svůj krátký meč a zíral na příšeru, která se nepodobala ničemu, co kdy Thor viděl. Bylo to strašlivé stvoření. S dobrými dva a půl metry je oba převyšovala a do šířky zabírala prostor asi jako čtyři dospělí muži. Teď pozvedla dlouhé svalnaté paže, zakončené třemi dlouhými prsty, které byly ozbrojené ostrými drápy. Na hlavě měla příšera čtyři rohy, dlouhou čelist a široké čelo, pod kterým matně žhnuly dvě velké žluté oči. Zuby byly zakroucené jako kly. Démon se nadechl a zařval.

Tlustý strom za ním, bezpochyby stovky let starý, při tom zvuku puknul. Polovinou kmene se rozšklebila dlouhá rána.

Elden stál naprosto zkoprnělý hrůzou. Meč mu vypadl z ruky a zem pod ním byla mokrá.

Vrčící a slintající nestvůra vykročila pomalu a sebejistě směrem k Eldenovi.

Thor byl zasažen strachem též, ale na rozdíl od Eldena jej hrůza naštěstí ještě nestačila znehybnit. Z nějakého důvodu strach spíše zvyšoval citlivost jeho smyslů a naplňoval jej životní silou. Najednou byl, ze všech vjemů, které okolní les nabízel, schopen vnímat pouze pozici a přesné pohyby příšery a Eldena. Na ty se do sebemenších detailů zaměřil. Také mnohem silněji než dříve vnímal vlastní tělo, jeho držení a napětí ve svalech. Dokonce cítil i vlastní zbraně, jako by byly jeho součástí.

Thor vystřelil do akce. Zaútočil přímo kupředu, rovnou mezi Eldena a nestvůru. Ta, v reakci na zvrat událostí, znovu zběsile zařvala. Thor mohl už z dálky cítit, že její dech je žhavý jako roztavené železo. Při tom zvuku se mu zježily vlasy na zátylku a nechybělo mnoho aby se otočil a utíkal zase pryč. Jeho vnitřní hlas ale opakoval Erecova slova, že musí být silný. Že musí být nebojácný. Že musí za všech okolností zůstat klidný. A že v žádném případě teď nesmí couvnout.

Thor pozvedl svůj meč a s využitím rychlosti, kterou získal tím rozběhem, jej vrazil příšeře mezi žebra, ve snaze trefit se do srdce a rychle to skoncovat.

Netvor zařval bolestí. Na Thorovu ruku se vyhrnula horká krev, když ještě nalehl na svůj meč a zabořil jej mezi netvorova žebra až po jílec.

K jeho překvapení však nepřítel neumíral. Zdálo se, že ránu ani nijak zvlášť necítí.

Aniž by ji to jakkoliv zpomalilo, příšera se vrhla do protiútoku a udeřila Thora tak silně, že měl pocit, že mu jistě musela zlomit pár žeber. Rána je poslala do vzduchu. Přeletěl celou mýtinku a na konci se ošklivě srazil s tlustým kmenem stromu. Potom ještě následoval tvrdý pád na zem. Otřesený a s příšernou bolestí hlavy zůstal ležet na zemi.

Potom omámeně otevřel oči a podíval se kolem sebe. Celý svět se s ním točil. Příšera mezitím uchopila Thorův meč a vytáhla si jej z hrudi. Meč vypadal v jejích rukou jako párátko. Příšera jej vzápětí bez námahy odhodila stranou. Meč se zatočil, zlámal pár větví a zmizel v lese.

Veškerá její pozornost teď byla věnována výlučně Thorovi. Příšera se vydala jej dorazit.

Elden stál stále tam, kde stál, zkoprnělý strachem. Když se ale příšera otočila k Thorovi, náhle se probudil. Zaútočil na příšeru zezadu a s rozeběhem jí skočil na záda. To ji zpomalilo natolik, aby se Thor mohl alespoň posadit. Netvor sáhl rukou dozadu, popadl Eldena a mrštil jím proti jinému stromu. Elden se o něj rozbil podobně jako předtím Thor a zřítil se s žuchnutím na zem.

Stále krvácející a nyní i těžčeji dýchající příšera znovu obrátila svou pozornost k Thorovi. Opět zamířila s výhružným vrčením k němu, ukazujíc tlamu plnou ostrých zubů.

Thorovi došly možnosti obrany. Jeho meč byl ztracen a mezi ním a monstrem nebylo nic, co by jej mohlo ochránit. Netvor tvrdě udeřil dolů na Thora, ale ten se stačil v posledním okamžiku překulit stranou. Obrovský pařát místo toho zasáhl strom s takovou silou, že jej vyrval z kořenů.

Takřka zároveň příšera zvedla bližší nohu a silou došlápla proti Thorově hlavě. Tomu se ještě jednou podařilo uhnout do strany. Na místě, kam dopadla obludná noha, zůstal hluboký otisk.

Thor vyskočil na nohy, založil do praku kámen a vší silou vrhl.

Trefil obludu rovnou mezi oči tou nejtvrdší ranou, jaká se mu kdy povedla. Nepřítel zavrávoral a Thor si byl na vteřinu jistý, že tentokrát jej zabil.

Ke svému překvapení ale viděl, že se netvor okamžitě zase sebral a znovu se na něj vrhl.

Thor se snažil ze všech sil probudit svoje síly, ať už byly čímkoliv, teď je zoufale potřeboval. Rozeběhl se proti nestvůře, skočil a vší silou narazil do jejího těla ve snaze srazit ji svou nadlidskou silou k zemi.

Jenže tentokrát se nic nestalo. Žádná síla se neobjevila. Thor byl jenom další z lidí. Křehký, malý človíček, stojící proti tomu monstru.

Netvor se jednoduše sehnul, popadnul Thora za opasek a zvedl jej jako pírko nad hlavu. Thor visel bezmocne ve vzduchu. A potom byl vržen. Proletěl nad mýtinou jako střela a znovu těžce ztroskotal na kmeni stromu.

Ležel na zemi v mrákotách, s rozbitou hlavou a ostrou bolestí v celém těle. Příšera se rozběhla k němu a on dobře věděl, že tentokrát už se na žádný úhybný manévr nezmůže. Netvor zvedl svou rudou, svalnatou nohu, aby Thorovi rozšlápnul hlavu jako meloun. Thor se smířil s faktem, že teď zemře.

Potom ale z nějakého důvodu příšera znehybněla. Thor zamrkal ve snaze pochopit, co se stalo.

Příšera se chytila za krk a Thor si všiml, že v něm vězí šíp. O vteřinu později se monstrum zřítilo k zemi a přestalo se hýbat.

Na mýtině se objevil Erec a hned za ním i Reece a O’Connor. Thor viděl, jak jej Erec prohlíží, slyšel, jak se ptá, jestli je v pořádku a víc než cokoliv jiného si přál, aby mu dokázal odpovědět. Ale za žádnou cenu ze sebe nemohl dostat ani slovo. O vteřinu později se mu oči zavřely a celý okolní svět pohltila tma.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Thor pomalu otevřel oči a snažil se zjistit, kde je. Točila se mu hlava. Ležel na slaměné matraci a na chviličku si pomyslel, že je zpátky v kasárnách. Zvednul se na jednom lokti, aby se mohl rozhlédnout po ostatních.

Jenže zjistil , že je někde jinde. Místnost, ve které se nacházel, byla velmi dobře vybavena a obklopena kamennými zdmi. Zdálo se, že musí být uvnitř nějakého hradu. Bohatého hradu.

Než mohl té záhadě přijít na kloub, těžké dubové dveře se otevřely a dovnitř vstoupil Reece. Z povzdálí mohl Thor slyšet tlumené hlasy a zvuky většího počtu lidí.

„No konečně, je živej,“ oznámil Reece s úsměvem, přispěchal k Thorovi, chytil jej za ruku a pomohl mu na nohy.

Thor se chytil za hlavu ve snaze zahnat šílenou bolest hlavy, která se jej zmocnila když vstal.

„Pospěš si, jdeme, všichni na tebe čekají,“ urgoval Reece a strkal do Thora.

„Počkej prosím chvilku,“ řekl Thor a snažil se dát se dohromady. „Kde to jsem? Co se stalo?“

„Jsme zpátky v Králově Dvoře a ty budeš oslavován jako hrdina!“ řekl Reece vesele, když společně mířili ke dveřím.

„Hrdina? Co tím myslíš? A…jak jsem se sem dostal?“ zeptal se a snažil se vzpomenout.

„Ta obuda tě srazila na zem. Byl jsi docela dlouhý čas mimo. Museli jsme tě nést zpátky přes most. Docela drama. Nečekal jsem, že se budeš vracet na naší stranu zrovna takhle!“ řekl se smíchem.

Když procházeli spletitými chodbami hradu, Thor viděl všude spousty lidí – ženy, muži, panoši, strážní, rytíři – a všichni do jednoho se na něj dívali, jakoby čekali právě na to až se probudí. Také v jejich očích zahlédl něco zvláštního, nového. Možná, že to byl respekt. Bylo to asi vůbec poprvé, co to viděl. Až do teď pro něj měli všichni spíše opovržlivé pohledy. Teď na něj však patřili, jako by byl jedním z nich.

„Co se přesně stalo?“ snažil se Thor vzpomenout.

„To si vážně nepamatuješ vůbec nic?“ zeptal se Reece.

Thor se snažil přemýšlet.

„Pamatuju se, že jsem běžel do lesa. Že jsem bojoval s tou obludou. A potom…“ odmlčel se.

„Zachránil jsi Eldenovi život,“ řekl Reece. „Běžel jsi nebojácně do lesa úplně sám. Do teď nechápu, proč jsi plýtval silami na záchranu toho pitomce. Ale udělal jsi to. Král z tebe má velkou, velikou radost. Ne tedy proto, že by se jakkoliv zajímal o Eldenův život. Co ho však zajímá velice, je statečnost. Miluje, když ji může oslavovat. Je pro něj důležité oceňovat podobné skutky, protože to dává příklad ostatním. A také to staví do skvělého světla jeho samotného i Legii. Chce to pořádně oslavit. Jsi tady, protože se tě chystá odměnit.

„Odměnit mě?“ zeptal se zaraženě Thor. „Ale vždyť jsem nic neudělal!“

„Zachránil jsi Eldenův život.“

„Jenom jsem reagoval. Dělal jsem jenom to, co bylo potřeba.“

„A to je přesně důvod, proč tě král chce odměnit.“

Thor byl v rozpacích. Nemyslel si, že by jeho čin zasluhoval jakoukoli odměnu. Koneckonců, nebýt Ereca, tak by teď byl přece mrtvý. Thor si na to vzpomněl a jeho srdce znovu naplnila vděčnost k onomu rytíři. Doufal, že mu to jednoho dne bude moci oplatit.

„Ale co naše hlídková povinnost?“ zeptal se Thor. „Přece jsme ji nedokončili.“

Reece mu v uklidňujícím gestu položil ruku na rameno.

„Kamaráde, zachránil jsi tomu klukovi život. A ten kluk je členem Legie. To je mnohem důležitější než naše hlídka.“ smál se Reece. „A pak, že se na první hlídce nikdy nic nestane!“ dodal.

Na konci další dlouhé chodby jim dva strážní otevřeli těžké dveře. Thor zamrkal a zjistil, že se nachází v královské síni. Musela tam být snad stovka rytířů, stojících v místnosti zdobené vitrážovanými okny, vysokými stropními oblouky, zbraněmi, brněními a všemožnými trofejemi, které visely všude po stěnách. Rytířská síň. To bylo to místo, kde se všichni slavní válečníci setkávali, všichni bojovníci z řad Stříbrných. Thorovo srdce bilo jako o závod, když si prohlížel všechny ty úžasné zbraně a brnění, které dříve patřily legendárním hrdinům. Thor slýchával pověsti o tomto místě celý svůj život a tajně snil o tom, že by to jednou mohl vidět na vlastní oči. Běžně sem panoši ale nesměli vstoupit. Nikdo kromě Stříbrných.

Co jej udivilo ještě víc, bylo, že jakmile vstoupil, pohledy všech rytířů se upřely přímo k němu. K němu! A ve všech mohl číst obdiv. Thor nikdy předtím neviděl tolik rytířů najednou a také nikdy necítil, jaké je to být takto respektován. Bylo to, jakoby se nacházel v tom nejsladším snu. Obzvláště proto, že se ještě ani nedokázal pořádně probrat ze snu opravdového.

Reece si všimnul Thorovy ohromené tváře.

„Nejlepší ze Stříbrných se shromáždili, aby ti vzdali hold.“

Thor cítil na jednu stranu hrdost a na druhou tomu nemohl uvěřit. „Vzdát mi hold? Ale vždyť jsem nic neudělal.“

„Špatně,“ ozval se hlas.

Thor se otočil a pocítil těžkou ruku, která mu dopadla na rameno. Erec se na něj přátelsky ušklíbl.

„Prokázal jsi hrdinství, čest a kuráž, která zdaleka přesáhla to, co od tebe bylo očekáváno. Málem jsi položil vlastní život, abys zachránil život jednoho z tvých bratří. A to je něco, čeho si v Legii obzvláště ceníme. A ceníme si toho stejnou měrou i mezi Stříbrnými.

„Ty jsi zachránil můj život,“ řekl Thor Erecovi. „Kdybys tam nebyl, ta příšera by mě zabila. Nevím jak ti mám poděkovat.“

Erec se jenom ušklíbl.

„Už jsi to udělal,“ odpověděl. „Nevzpomínáš si na klání? Myslím, že teď jsme vyrovnaní.“

Thor šel po koberci, který vedl směrem na konec sálu k trůnu krále MacGila. S Reecem, kráčejícím po jednom boku a Erecem na straně druhé. Cítil, že se k němu upírají stovky očí a měl pocit, že mu to snad opravdu jenom zdá.

Kolem krále stál tucet rádců, společně s jeho nejstarším synem, Kendrickem. Když Thor přicházel, jeho srdce za zalykalo hrdostí. Nemohl uvěřit, že mu král znovu uděluje audienci a že se shromáždilo tolik důležitých mužů, aby byli při tom.

Dorazili ke královskému trůnu. MacGil vstal. Síní proběhlo tlumené zašumění. MacGilova vážná tvář se proměnila v široký úsměv, když sešel ze tří schodů svého trůnu a objal překvapeného Thora.

Místností se rozlehl obrovský jásot.

Odtáhl se, stále však držel Thora pevně za obě ramena, a vesele se na něj šklebil.

„Sloužil jsi Legii opravdu výtečně,“ řekl.

Sluha podal králi pohár a ten jej okamžitě pozvednul. Zvučným hlasem provolal:

„NA STATEČNOST!“

„NA STATEČNOST!“ naplnila místnost odpověď stovky mužů, přešla do chvilkového šumu a potom opět zavládlo ticho.

„Na počest tvých činů,“ prohlásil král, „ti hodlám darovat veliký dar.“

Vzápětí dal král znamení sluhovi, který předstoupil. Na jedné ruce měl navlečenu dlouhou koženou rukavici, na níž seděl nádherný sokol. Ten otočil hlavu a díval se na Thora – jako by ho již znal.

Thorovi to naprosto vzalo dech. Byl to přesně stejný sokol, kterého viděl ve svém snu. Měl stříbrné tělo a jediný černý pruh, který se táhl po hlavě až k zobáku.

„Sokol je symbolem našeho království a také panovnického rodu,“ zahřměl MacGil. „Je to chrabrý a statečný pták. Je však také lstivý. Je loajální a zároveň nezkrotný, čímž vyniká mezi všemi ostatními zvířaty. Sokol je také svaté zvíře. Říká se, že ten, kdo vlastní sokola, je zároveň jedním sokolem vlastněn. Povede tě na všech tvých cestách. Opustí tě, ale jenom proto, aby se později zase vrátil. Odteď je tento pták tvůj.“

Sokolník předstoupil k Thorovi a vsunul těžkou rukavici na jeho ruku a předloktí. Potom na ni opatrně přesunul sokola. Když jej ucítil na ruce, zjistil, že se s ptákem může stěží pohybovat. Byl šokovaný jeho vahou. Když se pták ošíval na rukavici, bylo těžké dokonce jenom držet ruku zpříma. Cítil, jak se jeho drápy zarývají do tvrzené kůže rukavice, která naštěstí bránila, aby Thor cítil něco víc než pouze mírný tlak na jeho paži. Pták se otočil, zadíval se na něj a vykřikl. Thor se mu díval do očí a cítil jakési mystické spojení mezi ním a tímto zvířetem. Najednou si byl jistý, že s ním sokol bude už napořád.

„A jak ji pojmenuješ?“ prolomil král ticho rytířského sálu.

Thor horečně přemýšlel. Jeho mozek byl příliš přeplněný spádem událostí, než aby mu teď dokázal dobře sloužit.

Zkoušel rychle na něco přijít. Přemílal si v hlavě všechna jména všech slavných válečníků království, která znal. Otočil se a prohlížel si stěny, které pokrývaly plakety s rozličnými jmény rytířů, bitev, ale i důležitých míst v království. Jeho pohled se zastavil na jedné z nich. Bylo to místo uvnitř Prstenu, na kterém nikdy předtím nebyl, ale o kterém slýchával mnoho pověstí, jež jej popisovaly jako místo tajuplné a plné zvláštní síly. Okamžitě se mu to jméno zalíbilo.

„Budu jí říkat Estopheles,“ provolal Thor.

„Estopheles!“ opakovali spokojeně ostatní.

Sokol zakřičel v odpověď.

Najednou Estopheles mávla křídly a vylétla vysoko pod klenbu místnosti a potom otevřeným oknem ven. Thor se za ní díval.

„Nedělej si starosti,” řekl sokolník, „vždycky se k tobě zase vrátí.“

Thor se otočil a podíval se na krále. Nikdy v životě nedostal žádný dar a rozhodně ne takového formátu. Nevěděl, co by na to měl odpovědět a jak poděkovat. Byl dokonale zaskočen.

„Můj pane,“ řekl a sklonil hlavu. „Nevím, jak bych ti poděkoval.“

„Právě jsi to udělal,“ řekl MacGil.

Dav zajásal a veškeré napětí v sále polevilo. Mezi muži se rozproudila živá konverzace a mnozí z rytířů přišli k Thorovi prohodit několik slov, takže ani nevěděl, na koho se otočit nejdříve.

„Toto je Algod z Jižní provincie,“ představil Reece jednoho z nich.

„A tohle je Kamera z Blat…A toto je Basikold ze Severních Hradů…“

Jména se brzy rozmazala jedno do druhého. Thor nestačil všechna pojmout. Stále nemohl uvěřit, že všichni tito skvělí rytíři jej přišli pozdravit. Nikdy v životě se necítil tolik uznáván a měl pocit, že den, jako je tento, je jenom jednou za život. Poprvé ve svém životě si byl skutečně jistý, že není zbytečný.

Ale také nemohl přestat myslel na Estopheles.

Thor se otáčel do všech stran a zdravil se s rytíři, jejichž jména vzápětí zapomínal. Jakoby odnikud se najednou mezi rytíři objevil poslíček, který nesl malý srolovaný kousek papíru a vzápětí jej vtisknul Thorovi do dlaně.

Thor roličku rozbalil a objevil úhledným písmem napsaný vzkaz:

Setkáme se na zadním nádvoří. Za branou.

Z růžového lístečku se linula jemná vůně. Thor přemýšlel, od koho by to psaní asi mohlo být. Vzkaz nebyl nikým podepsán.

Reece se mu podíval přes rameno, přečetl si lístek a začal se smát.

„Zdá se, že na tebe moje sestra nezapomněla,“ řekl a usmíval se. „Být tebou, tak bych tam šel. Nemá ráda, když jí někdo nechává čekat.“

Thor cítil, že rudne.

„Na zadní nádvoří se dostaneš támhle těmi dveřmi. Rychle. Je schopná si to každou chvíli rozmyslet.“

Reece se smál a díval se na Thora. „A já budu víc než rád, když přibudeš do rodiny.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Thor se snažil držet se Reecových pokynů, když si razil cestu přeplněným hradem, ale nebylo to nijak jednoduché. Chodby hradu měly spousty zatáček, odboček a křižovatek, množství tajných vchodů a skrytých schodišť, a příliš mnoho dlouhých chodeb, které se zdály, že vedou jenom do dalších dlouhých chodeb.

Znovu si v duchu prošel Reecovy instrukce, když sešel z nízkého schodiště, zahnul do další chodby a konečně stanul před malými dřevěnými dvířky s červenou klikou, o kterých mu Reece říkal. Vzal za kliku a otevřel je.

Silné denní světlo jej oslepilo, ale byl to skvělý pocit, být zase venku z toho přecpaného hradu, dýchat svěží vzduch a cítit na tváři sluneční paprsky. Přimhouřil oči a nechal je, aby si přivykly na nové podmínky. Potom se rozhlédl. Před ním se rozprostíraly královské zahrady. Kam až oko dohlédlo, byly keře perfektně střižené do všemožných tvarů, které vytvářely upravené řady, mezi nimiž se vinuly vymetené cestičky. Byly tam fontány, nezvyklé druhy stromů, sady plné jarního ovoce a záhony květin všech tvarů a barev. Ten pohled mu doslova sebral dech. Bylo to jako by se procházel uprostřed obrazu.

Thor se rozhlížel do všech stran, ve snaze spatřit Gwendolin. Jeho srdce se roztlouklo jako o závod. Zadní nádvoří bylo prázdné a podle vysokých kamenných zdí kolem dokola Thor usoudil, že je pravděpodobně přístupné pouze členům královské rodiny. Ať se díval, kam se díval, nemohl princeznu najít.

Začal si říkat, že celý ten vzkaz je možná podvod. To bylo nejspíš ono. Nejspíš si z toho vesnického balíka jenom vystřelila a teď se baví tím, jak ji hledá. Koneckonců, jak by někdo jejího postavení mohl mít sebemenší zájem na jeho osobě?

Thor se znovu podíval na vzkaz a potom jej zahanbeně sroloval. Vystřelila si z něj. Co byl za blázna, když si dělal jakékoliv naděje. Teď ho to hluboce mrzelo.

Thor se otočil a sklopil hlavu, připravený vydat se zpátky do hradu. Zrovna když sahal na kliku, ozval se hlas.

„A kam ty ses vydal?“ Hlas zněl vesele. Skoro jako ptačí zpěv.

Thora napadlo, jestli se mu to jenom nezdálo. Otočil se, díval se kolem, a nakonec ji spatřil. Seděla na lavičce ve stínu pod kamennou zdí.  Byla oblečená v šatech z bílého saténu, doplněného růžovými lemy. Smála se na něj a vypadala krásnější, než jak si ji zapamatoval.

Byla to ona. Gwendolyn. Dívka, o které Thor snil od okamžiku, kdy se potkali. O jejích modrých, mandlových očích a dlouhých rusých vlasech, o úsměvu, který rozsvěcoval její obličej. Na hlavě měla široký bílo růžový klobouk, který zastiňoval její obličej před přímým sluncem, a pod kterým se třipytily její oči. Na kratičkou chvíli měl pocit, že se musí otočit a ujistit, že princezna nemluví na někoho, kdo třeba stojí za ním.

„Ehm…“ začal Thor. „Já…ehm…nevím. Já…ehm…jsem šel do hradu.“

Znovu zjistil, že když je s ní, je naprosto neschopný posbírat svoje myšlenky a vytvořit z nich srozumitelnou větu.

Začala se smát a byl ten nejkrásnější smích, jaký dosud slyšel.

„A proč jsi to chtěl udělat?“ zeptala se hravě. „Vždyť jsi zrovna přišel.“

Thorův jazyk byl jako z kamene.

„Já…ehm…jsem tě nemohl najít,“ řekl zahanbeně.

Znovu se rozesmála.

„Nuže, jsem přímo tady. Odvážíš se ke mně přiblížit?“

Natáhla k němu ruku. Thor si pospíšil k ní, sklonil se a vzal její ruku do své dlaně. Dotyk její pokožky jej elektrizoval. Její ruka byla tak hladká, jemná, křehká a zároveň perfektně pasovala do té jeho. Podívala se na něj a nechala ruku na krátký moment v jeho, potom ji pomalu zase odtáhla. Thor si okamžitě zamiloval pocit, který vyvolávaly konečky jejích prstů v jeho dlani a doufal, že to nebylo naposledy.

Jemně vymanila svou ruku z jeho a zaklesla se do jeho rámě. Potom se jej jala vést sérií klikatých uliček v zahradě. Procházeli se po malé dlážděné cestičce a za chvíli se ocitli v labyrintu z živého plotu, schovaní před pohledy okolí.

Thor byl nervózní. Možná že se, jakožto poddaný, může dostat do potíží, když se prochází s princeznou. Cítil, že se lehce potí na čele, ale nebyl si jistý, jestli jsou důvodem jeho obavy, horké počasí anebo její dotek.

Nebyl si jistý, co by měl říci.

„Způsobil jsi tu docela rozruch, že?“ řekla s úsměvem. Thor byl rád, že prolomila trapné ticho.

„Omlouvám se. Neměl jsem to v úmyslu,“ pokrčil rameny.

Zasmála se. „Proč bys neměl chtít? Není to snad dobře, když někdo působí rozruch?“

Thor nevěděl, co by na to měl odpovědět. Přišlo mu, že cokoliv řekl bylo vždy a pouze špatně.

„Tohle místo je každopádně pořádně nudné,“ řekla. „Je fajn, když se tu objeví někdo nový. Zdá se, že si tě můj otec docela oblíbil. A stejně tak můj bratr.“

„Ehm…díky,“ řekl Thor.

Nejradši by si byl nafackoval. Věděl, že by měl říci více a chtěl to udělat, ale prostě nevěděl co by to mělo být.

„A tobě…“ začal ze sebe soukat, „…se tu líbí?“

Mírně se zaklonila a vesele se zasmála.

„Jestli se mi tu líbí?“ zeptala se. „Mělo by. Přece tu bydlím!“

Znovu se rozesmála a Thor cítil jak rudne. Bylo víc než jisté, že tohle opravdu nezvládá. Jenže s děvčaty nikdy nevyrůstal a v rodné vesnici se nikdy s žádnou nestýkal. Jednoduše neznal, jak by se měl v přítomnosti dívky chovat a co by měl říkat. Na co by se jí měl zeptat? Odkud jsi? To už přece věděl odkud je. Je odsud. Začínal si říkat, proč se s ním vůbec obtěžuje. Bylo to prostě kvůli pobavení?

„Proč se ti líbím?“ zeptal se.

Podívala se na něj a pobaveně se uchechtla.

„Ty máš teda sebevědomí,“ řekla stále ve smíchu. „Kdo řekl, že se mi líbíš?“ zeptala a její úsměv ještě rozšířil. Očividně jí bavilo naprosto cokoliv, co řekl.

Teď měl Thor pocit, že se sám dostal do ještě větších problémů než předtím.

„Omlouvám se. Nechtěl jsem to říct. Jenom mě napadlo. Chci říct…ehm…Já vím, že se ti nelíbím.“

Její smích smích dostával stále novou a novou energii.

„Jsi zábavný, to musím uznat. Předpokládám, že jsi nikdy neměl přítelkyni, že?“

Thor se podíval k zemi a poníženě zakroutil hlavou.

„Řekla bych, že ani žádné sestry, je to tak?“ ptala se dál.

Thor znovu zakroutil hlavou.

„Mám tři bratry,“ vyhrkl potom. Konečně se mu podařilo říct něco, co znělo alespoň trochu normálně.

„Vážně?“ zeptala se. „A kde jsou? Zůstali ve tvé vesnici?“

Thor zakroutil hlavou. „Ne, jsou tady, v Legii, stejně jako já.“

„Aha, to musíš být rád.“

Thor zakroutil hlavou.

„Ne. Nemají mě rádi. Přáli by si, abych tu vůbec nebyl.“

Poprvé toho dne se z její tváře ztratil úsměv.

„Nemají tě rádi?“ zeptala se zaraženě. „Tvoji vlastní bratři?

Thor pokrčil rameny. „Taky bych tomu rád rozuměl.“

Nějakou chvíli potom kráčeli mlčky. Thor se zalekl, že tím tématem zničil jejich dobrou náladu.

„Ale žádný strach, není to takový problém. Vždycky to tak bylo. A tady jsem potkal pár dobrých kamarádů. Vlastně tu teď mám lepší přátele, než jsem měl kdy předtím doma.“

„Můj bratr? Reece?“ zeptala se.

Thor přikývl.

„Reece je fajn,“ řekla. „Svým způsobem ho mám taky nejradši. Já mám čtyři bratry, víš. Tři jsou vlastní a jeden ne. Nejstaršího má otec s jinou ženou. Můj nevlastní bratr. Znáš ho, že? Kendricka?“

Thor přikývl. „Jsem mu velmi zavázán. Jenom díky němu mám své místo u Legie. Je to dobrý muž.“

„To je pravda. Je jeden z nejlepších v celém království. Mám ho ráda úplně stejně, jako by byl můj skutečný bratr. A potom je tu právě Reece, kterého mám ráda taky tak. Druzí dva…no…znáš to, jak to v rodinách chodí. Ne každý se snese s každým. Někdy si říkám, jak jsme my všichni mohli vzejít ze stejných rodičů.“

Thora popadla zvědavost. Chtěl se dovědět jací druzí dva bratři jsou, jaké ona s nimi má vztahy a proč si nejsou tak blízcí. Chtěl se zeptat, ale také nechtěl být dotěrný. A zdálo se, že ani ona se v tom nechce více přebírat. Zdálo se, že je jednou z těch lidí, kteří se raději soustředí na ty lepší věci, které kolem sebe mají.

Když prošli labyrintem, nádvoří se před nimi otevřelo do úplně nové zahrady, kde byla tráva perfektně zastřižená do různých tvarů. Vypadalo to jako jakási ohromná hrací deska, která se rozkládala minimálně patnáct metrů do obou směrů, skrz na skrz posetá velkými dřevěnými sloupky, vyššími než Thor sám.

Gwen potěšeně vykřikla.

„Chceš si zahrát?“ zeptala se.

„Co to je?“ zeptal se Thor.

Otočila se k němu s překvapením v široce otevřených očích.

„Ty jsi nikdy nehrál sloupky?“ zeptala se.

Thor se zastyděl a zakroutil hlavou. Cítil se teď jako vesnický balík ještě víc než kdykoliv předtím.

„Je to ta nejlepší hra!“ vykřikla radostně.

Potom oběma rukama chytila ty jeho a táhla ho doprostřed hracího pole. Vypadala spokojeně, skoro jako malé dítě. Thor si nemohl pomoct a musel se sám pro sebe usmát. Více než cokoliv jiného, než toto hrací pole, více než celé to nádherné místo kolem, jej uchvacoval sametový dotek jejích rukou. A také pocit, že na něm někomu záleží. Jí teď záleželo na tom aby šel s ní. Záleželo jí na tom, aby s ní teď trávil čas. Proč by na něm ale mělo někomu záležet? A obzvláště někomu, jako byla ona? Pořád měl ještě pocit, že to není možné, a že se mu to nejspíše celé jenom zdá.

„Postav se tady,“ řekla. „Za tenhle sloupek. Musíš ho přemístit a máš na to jenom deset vteřin.“

„Co tím myslíš, přemístit ho?“ zeptal se Thor.

„Rychle, vyber si směr!“ vykřikla.

Thor uchopil ten obrovský dřevěný sloupek a zjistil, že zdaleka není tak těžký, jak se na pohled zdá. Pár kroků jej poponesl a položil na dalším čtverci.

Gwen bez váhání převrhla svůj sloupek, který narazil přesně do toho Thorova a porazil jej na zem.

Zasmála se radostí.

„To byl špatný tah!“ řekla. „Vlezl jsi mi rovnou do rány! Prohrál jsi!“

Thor se díval na oba na zemi ležící sloupky a za mák tomu nerozuměl. Vůbec tuhle hru nepochopil.

Smála se, když jej znovu brala za paži a vedla dále po cestách.

„To nevadí, já tě to naučím,“ řekla.

Jeho srdce zaplesalo. Bude ho učit. To znamenalo, že ho chce vidět znovu. Že s ním chce znovu být. Nevymýšlí si Thor ale tohle všechno jenom ve své hlavě?

„Pověz mi, co si myslíš o tomhle místě?“ zeptala se, když jej vedla další sérií labyrintů. Ten, kterým procházeli teď, byl zdobený dva metry vysokými květinami, které hrály všemi barvami. Kolem jejich květů bzučeli jacísi Thorovi neznámí brouci.

„Je to to nejkrásnější místo, jaké jsem kdy viděl,“ odpověděl Thor popravdě.

„A proč se chceš stát členem Legie?“

„Je to všechno, o čem jsem kdy snil,“ řekl.

„Ale proč?“ ptala se dál. „Protože chceš sloužit mému otci?“

Thor se musel zamyslet. Nikdy o tomhle vlastně sám předtím nepřemýšlel. Prostě se vždy viděl v Legii a to bylo celé.

„Ano,“ odpověděl. „To chci. A také Prstenu.“

„Ale co život?“ zeptala se. „Nechceš mít rodinu? Panství? Manželku?“

Na to se zastavila a podívala se na něj. Dokonale jej zaskočila. O těchto věcech nikdy předtím nepřemýšlel a teď nevěděl, co na to říct. Její oči zajiskřily, když se na něj dívala.

„Ehm…já…já nevím. Nikdy jsem o tom vlastně nepřemýšlel.“

„A co si o tom myslí tvá matka?“ zeptala se hravě.

Thorův úsměv povadl.

„Já žádnou matku nemám,“ řekl.

Její úsměv zmizel docela.

„Co se jí přihodilo?“ zeptala se.

Thor chtěl odpovědět. Chtěl říct úplně všechno. Bylo by to poprvé v jeho životě, kdy by o matce takto otevřeně s někým mluvil. Připadalo mu to zvláštní, ale vážně jí to chtěl říct. Zoufale si přál se jí otevřít a povědět jí všechno o svém životě, svých pocitech i plánech.

Když ale otevřel pusu aby začal, odněkud se ozval hrubý a vysoký hlas.

„Gwendolyn!“ zaječel ten hlas.

Oba se otočili, aby spatřili její matku, královnu, oblečenou v dvorních šatech a následovanou jejími služebnými, která se teď nervózním krokem ubírala přímo ke své dceři. Ve tváři se jí zračil vztek.

Královna došla přímo ke Gwen, hrubě ji chytila za paži a odtáhla od Thora.

„Okamžitě se vrať do hradu. Co jsem ti řekla? Nechci tě už nikdy vidět, jak s ním mluvíš. Rozumíš, co ti povídám?“

Gwenina tvář zrudla a potom se celá proměnila tím, jak na dívku působil vztek a uražená pýcha.

„Nech mě být!“ zakřičela na matku. Ohlédla se zpátky k Thorovi se zoufalým, smutným a zároveň omluvným pohledem.

Thor ten pocit dobře znal. Cítil úplně to samé. Chtělo se mu řvát a jeho srdce sevřela úzkost, když se díval, jak ji odvádějí pryč. Bylo to jako sledovat vlastní možnou budoucnost, kterou někdo právě vzal a odnáší ji někam do neznáma.

Stál tam přimražený tak dlouho, dokud mu nezmizela z dohledu. Rozčilením se celý zadýchal. Nechtěl jen tak odejít, nechat to celé plavat a jít si po svých.

A ze všeho nejvíc si nechtěl připustit představu, že by ji už nikdy v životě neměl znovu spatřit.

*

Když se Thor loudal zpátky do hradu, stále přemýšlející o svém setkání s Gwen, skoro vůbec si nevšímal svého okolí. Jeho mysl byla plně zaměstnána myšlenkami na ni a jeho oči neustále viděly obraz její tváře. Byla tak úžasná. Nejkrásnější, nejmilejší, nejsladší, nejjemnější a nejzábavnější osoba, kterou znal. Musel ji znovu vidět. Už teď cítil, že mu princezna chybí. Tyhle pocity pro něj byly naprosto nové, což jej zároveň i naplňovalo bázní. Sotva ji znal, ale i tak si byl už teď jistý, že bez ní nemůže být.

Zároveň musel myslet na královnu, která ji odvedla pryč. Žaludek se mu sevřel, když si uvědomil, jak mocná síla se staví mezi něj a Gwen. Síla, která si nepřeje, aby byli pohromadě.

Když se snažil tomu přijít na kloub, ucítil náhle dotek ruky na své hrudi. Někdo jej hrubě zastavil uprostřed kroku.

Vzhlédl a uviděl chlapce možná o pár let staršího, než byl Thor sám. Byl vysoký, hubený, oblečený v těch nejdražších šatech, jaké kdy viděl – dvorský purpur se zeleným a šarlatovým hedvábím a na hlavě klobouk ozdobený peřím. Mračil se na něj. Vypadal jako rozmazlený kluk, který nikdy nepoznal nic jiného než luxus, který měl jemné ruce a vysoce klenutá obočí, jež jeho obličeji dodávala opovržlivý výraz.

„Říkají mi Alton,“ začal chlapec. „Jsem synem lorda Altona, prvního bratrance samotného krále. Náš klan vládne říši po sedm století. Což ze mě činí vévodu. Ty jsi, abychom do rozhovoru vnesli trochu kontrastu, poddaný,“ řekl uštěpačně. „Královský dvůr je pro urozené. Pro muže určité hodnosti a vážnosti. Ne pro takové jako jsi ty.“

Thor tam stál a neměl nejmenší tušení, čím si mohl tohoto chlapce proti sobě popudit.

„Co ode mě chceš?“ zeptal se Thor.

Alton se uchechtl.

„Samozřejmě, že to nevíš. Ty nejspíš nevíš vůbec nic, že? Jak si jenom dovoluješ předstírat, že jsi jeden z nás!“ vyplivl na Thora.

„Já nic nepředstírám,“ řekl Thor.

„Mě nezajímá, která vlna tě sem přinesla. Jenom tě chci varovat, než si v hlavě vytvoříš příliš mnoho nadějí. Gwendolyn je moje.“

Thor se na něj šokovaně podíval. Jeho? Nevěděl co na to říct.

„Náš sňatek byl domluven už když jsme se narodili,“ pokračoval Alton. „Jsme stejně staří a také stejně urození. Plány na svatbu už dávno započaly. Neodvažuj se ani na vteřinu pomyslet, že by to mohlo dopadnout jinak.“

Thor cítil, jakoby mu právě někdo vyrazil dech. Neměl sílu ani na to, aby dokázal nějak reagovat.

Alton přistoupil o jeden krok blíže a shora patřil na Thora.

„Musíš pochopit jednu věc,“ řekl jemným hlasem. „Já toleruji Gwen její flirtování. Má ho více než dost. Každou chvíli najde zalíbení v některém z poddaných, nebo ze služebnictva. Nechá je, aby ji nějaký čas bavili a dělali jí společnost. Možná by sis mohl myslet, že je v tom něco víc. Ale pro Gwen to znamená jenom to, co jsem právě řekl. Jsi jenom další známost, další zábava. Sbírá vás jako panenky. Nic víc než sbírku ale ty panenky neznamenají. Když se objeví někdo nový, je jím nadšená, ale za den či dva ji začne nudit a tak příběh plyne pořád dál a dál. Rychle tě zase odhodí. Nic pro ní neznamenáš. A za nějaký čas se za mě provdá. Navždy.“

V Altonových očích bylo možné číst, že to myslí vážně.

Thor měl pocit, každé z jeho slov tříští jeho srdce na stále menší a menší kousky. Ale byla to pravda? Opravdu pro Gwen vůbec nic neznamenal? Najednou si nebyl jistý, najednou nevěděl, čemu z toho všeho má věřit, a čemu ne. Její chování k němu působilo tak skutečně. Je ale možné, že to tak Thor jenom chtěl vidět?

„Lžeš,“ odpověděl nakonec.

Alton se ušklíbl, potom zvedl ukazováček a zabodl jej Thorovi do hrudi.

„Pokud tě s ní ještě jednou uvidím, použiju svého vlivu u dvora a ty půjdeš do šatlavy!“

„Na základě jakého provinění?!“ zeptal se Thor.

„Nepotřebuji nic takového. Mám zde vysoké postavení. Něco si vymyslím a oni tomu okamžitě uvěří. Až s tebou skoncuju, polovina království bude věřit, že jsi kriminálník.“

Alton se sebejistě usmál. Thorovi z něj bylo zle.

„Nemáš žádnou čest,“ řekl Thor, nechápaje, že by někdo mohl jednat s takovou podlostí.

Alton se zasmál vysokým hlasem.

„Nikdy jsem ji nepotřeboval,“ odpověděl. „Čest je pro blázny. Já mám místo toho to, co chci mít. Nech si svojí čest. Já budu mít Gwendolyn.“

KAPITOLA DVACÁTÁ

Thor vycházel s Reecem z brány vnitřního opevnění Králova Dvora na běžnou cestu, která vedla ke kasárnám Legie. Strážní se postavili do pozoru, když procházeli, což znovu naplnilo Thora oním nezvyklým pocitem pýchy. Jako kdyby sem už opravdu patřil. Vzpomněl si, že jenom před několika málo dny jej strážný od té stejné brány vyháněl. Tolik se toho za tak krátkou dobu změnilo.

Thor uslyšel sokolí výkřik, podíval se k nebi a uviděl, že mu na hlavou krouží Estopheles. Sokolice potom okamžitě zamířila střemhlav dolů. Thor s nadšením napřáhl ruku, na které teď stále nosil vyztuženou rukavici, ale Estopheles se znovu vznesla a odlétala výše a výše, dokud se mu neztratila úplně z dohledu. Thor přemýšlel. To zvíře bylo neobyčejné a on k ní od počátku cítil pouto, které těžko dokázal vysvětlit.

Thor a Reece pokračovali beze slov rychlým krokem směrem ke kasárnám. Thor věděl, že jeho druhové jej budou očekávat a budou zvědaví, jak probíhala jeho audience u krále. Budou mu také závidět? Budou na něj žárlit? Budou na něj naštvaní, že na sebe strhl všechnu pozornost? Budou si z něj tropit legraci, protože ho museli zpátky přes Kaňon přenést na nosítkách? Nebo jej konečně přijmou?

Thor doufal v to poslední. Věčné půtky se zbytkem Legie jej už unavovaly a jediné, co si přál, bylo jednoduše zapadnout mezi ostatní. Být přijat jako jeden z nich.

Když se na konci ulice objevila budova kasáren, Thor začal uvažovat ještě o něčem dalším.

Gwendolyn.

Thor nevěděl jak moc si může dovolit mluvit o tomhle problému s Reecem, protože to byla jeho sestra. Ale přitom ji nedokázal pustit z hlavy. Také nemohl přestat myslet na své hrozivé setkání s tím dvořanem, Altonem, a přemýšlel kolik z toho, co mu pověděl, byla pravda. Část Thora se obávala celou věc s Reecem začít probírat, protože nechtěla riskovat, že by kvůli tomuhle mohl nějakým způsobem o dobrého přítele přijít. Ale ta druhá část nutně potřebovala vědět jeho názor.

„Kdo je Alton?“ zeptal se Thor nakonec váhavě.

„Alton?“ opakoval Reece. „Proč se na něj ptáš?“

Thor pokrčil rameny. Nevěděl kolik si může dovolit prozradit.

Reece naštěstí pokračoval.

„Je to jenom nižší dvořan, který rád vyhrožuje. Třetí králův bratranec. Proč? Vyjel na tebe s něčím?“ Potom Reece přimhouřil oči. „Gwen? Je to tak? Měl jsem tě před tímhle varovat.“

Thor se otočil na Reece a dychtil slyšet toho od něj více.

„Co tím myslíš?“

„Je to nevychovanec. Pronásleduje moji sestru od okamžiku, kdy se naučil chodit. Je si jistý, že se ti dva spolu jednou vezmou. Moje matka si to ale myslí také.“

„A vezmou?“ zeptal se Thor, překvapen naléhavostí vlastního hlasu.

Reece se na něj podíval a usmál se.

„Můj ty, ty ses do ní zakoukal, že?“ zachechtal se. „To bylo rychlý.“

Thor zrudnul a doufal, že to není moc vidět.

„Jestli se vezmou nebo ne, to bude záležet na tom, jestli ho moje sestra bude chtít,“ odpověděl nakonec Reece. „Ledaže by ji k tomu sňatku přinutili. Ale pochybuju, že by něco takového náš otec udělal.“

„A co ona k němu cítí?“ naléhal Thor. Obával se, že to bude znít příliš zvědavě, ale musel to vědět.

Reece pokrčil rameny. „Měl by ses jí zeptat sám. Já jsem s ní o tomhle nikdy nemluvil.“

„A mohl by jí tvůj otec k tomu sňatku přinutit?“ naléhal Thor dále. „Může něco takového udělat?“

„Můj otec může dělat cokoliv uzná za vhodné. Ale tohle je mezí ním a Gwen.“

Reece se otočil a podíval se na Thora.

„K čemu jsou všechny tyhle otázky? Co tím sleduješ?“

Thor se znovu zarděl v nejistotě, co na to odpovědět.

„Nic,“ řekl nakonec.

„Nic“ vybuchl Reece smíchy. „Zní to ale, že toho nic je pořádná hromada!“

Reece se začal smát ještě hlasitěji a Thor by se v tom okamžiku nejraději zahrabal pod zem. Přemýšlel, jestli si opravdu jenom nevymýšlel, že jej Gwendolyn má ráda. Reece se natáhl a položil mu ruku pevně na rameno.

„Poslouchej, starý příteli,“ řekl Reece, „jediná věc, kterou si můžeš o Gwen být jistý, je, že sama dobře ví co chce. A když něco chce, tak to dostane. Tak to bylo odjakživa. Má stejně silnou vůli jako náš otec. Nikdo ji nedokáže přinutit něco udělat, nebo mít někoho ráda, když to ona sama nechce. Takže si nedělej starosti. Pokud si vybere tebe, věř mi, poznáš to. Dobrá?“

Thor přikývl a hned se cítil lépe. Reece dokázal jeho chmury zmírnit jako ostatně pokaždé.

Podíval se před sebe a spatřil mohutnou bránu kasárenské budovy Legie. Byl překvapený, že u brány stojí několik chlapců z jednotky, jakoby na ně čekali. Ještě víc jej překvapilo, že na jejich tvářích viděl úsměvy. Když Thora s Reecem uviděli, propukli v jásot a rozběhli se směrem k nim. Jakmile doběhli, popadli Thora a ze všech stran jej obklopili. Thor byl naprosto zaskočený těmi náhlými projevy náklonnosti.

„Pověz nám o Kaňonu. Jaké je to na druhé straně?“ zeptal se jeden.

„Jak ta příšera vypadala? Ta, kterou jsi zabil?“ zeptal se jiný.

„Nezabil jsem ji,“ odpověděl Thor. „To Erec.“

„Slyšel jsem, že jsi zachránil Eldenovi život,“ řekl chlapec.

„A já slyšel, že jsi na tu příšeru zaútočil jenom tak. Bez žádných pořádných zbraní.“

„Teď jsi jeden z nás!“ zakřičel jeden chlapec a ostatní jej podpořili jásotem a objímali Thora, jako by byl jejich dávno ztraceným bratrem.

Thor tomu nemohl uvěřit. Čím více však poslouchal to, co mu říkali, tím více si uvědomoval, že na tom možná něco bude. Možná se tam přece jenom zachoval statečně. Zatím ani neměl čas o tom pořádně popřemýšlet. Poprvé po dlouhé době ze sebe začal mít dobrý pocit. A nejdůležitější ze všeho bylo, že to nyní vypadalo, že možná skutečně mezi chlapce zapadne. Měl pocit, jako by mu z ramenou spadlo něco hodně těžkého.

Thor byl odveden na hlavní cvičiště, kde stály desítky příslušníků Legie, společně s desítkami Stříbrných. Také oni začali jásat, když jej uviděli. Všichni potom přistoupili blíže aby jej poplácali po zádech.

Objevil se Kolk a ostatní ztichli. Thor se narovnal do pozoru, protože od Kolka nikdy nedostal nic než opovržení a ani teď nic jiného neočekával. Jenže ten se teď na Thora, k jeho údivu, podíval s úplně jiným výrazem ve tváři. I když stále ještě nedokázal svaly na své tváři přimět k úsměvu, nedalo se ani říct, že by se mračil. A Thor by mohl přísahat, že v jeho očích zahlédl náznak něčeho, co mohl být možná i obdiv.

Kolk přistoupil blíže, v ruce držel malý černý odznáček ve tvaru sokola a připnul jej Thorovi na hruď. Odznak Legie. Thor byl konečně oficiálně přijat. Konečně byl jedním z nich.

„Thorgrine z Jižní provincie Západního království,“ řekl Kolk vážně. „Vítáme tě v Legii.“

Chlapci zajásali a seběhli se k Thorovi, chytili jej za paže a postrkovali jej sem a tam.

Thor nemohl uvěřit, že se to opravdu děje. Ani se o to nesnažil. Prostě si tento moment jenom užíval. Odteď už konečně někam patří.

Kolk se otočil a podíval se na chlapce.

„Výborně, ale teď se uklidněte,“ zavelel. „Dnes je zvláštní den. Žádné další kydání hnoje už vás nečeká. Je čas pořádně trénovat. Dnes je den zbraní.“

Chlapci odpověděli nadšeným jásotem a následovali Kolka napříč cvičištěm k obrovskému kruhovému stavení z dubového dřeva, do kterého se vcházelo zářícími bronzovými vraty. Thor kráčel společně s nimi. Nad celou skupinou bzučelo vzrušené šuškání v očekávání toho, co mělo přijít. Reece šel vedle něj a po chvíli se objevil také O’Connor, aby se k nim přidal.

„Nečekal jsem, že tě znovu uvidím živého,“ řekl O’Connor a s úsměvem plácl Thora do ramene. „Příště mě nejdřív taky vzbudíš, jo?“

Thor mu úsměv opětoval.

„Co to je za budovu?“ zeptal se Thor Reece, když se přiblížili. Vrata byla pobita obrovskými železnými nýty a celé to místo působilo impozantně.

„To je zbrojnice,“ odpověděl Reece. „Tady se skladují všechny naše zbraně. Čas od času nás nechají, abychom se na ně mohli podívat a dokonce si s některými zatrénovat. Záleží na tom, kterou lekci se rozhodli nám udělit.“

Thorovi se sevřel žaludek, když si všiml, že se k nim blíží Elden. Připravil se na nadcházející hrozbu, ale tentokrát – překvapení zdá se ještě nebylo zcela vyčerpáno – měl Elden v očích obdiv.

„Musím ti poděkovat,“ řekl a díval se při tom k zemi. „že jsi mi zachránil život.“

Thor byl v šoku. Tohle od Eldena vůbec nečekal.

„Mýlil jsem se v tobě,“ dodal Elden. „Budeme přátelé?“ zeptal se potom.

Podal směrem k Thorovi ruku.

Thor s radostí nabízenou ruku přijal.

„Přátelé,“ řekl.

„Neberu podání ruky na lehkou váhu,“ řekl Elden. „Od teď ti budu hlídat záda a jsem tvým dlužníkem.“

Potom se otočil a pokračoval zpátky mezi ostatní.

Thor přemýšlet, co to všechno znamená. Byl nadšený, jak rychle se věci měnily k lepšímu.

„Řekl bych, že to není úplně beznadějný blbec,“ řekl O’Connor. „Možná že bude nakonec docela v pohodě.“

Dorazili do zbrojnice. Obrovská vrata se otevřela a Thor vstoupil dovnitř. Pomalu kráčel a mohl si přitom vyvrátit krk, jak obhlížel všemožné zbraně, z nichž některé ani nedokázal pojmenovat, zavěšené všude kolem po zdech a na stojanech. Ostatní chlapci se hnali kupředu v nadšeném spěchu. Brali zbraně ze stojanů, potěžkávali a zkoumali. Thor následoval jejich příkladu. Na chvíli všichni připomínali malé děti, které se dostaly do cukrárny.

Thor objevil velkou halapartnu, uchopil oběma rukama dřevěné ratiště a potěžkával ji. Byla obrovská a perfektně naolejovaná. Ostří bylo opotřebované a poseté mnoha vroubky. Thor přemýšlel, jestli byl touto zbraní zabit člověk.

Usadil ji zpátky do stojanu a vzal do ruky bojový cep, kovovou kouli posetou trny a připevněnou řetězem ke krátké holi. Držel hůl pevně v rukou a zkoušel změny těžiště zbraně, když s ní jemně hýbal. Reece vedle něj třímal bojovou sekeru a O’Connor potěžkával velké bitevní kopí, se kterým zkoušel bodat do vzduchu proti neviditelnému nepříteli.

„Všichni poslouchat!“ zakřičel Kolk. Chlapci se k němu otočili.

„Dnes se budeme učit o boji s nepřítelem na delší vzdálenost. Může mi někdo povědět, které zbraně pro to používáme? Co dokáže nepřítele zabít na vzdálenost třiceti kroků?“

„Luk a šíp,“ řekl někdo.

„Správně,“ odpověděl Kolk. „Co dalšího?“

„Oštěp!“ zakřičel někdo.

„Co dál? Je toho víc než jenom tyhle. Které další?“

„Prak,“ dodal Thor.

„Co ještě?“

Chlapci zaváhali. Nikdo už neměl žádné další nápady.

„Máme tu vrhací kladiva,“ zakřičel Kolk, „a vrhací sekery. Jsou tu kuše. Po nepříteli se dá hodit i kopím. Dokonce můžete vrhnout i meč.“

Kolk obešel místnost a prohlížel si tváře chlapců, kteří jej zaujatě sledovali.

„To stále není všechno. Obyčejný kámen sebraný ze země může být váš nejlepší přítel. Viděl jsem muže, obrovského jako býka, válečného hrdinu, kterého na místě zabil kámen hozený mazanějším soupeřem. Vojáci si často neuvědomují, že i jejich brnění může být použito jako zbraň. Kroužková rukavice může být sňata a hozena nepříteli do tváře. To jej ze vzdálenosti několika kroků může i omráčit. Vzápětí ho můžete snadno zabít. Dokonce i váš štít je možné vrhnout jako zbraň.“

Kolk se nadechl.

„Je nesmírně důležité, naučit se bojovat nejen na vzdálenost mezi vámi a nejbližším protivníkem. Musíte svou údernou plochu rozšířit na mnohem větší vzdálenost. Většina lidí bojuje na vzdálenost tří kroků. Dobrý válečník začíná bojovat už ze vzdálenosti třiceti kroků. Rozumíte?“

„Ano, sire!“ zborově odpověděli rekruti.

„Dobrá. Dneska si nabrousíme naše vrhací schopnosti. Projděte místnost a popadněte jakoukoliv zbraň, kterou se dá vrhat. Každý popadněte jednu zbraň a okamžitě s ní mazejte ven. Máte na to třicet vteřin. Pohyb!“

V tom okamžiku místnost doslova explodovala pohybem a Thor se rozeběhl ke zdi ve snaze najít něco, co by mohl použít. Byl postrkován a strháván do všech stran ostatními, o nic méně nadšenými chlapci, až nakonec našel na zdi to, co hledal. Byla to malá vrhací sekera. O’Connor vzal dýku, Reece meč a všichni tři utíkali za ostatními ze zbrojnice ven.

Potom následovali Kolka na vzdálenou stranu cvičiště, kde byl připraven tucet štítů, připevněných na masivních držácích.

Všichni chlapci se v očekávání shromáždili kolem Kolka.

„Budete stát tady,“ zahřměl a ukázal na čáru, nakreslenou do písku, „a budete mířit na jeden z těch štítu támhle. Potom poběžíte ke štítům a seberete si jinou zbraň, se kterou se opět vrátíte na čářu. Nikdy si nevybírejte zbraň, kterou už jste měli. Vždy miřte na štít. Za každý minutý štít poběžíte jeden okruh kolem cvičiště. Začněte!“

Chlapci se seřadili, rameno na rameni, za čárou a začali vrhat své zbraně proti štítům, které byly od čáry vzdálené dobrých dvacet pět metrů. Thor se zařadil mezi ostatní. Chlapec vedle něj se zaklonil a vrhnul oštěp, který posléze o chlup minul štít.

Otočil se a vydal se oběhnout okruh kolem arény. Okamžitě se k němu připojil jeden ze Stříbrných a přes ramena mu přehodil těžkou kroužkovou košili, která běh značně ztěžovala.

„Poběžíš s tímhle!“ zavelel.

Chlapec, už teď zpocený, pokračoval v běhu s nově nabytou zátěží po rozpáleném cvičišti.

Thor opravdu nechtěl svůj cíl minout. Zaklonil se, zkoncentroval, napřáhl ruku se sekerou a vrhl. Zavřel oči a modlil se, aby zbraň trefila svůj cíl. Ulevilo se mu, když uslyšel jak se  zasekla do koženého štítu. Bylo to ale jenom s velkým štěstím. Trefil levý dolní růžek štítu. Alespoň, že trefil nějak. Mnoho chlapců kolem něj minulo a vydalo se na okruh. Těch pár, kteří se trefili, teď sprintovalo ke štítům, aby si vybrali nové zbraně.

Thor doběhl ke štítům a sebral dlouhý, štíhlý vrhací nůž, vytáhl ho ze štítu a rychle se vracel zpátky.

Takto pokračovali tak dlouho, že už Thor téměř necítil ruku a oběhl mezitím tolik okruhů, že je již dávno přestal počítat. Pot se z něj jenom řinul, stejně jako ze všech ostatních kolem. Bylo to ale zajímavé cvičení, učit se vrhat všemi rozličnými druhy zbraní, zvykat si na jejich rozdílné tvary, váhu a především letové vlastnosti. Thor cítil, že je lepší a jistější s každým dalším hodem. Ale den byl stále ještě horký a síly rychle ubývaly. Pouze asi deset chlapců stálo neustále na čáře. Všichni ostatní se dříve nebo později museli vydat na okruhy. Bylo příliš těžké trefit se tolikrát za sebou, s tolika rozličnými zbraněmi. Navíc, jakmile se člověk jednou dostal na okruh, horko a běh jej vyčerpalo natolik, že příště byla jeho muška ještě roztěkanější než předtím. Thor lapal po dechu a nebyl si jistý, jak dlouho ještě bude schopen pokračovat. Když už měl pocit, že se zřítí na zem, objevil se Kolk.

„Stačí!“ zakřičel.

Chlapci dokončili své okruhy a jeden za druhým se zhroutili do trávy. Potom tam leželi, snažili se popadnout dech a sundávali si těžké železné košile, které jim byly vnuceny. Také Thor se posadil do trávy. Pot z něj kapal takřka neustále a svaly na jeho pravé ruce se třásly vyčerpáním. Několik králových mužů doneslo kbelíky s vodou a složili je na trávu. Reece se natáhl, popadl jeden z nich a mohutně pil, potom jej podal O’Connorovi, který se rovněž napil a poslal dále Thorovi. Thor pil a pil, až mu voda tekla všude po obličeji na krk a na hruď. Voda byla úžasná. Když podával kbelík zpátky Reecovi, byl opět pořádně zadýchaný.

„Jak dlouho tohle může trvat?“ zeptal se.

Reece, jenom vyčerpaně potřásl hlavou. „Já nevím.“

„Přísahal bych, že se nás pokoušejí zabít,“ ozval se hlas. Thor se otočil a uviděl Eldena, který přišel a sedl si vedle něj. Thor byl překvapený, že jej zde vidí. Zdálo se, že se s nimi Elden chce skutečně spřátelit. Bylo zvláštní vidět tak výraznou změnu v jeho chování.

„Pánové!“ zakřičel Kolk a pomalu kráčel mezi nimi. „Většina z vás už v poslední době míjela jeden cíl za druhým. Jak můžete vidět, je těžší dobře se trefit, když jste unavení. Ale o to právě jde. V průběhu bitvy nikdy nebudete svěží. Většinou budete naprosto vyčerpaní. Některé bitvy trvají celé dny. Obzvláště, pokud útočíte proti hradu. A většinou se potřebujete přesně trefit zrovna v okamžiku, kdy už se sotva držíte na nohách. Často budete nuceni použít jakoukoliv zbraň, kterou budete mít po ruce. Musíte se stát experty na jakoukoliv zbraň a mistrně ji ovládat v jakémkoliv stádiu únavy. Je to jasné?“¨

„ANO, SIRE!“ zakřičeli chlapci.

„Někteří z vás dokáží házet nožem nebo oštěpem. Ale ti stejní potom chybují s kladivem nebo sekerou. Myslíte si, že dokážete přežít, když budete umět vrhat jenom jednu zbraň?“

„NE, SIRE!“

„Myslíte si, že je tohle jenom nějaká hra?“

NE, SIRE!“

Jak Kolk kráčel a mluvil, kopal zároveň špičkou boty do zad ty chlapce, kteří podle jeho názoru neseděli dostatečně rovně.

„Už jste odpočívali dost dlouho,“ řekl. „Zpátky na nohy!“

Thor se vyškrábal do stoje jako ostatní. Jeho tělo bylo jako z olova. Opravdu nedokázal říct, jak dlouho ještě dokáže tohle vydržet.

„Boj na dálku má dvě strany,“ pokračoval Kolk. „Můžete vrhat zbraní, ale to dokáže i váš nepřítel. On možná před vámi nemůže být bezpečný, ani když jste od něj vzdáleni třicet kroků, ale to stejné platí i pro vás. Musíte se naučit, jak se máte bránit, když jste na třicet kroků od nepřítele. Je to jasné?“

„ANO, SIRE!“

„Abyste se ubránili před letícím předmětem, nestačí vám být jenom pozorní a rychlí na nohách, umět se shýbat, odkulit a uhýbat stranou. Musíte se rovněž naučit, jak se bránit s použitím velkého štítu.“

Kolk pokynul a jiný voják přinesl velký těžký štít. Thor byl ohromený. Štít byl vyšší než on.

„Je tu nějaký dobrovolník?“ zeptal se Kolk.

Celá skupina byla zticha, chlapci váhali, když tu Thor, aniž by o tom nějak uvažoval, zvedl ruku.

Kolk na něj kývnul a Thor si pospíšil k němu.

„Dobrá,“ řekl Kolk. „Aspoň jeden z vás je dostatečně hloupý, aby se přihlásil dobrovolně. Líbí se mi tvá odvaha, chlapče. Byl to hloupý nápad, ale odvážný.“

Thor přemýšlel, že má generál asi naprostou pravdu, když mu ten podal obrovský kovový štít. Připnul si jej k levé paži a zjistil, že je ještě těžší než vypadal. Stěží jej dokázal uzvednout.

„Thore, tvůj úkol je běžet z tohoto konce arény na ten druhý a přežít to. Vidíš těch padesát chlapíků, kteří na tebe čekají?“ řekl Kolk Thorovi. „Budou na tebe házet zbraně. Opravdové zbraně. Rozumíš? Pokud se nebudeš štítem pořádně krýt, můžeš být mrtvý dřív než se ti podaří úkol dokončit.“

Thor na něj nevěřícně zíral. Mezi ostatními chlapci zavládlo ticho jako v hrobě.

„Tohle není žádná hra,“ pokračoval Kolk. „Je to naprosto vážné. Bitva je taky vážná. Je to buď žít, anebo zemřít. Jsi si stále jistý, že chceš být dobrovolníkem?“

Thor přikývl, příliš zkoprnělý strachem, než aby mohl o své odpovědi nejprve popřemýšlet. Stejně ale teď nemohl své rozhodnutí změnit, ne když se všichni ostatní dívali.

„Dobrá.“

Kolk dal pokyn jednomu z pomocníků, který předstoupil a zadul na roh.

„Utíkej!“ zařval Kolk.

Thor zvednul těžký štít oběma rukama. Musel do toho dát všechnu sílu, která v něm ještě zbývala. Jakmile to udělal, uslyšel ohlušující ránu, při které se štít rozvibroval tak, že jím to úplně otřáslo. To muselo být vrhací kladivo. Neproniklo štítem, ale náraz byl přesto ošklivě cítit. Málem při tom ztratil na štítem kontrolu, ale v posledním momentu se vzpamatoval, znovu jej pevně uchopil a postupoval dál.

Pokusil se dát se do běhu, který byl stejně spíše kulhavou rychlejší chůzí, ale bylo to všechno co dokázal. Zbraně a střely létaly kolem něj a on se snažil zmenšit se za štítem, jak jen to bylo možné. Štít teď znamenal celý jeho život. Jak postupoval dále, učil se, jak zůstat neustále skrytý.

Přiletěl šíp, který jej minul snad jenom o pár centimetrů. Thor se schoulel za štítem ještě více. Potom do štítu narazil další těžký předmět tak tvrdě, že se Thor zapotácel několik kroků vzad a potom se zřítil k zemi. Okamžitě se ale s vypětím všech sil zase postavil, a stále krytý za štítem pokračoval dál. S obrovským úsilím a lapající po dechu se nakonec probojoval do cíle.

„Stačí!“ zařval Kolk.

Thor pustil štít. Pot se z něj jen řinul. Byl obrovsky šťastný, že už je na konci dráhy. Držet ten štít ještě o minutu déle by už nejspíše nezvládl.

Potom spěchal zpátky k ostatním. Většina z nich mu věnovala obdivný pohled. Sám nevěděl, jak se mu to podařilo přežít.

„Pěkná práce,“ pošeptal mu Reece.

„Nějací další dobrovolníci?“ vyvolával Kolk.

Ticho mezi chlapci by se dalo krájet. Poté, co viděli co potkalo Thora, nikdo už nechtěl zkoušet to stejné.

Thor byl na sebe hrdý. Nebyl si jistý, jestli by se dokázal přihlásit, kdyby věděl dopředu, co to obnáší, ale teď už to měl za sebou a byl rád, že to udělal.

„Dobrá. Potom si dobrovolníka vyberu sám,“ zakřičel Kolk. „Ty! Sadene!“ vyvolal jméno a ukázal na jednoho z chlapců.

„Já?“ řekl Saden přeskakujícím hlasem.

Ostatní chlapci se mu začali smát.

„Samozřejmě. Kdo jiný?“ řekl Kolk.

„Omlouvám se, sire, ale já bych se toho raději vzdal.“

Legie zděšeně zalapala po dechu.

Kolk se přiblížil k chlapci s pochmurným výrazem ve tváři.

„Tady neděláš to, co chceš dělat,“ zavrčel Kolk. „Tady děláš, co já ti řeknu, že budeš dělat.“

Saden stál před ním jako přimražený. Vypadalo to, že je k smrti vyděšený.

„Neměl by tu být,“ pošeptal Reece Thorovi.

Thor se na něj podíval: „Co tím myslíš?“

„Je z urozené rodiny a ti jej sem poslali. Ale on sám tu být nechce. Není to žádný bojovník. A Kolk to dobře ví. Myslím, že se snaží ho zlomit. Chce ho přinutit, aby odsud sám odešel.“

„Omlouvám se, sire, ale nemohu,“ řekl Saden ustrašeně.

„Můžeš,“ zahřměl Kolk, „a taky to uděláš!“

V jeho hlase začínalo být cítit pohrdání.

Saden zahanbeně sklopil zrak ke špičkám svých bot.

„Omlouvám se, sire. Dej mi, prosím, jiný úkol a já jej s radostí vykonám.“

Kolkova tvář zbrunátněla. Dvěma překvapivě svižnými kroky stál u chlapce. Tvář měl jenom několik málo centimetrů od té jeho.

„Dám ti jiný úkol, chlapče. Je mi jedno z jakého jsi rodu. Od teď budeš běhat. Budeš běhat kolem arény znovu a znovu, dokud nepadneš vyčerpáním. A nepřestaneš s běháním, dokud se nepřihlásíš jako dobrovolník a nevezmeš si ten štít. Rozumíš co ti říkám?“

Saden vypadal, že každou chvíli propukne v pláč. Kývnul na souhlas.

Voják přinesl železnou košili a zapnul ji Sadenovi kolem ramen. Poté však přišel druhý a udělal totéž s druhou košilí. Thor nechápal, jak by Saden mohl takovou váhu unést. On sám měl potíže vůbec běžet, i když na sobě měl jenom jednu.

Kolk se zaklonil a přitom nakopl Sadena tvrdě do zadku. Ten se zapotácel určeným směrem a započal tak svůj dlouhý a potupný klus kolem arény. Thorovi ho bylo líto. Když sledoval, jak se potácí na dráze, nemohl si pomoci, aby nepochyboval o tom, zda tento chlapec dokáže v Legii přežít.

Najednou se ozval roh. Thor se otočil, aby spatřil jednotku královských vojáků na koních, se kterou jelo také deset Stříbrných, všichni ozbrojení dlouhými kopími a oblečení v brnění. Na hlavách měli přilbice zdobené péry. Zastavili se přímo před Legií.

„Na počest svatby své nejstarší dcery a na počest oslav letního slunovratu král vyhlašuje pro zbytek dnešního dne hon!“

Všichni chlapci kolem Thora propukli v jásot. Jako jeden se vydali do sprintu za koňmi, kteří se mezitím otočili a nyní se vraceli arénou zpátky.

„Co se děje?“ zeptal se Thor Reece, když se přidali do běhu s ostatními.

Reecovu tvář zdobil úsměv od ucha k uchu.

„Je to jako dar z nebes!“ řekl. „Pro dnešek už máme padla! Jdeme na lov!“

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Thor běžel spolu s ostatními po lesní cestě. Každý z nich nesl kopí, které vyfasovali pro lov. Vedle něj běžel Reece, O’Connor a Elden, následováni přinejmenším padesáti dalšími členy Legie. Před nimi jela stovka Stříbrných rytířů v lehkém brnění. Někteří měli krátká kopí, ale většina byla ozbrojena luky a šípy. Vedle nich běžely desítky panošů a sluhů.

V čele výpravy jel král MacGil. Působil mohutným a hrdým dojmem jako vždy a na tváři mu neustále seděl vzrušený výraz. Společnost mu dělali jeho synové, Kendrick a Gareth a, ke svému překvapení zahlédl Thor poblíž i Godfreye. Vedle jejich koní běžely desítky pážat z nichž někteří se každou chvíli zakláněli a duli do rohů, vyrobených ze slonoviny, jiní vedli štěkající smečky psů, kteří zběsile uháněli kupředu a snažili se vyrovnat se v rychlosti koním. Byl to absolutní zmatek. Jak ta obrovská skupina projížděla lesem, začínali se postupně rozdělovat do menších skupin a rozjíždět se po lese do všech směrů. Thor přestával mít přehled, kdo kam jede, a kterou z těch skupin by měl vlastně následovat.

Jedním z rytířů, jedoucích poblíž, byl Erec a Thor s ostatními se rozhodli, že jej budou následovat. Thor doběhl Reece.

„Kam to jdeme?“ zeptal se ho, jak jen mu to dech dovolil.

„Hluboko do lesa,“ odpověděl Reece. „Královi muži by rádi přivezli zpátky úlovek hodný našich oslav.“

„Proč jedou někteří Stříbrní na koních, zatímco jiní jsou opěšalí?“ zeptal se O’Connor Reece.

„Jízdní budou lovit lehčí úlovky, jako jsou jeleni a bažanti,“ odpověděl Reece. „Budou po nich střílet z luků. Pěšáci se chystají na nebezpečnější zvířata. Jako třeba žlutoocasé divoké prase.“

Thor pocítil zároveň vzrušení i strach, když bylo to zvíře zmíněno. Jedno už ve svém životě jednou zahlédl. Byla to obrovská, nebezpečná příšera, o které se říkalo, že by na sebemenší popud dokázala rozpárat na půlky dospělého muže.

„Starší rytíři raději zůstávají na hřebetech svých koní a zaměřují se na jeleny a ptáky,“ dodal Erec a shlížel ze sedla na chlapce. „Mladší jdou raději pěšky a snaží se o těžší úlovek. Pro tento způsob je potřeba být v dobré formě.“

„A proto i vám povolujeme tenhle způsob, pánové,“ zakřičel Kolk, který běžel s ostatními opodál, „je to pro vás dobrý trénink. Musíte zůstat na nohou po celou dobu lovu a držet krok s koňmi. Jak budeme pokračovat, postupně se budete dělit do menších skupinek, z nichž každá potom půjde vlastní cestou a bude lovit své vlastní zvíře. Najdete nejnebezpečnější zvíře ve vašem okolí a dáte se s ním do křížku, dokud ho nezabijete. Trénujete si tu stejné schopnosti, které budete potřebovat později i v bitvě. Jsou to výdrž, nebojácnost a nepoddajnost. Nikdy se před vaším protivníkem nesmíte sklonit, i kdyby byl sebenebezpečnější. Teď běžte!“ křičel.

Thor přidal do kroku a stejně jako všichni ostatní bratři z Legie se snažil doběhnout koně, kteří si klestili cestu lesem. Neměl tušení, kterým směrem se vydat, ale rozhodl se, že když se prostě bude držet u Reece a O’Connora, nemůže tím nic pokazit.

„Šíp, rychle!“ zakřičel Erec.

Thor okamžitě vyrazit splnit pánův rozkaz. Rozběhl se k jeho koni, vytáhl šíp z velkého toulce, zavěšeného u sedla a podal jej rytíři. Erec založil šíp, mírně zpomalil krok svého koně a pevnou rukou zamířil na něco v lese.

„Psy!“ zněl další Erecův povel.

Jeden z králových sluhů vypustil štěkajícího psa, který okamžitě zmizel v lese. K Thorově překvapení se záhy z lesa vznesl velký pták. Jakmile se tak stalo, Erec vypustil šíp.

Byla to perfektní rána, přímo do krku, takže se pták okamžitě zřítil mrtvý k zemi. Thor se divil, jak o něm Erec vůbec mohl vědět.

„Pták!“ zakřičel Erec.

Thor běžel, popadl mrtvého ptáka za stále ještě teplý, krví zbrocený krk, a běžel s ním zpátky k Erecovi. Potom jej přivázal k Erecovu sedlu.

Všude kolem Thora dělala spousta rytířů to samé. Vyháněli ptáky z úkrytů a stříleli je, aby je jejich panoši potom nosili k jejich koním. Většina používala luky s šípy, někteří však dali namísto toho přednost oštěpům. Kendrick teď vytáhl svůj oštěp, zamířil a vrhl jej na jelena. Zasáhl bezchybně přímo do krku. Jelen se skácel k zemi.

Thor byl ohromen, kolik je v těchto lesích zvěře. Bylo jasné, že přivezou domů spoustu kořisti. Bude jí dost, aby nakrmila celý dvůr po několik dní.

„Už jsi někdy byl na lovu?“ zavolal Thor na Reece a jen tak tak se vyhnul jednomu z projíždějících rytířů. Se všemi těmi štěkajícími psy, troubením rohů a vítězným pokřikem stovek mužů, kteří posílali k zemi jedno zvíře za druhým, bylo těžké slyšet jeden druhého.

Reecova tvář zářila radostí. Přeskočil tlustou kládu a pokračoval v běhu.

„Mnohokrát! Ale jenom díky otci. Běžně nás nenechávají zúčastnit se honů, dokud nejsme dostatečně staří. Je to vzrušující, i když se to nikdy neobejde bez nehod. Minimálně jeden muž je pokaždé zraněn nebo zabit při honu na divoké prase.“

Mezi větami Reece lapal po dechu. „Ale zatím jsem pokaždé jenom jel na koni,“ dodal. „Ještě nikdy mi nedovolili, abych mohl jít na lov opěšalý a lovit kance jako člen Legie. Tohle je pro mě poprvé!“

Lesní krajina se najednou změnila. Hlavní cesta se tu náhle větvila do spousty menších a ty se okamžitě dělily dále. Ozval se další signál na slonovinový roh a celá ta velká skupina se rozdělila do mnoha menších.

Thor zůstal blízko u Ereca. Reece s O’Connorem se k nim přidali. Všichni potom zamířili na rovnou stezku, která brzy uhýbala ostře do strany a dolů z kopce. Běželi a běželi. Thor svíral své kopí pevně v rukou, když přeskakovali přes malý potok. Jejich malá šestičlenná skupinka se tedy skládala z Ereca a Kendricka na koních a dále Thora, Reece, O’Connora a Eldena, kteří je pěšky následovali. Když se o pár chvil později Thor otočil, zjistil, že jsou jim v patách ještě další dva členové Legie a chtějí se přidat. Oba byli velcí a mohutní, s vlasy barvy slámy, které jim spadaly do obličejů, na kterých shodně hrál široký úsměv. Zdálo se, že jsou o pár let starší než Thor a na první pohled bylo patrné, že jsou to identická dvojčata.

„Já jsem Conval,“ křiknul jeden z nich na Thora.

„A já Conven.“

„Jsme bratři,“ řekl Conval.

„Dvojčata!“ dodal Conven.

„Doufám, že vám nebude vadit, když se k přidáme,“ řekl Conval Thorovi.

Thor si jich v Legii všiml už předtím, ale nikdy s nimi zatím neměl možnost mluvit. Byl rád, že se může seznámit s novými členy Legie a obzvláště, když se chovali přátelsky.

„Budeme rádi,“ odpověděl Thor.

„Čím víc rukou, tím líp,“ přidal se Reece.

„Slyšel jsem, že kanci jsou v tomhle lese obrovští,“ poznamenal Conval.

„A nebezpeční,“ dodal Conven.

Thor se udiveně podíval na kopí, která dvojčata nesla. Byla snad dvakrát delší než to jeho. Také si všiml, že i oni se dívají na jeho zbraň.

„To kopí není dostatečné,“ řekl Conval.

„Tihle kanci mají dlouhé kly. Potřebuješ něco delšího,“ řekl Conven.

„Vem si moje,“ řekl Elden, přiblížil se k Thorovi a podával mu své kopí.

„Nemůžu si vzít tvoje,“ řekl Thor. „Co potom budeš mít ty?“

Elden pokrčil rameny. „Budu v pohodě.“

Thora se taková štědrost dotkla a podivoval se, jak moc se jejich vztah s Eldenem proměnil.

„Vem si jedno z mých,“ ozval se rozkaz.

Thor se podíval po hlase a uviděl Ereca, který se přibližoval z boku a ukazoval mu na své sedlo, ke kterému byla připoutána dvě dlouhá kopí.

Thor se natáhl a sňal jedno z nich, Byl vděčný za takovou pozornost. Kopí bylo těžší a běžet s ním bylo obtížnější, ale cítil se díky němu bezpečněji. Navíc, podle toho co říkali ostatní, to vypadalo, že je taková zbraň více než na místě.

Běželi dál a dál, až už Thor cítil, že jeho plíce hoří a měl pocit, že už nemůže pokračovat. Byl neustále ve střehu, rozhlížel se, zda není nablízku nějaké zvíře. Zároveň se mezi všemi ostatními cítil bezpečný, a mocný díky svému dlouhému kopí. Stejně byl ale zároveň i nesvůj. Ještě nikdy předtím kance nelovil a neměl ponětí, co se od toho dá očekávat.

Jeho plíce bolely čím dál více, když se les náhle rozestoupil do otevřené mýtiny, kde Erec s Kendrickem, díky Bohu, zastavili koně. Thor usoudil, že to mohou chápat jako svolení, že mohou zastavit také. Všech osm jich stanulo na lesní mýtině. Chlapci se snažili znovu nabrat dech, zatímco Erec s Kendrickem sesedali ze svých koní. Ti ržáli, ale jinak byl v celém okolí naprostý klid. Pouze vítr scénu doplňoval šuměním v korunách větších stromů. Zvuky stovek dalších mužů, kteří se hnali lesem, byly náhle ty tam. Thor si uvědomil, že se museli od ostatních notně vzdálit.

Stále ještě těžce dýchaje se rozhlédl po mýtině.

„Neviděl jsem tu žádné zvířecí stopy,“ řekl Thor Reecovi. „Ty jsi něco viděl?“

Reece zakroutil hlavou.

„Kanec je mazané zvíře,“ řekl Erec a postoupil mírně kupředu. „Ne vždycky se ti ukáže. A někdy je to on, kdo pozoruje tebe a čeká, dokud neztratíš pozornost. A potom tě napadne. Takže buďte ostražití.!“

„Pozor!“ zakřičel O’Connor.

Thor se otočil a uviděl velké zvíře, jak se řítí napříč mýtinou. Trhnul sebou v domění, že jsou napadeni kancem. O’Connor zaječel, Reece se otočil a vrhnul po něm své kopí. Netrefil se, a jak jej kopí míjelo, zvíře náhle vyletělo do vzduchu, aby o něco dále zase přistálo a pokračovalo v úprku. Vzápětí si Thor uvědomil, že ta nebezpečná příšera byl ve skutečnosti jenom velký krocan. Ten mezitím zmizel v lese.

Všichni propukli v smích. Napětí opadlo. O’Connor celý zrudnul, ale Reece jej okamžitě chlácholil.

„Nic si z toho nedělej, kamaráde,“ řekl.

O’Connor se poníženě díval stranou.

„Žádní kanci tu nejsou,“ řekl Elden. „Vybrali jsme si špatnou cestu. Jediné, co na téhle mýtině najdeme, je drůbež. Vrátíme se zpátky s prázdnýma rukama.“

„Možná to ale není ta nejhorší varianta,“ řekl Conval. „Slyšel jsem, že lov na kance může být na život a na smrt pro všechny jeho účastníky.“

Kendrick klidným zrakem zkoumal okolí. To stejné činil Erec. Thor mohl z tváří obou mužů vyčíst, že tu někde něco přece jenom je. Přišlo mu, že po něčem pátrají.

„No, vypadá to, že tady stezka končí,“ řekl Reece. „Takže pokud budeme pokračovat, les už nebude nijak označený. Nemuseli bychom najít cestu zpátky.“

„Jenže pokud se vrátíme, náš lov je u konce,“ řekl O’Connor.

„Co se stane, pokud se vrátíme s prázdnýma rukama?“ zeptal se Thor. „Bez kance?“

„Budeme všem k posměchu,“ řekl Elden.

„Nebudeme,“ řekl Reece. „Ne vždycky se podaří objevit kance. Ve skutečnosti se častěji stává, že se nenajde, než opak.“

Když potom chvíli stáli beze slov, vydýchávali se a zkoumali okolní les, Thor si uvědomil, že vypil příliš mnoho vody. Držel potřebu během celého běhu a nyní měl pocit, že mu jeho močový měchýř musí každou chvíli prasknout.

„Omluvte mě,“ řekl a začal si klestit cestu k lesu skrz vysokou trávu.

„Kam jdeš?“ zeptal se Erec opatrně.

„Jenom si musím jít ulevit. Hned jsem zpátky.“

„Nechoď daleko,“ zdůraznil Erec.

Thor si pospíšil do lesa a asi tak dvacet kroků od ostatních konečně našel vhodné místo.

Když dokončil potřebu, uslyšel najednou někde za sebou prasknutí suché větvičky. Byl to poměrně hlasitý zvuk a on okamžitě věděl – nevěděl jak to ví, ale věděl to – že zvuk nezpůsobil člověk.

S vlasy ježícími se mu na zátylku se pomaloučku otočil a rozhlédl se. Přímo před ním, možná dalších deset kroků, byla další malá mýtina. Uprostřed ní ležel veliký balvan. A tam na zemi u toho balvanu se něco hýbalo. Nějaké malé zvíře. Z místa, kde stál, ale nedokázal rozpoznat jaké.

Thor přemýšlel, jestli se má vrátit ke svým druhům, anebo se vydal prozkoumat, co to tam je. Pak se opatrně vydal kupředu. Cokoliv to zvíře bylo zač, nechtěl jej ztratit z dohledu. Kdyby šel nejprve pro ostatní, už by nemuselo na mýtině být, než by se stačil vrátit.

Thor se pomalu přibližoval. Les tu houstl a množství větví mu ztěžovalo pohyb. Na chvíli neviděl nic než větve a sluneční paprsky prosakující skrz koruny stromů. Nakonec se mu ale podařilo dosáhnout mýtiny. Když se blížil, změnil úchop svého kopí a sklonil jej hrotem dolů a přímo před sebe. To, co uviděl na mýtině jej však ohromilo.

V trávě u základny balvanu se batolilo maličké leopardí kotě. Sedělo tam, hrálo si s trávou, slabě mňoukalo a mhouřilo oči proti paprskům slunečního světla. Vypadalo, jako by se narodilo před nedávnem. Dlouhé pouhých třicet centimetrů a tak maličké, že by se klidně vešlo Thorovi za košili.

Thor v úžasu stál a díval se na to zjevení. Kotě bylo celé bílé, z čehož poznal, že je leopard bílý, možná nejvzácnější známá kočkovitá šelma vůbec.

Někde za ním se ozvalo další praskání větví. Otočil se a uviděl, že celá skupina s Reecem v čele míří k němu. Zdálo se, že v jeho obličeji zahlédl obavu. Za malou chvíli už byli u něj.

„Kam ses poděl?“ ptal se. „Mysleli jsme, že je po tobě.“

Když dorazili až k němu a všimli si kotěte, Thor jasně slyšel jak všichni šokovaně zalapali po dechu.

„Znamení osudu,“ řekl Erec Thorovi. „Našel jsi něco, co se většině lovců nepovede nalézt za celý život. Nejvzácnější ze všech zvířat. To kotě je opuštěné a nikdo se o něj nestará. To znamená, že je tvoje. Teď máš povinnost jej vychovat.“

„Moje?“ zeptal se Thor nejistě.

Je to tvoje povinnost,“ přidal se Kendrick. „Ty jsi ho našel. Nebo bych měl možná říct, že ono si našlo tebe.“

Thor byl bezradný. Dřív se starával o ovce, ale nikdy ve svém životě nevychovával žádné zvíře od mláděte a vůbec netušil, jak se to dělá.

Zároveň ale okamžitě cítil ke zvířeti náklonnost. Jeho malá, blankytně modrá očka se, jak se zdálo, dívala jen a pouze na něj.

Přiblížil se ke kotěti, ohnul se a vzal jej do náručí. Zvíře mu okamžitě olízlo tvář.

„Jak by se člověk měl starat o leopardní kotě?“ zeptal se Thor.

„Řekl bych, že stejně jako o cokoliv jiného,“ řekl Erec. „Krmit to, když to má hlad.“

„Musíš mu dát jméno,“ řekl Kendrick.

Thor uvažoval. Už podruhé za poslední dny měl pojmenovat nějaké zvíře. Z dětství si pamatoval jednu pověst o lvu, který terorizoval vesnici.

„Krohn,“ řekl Thor.

Ostatní přikývli na souhlas.

„Jako ta legenda,“ řekl Reece.

„To se mi líbí,“ řekl O’Connor.

„Tak tedy Krohn,“ řekl Erec.

Když si Krohn opřel hlavu o Thorovu hruď, chlapec cítil ke zvířeti náhle větší pouto než ke kterémukoliv, které měl předtím. Nemohl si pomoci, ale když mu teď kotě kroutilo v náručí, měl pocit, že Krohna zná celý život.

Z výšky nad nimi se najednou ozval zvuk tak ostrý, že Thorovi vstávaly vlasy na hlavě. Okamžitě se otočil a vzhlédl k obloze.

Vysoko nad nimi kroužící Estopheles najednou složila křídla a jako šipka se vrhla dolů, rovnou proti Thorově hlavě, před kterou se, jako už několikrát předtím, na poslední chvíli zastavila a potom znovu začala stoupat do výšky.

Thor si nejprve říkal, jestli sokol nežárlí na Krohna. Ale potom ho napadlo něco jiného. Možná jej před něčím chce varovat.

O okamžik později se ozval silný zvuk z jiného směru. Zvuk v sobě nesl lámající se větvičky, zdvihající se uschlé listí a rychlé kroky – a všechno následující se potom událo příliš rychle.

Thor měl díky sokolově varování výhodu, stačil si všimnout přicházejícího nebezpečí a uskočit stranou dostatečně rychle, aby jej těsně kolem něj prořítivší se obrovský kanec o vlas minul.

Na mýtině vypukl chaos. Rozběsněné prase zaútočilo na ostatní a ohánělo se svými kly do všech stran. Jedním takovým výpadem se mu podařilo trefit O‘Connora do paže. Z rány se okamžitě vyřinula krev. Chlapec se chytil za poraněné místo a vykřikl bolestí.

Bylo to jako zkoušet bojovat s býkem, ale bez pořádných zbraní. Elden se pokusil kance bodnout svým dlouhým kopím, ale prase zčistajasna otočilo hlavu, chytilo kopí do obrovské tlamy a lehkým pohybem čelistí jej rozkouslo ve dví. Potom se kanec otočil, zaútočil na Eldena a udeřil jej do žeber. Na štěstí pro chlapce se mu vyhnuly kancovy kly, které by jej jinak rozpáraly ve dví.

Tahle příšera byla snad nezastavitelná. Lačnila po krvi a bylo jasné, že si nedá pokoj, dokud ji nebude mít.

Ostatní se vzpamatovali z prvotního úleku a začali klást řádný odpor. Erec a Kendric tasili své dlouhé meče, stejně jako to udělal Thor, Reece a ostatní.

Všichni potom bestii obklíčili. Stejně bylo ale těžké ji zasáhnout, protože přes půl metru dlouhé kly je nutily držet si od prasete neustále odstup. To se teď zaměřovalo každou chvíli na někoho jiného, takže ostatní měli vždycky možnost pokusit se udeřit. Erecovi se podařil tvrdý zásah do boku, ale prase muselo být vykované z oceli, protože bez povšimnutí pokračovalo v boji dál.

Potom se ale všechno změnilo. Na kratičký moment spočinul Thorův zrak na něčem, co jej donutilo se otočit a podívat se do lesa. Thor by mohl přísahat, že v dálce, v úkrytu pod stormy, spatřil černě oděného muže v kápi. Viděl, že ten muž vstává, natahuje luk a míří přímo na jejich mýtinu. Přišlo mu ale, že cílem nebyl kanec, nýbrž oni.

Na zlomek vteřiny zapochyboval o tom co vidí. Mohl je někdo napadnout? Tady? Uprostřed ničeho? A kdo?

Thor předal kontrolu svým instinktům. Cítil, že ostatní jsou v nebezpečí, jestli okamžitě nezačne jednat. Teď jasně viděl, že muž míří na Kendricka.

Thor skočil po Kendrickovi. Trefil jej tvrdě a srazil k zemi. Jenom o zlomek vteřiny kolem místa, kde předtím Kendrick stál, prosvištěl šíp.

Thor se okamžitě ohlédl do lesa, aby našel útočníka. Ale po tom jakoby se slehla zem.

Teď ale nebyl čas na přemýšlení, protože divočák stále zuřivě naháněl ostatní po mýtině. Právě se otočil do jeho směru a Thor už neměl dost času, aby stihl uskočit. Dlouhé, ostré kly se řítily přímo na něj a on se stačil pouze přikrčit v očekávání nárazu.

Jenže ten nepřišel. Místo něj se ozvalo vysoké zakvičení. Thor se podíval a uviděl Ereca, který skočil bestii na záda a s mohutným nápřahem jí zabodl svůj dlouhý meč zhora do krku až po jílec. Kanec se uprostřed pohybu svalil na zem i s rytířem, který mu stále ještě seděl obročmo na zádech. Zastavili se jenom jediný krok od Thora.

Všichni zůstali zaraženě stát na místě, vyměňovali si pohledy a snažili se pochopit, co všechno se to tu právě odehrálo.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Thor, s Krohnem schovaným v košili a Reecem po boku, vstoupili do velké taverny, která doslova tepala hlukem. Velké množství členů Legie a vojáků, kteří byli namačkaní uvnitř, je radostně přivítalo. Uvnitř bylo přecpáno a horko. Thor byl okamžitě vmáčknut mezi své bratry. Měli za sebou dlouhý den plný lovu a teď se všichni shromáždili v taverně hluboko v lesích, aby oslavili úspěchy. Stříbrní je sem vedli jistým krokem a Thor, Reece a ostatní je prostě následovali.

Za Thorem nesli dvojčata Conval s Convenem na dlouhé kládě, kterou měli přehozenou přes ramena, jejich společnou trofej – kance většího, než jaké se podařilo ulovit komukoliv jinému. Před vstupem do taverny museli svůj náklad odložit na zem. Thor se ještě naposledy po praseti ohlédl. Působilo tak divoce a bylo tak velké, že bylo stále těžké uvěřit, že se jim podařilo jej složit.

Thor pocítil pod košilí pohyb, podíval se dolů a zkontroloval svého nového společníka, Krohna. Bylo k neuvěření, že si domů z lovu odnáší živé mládě bílého leoparda. Dívalo se na něj svýma křišťálově modrýma očima a mňoukalo. Thor pochopil, že kotě má hlad.

Když se Thor protlačil do taverny, následován desítkami dalších mužů, cítil, že je v tom přecpaném místě snad o dvacet stupňů vyšší teplota než venku. O vlhkosti vzduchu raději ani neuvažoval. Následoval Ereca s Kendrickem a za sebou vedl Reece, Eldena, dvojčata a O’Connora, jehož ruka byla po střetu s kancem provizorně ošetřena a obvázána. Hrůzně vypadající krvácení se naštěstí podařilo poměrně rychle zastavit. O’Connor vypadal, že je spíše otřesený, než zraněný. Jeho dobrá nálada se rychle vrátila a všichni se teď mohli ponořit do davu v taverně.

Bylo tam tolik ramen, která se otírala o další ramena, že bylo téměř nemožné se bez strkání otočit. Byly tam dlouhé dřevěné stoly, kolem nichž seděli muži, zatímco jiní raději stáli a zpívali pijácké písně, sráželi hlasitě s přáteli své korbele, nebo s nimi bouchali o stůl. V takhle hlučném prostředí, plném drsného veselí, Thor ještě nikdy předtím nebyl.

„Poprvé v krčmě?“ musel Elden téměř řvát, aby mu bylo rozumět.

Thor přikývnul a znovu se na chvíli cítil jako venkovský balík.

„Vsadím se, že jsi ještě nikdy neměl v ruce korbel s pivem, že?“ smál se Conven a drsně mu poklepal rukou na rameno.

„Jistě, že měl,“ bránil se Thor.

Trochu se u toho červenal, protože měl Conven ve skutečnosti vlastně pravdu, pokud se nepočítalo těch pár loků, které měl na svatbě. Doufal, že to na něj nikdo neprozradí. Jeho otec nikdy nepovolil, aby měli v domě pivo. A i kdyby mu to nevadilo, Thor si stejně nebyl jistý, zda by si to mohli dovolit.

„Výborně!“ zařval Conval. „Hospodský, dej nám rundu toho nejsilnějšího co máš. Tady Thor je starý piják!“

Jeden z dvojčat vytáhl zlatou minci. Thor se podivil kolik peněz s sebou dvojčata asi mají a přemýšlel, z jaké rodiny ti dva mohou pocházet. Ta mince by jeho rodině vystačila na život v jejich vesnici po dobu několika týdnů.

O chvilku později byly na bar postaveny korbele napěněného piva, chlapci si protlačili cestu a lačně se po nich natahovali. Hliněný půllitr se záhy objevil i v Thorově ruce. Pěna z něj odkapávala přes okraj až na zápěstí a jeho žaludek se tetelil očekáváním. Thor byl i trochu nervózní.

„Na náš úlovek!“ provolal Reece.

„NA NÁŠ ÚLOVEK!“ opakovali ostatní.

Thor se snažil napodobovat ostatní a působit přirozeně, když zvedal napěněnou tekutinu k ústům. Usrkl si a zjistil, že mu to pramálo chutná, ale viděl, že ostatní pijí a nepřestávají, dokud nebyli s korbelem dočista hotoví. Thor věděl, že musí udělat to stejné, jinak bude vypadat jako bačkora. Přinutil se znovu začít pít a polykal pivo tak rychle, jak jen mu to krk dovoloval. Někde v polovině korbele se rozkašlal.

Ostatní se na něj podívali a vybuchli smíchy. Elden jej poplácal po zádech.

„Takže je to poprvé co piješ pivo, že?“ zeptal se.

Thor zrudnul, když si utíral pěnu ze rtů. Než stačil odpovědět, tak se naštěstí místností rozlehl radostný jásot. Otočili se, aby zjistili, že do krčmy právě nakráčelo několik muzikantů. Začali hrát na loutny, flétny, tempo si udávali malými činely a hluk v krčmě tím ještě vzrostl.

„Můj bratře!“ ozvalo se odněkud.

Thor se otočil, aby spatřil mladíka o pár let staršího než on. Měl široká ramena, ale také pivní bříško, nebyl oholený a jeho vzhled celkově působil poněkud zanedbaně. Přistoupil k nim a objal Reece trochu příliš pevným obětím. Spolu s ním přišli tři další, podobně ustrojení jako on.

„Nikdy by mě nenapadlo, že tě tu potkám!“ dodal.

„No, občas musím kráčet ve šlépějích svých bratrů, že?“ odpověděl Reece s úsměvem. „Thore, znáš mého bratra Godfreye?“

Godfrey se otočil a potřepal Thorovi rukou. Thor si nemohl nevšimnout, jak jemnou a buclatou ruku tento člověk měl. To nebyla ruka válečníka.

„Samozřejmě, že znám našeho nového příchozího,“ řekl Godfrey, nakláněl se k Thorovi příliš blízko a jednotlivá slova sléval bez pauz do jednoho dlouhého zvuku.  „Celé království žije jenom řečma o něm. Skvělý bojovník, říkají,“ pověděl směrem k Thorovi. „Taková škoda plýtvat svým talentem tady v krčmě!“

Na to se Godfrey zaklonil a vyprskl smíchy. Jeho tři společníci se okamžitě přidali. Jeden z nich, o hlavu vyšší než ostatní, s velkým pivním břichem a rudými tvářemi, se k Thorovi opile naklonil a poplácal jej po rameni.

„Statečnost je skvělá vlastnost. Ale dostaneš se díky ní na bitevní pole, kde může být trochu zima. Být opilec je lepší vlastnost, udržuje tě v bezpečí, v teple a zaručuje ti neustálou dámskou společnost!“

Opět se rozhlehl smích oněch tří. Hospodský mezitím pro všechny natočil nové korbele. Thor doufal, že s nimi nebude muset pít, protože už teď cítil, že mu pivo dělá v hlavě nepořádek.

„Dneska byl poprvé na lovu!“ křičel Reece na svého bratra.

„Ale skutečně?“ odpověděl Godfrey. „Inu, to si zasluhuje přípitek, že je to tak?“

„Nebo dva,“ odpověděl jeho vysoký společník.

Thor se podíval na svou ruku, ve které se objevil další čerstvý korbel.

„Na Poprvé!“ Godfrey provolal.

„NA POPRVÉ!“ opakovali ostatní.

„Kéž je tvůj život plný takových poprvé,“ řekl ten vysoký, „s výjimkou být poprvé střízlivý!“

Všichni vybuchli smíchy a přiložili korbele k ústům.

Thor se napil z toho svého a už jej pokládal na stůl, když tu jej Godfrey zarazil.

„Takhle se to nepije, chlapče!“ křičel Godfrey. Přistoupil k němu, vzal mu korbel z ruky a přitiskl mu ho ke rtům. Za smíchu ostatních potom do Thora nalil celý jeho obsah. Potom vítězoslavně ukázal prázdný korbel ostatním. Krčmou se rozlehl jásot.

Thor měl hlavu lehkou jako pírko. Začínal cítit, že ztrácí kontrolu a nedokáže se najednou tak dobře soustředit. Ten pocit se mu vůbec nelíbil.

Pod košilí znovu ucítil pohyb. Krohn vystrčil hlavu a obhlédl okolí.

„Ale copak to tu máme!“ vykřikl nadšeně Godfrey.

„To je leopardí mládě,“ odpověděl Thor.

„Našli jsme ho během lovu,“ doplnil Reece.

„Má hlad,“ řekl Thor. „A já si nejsem jistý, čím bych ho měl krmit.“

„Jistěže pivem!“ vykřikl vysoký muž.

„Vážně?“ zeptal se Thor. „To je pro něj zdravé?“

„Ale jistě!“ zakřičel Godfrey. „Je to jenom chmel, chlapče!“

Gofrey smočil prst v pivní pěně a podržel jej před Krohnem. Ten natáhl krk a začal prst olizovat. A pak další, a nakonec ještě jeden.

„Vidíš? Chutná mu to!“

Najednou však Godfrey s výkřikem ucuknul. Okamžitě se chytil za prst, na kterém se objevila kapka krve.

„Ten má teda ostrý zoubky!“ zakřičel, zatímco všichni ostatní propukli v smích.

Thor se sklonil, otevřel Krohnovi tlamičku a vylil mu do ní zbytky ze svého korbelu. Když viděl, jak to leopard hladově zhltal, rozhodl se, že mu musí najít nějaké pořádné jídlo. Doufal, že mu Kolk povolí, aby si ho mohl nechat v kasárnách, a že proti tomu ani nikdo další z Legie nebude nic namítat.

Hudebníci začali hrát novou píseň a spolu s ní se objevilo pár dalších Gofreyových přátel. Přišli k nim, dali si s nimi další rundu piva a potom odváděli Godfreye zpátky k jejich stolu.

“Uvidíme se později, mladej,” řekl Godfrey Reecovi, než odešel. Také se otočil k Thorovi a řekl: „Doufejme, že se rozhodneš v krčmě trávit více času!“

„Doufejme, že se ty rozhodneš trávit víc času na cvičišti,“ odpověděl na to Kendrick.

„O tom velice silně pochybuji!“ řekl Godfrey a řehtal se společně se svými druhy. Potom zmizeli v davu.

„To vždycky takhle oslavují?“ zeptal se Thor Reece.

„Godfrey? Ten už vysedával po hospodách a ještě přitom ani neuměl pořádně chodit. Velké zklamání pro našeho otce. Ale Godfrey sám se zdá s takovým životem víc než spokojený.“

„Ne, já myslím královy muže a Legii. To se jde pokaždé do krčmy?“

Reece zakroutil hlavou.

„Dnešek je speciální. První hon na den letního slunovratu. Tohle se nestává zas tak často, takže si to užij, dokud máš tu možnost.“

Jenže když se Thor rozhlédl po místnosti, měl smíšené pocity. Tohle nebylo místo, kde si přál být. Raději by byl zpátky v kasárnách a věnoval se tréninku. Jeho myšlenky se také neustále vracely ke Gwendolyn.

„Viděl jsi ho dobře?“ zeptal se Kendrick Thora.

Thor se na něj nechápavě podíval.

„Ten muž v lese, ten, co vystřelil šíp?“ dodal Kendrick.

Ostatní se natlačili k nim, aby jim z odpovědi nic neuniklo. Hovor začínal dostávat vážné téma.

Thor se snažil vzpomenout si, ale nedařilo se mu to. Všechno bylo rozmazané.

„Přál bych si, abych ho viděl,“ řekl. „Semlelo se to příliš rychle.“

„Možná to byl jenom další z králových mužů, který nechtěně vystřelil naším směrem,“ řekl O’Connor.

Thor zakroutil hlavou.

„Nebyl oblečený jako my ostatní. Byl celý černý a přes hlavu měl přehozenou kapuci. Vystřelil pouze jediný šíp, který letěl na Kendricka. Hned potom zmizel. Je mi líto. Přál bych si, abych toho viděl víc.“

Kendrick zamyšleně kroutil hlavou.

„Kdo by si mohl přát mít tě mrtvého?“ zeptal se Reece Kendricka.

„Takže to teda byl vrah?“ zeptal se O’Connor.

Kendrick pokrčil rameny. „Nevím o tom, že bych měl nějaké nepřátele.“

„Ale otec jich má mnoho,“ řekl Reece. „Možná tě někdo chce zabít, aby ublížil jemu.“

„Anebo tě někdo chce odstranit z cesty vedoucí k trůnu,“ přemýšlel Elden.

„To je absurdní! Nejsem legitimní! Já nemám na trůn žádný nárok!“

Zatímco si nad tím lámali hlavu a usrkávali ze svých korbelů, ozval se v místnosti další jásot. Pozornost všech mužů se teď otočila ke schodišti, které vedlo do horního patra. Thor se podíval také a uviděl skupinku žen, která scházela dolů z patra a zastavila u zábradlí na schodech. Všechny byly velmi spoře oblečené a jejich tváře pokrývalo výrazné malování.

Thor zrudnul.

„Dobrý den, pánové,“ provolala dáma v čele, oblečená do rudých šatů, jejichž dekolt odhaloval téměř vše z jejího výrazného poprsí.

Muži zajásali.

„Kdo má dnes peníze nazbyt?“ zeptala se.

Muži zajásali znovu.

Thorovy oči se rozevřely v úžasu.

„Tohle je zároveň i nevěstinec?“ zeptal se.

Ostatní se k němu otočili v zaraženém údivu, potom sborově vybuchli smíchy.

„Pane Bože, ty jsi tak sladkej!“ řekl Conval.

„Neříkej mi, že jsi ještě nikdy nebyl v nevěstinci?“ řekl Conven.

„Vsadím se, že především ještě nikdy nebyl s žádnou ženskou!“ řekl Elden.

Thor cítil pohledy všech a bylo jasné, že jeho tvář musí být rudá jako řepa. Přál si, aby se teď mohl prostě vypařit. Měli pravdu, ještě nikdy nebyl se ženou, ale to by jim sám nikdy nepřiznal. Přemýšlel, jestli je to při pohledu na něj opravdu tak patrné.

Než mohl odpovědět, jeden z dvojčat se natáhl a drsně jej poplácal po zádech. Potom hodil zlatou minci té ženě na schodišti.

„Věřím, že máš prvního zákazníka!“ zařval.

Místnost se znovu naplnila jásotem a Thor, bez ohledu na to, že se rukama, nohama bránil a vzpouzel, byl tuctem mužů zpola dostrkán, zpola odnešen napříč davem a nahoru po schodech. Když tak nedobrovolně putoval, všechny jeho myšlenky patřily Gwen. Tomu jak moc na ni myslel a tomu, že s žádnou jinou být nechce.

Přál si otočit se a utéct. Ale nebylo kam utéci. Tucet největších mužů jej strkalo kupředu a nepovolovali mu žádný jiný směr než ten, kterým ho sami vedli. Než si všechno pořádně uvědomil, už stál na schodech proti jedné z ženštin, která byla vyšší než on, měla na sobě příliš mnoho parfému a smála se na něj. To, co činilo všechno ještě horším byl fakt, že byl Thor opilý. Místnost se bez přestání točila kolem dokola a Thor měl pocit, že v některém z dalších okamžiků nutně musí upadnout na zem.

Žena se k němu natáhla, chytila jej za košili a vedla si jej přímo do jednoho z pokojů. Když byli uvnitř, hlasitě zabouchla dveře. Thor byl rozhodnutý nic si s ní nezačít. V mysli si držel představu Gwen a ze všech sil se snažil ji udržet před vším ostatním. Takhle si svoji první zkušenost v žádném případě nepředstavoval.

Jenže jeho mysl si dělala, co se jí zamanulo. Byl tak opilý, že sotva viděl co se kolem něj děje a poslední věc, kterou si později pamatoval, než nastala tma, bylo, že jej ta žena vedla přes místnost k posteli a on doufal, že to stihnou dříve, než se zhroutí rovnou na podlahu.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

MacGil si protřel oči, probuzený neoblomným klepáním na dveře jeho ložnice, a okamžitě si přál, aby se býval nevzbudil. Jeho hlava se točila. Zamlžené slunce svítilo do místnosti otevřeným hradním oknem a on si uvědomil, že má přes obličej přetáhnutou přikrývku z ovčí vlny. Snažil se vzpomenout si co se stalo. Byl doma ve svém hradu. Zkoušel si vybavit předešlou noc. Pamatoval si celý lov. Potom také krčmu v lesích. Byla tam velká spousta pití. Nějak se potom ale přece musel dostat sem.

Podíval se stranou a spatřil svou manželku, královnu, která ležela vedle něj pod pokrývkami a také se pomalu probouzela.

Klepání na dveře se ozvalo znovu. Hnusný zvuk kovového klepadla.

„Kdo to může být?“ zeptala se královna popuzeně.

MacGil přemýšlel o tom samém. Jasně si vzpomínal, že řekl svým sluhům, aby jej nebudili a obzvláště ne poté, co byl na honu. Tohle si někdo zatraceně odskáče.

Nejspíše to byl správce s dalším z jeho nekonečných dotazů, kvůli nepodstatným drobným výdajům.

„Přestaň s tím zatraceným klepáním!“ zařval konečně MacGil a posadil se na okraji postele s lokty opřenými o kolena a hlavou uloženou v dlaních. Prsty si pročesával neumyté vlasy, vousy a poté tvář, ve snaze konečně se definitivně vzbudit. Hon – a pivo – mu sebraly spousty sil. Už nevydržel tolik, co dříve. Léta si začínala vybírat svou daň a MacGil se teď cítil hrozně. V tom momentu si říkal, že už nikdy nebude pít.

S heroickým úsilím se postavil na nohy a oblečený pouze v noční košili rychle přešel místnost k těžkým dveřím, hrubě uchopil železnou kliku a otevřel je dokořán.

Ve dveřích stál největší z jeho generálů, Brom, společně se dvěma poručíky, kteří oba uctivě sklonili hlavy. Generál se ale díval přímo na MacGila a v tváři se zračil pochmurný výraz. MacGil nesnášel, když se takhle tvářil. Pokaždé to znamenalo, že nese temné zprávy. Právě kvůli těmto chvílím nenáviděl fakt, že musí být králem. Včerejší den, který si tak náramně užil – skvělý lov – mu připomněl dny, kdy byl mladý a nemusel se o nic starat. Obzvláště jej netrápilo, když prohýřil noc v krčmě a musel potom dlouho vyspávat. Nynější hrubé vytržení ze spánku mu celou tu iluzi o bezstarostnosti zase vzalo.

„Můj pane, je mi líto, že tě budím,“ řekl Brom.

„To by ti tedy mělo být líto,“ zavrčel MacGil. „Doufám, že to, co neseš, je důležité.“

„Je, můj pane,“ řekl.

Král MacGil mu viděl na očích, že se jedná o něco vážného. Podíval se přes rameno zpátky do místnosti a naznal, že královna opět usnula.

MacGil jim naznačil, aby vstoupili dovnitř a potom je rychle provedl obrovským pokojem do dalších dveří, které vedly do menší postranní komnaty. Opatrně za nimi dveře zase zavřel, aby manželku nerušili. Občas, když se mu nechtělo scházet dolů do trůnní síně, používal tuto komnatu, která nebyla širší ani delší než dvacet kroků, a byla vybavena pohodlnými sedadly a velkým vitrážovaným oknem.

„Můj pane, naši agenti hlásí pohyb McCloudského kontingentu směrem na východ k Fabianskému moři. A další agenti z jihu hlásí flotilu lodí Impéria, která míří na sever. Jedou se dozajista setkat s McCloudy.“

MacGil se snažil tyto informace zpracovat. Jeho mozek stále ještě plaval ve včerejším pivě.

„A?“ zamručel netrpělivě i otráveně zároveň. Nekonečné machinace, spekulace a podezření u dvora jej šíleně unavovaly.

„Pokud se McCloudové skutečně vydali setkat se s Impériem, může to mít jenom jediný důvod,“ pokračoval Brom. „Překročení Kaňonu a dobytí Prstenu.“

MacGil s podíval na svého zasloužilého generála, muže, který pro něj bojoval po třicet let, a viděl v jeho očích, že to myslí smrtelně vážně. Další věc, kterou tam zahlédl, byl strach. To jej rozrušilo, protože Brom nebyl muž, u kterého by kdykoliv předtím tuto emoci pozoroval.

MacGil se pomalu narovnal do své plné výšky, která zdaleka nebyla zanedbatelná, otočil se a vykročil směrem k oknu. Vyhlédl ven na dvůr, který takhle brzy ráno ještě zel tichem a prázdnotou, a uvažoval. Po celou dobu dobře věděl, že jednoho dne tohle nevyhnutelně musí přijít. Jenom nečekal, že se to stane tak brzy.

„To bylo rychlé,“ řekl. „Je to jenom pár dní, co jsem provdal svou nejstarší dceru za jejich prince. A ty teď říkáš, že kují pikle, jak nás zničit?“

„Je to tak, můj pane,“ odpověděl Brom upřímně. „Nevidím žádný jiný způsob, jak si jejich počínání vysvětlit. Všechno vypadá, že se chystají jednat a ne bojovat.“

MacGil pomalu zakroutil hlavou.

„Ale to nedává smysl. Oni nemůžou pustit Imperium dovnitř. Proč by to dělali? I kdyby se jim nějak podařilo snížit sílu Štítu a umožnit překročení Kaňonu, co by z toho pro ně potom plynulo? Impérium by přece zaplavilo i je. Ani oni by nebyli v bezpečí. Tohle si jistě dobře uvědomují.“

„Možná se s nimi chtějí dohodnout,“ odvětil Brom. „Možná chtějí vpustit Impérium dovnitř, a to na oplátku zaútočí jenom na nás, takže McCloudi potom budou moci kontrolovat celý Prsten.“

MacGil zakroutil hlavou.

„McCloudové jsou na tohle příliš chytří. Nejsou to prosťáčci. Dobře vědí, že Imperiu se nedá věřit.“

Generál pokrčil rameny.

„Možná touží po svrchovanosti v Prstenu tak zoufale, že se prostě rozhodli zkusit svoje šance. Obzvláště teď, když mají tvou dceru za královnu.“

O tomhle musel MacGil přemýšlet. Jenže jeho hlava tepala bolestí. Nechtěl o tom dumal v této kondici. Ne takhle brzy ráno.

„Takže co navrhuješ?“ zeptal se, ve snaze celou konverzaci rychle skončit.

„Můžeme tomu zabránit, sire, a zaútočit na McCloudy. Teď je na to ještě čas.“

MacGil na něj zůstal zírat.

„Ihned po svatbě mé dcery s jejich princem? To tedy ne.“

„Pokud to neuděláme,“ oponoval Brom, „tak jim necháme volné obě ruce, aby nám mohli pohodlně vykopat hrob. Zaútočí na nás tak jako tak. Pokud ne teď, tak někdy příště. A pokud se spojí s Impériem, jsme vyřízení.“

„Přes Vysočinu se nedostanou snadno. Kontrolujeme všechny hrady v průsmycích. Budou zmasakrováni. I když v tom bude zapojené i Impérium.“

„Impérium má miliony mužů,“ odpověděl Brom. „Masakr je něco, co si jednoduše můžou dovolit.“

„I kdyby byl Štít neaktivní,“ řekl MacGil, „ani potom nebude snadné dostat se přes Kaňon s miliony vojáků, a pak se s nimi ještě dostat přes Vysočinu, nebo se přepravit v lodích. Taková ohromná mobilizace zabere spoustu času a my bychom dopředu o všem věděli.“

MacGil přemýšlel.

„Ne, nezaútočíme na ně. Ale okamžitě podnikneme rázné kroky. Zdvojnásobte posádky hradů na Vysočině. Posilte naše opevnění. A zdvojnásobte počet špehů. To bude všechno.“

„Ano, můj pane,“ řekl Brom, otočil se a spěchal s oběma poručíky ven z místnosti.

MacGil se otočil zpátky k oknu. Jeho hlava se bolestivě ozývala. Cítil, že na obzoru čeká válka, a že, stejně jako zimní bouře, musí nevyhnutelně jednou přijít. Navíc cítil, že s tím on sám nemůže vůbec nic udělat. Rozhlédl se kolem po svém kamenném hradu. Dole pod ním se rozprostíral jeho dvůr, který se už pomalu začínal plnit prvními dvořany. MacGil si říkal, jak dlouho tu tenhle obraz ještě bude moci vídat.

Co by teď tak dal za další rundu piva.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Thor ucítil špičku boty, která téměř jemně narazila do jeho žeber a pomalu otevřel oči. Ležel tváří dolů na hromadě slámy a prvních několik momentů neměl ponětí, kde to je. Jeho hlava vážila snad tunu, krk měl vyschlý tak, že sotva dokázal polknout a všechno bylo podkreslené nesnesitelnou bolestí hlavy a očí. Cítil se, jakoby právě sletěl z koně.

Někdo do něj šťouchl znovu. Thor se posadil a sledoval divoce se točící místnost. Pak se předklonil a vyzvracel se. A znovu. A pak ještě jednou.

Všude kolem něj se rozlehl sborový smích. Thor se rozhlédl a uviděl Reece, O’Connora, Eldena a dvojčata, kteří stáli opodál a dívali se na něj.

„No konečně se naše Šípková Růženka probudila!“ zařičel Reece smíchy.

„Už jsme ani nedoufali, že ještě někdy vstaneš,“ řekl O’Connor.

„Jseš v pořádku?“ zeptal se Elden.

Thor se znovu posadil, utřel si pusu hřbetem ruky a snažil se dát si všechno dohromady. Krohn, který ležel jenom kousek od něj, zakňučel, vyskočil Thorovi do naručí a zabořil hlavu do jeho košile. Thorovi se ulevilo, že ho vidí. Byl rád, že jej neztratil. Stále si však ještě nevzpomínal, co se vlastně všechno přihodilo.

„Kde to jsme?“ zeptal se Thor. „Co se včera večer stalo?“

Všichni se rozesmáli.

„Obávám se, že jsi příliš pil, příteli. Na někoho může být to pivo až moc silné. To si vážně nic nepamatuješ? Krčmu?“

Thor zavřel oči, třel si spánky a snažil si vzpomenout. V paměti ale nebylo nic víc, než pár nesouvislých záblesků. Pamatoval si lov…jak vcházejí do krčmy…jak pije. Také si pamatoval, jak jej vedli nahoru po schodech…nevěstinec. Všechno potom už byla jenom pustá prázdnota.

Jeho srdce se rozbušilo, když pomyslel na Gwendolyn. Neprovedl s tou holkou včera nějakou hloupost? Nezničil si náhodou všechny šance, které u Gwen měl?

„Co se stalo?“ naléhal na Reece vážným hlasem a chytil jej za zápěstí. „Prosím, řekni mi, že jsem s tou ženskou nic neměl.“

Ostatní opět vyprskli smíchy, ale Reece se na svého kamaráda jenom upřeně díval, protože si uvědomil, že mu té odpovědi opravdu záleží.

„Neměj obavy, příteli,“ odpověděl potom. „Neudělal jsi vůbec nic. Až na to, že jsi se poblil a pak ses zhroutil na zem.“

Veselí přihlížejících kulminovalo.

„Tolik k tvému poprvé,“ řekl Elden.

Ale Thor cítil obrovskou úlevu. Znamenalo to, že Gwen nezradil.

„To bylo naposled, co jsem ti koupil holku!“ řekl Conval.

„Dokonalá ztráta peněz,“ doplnil Conven. „Dokonce nám ani nevrátila drobné!“

Chlapci se ještě jednou zasmáli. Thor se cítil zahanbeně, ale zároveň byl rád, že nic nezkazil. Chytil Reece za paži a přitáhl si jej k sobě, aby ostatní neslyšeli.

„Tvá sestra,“ pošeptal mu naléhavě. „Ona o tomhle nic neví, že?“

Reecova tváři se pomaloučku rozšířila do úsměvu. Na Thorovo rameno potom dopadla jeho ruka.

„Tvoje tajemství je u mě v bezpečí, i když jsi nic neprovedl. Ona nic neví. Vidím, jak moc se o ní zajímáš a vážím si toho,“ řekl, zatímco jeho tvář nabyla na vážnosti. „Teď opravdu vidím, že ti na ní záleží. Pokud bys ten včerejší dáreček s radostí přijal, nebyl bys švagr, kterého bych chtěl mít. A vlastně, byl jsem požádán, abych ti doručil zprávu.“

Reece vytáhl malý srolovaný lísteček a vtisknul jej Thorovi do dlaně. Thor se na dlaň podíval a zpočátku nerozuměl. Dopis nesl královskou pečeť. A byl psaný na růžovém papíře. Jeho srdce poskočilo.

„Od mé sestry,“ dodal Reece.

„Páni!“ ozvalo se několik hlasů.

„Někdo dostal milostný dopis,“ řekl O’Connor.

„Přečti nám to!“ zařval Elden.

Místnost se rozezněla smíchem.

Ale Thor si chtěl dopis přečíst v soukromí, takže se sebral a vydal se ven z kasáren, z dosahu ostatních. Měl pocit, že se mu hlava snad rozskočí a okolní svět se nepřestával točit, ale teď už se o to nestaral. Opatrně rozlomil pečeť a třesoucíma se rukama rozbalil dopis.

„Setkáme se v poledne na Lesním hřebenu. Nesmíš přijít pozdě. A snaž se nevzbudit ničí pozornost.“

Thor si zastrčil lístek do kapsy.

„Co se tam píše, milovníku?“ zavolal z okna Conven.

Thor však spěchal k Reecovi, protože věděl, že v tomhle může věřit pouze jemu.

„Legie dnes nemá naplánovaná žádná cvičení, že?“ zeptal se Thor.

Reece zatřepal hlavou. „Jasně, že ne. Je svátek.“

„Kde je Lesní hřeben?“ zeptal se Thor.

Reece se usmál. „Aha, Gwenino oblíbené místo,“ řekl. „Vydej se po východní cestě ven ze Dvora a drž se vpravo. Povede tě to nahoru na kopec a hned potom už budeš na místě, které hledáš.“

Thor se podíval na Reece.

„Prosím, nechci, aby to kdokoliv věděl.“

Reece se usmál.

„Myslím, že jí jde o to samé, protože pokud na to moje matka přijde, tak vás zabije oba. Moji sestru by zavřela v její komnatě a tebe by poslala do exilu na nejjižnější cíp království.“

Thor polknul při té myšlence.

„Vážně?“ zeptal se.

Reece kývnul v odpověď.

„Nemá tě ráda. Nevím proč, ale zdá se, že to myslí smrtelně vážně. Běž rychle a nikomu se o ničem nezmiňuj. A neboj,“ řekl a stiskl mu ruku. „Já udělám to samé.“

*

Thor spěchal ranním městem s Krohnem, pelášícím po jeho boku a modlil se, aby nevzbudili přílišnou pozornost. Neustále si v hlavě opakoval Reecovy instrukce a snažil se jich držet, jak jen to bylo možné. Postupně nechal ulice města za sebou a dostal se na malý kopec, na kterém začínal hustý les. Po levé straně se země zase ostře svažovala a vytvářela skalnatý hřeben, po jehož okraji vedla rovná stezka, zatímco z druhé strany rostly stromy. Lesní hřeben. O tomhle místě mluvil její dopis. Myslela to vážně? Anebo si s ním jenom hraje?

Neměl ten nabubřelý Alton nakonec pravdu? Nebyl Thor skutečně jenom zábava pro znuděnou urozenou dívku? Opravdu ji brzy omrzí? Víc než cokoliv jiného si přál, aby nic z toho nebyla pravda. Chtěl věřit, že její city k němu byly upřímné, ale, popravdě stále ještě nedokázal dobře chápat, proč by tomu tak mělo být. Vždyť ho sotva znala. A navíc byla urozená. Co na něm mohla vidět? Nehledě na to, že byla o rok či dva starší než on a o něj se předtím nikdy žádná starší dívka nezajímala. Vlastně se o něj nikdy žádná dívka předtím nezajímala. Ne tedy, že by jich v jeho vesnici byl zrovna přebytek.

Thor nikdy o dívkách příliš nepřemýšlel. Nevyrůstal s žádnými sestrami a ve vesnici bylo jenom několik dívek jeho věku. Ani žádný z dalších chlapců, stejně starých jako byl on, se o takové věci nezajímal. Většina z nich se ženila, když jim bylo přibližně devatenáct a jednalo se o sňatky, které už dávno předtím domluvili rodiče. Všechno mělo silně obchodní nádech. Muži z bohatších rodin, kteří nebyly oženěni rodiči a kteří dosáhli svých dvaceti pěti let věku, byli povinni si vybrat manželku, anebo se vydat do světa a nějakou si najít. Ale to neplatilo pro takové jako byl Thor. On byl chudého původu a lidé z jeho kasty byli běžně prostě sezdáni v domluvených sňatcích, jejichž hlavním důvodem bylo vylepšení rodinného rozpočtu a postavení. Připomínalo to v mnoha bodech obchod s dobytkem.

Jenže když Thor poprvé spatřil Gwendolyn, všechen jeho předešlý nezájem se naprosto rozplynul. Poprvé v životě byl zasažen něčím tak silným, že jen stěží mohl myslet také na něco jiného. Pokaždé, když ji znovu viděl, se ten pocit ještě prohluboval. Nerozuměl dost dobře proč, ale cítil něco jako bolest, když musel být bez ní.

Thor přidal do kroku, když kráčel po hřebenu, rozhlížel se do všech směrů a přemýšlel, kde přesně se s ním chtěla asi sejít a jestli se s ním vůbec chtěla sejít. První slunce mezitím vystoupalo výše a začínalo pálit. Na Thorově čele se objevily drobné kapičky potu. Ještě stále mu bylo po včerejším večeru špatně a jeho žaludek plaval jako na vodě. Slunce stihlo vystoupat ještě výše, zatímco jeho hledání bylo stále marné. Začínal už opravdu pochybovat, že vůbec kdy měla v plánu sem za ním přijít. Také měl dost času přemýšlet o nebezpečí, kterému je oba tímto vystavoval. Pokud je její matka, královna, skutečně tak silně proti nim, nechala by jej skutečně vyhnat z království? Z Legie? Pryč od všeho kvůli čemu sem přišel a co miloval? Co by si potom počal?

Když o tom ale přemýšlel, došel k názoru, že šance být chvíli s ní za to riziko i tak stojí. Rozhodl se, že pro ni vsadí do hry úplně všechno. Jediné v co doufal bylo, že si z něj neutahuje, nebo že si snad on sám nedělá o jejich schůzkách, a jejích citech k němu. ukvapené a nesprávné soudy.

„To kolem mě jenom tak projdeš?“ ozval se hlas a smích.

Thor nadskočil leknutím, zastavil se a otočil. Ve stínu obrovské borovice stála usmívající se Gwendolyn. Jeho srdce se při pohledu na ní smálo také. V jejích očích jasně viděl upřímnou radost a všechny starosti, které se mu honily hlavou ještě před malou chviličkou, se najednou rozpustily jako ranní mlha. V duchu vyplísnil sám sebe, jak mohl být tak hloupý a jenom na jedinou vteřinu pochybovat o jejích záměrech.

Krohn zakňoural, když princeznu uviděl.

„Ale copak to tu máme?!“ vykřikla v potěšeném úžasu.

Klekla si do trávy, Krohn se rozeběhl k ní a skočil jí se zamňoukáním do náruče. Ona jej objala, začala jej hladit a prsty pročesávat jeho kožich.

„Ten je tak roztomilý!“ řekla a pevně si jej k sobě přitiskla. Kotě jí olízlo tvář. Zasmála se a políbila ho na čumák.

„Jak se jmenuješ, maličký?“ zeptala se.

„Krohn,“ řekl Thor. Tentokrát jeho jazyk konečně nebyl svázaný.

„Krohn,“ opakovala po něm a dívala se kotěti do očí. „A to každý den chodíš na procházku s mládětem leoparda?“ zeptala se Thora se smíchem.

„Našel jsem ho,“ odvětil Thor a sám se podivoval, že se cítí teď sebevědomě, jako by na její přítomnost byl už dávno zvyklý. „V lese během honu. Tvůj bratr mi řekl, že bych si ho měl nechat, protože jsem ho našel. Prý jsme si předurčeni.“

Podívala se na něj a rysy její tváře zvážněly.

„Ano, má pravdu. Některá zvířata jsou svaté bytosti. Ty je nemůžeš nalézt. To ony si najdou tebe.“

„Doufám, že ti nebude vadit, pokud se k nám přidá,“ řekl Thor.

Zasmála se.

„Mrzelo by mě, kdyby se nepřidal,“ odpověděla.

Rozhlédla se do obou stran, aby se ujistila, že je nikdo nesleduje, potom chytila Thora za ruku a táhla jej do lesa.

„Pojďme,“ zašeptala. „Než nás někdo uvidí.“

Thor měl radost, že znovu cítí dotek její ruky, když se nechal vést po lesní pěšince. Mířili rovnou hluboko do lesa po úzké cestičce, která se kroutila mezi vzrostlými borovicemi. Po chvíli jeho ruku pustila.

Začínal si být stále jistější, že se jí skutečně líbí. Mimo jiné i proto, že se s ním očividně nechtěla nechat spatřit, aby se to nedověděla její matka. Bylo jasné, že to myslí vážně, protože tím, že se s ním sešla, na sebe vlastně i ona sama brala riziko.

Potom ale Thora zase napadlo, že možná jenom nechce, aby je viděl Alton, nebo některý jiný z mladíků od dvora, se kterými se mohla stýkat. Možná měl Alton pravdu. Možná se prostě styděla, aby ji s někým, jako je Thor, někdo její úrovně viděl.

Všechny ty emoce se v něm mísily v jednom velkém zmateném víru.

„Zdřevěněl ti jazyk, že?“ zeptala se, aby konečně prolomila mlčení.

Thor byl na pochybách. Nechtěl riskovat, že všechno pokazí tím, že jí poví, co se mu zrovna honí hlavou. Zároveň však také cítil, že se nutně musí se všemi těmi obavami konečně vypořádat. Potřeboval vědět, jak si skutečně stojí a cítil, že už to nedokáže déle tajit.

„Když jsme se naposledy rozloučili, narazil jsem potom náhodou na Altona. Pořádně se do mě pustil.“

Gwendolynina tvář potemněla a její skvělá nálada byla náhle tatam. Thor okamžitě zalitoval, že o tom začal. Zbožňoval její dobrou náladu, radost ze všeho, co měla kolem sebe a přál si, aby to mohl vzít zpátky. Chtěl to ještě nějak zahladit, ale už bylo příliš pozdě. Teď už mohl jedině pokračovat.

„A co ti pověděl?“ řekla posmutnělým hlasem.

„Řekl mi, abych tě nechal na pokoji. Řekl, že se o mě doopravdy nezajímáš. Že jsem pro tebe jenom chvilková zábava. Řekl, že tě za pár dní omrzím. A taky řekl, že ty a on se máte brát, že je vaše svatba už dávno domluvená.“

Gwendolyn se uštěpačně uchechtla.

„Tohle, že řekl?“ odfrkla si. „Ten kluk je nejarogantnější a nenesnesitelnější fracek, kterého znám,“ dodala. „Je jako trn v prstu už od okamžiku, co jsem se naučila chodit. Jenom proto, že jsou naši otcové bratranci, si myslí, že je součástí královské rodiny. Nikdy jsem nepoznala někoho tolik urozeného, kdo si tu urozenost zasloužil méně než on. A co je nejhorší, nějak se mu usadilo v hlavě, že on a já jsme si předurčeni, a že jednoho dne budeme spolu. Jako kdybych musela bez odmluv poslechnout pokaždé, když mě moji rodiče do něčeho nutí. Nikdy. A rozhodně ne s ním. Nemůžu se na něj ani podívat.“

Její slova působila na Thora jako živá voda. Měl pocit, že mu ze srdce spadl obrovský kámen a v korunách stromů se rozezpívali ptáci. Bylo to přesně to, co potřeboval slyšet. Teď mu ale přišlo líto, že zkazil jejich dobrou náladu, když k tomu vlastně nebyl žádný pádný důvod. Úplně spokojený, ale stejně ještě nebyl. Všiml si, že totiž neřekla vůbec nic o tom, jestli se jí doopravdy líbí on – Thor.

„A co se týká tebe,“ řekla dále, po očku se na něj podívala, ale hned zase uhnula pohledem jinam. „Skoro tě neznám. Těžko teď můžu říci, co cítím. Ale řekla bych, že bych s tebou netrávila čas, pokud bych tě nenáviděla, co myslíš? Samozřejmě, že se to může změnit, a já opravdu dokážu být marnivá, ale ne, když se jedná o lásku.“

To bylo vše, co Thor potřeboval vědět. Potěšila jej vážnost, se kterou to řekla a ještě víc fakt, že použila slovo „láska“. Cítil se jako znovuzrozený.

„A čistě náhodou bych se mohla já zeptat tebe na to samé,“ řekla. „Ve skutečnosti si myslím, že já mohu ztratit mnohem víc než ty. Jsem urozená a ty jsi poddaný. Také jsem starší než ty. Nemyslíš si, že jsem to spíš já, kdo je zranitelnější? Každou chvíli se ke mně donášejí dvorní klevety, které hodnotí tvoje jednání. O tvém původu. O tom, že mě jenom používáš, protože si chceš zvýšit společenské postavení. Protože chceš královu náklonnost. Mám tomu všemu věřit nebo ne?“

Thor se zhrozil.

„Ne, má paní! Nikdy. Ty věci mi nikdy nepřišly na mysl. Jsem s tebou jenom proto, že si nedovedu představit, že bych byl kdekoliv jinde. Jenom proto, že tu chci být. Protože když nejsem s tebou, tak nemůžu myslet na nic jiného, než kdy tě zase uvidím.“

V koutku jejích úst se objevil lehký náznak úsměvu a rysy její tváře opět zjemněly.

„Jsi tu nový,“ řekla. „Jsi nový v Králově Dvoře i u královského dvora samotného. Potřebuješ čas, abys pochopil, jak tu věci skutečně fungují. Nikdo tu neříká to, co si skutečně myslí. Každý má nějaký zájem. Každý usiluje o moc, hodnost, tituly a majetek. Když ti Alton napovídal, že je naše svatba již domluvená, snažil se v té chvíli ve skutečnosti zjistit, jak blízcí si ty a já jsme. Má strach. A i on se dost možná jenom zodpovídá někomu dalšímu. Pro něj má manželství s láskou pramálo co do činění. Znamená svazek. Čistě kvůli finančním ziskům a postavení. Kvůli majetku. U našeho dvora nic není takové, jak se to na první pohled zdá.“

Zčistajasna se Krohn náhle rozběhl a pelášil po pěšině na nedalekou mýtinu.

Gwen se podívala na Thora, zasmála se, chytila jej za ruku a rozběhla se s ním tímtéž směrem.

„Rychle!“ křičela nadšeně.

Oba běželi po lesní pěšině až nakonec vpadli na mýtinu plni smíchu a veselí. Thor zůstal stát, ohromen krásou pohledu, který mýtina skýtala. Byla to nádherná lesní louka, doslova posetá divokými, po kolena vysokými květinami všech možných barev. Pestrobarevní motýli a malí ptáčci tančili mezi rostlinami a oživovali mýtinu svým cvrlikáním. Sloupec slunečního světla osvětloval mýtinu skrz průzor mezi korunami stromů tak, že působila jako nějaké tajné a tajemné místo, ukryté před zraky všech, uprostřed temného lesa.

„Hrál jsi už někdy Slepého kata?“ zeptala se se smíchem.

Thor zakroutil hlavou a než stačil odpovědět, Gwen si sňala z krku šátek, natáhla se a uvázala jej Thorovi pevně přes oči tak, že neviděl nic než tmu, zatímco ona se mu smála do ucha.

„To jsi teď ty!“ řekla.

Potom uslyšel, jak od něj utíká pryč vysokou trávou.

Usmál se.

“Ale co mám dělat?” volal.

Najdi mě!” ozvala se odpověď.

Její hlas už byl ztlumený vzdáleností.

Thor se poslepu vydal za ní, klopýtaje o každou nerovnost. Pozorně naslouchal šustění jejích šatů a snažil se podle toho odhadovat správný směr. Bylo to těžké a on neustále máchal prázdnýma rukama před sebou, protože měl pocit, že musí každým okamžikem narazit do stromu, i když zároveň věděl, že je kolem něj jenom otevřená louka. Po kratičké chvíli zjistil, že ztratil orientaci, a že dost možná i bloudí v kruzích.

Stále se ale snažil poslouchat zvuk jejího smíchu a snažil se k němu doběhnout. Občas se zdál být blíže, a potom zase daleko. Začínala se mu točit hlava.

Také slyšel, že se kolem něj pohybuje Krohn a záhy začal sledoval spíše jeho kroky než princezniny. Když tak učinil, Gwenin smích náhle zesílil a Thor si uvědomil, že jej kotě vede přímo k ní. Byl nadšený jak chytrý Krohn je. Kotě evidentně pochopilo smysl hry a přidalo se.

Brzy už ji slyšel jenom pár kroků od sebe. Sveřepě pokračoval v pronásledování, kličkuje při tom po celé mýtině. V jednom okamžiku potom vztáhl ruku před sebe a vykřikl radostí, protože se mu podařilo zachytit cíp jejích šatů. Když se tak stalo, princezna zakopla a oba dva se zřítili do trávy. Na poslední chvíli se mu podařilo obrátit se tak, že zády dopadl na zem jako první a vlastním tělem tak zmírnil její pád.

Když Thor dopadl na zem a Gwen na něj, vykřikla překvapením. Ještě stále se smála, když mu rozvazovala šátek přes oči.

Thorovo srdce se divoce rozbušilo, když spatřil, že je její tvář jenom několik centimetrů od té jeho. Cítil váhu jejího těla, stejně jako každý jeho záhyb přes tenké letní šaty. Ležela na něm a nezdálo se, že se chystá vstát. Dívala se mu přímo do očí, mělce dýchala a ani po chvíli neuhnula pohledem. Stejně jako on. Thorovo srdce bušilo tak rychle, že měl najednou problém se soustředit.

Najednou se naklonila a přitiskla své rty k jeho. Byly jemnější, než si kdy dokázal představit a když se potkaly s těmi jeho, cítil se, že žije víc, než kdy předtím.

Zavřel oči, stejně jako ona zavřela ty své a dlouho se pak ani jeden nepohnuli v polibku, o kterém později nevěděli, jak dlouho trval. Thor si přál, aby ten okamžik trval věčně.

Nakonec se pomalu odtáhla. Už zase se usmívala, když pomalu otevřela oči. Ani teď se z něj ale neodkulila stranou.

Nějakou chvíli potom jen tak leželi a vzájemně si hleděli do očí.

„Odkud ses tu vzal?“ zeptala se jemně.

Usmál se na ni. Nevěděl, co by na to měl odpovědět.

„Jsem normální kluk,“ řekl.

Zavrtěla hlavou a usmála se.

„Ne, to teda nejsi. Cítím to. Myslím, že jsi mnohem, mnohem víc než jen to.“

Sklonila se a políbila jej znovu. Tentokrát se jejich rty spojily na delší dobu. Zvedl ruku a zabořil prsty do jejích vlasů. Ona udělala to samé jemu. Jeho myšlenky se rozutekly jako stádo splašených koní.

Hlavou mu probleskla myšlenka, jak toto všechno může skončit. Mohli opravdu být jednou spolu? Se všemi těmi silami, které stály proti tomu? Bylo možné, že by jednou mohli být opravdový pár?

Thor víc než v cokoliv jiného doufal, že mohli. Teď chtěl, aby byla jeho víc, než si kdy přál stát se členem Legie.

Náhle se v trávě ozvalo jakési zachrastění. Oba se překvapeně otočili tím směrem, zatímco Krohn skočil do trávy jenom tři kroky od jejich hlav. Ozvalo se další šustění. Potom Krohn zakňučel a vzápětí zavrčel. Na to se ozvalo hlasité zasyčení. A pak bylo ticho.

Gwen se odkulila z Thora, aby se mohli postavit. Thor vyskočil na nohy a postavil se mezi Gwen a ono místo. Zkoumal, co to mohlo být. Nikoho tam ale neviděl. Někdo, nebo možná něco, tam nicméně přece jen muselo být. Pouhé tři kroky od nich, ve vysoké trávě.

Potom se znovu objevil Krohn, který v tlamě plné malých zubů, ostrých jako žiletky, nesl velikého bílého hada. Jeho tělo bylo dobrý metr dlouhé, tlusté jako dobře rostlá větev stromu a šupiny jeho kůže byly diamantově bílé.

Thor si okamžitě uvědomil, co se právě stalo. Krohn je oba zachránil před útokem smrtelně nebezpečného plaza. Jeho srdce naplnila vděčnost k tomu malému kotěti.

Gwen zalapala po dechu.

„Bělozád,“ řekla. „Nejjedovatější plaz v celém království.“

Thor na něj zíral s hrůzou v očích.

„Myslel jsem si, že tenhle had neexistuje. Že to byla jenom legenda.“

„Je hodně vzácný,“ řekla Gwen. „Viděla jsem ho předtím jenom jednou. V den, kdy byl otec mého otce zabit. To zvíře přináší znamení.“

Otočila se a podívala na Thora.

„To znamená, že se blíží smrt. Smrt někoho velmi blízkého.“

Thor ucítil na páteři jemné mrazení. Přes louku se v ten moment navíc přehnal poryv studeného větru a on najednou s jistotou věděl, že Gwen má pravdu.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Gwendolyn procházela hradem. Stoupala po spirálovitém schodišti, a potom ještě několika dalšími chodbami až do nejvyšších pater. Její mysl se neustále zatoulávala k Thorovi. K jejich procházce. K jejich polibku. O potom k tomu hadovi.

Svářely se v ní dvě protichůdné emoce. Na jednu stranu byla nadšená, že byla zase s ním, a na té druhé byla vyděšená kvůli tomu hadovi, který znamenal předzvěst smrti. I když nevěděla, komu je to poselství míněno, nemohla na to přestat myslet. Bála se, že to bude někdo z její rodiny. Může to být některý z jejích bratrů? Godfrey? Kendrick? Mohla by to být její matka? Nebo, na tohle se bála byť jenom pomyslet, její otec?

Setkání s tím hadem vrhnulo temný stín na jinak úžasný den, a když byla jejich skvělá nálada tak náhle otřesena, už ji potom nedokázali vrátit zpátky. Šli spolu zpátky do města, ale rozdělili se těsně před hranicí lesa, aby je nikdo nemohl vidět spolu. Poslední věcí, kterou potřebovala bylo, aby je její matka opět načapala. Gwen byla rozhodnutá, že se Thora tak snadno nevzdá, a že najde způsob, jak si jej před matkou ubránit. Ale potřebovala čas, aby si mohla promyslet nejlepší strategii.

Rozloučení s Thorem bylo nepovedené. Když teď o tom přemýšlela, bylo jí z toho smutno. Měla se ho zeptat, jestli se s ní chce zase vidět a měli společně vymyslet nějaký plán pro další setkání. Jenže byla tak rozrušená ze střetnutí s hadem, že na všechno zapomněla. Teď si dělala starosti, aby si Thor nemyslel, že se o něj dostatečně nezajímá.

Jenom chvilku poté, co dorazila zpátky do Králova Dvora, ji vyhledali otcovi sluhové se zprávou, že se má okamžitě hlásit u otce. Ihned poté se vydala po schodech vzhůru, se srdcem divoce bijícím a neustále přemýšlejíc, proč ji otec chce vidět. Že by jí s Thorem přece jenom někdo spatřil? Žádný jiný důvod, proč by ji otec potřeboval tak urgentně u sebe, tu být nemohl. Chystal se jí Thora taky zakázat? Těžko si dokázala představit, že by to udělal. Vždycky byl ve všem na její straně.

Gwen se, téměř u konce s dechem, konečně dobrala do nejvyššího patra hradu. Proběhla chodbou, minula dva sluhy a otevřela dveře, které vedly do otcových komnat. Další dva sluhové, kteří stáli uvnitř, se jí uklonili.

„Nechte nás,“ řekl jim MacGil.

Znovu se uklonili a rychle spěchali ke dveřím, které za sebou s jemným klepnutím zavřeli.

Když její otec vstal od svého pracovního stolu, Gwen si všimla, že má na tváři široký úsměv. Šel jí naproti napříč komnatou. Jakmile se na něj podívala a nenašla v jeho tváři ani náznak vzteku nebo nevole, věděla, že všechno bude v pořádku.

„Má drahá Gwendolyn,“ řekl.

Napřáhl k ní ruce, aby ji pevně objal. Ona jej objala také, načež se nechala odvést ke dvěma obrovským křeslům, které stály v rohu, hned vedle hořícího krbu. Několik obrovských vlkodavů, z nichž většinu znala už od dětství, jim muselo uvolnit cestu, když společně procházeli místností. Dva z nich je následovali, aby si potom položili čenichy na její klín. Byla ráda za ten oheň, protože dnešní den byl, na to, že už byl začátek léta, neobyčejně chladný.

Její otec se naklonil a nějakou chvíli jenom pozoroval plameny, které plápolaly v krbu.

„Víš, proč jsem tě nechal zavolat?“ zeptal se jí.

Prozkoumala pohledem jeho tvář, ale ani poté si nebyla jistá, co odpovědět.

„Nevím, otče.“

Překvapeně se na ni podíval.

„Naše rozmluva před několika dny. S tvými sourozenci. O následnictví. To je to, co s tebou chci probrat.“

Gwenino srdce zaplesalo úlevou. Tohle vůbec nebylo o Thorovi. Bylo to o politice. Hloupé politice, o kterou snad už ani nemohla mít menší zájem. Ulehčeně si oddechla.

„Zdá se, že se ti ulevilo,“ řekl. „O čem sis myslela, že budeme mluvit?“

Její otec byl velmi všímavý, vždycky to tak bylo. Byl jedním z mála lidí, kteří v ní stále ještě dokázali číst jako v otevřené knize. Musela si před ním dávat pozor.

„O ničem, otče,“ řekla rychle.

Znovu se usmál.

„Potom mi tedy pověz. Co si myslíš o mém rozhodnutí?“ zeptal se.

„Rozhodnutí?“ zeptala se.

„O mém nástupci! Na trůně!“

„Myslíš mě?“ řekla.

„Koho jiného?“ rozesmál se.

Gwendolyn zčervenala.

„Otče, jsem tvým výběrem stále ještě překvapená. Nejsem prvorozená. A navíc jsem žena. Nevím o politice vůbec nic. A nezajímám se ani o ní, ani o to, jak se má vládnout království. Nemám žádné politické ambice. Nerozumím proč sis vybral právě mě.“

„Přesně kvůli těmto důvodům,“ řekl se smrtelně vážným výrazem v obličeji. „Vybral jsem tě, protože nemáš žádné ambice k usednutí na trůn. Nechceš vládnout. A nevíš nic o politice.“

Zhluboka se nadechl.

„Ale znáš povahu lidí. Jsi velmi všímavá. To jsi podědila po mě. Máš matčin důvtip a moji schopnost prohlédnout lidi. Dokážeš je prokouknout skrz naskrz a na základě toho správně rozhodnout. A to je přesně to, co král potřebuje. Znát povahu ostatních. Nic dalšího k úspěšnému kralování není třeba. Všechno další už je jenom o tom, být rafinovaná. Znát dobře, kdo jsou tví lidé. Rozumět jim. Věřit svým instinktům. Být pro ně dobrou velitelkou. To je všechno.“

„Myslím, že řízení celého království určitě obnáší více než jen toto,“ řekla.

„Vlastně ani ne,“ odpověděl. „Všechno pramení z toho co jsem řekl. Tvá rozhodnutí z toho jednoduše vyplynou.“

„Ale otče, ty zapomínáš že, za prvé, já nemám nejmenší touhu vládnout, a za druhé, ty se nechystáš zemřít. Tohle všechno je jenom hloupá tradice, která tě nutí říct něčí jméno na svatbě nejstaršího potomka. Proč bychom se tím teď měli vlastně trápit? Já bych o tom nejraději ani nemluvila a ani na to nemyslela. Doufám, že den, kdy tě uvidím na smrtelné posteli nikdy nepřijde, takže tohle všechno je zbytečné.

Se zachmuřeným výrazem ve tváři si odkašlal.

„Mluvil jsem s Argonem a ten mi předpověděl velmi temnou budoucnost. I já sám jsem jeho vizi dokázal pocítit. Musím být připravený,“ řekl.

Gwenin žaludek se sevřel.

„Argon je blázen. Čaroděj. Polovina z toho, co řekl, se nikdy nestala. Neposlouchej ho. Nemysli na jeho bláznivá znamení. Jsi v pořádku. A budeš žít navždy.“

Jenže on pomalu zakroutil hlavou a Gwen mohla vidět smutek v jeho tváři. Úzkost jí sevřela ještě silněji.

„Gwendolyn, má dcero, miluji tě. Potřebuji, abys byla připravená. Chci aby ses stala příští vládkyní Prstenu. To, co říkám, myslím naprosto vážně. Nežádám tě o to. Já ti to přikazuji.“

Podíval se na ní pohledem tak vážným, že ji to vystrašilo. Nikdy předtím takhle otcovu tvář neviděla.

Prsty pravé ruky si utřela slzu, která ji skanula po tváři.

„Je mi líto, že jsem tě rozrušil,“ řekl.

„Tak už o tom přestaň,“ řekla plačtivě. „Nechci, abys umřel.“

„Je mi líto, ale to nemůžu. Potřebuji znát tvou odpověď.“

„Otče, nechci tě urazit.“

„Potom řekni ano.“

„Ale jak bych to mohla zvládnout?“ bránila se.

„Není to tak těžké, jak si myslíš.“ Budeš obklopena rádci. První pravidlo je nevěřit ani jedinému z nich. Věř jen a pouze sobě samotné. To ty určitě zvládneš. Tvůj prozatímní nedostatek zkušeností, tvá, řekněme naivita, to je přesně to, proč budeš skvělá. Budeš dělat ryzí rozhodnutí. Slib mi,“ trval na svém.

Podívala se mu do očí a viděla v nich, jak moc mu na tom záleží. Chtěla to téma co nejrychleji ukončit, pokud ne kvůli sobě, tak alespoň proto, aby zahnala jeho myšlenky na smrt.

„Dobrá, slibuji,“ řekla rychle. „Cítíš se lépe?“

Opřel se do křesla a viditelně se mu ulevilo.

„Ano,“ řekl. „Děkuji ti.“

„Dobře, můžeme teď mluvit o jiných věcech? O věcech, které se ve skutečnosti mohou stát?“ zeptala se.

Její otec se zaklonil a vybuchl smíchem. Zdálo se, že kámen, který mu ještě před chvílí ležel na srdci, musel vážit snad tunu.

„Přesně pro tohle tě tak miluji,“ řekl. „Pokaždé veselá. Pokaždé schopná mě rozesmát.“

Pátravě se na ni zadíval, až měla pocit, že něco hledá.

„Vlastně sama vypadáš velmi šťastně,“ řekl. „Je v tom zapletený nějaký chlapec?“

Gwen zčervenala. Vstala z křesla a přešla k oknu, aby neviděl její tvář.

„Omlouvám se, otče, ale to je moje soukromá věc.“

„Není zas tak úplně soukromá, vzhledem k tomu, že budeš sedět na mém trůnu,“ řekl. „Ale nebudu slídit. Nicméně tvá matka si tě také přeje vidět, a řekl bych, že ona nebude v této věci tak shovívavá. Já to nechám být. Ale ty se raději dobře připrav.“

Gwen pocítila úzkost. Otočila se a dívala se ven z okna. V tom okamžiku tohle místo nenáviděla. Přála si být kdekoliv jinde, jen ne tady. Klidně v nějaké malé zapadlé vesničce, na malé zaprášené farmě, žít jednoduchý život s Thorem. Pryč od všeho tady, od všech těch pletich a sil, které se ji v jednom kuse snažily ovládat.

Na rameni ucítila jemný dotek ruky, otočila hlavu a uviděla, že otec stojí vedle ní a usmívá se.

„Tvoje matka umí být přísná. Ale jakkoliv rozhodne, buď si jistá, že já budu na tvé straně. Ve věcech lásky si každý musí vybrat svobodně sám pro sebe.“

Gwen se otočila a objala otce. V té chvíli jej milovala víc než kohokoliv jiného na světě. Snažila se vytlačit z mysli vzpomínku na toho hada a modlila se ze všech sil, aby to znamení nebylo nijak spojeno s jejím otcem.

*

Gwen kličkovala chodbami a schodišti hradu, kolem vitrážovaných oken a zdí, zdobených gobelíny, směrem ke komnatám matky. Nesnášela, když si ji matka k sobě povolávala,  stejně jako nesnesla pomyšlení, že se ji snaží kontrolovat. V mnoha ohledech to byla matka, kdo ve skutečnosti království vládl. V mnoha směrech byla silnější než otec, dokázala daleko sveřepěji trvat na svém a máloco ji donutilo plně ustoupit. Království samo o tom samozřejmě nemělo nejmenší tušení. Všechno vždy vypadalo jako rozhodnutí moudrého krále.

Když se MacGil ale vrátil do soukromých komnat a zavřely se za ním dveře, byla to její matka, na koho se okamžitě obrátil pro názor, či přímo pro radu. Ona byla z nich dvou tou moudřejší. A také tou chladnější, vypočítavější, tvrdší a nebojácnější. Ona byla skálou a vládla své rodině železnou pěstí. Pokud se ona pro něco rozhodla, a obzvláště pokud věřila, že je to pro dobro rodiny, velmi dobře dokázala zajistit, že se to opravdu stalo.

A teď se ta železná vůle její matky měla otočit proti Gwen. Už po cestě se připravovala, že dojde ke konfliktu. Cítila, že to setkání má co do činění s jejím soukromým životem, a že ji s Thorem někdo přece jenom asi viděl. Ale byla rozhodnutá se nepodvolit, ať už by cena byla jakákoliv. Pokud to bude znamenat, že bude muset tohle místo opustit, tak to udělá. Její matka ji klidně může nechat uvrhnout do žaláře, ale ani to s ní nepohne.

Když Gwen dorazila k matčiným komnatám, dva sluhové před ní otevřeli velké dubové dveře a opět je zavřeli poté, co vstoupila dovnitř.

Komnata její matky byla mnohem menší než ta otcova. Byla více osobní, na zemi ležely vysoké koberce a před krbem stál stolek s čajovým servisem a deskovou hrou, u kterého byly postavené dvě pastelově žluté sametové židle. Její matka, přestože ji očekávala, seděla na jedné z těch židlí zády ke Gwen. Dívala se do ohně, usrkávala čaj a táhla jednou z figurek na deskové hře. Za ní stály dvě její dvorní dámy, jedna jí upravovala účes a druhá utahovala šněrovačku na jejích šatech.

„Pojď dál, dítě,“ ozval se matčin přísný hlas.

Gwen nenáviděla, když její matka přijímala urozené návštěvy za přítomnosti svých služebných. Přála si, aby je poslala pryč, tak jak to udělal její otec, než spolu začali mluvit. Bylo to minimum, co mohla udělat, aby si mohly v soukromí popovídat. Jenže její matka to nikdy nedělala. Gwen předpokládala, že to mělo jasný účel – držet ji v šachu tím, že jsou v místnosti ještě další uši a zároveň tím posílit vlastní sebevědomí.

Gwen neměla jinou možnost, než přejít místnost a sednout si na židli, která stála přímo proti matce a příliš blízko k ohništi. Další z matčiných fint. Její společnost je díky tomu neustále rozptylována přílišným horkem.

Královna se na ni ani nepodívala.Namísto toho raději studovala deskovou hru a potom táhla jednou figurou napříč propracovaným bludištěm.

„Jsi na tahu,“ řekla matka.

Gwen se podívala na stůl a udivila se, že matka stále ještě drží tuto hru otevřenou. Vzpomínala si, že měla hnědé figury, ale už v téhle hře s matkou nepokračovaly po několik týdnů. Její matka byla v Pěšácích naprostý expert, ale Gwen byla ještě lepší. Matka nesnášela prohry a jistě strávila nad hrou mnoho času přemýšlením, jak udělat co nejperfektnější tah. Teď, když Gwen konečně přišla, tak ji donutí hrát dále.

Gwen, na rozdíl od matky nepotřebovala rozestavení hry nijak studovat. Stačilo jí se jenom letmo podívat a perfektní tah jí okamžitě uvízl v oku. Natáhla se a posunula jednu z hnědých figurek přes celé pole na druhou stranu. Její matka se tím ocitla v nebezpečí porážky během příštího tahu.

Matka se dívala na novou situaci bez jakéhokoliv výrazu v tváři. Tedy až na mírně zdvihnuté obočí což, jak Gwen dobře věděla, značilo zděšení. Gwen byla chytřejší a její matka to nikdy nedokáže přijmout.

Královna si odkašlala a nadále studovala rozestavení figur. Na dceru se od začátku ani jednou nepodívala.

„Vím o všech tvých eskapádách s tím poddanským klukem,“ řekla výsměšně. „Neposloucháš mě.“ Teď poprvé matka vzhlédla a podívala se přímo na Gwen. „Proč?“

Gwen se zhluboka nadechla, aby trošku uvolnila úzkost, která se jí okamžitě zmocnila a pokusila se zformulovat co možná nejlepší odpověď. Nepoddá se. Tentokrát ne.

„Moje soukromí tě nemusí zajímat,“ odpověděla.

„Opravdu? Tvoje soukromí mě musí zajímat. Tvoje soukromí ovlivní příští osud trůnu. Osud celého našeho rodu a celého Prstenu. Tvé soukromí je teď už politickou záležitostí a fakt, že bys na to nejraději nemyslela, tu nejhraje ani tu nenepatrnější roli. Nejsi poddaný. Nic z tvého světa není tvou soukromou záležitostí. A všechno z toho mě musí zajímat.“

Matčin hlas byl chladný jako ocel a Gwen už teď nesnášela celou tuhle návštěvu. Nemohla udělat nic víc, než tiše sedět a čekat, až matka skončí. Cítila se jako v pasti.

Konečně si matka odkašlala.

„Protože mě odmítáš poslouchat, jsem nucena udělat určitá rozhodnutí místo tebe. Toho chlapce už nikdy znovu neuvidíš. Pokud ano, nechám jej odvést od Legie, pryč z Králova Dvora a zpátky do jeho rodné vesnice. Tam jej nechám zavřít do klády, stejně jako celou jeho rodinu. Bude odsud ostudně vyhnán. A ty už o něm nikdy neuslyšíš.“

Na to se ní matka podívala. Její spodní ret se třásl zlostí.

„Rozumíš, co ti říkám?“

Gwen se ostře nadechla, když si uvědomila, že je matka skutečně schopná tak daleko zajít. Nenáviděla ji víc, než by byla schopná vypovědět. Také si všimla nervózních pohledů zaskočených dvorních dam. Bylo to ponižující.

Než mohla odpovědět, její matka pokračovala.

„Navíc, abych předešla tvým dalším lehkomyslnostem, podnikla jsem kroky k zajištění vhodného sňatku. Prvního dne příštího měsíce budeš provdána za Altona. Od zítřka se můžeš začít na svatbu připravovat. Připrav se na život vdané ženy. To je vše,“ řekla její matka a gestem naznačila, že může odejít. Potom se znovu zadívala na deskovou hru. Celé to pronesla nevzrušeným tónem, jako by mluvila o těch nejběžnějších záležitostech.

Gwen kypěla zlostí. Nejvíc ze všeho se jí teď chtělo řvát.

„Jak tohle můžeš říct,“ odpověděla Gwen rozzlobeně. „Myslíš si, že jsem nějaká loutka na drátcích, se kterou si můžeš hrát? Myslíš si, že si vezmu kohokoliv, koho mi předhodíš?“

„Nemyslím si,“ odpověděla její matka. „Já to vím. Jsi moje dcera a musíš mě poslouchat. A vezmeš přesně toho, koho ti řeknu, že si vzít máš.“

„To teda nevezmu,“ zakřičela Gwen. „A ty mě nepřinutíš! I otec řekl, že mě nemůžeš nutit!“

„Domluvit sňatek pro své děti je ještě stále jedním z práv, které rodiče v tomto království mají. Královské potomky z toho práva nic nevyjímá. Tvůj otec zaujal své stanovisko, ale víš stejně dobře jako já, že nakonec vyhoví mému požadavku. Mám své způsoby.“

Matka se na ni zamračila.

„Uvidíš, že se nakonec podřídíš a uděláš, co ti říkám. Tvá svatba se uskuteční. Nic tomu nemůže zabránit. Připrav se na to.“

„Já to neudělám,“ odpověděla Gwen. „Nikdy. A jestli o tom se mnou budeš mluvit ještě jednou, tak já už s tebou nepromluvím nikdy.“

Matka jí věnovala studený, ošklivý úsměv.

„Je mi jedno, jestli se mnou budeš nebo nebudeš mluvit. Jsem tvá matka, ne tvoje kamarádka. A také jsem tvá královna. Tohle klidně může být náš poslední rozhovor. Na tom nijak nezáleží. Nakonec stejně uděláš to, co ti říkám, že udělat máš. A já budu z povzdálí sledovat, jak žiješ život, který jsem pro tebe naplánovala.“

Potom se matka vrátila zpátky ke hře.

„Můžeš odejít,“ řekl a mávla ledabyle rukou, jakoby Gwen byla jenom další z jejích služek.

Gwen se tak rozzlobila, že už se déle nedokázala ovládat. Vstala, udělala tři kroky směrem k matce a potom oběma rukama převrhla stolek s hrou. Slonovinové figurky se rozletěly všude po podlaze a rovněž drahý stůl, vyrobený ze stejného materiálu, se rozbil na kusy.

Její matka v šoku vyskočila ze židle.

„Nenávidím tě,“ zasyčela Gwen.

Na to se s tváří rudou vzteky otočila a ráznými kroky mířila ven z místnosti, okázale přitom přehlížejíc zděšené pohledy dvorních dam a rozhodnuta, že už nikdy znovu nechce svou matku vidět.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Thor se několik hodin procházel po neustále se větvících stezkách lesa a přemýšlel o svém setkání s Gwen. Nemohl ji dostat z hlavy. Čas, který strávili spolu, byl kouzelný, zdaleka překonal všechna jeho očekávání a dokonale vymazal všechny pochybnosti o tom, zda jsou její city k němu skutečné nebo ne. Byl to perfektní den, až na to, co se stalo na jeho konci.

Ten vzácný bílý had a zlé znamení, které přinášel. Měli štěstí, že je neuštknul. Thor se podíval na Krohna, který šťastně poskakoval vedle něho a říkal si, co by se bylo asi bývalo stalo, kdyby tam v tu chvíli nebyl a toho hada nezabil. Byli by teď oba mrtví? Byl Krohnovi neskutečně vděčný a věděl, že pro něj bude dobrým druhem po celý život.

Ale ono znamení jej stále trápilo. Ten had byl neskutečně vzácný a v této části království dokonce ani běžně nežil. Byl z dalekého jihu, kde se rozkládaly bažiny. Jak se mohl dostat až tak daleko mimo své prostředí? A proč se k nim přiblížil zrovna v tom momentu? Bylo to všechno velmi záhadné a Thor si byl naprosto jistý, že v tom bylo nějaké vyšší znamení. Stejně jako Gwen, i on cítil, že to znamení bylo špatné, zvěstovatel smrti. Jenže čí?

Thor se snažil ty myšlenky vypudit z hlavy pryč a prostě na všechno zapomenout, ale vůbec se mu to nedařilo. Úplně jej to pohltilo. Věděl, že by se měl brzy vrátit do kasáren, ale nebyl schopný se tam vydat. Navíc měli všichni den volna, a tak místo toho bloudil dlouhé hodiny v kruzích po lesních cestách a snažil se vyčistit si hlavu. Byl si jistý, že hadovo poselství se týkalo jeho, že znamenalo, že musí něco udělat.

Ještě horší ale bylo, že jeho rozloučení s Gwen bylo tak náhlé. Když došli na okraj lesa, rozdělili se tak rychle, že si téměř neřekli ani slovo. Zdálo se, že je rozrušená. Předpokládal, že to bylo kvůli tomu hadovi, ale nebyl si tím úplně jistý. O jejich dalším setkání nepadlo ani slovo. Nemohlo se stát, že na něj třeba změnila názor? Neudělal třeba něco špatně?

Ta myšlenka rozetla Thora ve dví. Dále bloudil lesem a nevěděl, co si s tím vším počít. Potřeboval by si s někým promluvit, aby mu pomohl těmto věcem porozumět. S někým, kdo dokázal vykládat znamení a proroctví.

Thor se najednou zastavil uprostřed započatého kroku. No jistě. Argon. Ten by na tohle byl perfektní. Ten by dokázal tohle všechno vysvětlit úplně snadno.

Thor se rozhlédl. Stál na severním konci hřebenu, odkud měl široký výhled na město pod sebou. Nedaleko od něj byla křižovatka. Věděl, že Argon žije sám v kamenné chatrči na severním okraji Planiny Balvanů. Věděl, že pokud se na křižovatce vydá doleva, na druhou stranu od města, povede jej cesta právě tímto směrem. Rozhodl se vyrazit.

Bude to dlouhá cesta a navíc byla velmi dobrá šance, že tam Argon jednoduše v ten okamžik nebude. Ale musel se o to pokusit. Nedopřeje si odpočinek, dokud nedostane své odpovědi.

Thorův krok dostal nový impulz. Dvojnásobnou rychlostí se vydal směrem k pláním. Z poledne se stalo odpoledne a on stále ještě šel a šel. Byl krásný letní den a světlo sluncí nádherně osvětlovalo zelené louky všude kolem něj. Krohn poskakoval neúnavně opodál a každou chvíli se někde zastavoval a tu ulovil myš, tu veverku, které potom trimfálně nosil v tlamě ukázat.

Stezka se zanedlouho stala nebezpečnější a větrnější, když louky pomalu začaly ustupovat pusté krajině plné skal a velikých balvanů. Nakonec se i cesta samotná začala ztrácet v kamenech. Tady nahoře bylo chladněji a vítr ještě zesílil, protože dále už nerostly ani stromy, které by před ním pocestného chránily. Krajina nabyla čistě skalnatého rázu. Působilo to až děsivě. Kam až oko dohlédlo nebylo nic než kameny, prach a veliké balvany. Thor měl pocit jako by cestoval v nějakém jiném světě, a ten svět předtím postihla nějaká katastrofa. Po chvíli cesta zmizela úplně a Thor musel pokračovat po kamenech a suti.

Krohn vedle něj začal kňučet. Ve vzduchu viselo něco podivného. Thor to mohl cítit stejně jako on. Nedalo se říct, že by to bylo zlé, ale bylo to každopádně jiné. To místo v sobě ukrývalo silnou duchovní energii.

Thor si pomalu začal říkat, že se musel vydat špatným směrem, když tu najednou na obzoru na vrcholku kopce spatřil malou kamennou chatrč. Měla perfektní kruhový tvar, byla postavena z tmavého kamene a seděla poměrně nízko při zemi. Nebyla tam žádná okna, pouze jediné obloukovité dveře, které ale neměly klepadlo a dokonce ani kliku. Mohl Argon skutečně žít v takovéhle pustině? Nebude se zlobit, že Thor přišel bez pozvání?

Thor začínal mít o své výpravě trochu pochybnosti, ale přinutil se pokračovat. Když dorazil ke dveřím, jasně cítil, že okolním vzduchem proudí silná energie, v které se mu začínalo těžko dýchat. Jeho srdce začalo divoce bušit, když přistoupil ke dveřím a chtěl na ně zabušit pěstí.

Než se jich ale stačil byť jen dotknout, dveře se najednou samy od sebe se zaskřípáním otevřely. Uvnitř byla naprostá tma a Thor si nebyl jistý, zda je prostě jenom náhodou neotevřel poryv větru. Nebylo možné nijak poznat, jestli je někdo uvnitř nebo ne.

Thor se natáhl, jemně dveře otevřel a strčil hlavu dovnitř.

„Haló?“ zavolal hlasitě. „Argone?“

Krohn vedle něj začal opět kňourat. Thorovi už teď bylo jasné, že to celé byl špatný nápad a že Argon stejně není doma. Přesto se ale odvážil rozhlédnout se uvnitř. Učinil dva kroky vpřed a jakmile to udělal, dveře se za ním s rámusem zabouchly.

Thor se polekaně otočil a tam, u vzdálenější zdi, naproti němu, stál Argon.

„Omlouvám se, že jsem tě vyrušil,“ řekl Thor, jenž měl srdce až v krku.

„Přišel jsi bez pozvání,“ řekl Argon.

„Promiň mi to,“ řekl Thor. „Neměl jsem v úmyslu tě vyrušovat.“

Thorovy oči se mezitím trochu přizpůsobily tmě, takže se teď mohl rozhlédnout kolem sebe. Kolem kruhové zdi místnosti byly rozestavěny malé svíčky. Místnost byla osvětlována jenom jediným sloupcem světla, který přicházel z kruhového otvoru uprostřed střechy. Celé to místo působilo ohromujícím, drsným a neskutečným dojmem zároveň.

„Málokdo tu kdy byl,“ odpověděl Argon. „Samozřejmě, ani ty bys tu nebyl, kdybych ti to nepovolil. Ty dveře se otevřou jenom tomu, komu se otevřít mají. Komukoliv jinému se nepodaří dostat dovnitř, ani kdyby použil všechnu sílu světa.“

Thor se cítil trochu lépe, ale stále mu ještě lámalo hlavou, jak mohl Argon vědět, že přijde. Všechno spojené s tímto mužem bylo vždy zahaleno rouškou tajemství.

„Zažil jsem setkání, kterému moc nerozumím,“ řekl Thor ve snaze jít k věci, všechno to vyklopit a nechat Argona, aby mu řekl svůj názor. „Byl tam had. Bělozád. Nechybělo mnoho a byl by nás napadl. Zachránil nás můj leopard, Krohn.

„Nás?“ zeptal se Argon.

Thor zrudl, protože si až teď uvědomil, že řekl více než chtěl. Nevěděl co na to má říct.

„Nebyl jsem tam sám,“ řekl nakonec.

„A s kým jsi tam byl?“

Thor se kousl do jazyka a přemýšlel co dál. Koneckonců, tento muž byl blízký s Gweniným otcem a pravděpodobně by mu to pověděl.

„Nechápu, jakou to má spojitost s tím hadem.“

„Má to zásadní spojitost. Nenapadlo tě přemýšlet, s kým se ten had chtěl vypořádat?“

Thor byl zaskočen.

„Nechápu,“ řekl po chvíli.

„Ne každé znamení, které vidíš, je míněno tobě. Některá patří i ostatním.“

Thor si prohlížel v matném světle Argonův obličej a snažil se porozumět. Čekalo něco zlého Gwen? A jestli ano, může něco udělal, aby tomu zabránil?

„Dokážeš změnit osud?“ zeptal se Thor.

Argon se otočil a pomalu přecházel místností.

„Ah ano, to je otázka, kterou jsme si pokládali po celá dlouhá staletí,“ odpověděl Argon. „Může být osud změněn? Na jedné straně je všechno předurčeno osudem. Na straně druhé máme svobodnou vůli. I naše činy určují náš osud. Zdá se nemožné, aby tyto dvě entity – osud a svobodná vůle – žily vedle sebe. Ale stejně tomu tak je. Jde o to, kde se ty dvě smísí – když osud potkává svobodnou vůli – tehdy přichází do hry lidské jednání. Osud nemůže být pokaždé zlomen, ale občas se podaří jej ohnout, nebo úplně změnit nějakou velkou obětí, či nesmírným vypětím svobodné vůle. Většinou je ale osud pevně daný. Většinou jsme jenom figurky, které jej prostě naplňují. Myslíme si, že se na jeho utváření podílíme, ale obyčejně tomu tak není. Většinou jsme spíše pozorovatelé, než skuteční tvůrci.“

„Proč se tedy svět vůbec obtěžuje nám dávat nějaká znamení, když tu stejně není nic, co bychom byli schopní změnit?“ zeptal se Thor.

Argon se otočil a usmál.

„Myslí ti to, chlapče, to ti musím nechat. Většinou vidíme znamení, abychom se mohli připravit na to, co přijde. Je nám poodhalen náš osud, abych dostali nějaký čas učinit co je třeba. Občas, to se ale stává velice zřídka, můžeme vidět znamení, které nám dovoluje zakročit a sami určit, jaký bude jeho výsledek. Ale to je opravdu velmi vzácné.“

„Je pravda, že Bělozád zvěstuje smrt?“

Argon si jej zkoumavě prohlédl.

„To je,“ řekl potom. „Bez nejmenších pochybností.“

Thorovo srdce se rozbušilo. Jeho obavy se potvrdily. Zároveň byl také překvapen přímostí Argonovy odpovědi.

„S jedním jsem se dnes setkal,“ řekl Thor. „Ale nevím, kdo je ten, kdo má zemřít. Nebo jestli je tu něco, co mohu udělat, abych tomu zabránil. Rád bych to pustil z hlavy, ale nedokážu to. Ten obraz hada se mi neustále vrací. Proč?“

Argon se na něj velmi dlouho díval a potom si povzdechl.

„Protože ať už ten, kdo zemře, bude kdokoliv, tebe to velmi silně poznamená. Ovlivní to tvůj osud.“

Thor byl čím dál rozrušenější. Zdálo se, že každá odpověď vyvolává jenom další a další otázky.

„Ale to není fér,“ řekl Thor. „Potřebuji vědět, kdo je ten, kdo má zemřít. Musím ho přece varovat!“

Argon pomalu zakroutil hlavou

„Tohle ti nemusí být odhaleno,“ odpověděl. „A i kdybys to věděl, stále bys s tím možná nedokázal nic udělat. Smrt si svou oběť najde a neohlíží se, zda byla varována nebo ne.“

„Proč mi to tedy ale bylo vyjeveno?“ zeptal se Thor zmučeně. „A proč to nemůžu dostat z hlavy?“

Argon přistoupil blíže a zastavil se jenom pár centimetrů od Thorova obličeje. Jeho oči zářily v tom potemnělém místě s takovou intenzitou, že to Thora až děsilo. Bylo to jako dívat se do slunce a nemoci odvrátit zrak. Argon zvedl ruku a položil ji Thorovi na rameno. Jeho dotyk byl úplně ledový. Thorovým tělem proběhla mrazivá vlna.

„Jsi mladý,“ řekl Argon pomalu. „Ještě se musíš hodně naučit. Teď jsi příliš přecitlivělý. Schopnost vidět budoucnost je úžasný dar. Může to ale být i obrovská kletba. Většina lidí žije svůj osud a přitom o něm nemá nejmenší tušení. Znát svůj osud a budoucnost, kterou ti přináší, je občas velmi bolestivé. Ty jsi ještě ani nezačal rozumět svým silám. Ale to se jednoho dne změní. Jednoho dne. Tehdy, až pochopíš, odkud jsi přišel.“

„Odkud jsem přišel?“ zeptal se Thor udiveně.

„Domov tvé matky je daleko odsud. Za Kaňonem, až na druhé straně Divočiny, stojí hrad, který se klene vysoko do nebe. Sedí osamoceně na skále a aby ses k němu dostal, musíš se ubírat po klikaté kamenné cestičce. Ta cesta je kouzelná, připadáš si na ní, jako bys stoupal do nebe samotného. Je to místo obrovské síly. A je to také místo odkud ty pocházíš. Dokud se tam nedostaneš, nikdy plně neporozumíš. Jakmile tam však budeš, všechny tvoje otázky budou zodpovězeny.“

Thor mrknul, a když znovu otevřel oči, ke svému obrovskému překvapení zjistil, že stojí venku před Argonovou chatrčí. Neměl nejmenší tušení, jak se tam dostal.

Vítr dul kolem skalního převisu a Thor musel přimhouřit oči, na které okamžitě zaútočilo ostré sluneční světlo. Vedle něj zamňoukal Krohn.

Thor znovu přikročil k Argonovým dveřím a vší silou na ně zabušil. Zevnitř se však neozvalo nic než ticho.

„Argone!“ křičel Thor.

Jediný, kdo mu však odpověděl, byl ševelící vítr.

Pokusil se do dveří opřít ramenem, ale ani se nepohnuly.

Thor čekal dlouhou dobu, jestli se dveře přece jen neotevřou – vlastně ani nevěděl, jak dlouho to bylo – dokud se nezačalo připozdívat a on si uvědomil, že jeho čas na tomto místě je skutečně vyčerpán.

Otočil se a v zamyšlení se vydal na zpáteční cestu dolů z kamenitého svahu. Cítil se ještě zmatenější než předtím, a zároveň si byl jistější, že smrt je nablízku, a že s tím nejspíše nedokáže nic udělat.

Když pokračoval dále pustinou, začal najednou cítit chlad kolem kotníků a všiml si, že se při zemi formuje jemná mlha. Během chvíle mlha zhoustla a začala stoupat. Thor nechápal, co se to děje. Krohn kňoural.

Thor se pokusil přidat do kroku, aby se dostal z kopce co nejrychleji, ale mlha během chviličky zhoustla tak, že najednou stěží viděl na špičku vlastního nosu. Zároveň cítil, že jeho nohy těžknou. Celá obloha nad ním náhle zčernala. Ve vzduchu byla cítit magie. Najednou byl Thor obrovsky unavený. Potom už ani nedokázal udělat další krok. Schoulil se do klubíčka přímo tam, kde stál. Okamžitě jej zahalila mlha. Pokusil se ještě otevřít oči a znovu se pohnout, ale už to nešlo. V následujícím okamžiku usnul.

*

Thor zjistil, že stojí na vrcholku obrovské hory a dívá se na celé království Prstenu. Před ním se rozkládal Králův Dvůr, hrad, opevnění, zahrady, stromy a zvlněné kopce táhnoucí se kam až oko dohlédlo. Všechno v plném květu léta. Pole byla přeplněná ovocem, všude rostly květiny a ze všech koutů se ozývala hudba a zvuky oslav.

Když si však Thor to všechno prohlížel, tráva najednou začala černat. Ovoce popadalo ze stromů na zem. Potom ty stromy samotné zvadly a scvrkly se do ničemných věchýtků. Všechny květiny uschly a, k jeho zděšení se jedna stavba za druhou začala rozpadat na kusy. Když to všechno skončilo, nebylo před ním nic než zkáza. Spálená pustina plná ruin a kamení.

Thor se podíval dolů a najednou uviděl velkého Bělozáda, který se mu plazil přímo pod nohama. Přimraženě tam stál, když se had začal ovíjet kolem jeho nohou, potom kolem pasu a nakonec i kolem rukou. Cítil, že je dušen, že je z něj doslova vymačkáván život. Had ovinul celé jeho tělo a teď se mu, jenom několik málo centimetrů od jeho nosu, díval přímo do tváře, syčel a svým vystřelujícím rozeklaným jazykem se téměř dotýkal Thorovy tváře. Potom otevřel doširoka svoji tlamu, odhalil obrovské zuby, naklonil se vpřed se a pohltil Thorovu tvář.

Thor zaječel, aby vzápětí zjistil, že stojí úplně sám uprostřed královského hradu. Místo bylo absolutně vylidněné a tam, kde měl stát královský trůn, bylo jenom prázdné místo. Meč Osudu ležel netknutý jen tak na zemi. Všechna okna byla rozbitá a všude po zemi ležela barevná sklíčka. Z dálky uslyšel tlumenou hudbu, otočil se a potom procházel jednou prázdnou místností za druhou. Konečně se dostal k obrovským dvojitým dveřím, snad třicet metrů vysokým, a s vypětím všech sil je otevřel.

Ocitl se ve vstupu do královského hodovního sálu. Před ním se táhly dlouhé hodovní stoly, které se prohýbaly pod prostřeným jídlem. Ale nikde nebyl žádný člověk. Na protilehlém konci velkého sálu si Thor všiml postavy. Král MacGil. Seděl na svém trůně a díval se přímo na Thora. Zdál se být hrozně daleko.

Thor cítil, že se k němu musí dostat. Dal se do opatrné chůze mezi dvěma dlouhými stoly napříč sálem. Jak procházel, všechno jídlo po obou stranách se začínalo kazit, plesnivět, černat a záhy už se na něm rojila mračna bzučících much, které jej rvaly na kusy.

Thor přidal do kroku. Už byl skoro u krále, zbývalo jenom několik málo metrů, když tu se z postranní místnosti vynořil sluha nesoucí podnos, na kterém byl veliký zlatý pohár s vínem. Pohár byl velmi výrazný, vyrobený z ryzího zlata a v několika řadách obkroužený rubíny a safíry. V okamžiku, kdy se král podíval stranou, si Thor všiml, že sluha vsypal do poháru jakýsi bílý prášek. Thorovi došlo, že je to jed.

Sluha přinesl pohár blíže, MacGil se sklonil a uchopil jej oběma rukama.

„Ne!“ zakřičel Thor.

Vrhl se kupředu, ve snaze vyrazit pohár královi z ruky.

Ale nebyl dostatečně pohotový. MacGil pil z poháru vydatnými doušky. Než pohár na jeden nádech vypil, víno mu teklo po bradě a na hruď

Potom se MacGil podíval na Thora a jeho oči se rozšířily úžasem. Chytil se rukama za hrdlo, začal se dusit a nakonec se překotil přes okraj trůnu a spadl z něj dolů. Padal přes madlo do strany a nakonec se zřítil na tvrdou kamennou podlahu. Jeho koruna se smekla z hlavy, s kovovým cinknutím dopadla na kámen a odkulila se ještě dalších několik metrů dál.

Král tam ležel bez pohybu, s očima stále široce otevřenýma, mrtvý.

Najednou se objevila Estopheles. Slétla dolů a přistála na MacGilově hlavě. Seděla tam a dívala se přímo na Thora. Potom zakřičela. Její výkřik byl tak pronikavý, že Thorovi přeběhl mráz po zádech.

„Ne!“ zakřičel.

*

S tím výkřikem se Thor probudil.

Celý zpocený a těžce dýchající se posadil a rozhlédl kolem sebe, ve snaze zjistit, kde to je. Ležel znovu na zemi, v prachu Argonovy hory. Musel tu nejspíš usnout. Mlha byla ta tam a na horizontu seděl úsvit. Krvavě rudé slunce se prokousávalo skrz obzor a rozsvěcovalo nový den. Vedle něj zakňučel Krohn, skočil mu do klína a olízl tvář.

Thor jednou rukou objal Krohna a snažil se pochopit, zda se mu to celé zdálo, anebo jestli byl celou dobu vzhůru. Trvalo mu dlouhou chvíli, než sám sebe ubezpečil, že to byl jenom sen. Velmi živý sen.

Potom Thor uslyšel pohyb, otočil se a spatřil Estopheles, která seděla na kameni jenom krok od něj. Velký pták se díval přímo na něj a křičel. Znovu a znovu.

Ten zvuk mu zježil vlasy na zátylku. Byl úplně stejný jako ten, který slyšel ve snu a v tom okamžiku cítil každou buňkou svého těla, že ten sen měl význam. Bylo to poselství.

Král bude otráven.

Thor vyskočil na nohy a ve světle vycházejícího slunce sprintoval dolů z kopce směrem ke Královu Dvoru. Musel se dostat ke králi. Musel jej varovat. Král si možná bude myslet, že se zbláznil, ale neměl na vybranou – musel udělat cokoliv, co bylo v jeho silách, aby zachránil jeho život.

*

Thor utíkal po padacím mostě k vnější hradní bráně. Měl štěstí, protože jej oba strážní poznali jakožto člena Legie. Nechali jej proběhnout, aniž by jej zastavovali a on i Krohn, běžící po jeho boku, pokračovali dále.

Běžel přes hradní nádvoří, kolem fontán, nejkratší cestou k vnitřní bráně hradu. V ní stáli dva strážní, kteří mu zablokovali cestu.

Thor se zastavil a lapal po dechu.

„Co tu pohledáváš, kluku?“ zeptal se jeden z nich.

„Musíte mě pustit dovnitř,“ sýpal Thor. „Musím nutně vidět krále.“

Strážní se na sebe nedůvěřivě podívali.

„Jsem Thorgrin z královské Legie. Musíte mě pustit dovnitř.“

„Já ho znám,“ řekl jeden ze strážných. „Je jeden z nás.“

Ale ten druhý předstoupil před Thora.

„Co králi chceš?“ zeptal se.

Thor stále ještě bojoval s dechem.

„Je to velmi důležité. Musím ho okamžitě vidět.“

„No, nemyslím si, že tě očekává, protože jsi špatně informovaný, náš král tu není. Před hodinou opustil hrad se svou družinou. Nevrátí se dříve než dnes večer na královské hody.“

„Hody?“ zeptal se Thor. Vzpomněl si na svůj sen a stoly plné jídla. Všechno začínalo dávat smysl.

„Ano, hody. Pokud jsi opravdu z Legie, tak tam jistě také budeš. Ale teď tu není a neexistuje žádný způsob, jak bys s ním mohl mluvit. Vrať se večer s ostatními.“

„Ale já mu musím předat zprávu!“ trval na svém Thor. „Ještě před tou akcí!“

„Můžeš to povědět mně, jestli chceš. Ale ani já ji nedokážu doručit o moc dříve než ty.“

Thor nechtěl poslat takovou zprávu po strážném, protože mu bylo jasné, že to bude znít šíleně. Musel to králi povědět sám, dnes večer před začátkem oslavy. Jenom se modlil, aby nebylo už příliš pozdě.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Thor pospíchal zpátky do kasáren Legie a se štěstím dorazil ještě předtím, než začala tréninková rutina. Bez dechu přiběhli s Krohnem k ostatním zrovna v okamžiku, kdy se probouzeli a připravovali na nástup. Stál ve dveřích, lapal po dechu a cítil, že je v pořádném průšvihu. Nedokázal si představit, že teď má absolvovat celý tréninkový den, který navíc stráví i tím, že bude neustále odpočítávat minuty do večerní slavnosti, kde bude moci konečně krále varovat. Byl si jistý, že to, co viděl, bylo znamení a že královo varování je důležitější než cokoliv jiného. Že osud království teď ležel jenom na jeho ramenou.

Thor doběhl mezi Reece a O’Connora, kteří se již ubírali ven na cvičiště, a celý uřícený se zařadil k nim.

„Kde jsi byl celou noc?“ zeptal se Reece.

Thor si přál vědět, co by měl odpovědět, ale on vlastně sám nevěděl, kdeže to v noci byl. Co měl teď odpovědět? Že usnul na svahu Argonovy hory uprostřed Planiny balvanů? To nedávalo valný smysl dokonce ani jemu.

„Já nevím,“ odpověděl, protože opravdu nevěděl, co jiného by řekl.

„Jak to myslíš, že nevíš?“ zeptal se O’Connor.

„Ztratil jsem se,“ řekl Thor.

„Ztratil?“

„No, to máš teda štěstí, že ses zvládnul najít aspoň teď,“ řekl Reece.

„Pokud bys přišel pozdě na nástup, už by tě nejspíš vůbec nepustili dovnitř,“ řekl Elden, který se k nim mezitím přidal a teď plácnul Thora přes rameno. „Rád tě vidím. Říkali jsme si, kde jsi.“

Thor stále ještě nedokázal uvěřit změně v Eldenově chování poté, co se vrátili od Kaňonu.

„Jak to šlo s mou sestrou?“ zeptal se Reece tiše.

Thor zrudnul a nevěděl co odpovědět.

„Viděl ses s ní?“ pokračoval Reece.

„Ano, viděl,“ začal Thor. „Měli jsme se fajn, i když jsme se pak museli náhle rozloučit.“

„No,“ řekl na to Reece, když se všichni seřadili před Kolkem a královými muži. „Dneska večer jí uvidíš znova. Obleč si to nejlepší co máš. Budou královské hody.“

Thorův žaludek se sevřel. Znovu pomyslel na svůj sen a cítil, jak nitky jeho osudu tančí přímo před ním a jak je zároveň bezmocný a odsouzený jenom se dívat.

„TICHO!“ zakřičel Kolk, který se vydal kráčet před řadou chlapců.

Thor ztuhnul společně s ostatními.

Kolk pomaloučku kráčel podél řady a zkoumal každého z nich.

„Včera jste si užili trochu zábavy, ale teď je čas pustit se znovu do práce. A dnes se, moji milí, naučíte prastarému umění kopání zákopů.“

Chlapci kolektivně zasténali.

„TICHO!“ zařval.

Chlapci se opět utišili.

„Je to těžká práce,“ pokračoval Kolk. „Ale je to také práce důležitá. Jednoho dne se vám to bude hodit, až vás služba zavede do divočiny, ve které budete muset přenocovat a nikdo další nebude nablízku, aby vám pomohl. Bude mráz, taková zima, že nebudete cítit vlastní nohy, všude kolem vás bude temná noc a vy uděláte cokoliv, aby se udrželi aspoň trochu v teple. Bude se vám to také hodit v bitvě, až se budete potřebovat krýt před šípy vašich nepřátel. Je milion situací, kdy budete potřebovat vykopat zákop. Zákop je jedním z vašich nejlepších kamarádů.“

„Dnes,“ pokračoval, když si odkašlal, „strávíte celý den kopáním a budete to dělat tak dlouho, dokud vaše ruce nebudou rudé, plné mozolů a vaše záda nebudou bolet tak, že už se nebudete schopní ani narovnat. Až přijde den bitvy, už vám to potom nebude připadat jako ta nejhorší práce ze všech.

„ZA MNOU!“ zavelel Kolk.

Další nespokojené mručení provázelo chlapce, když se seřadili do dvojstupů a začali s Kolkem v čele pochodovat přes cvičiště.

„Skvělý,“ řekl Elden. „Kopání zákopu. Přesně takhle jsem chtěl dnešek strávit.“

„Mohlo to být horší,“ řekl O’Connor. „Taky mohlo pršet.“

Podívali se na oblohu a spatřili blížící se těžké mraky.

„To by mohlo,“ řekl Reece. „Tak to nezakřikni.“

„THOR!“ ozval se hlas.

Thor se otočil a zjistil, že se na něj Kolk z povzdálí nasupeně dívá. Doběhl k němu a divil se, co provedl.

„Ano, sire.“

„Tvůj rytíř tě povolává,“ řekl úsečně. „Hlas se Erecovi v hradu. Máš štěstí, dneska se tomu tady vyhneš. Místo toho budeš sloužit svému rytíři tak, jak to všichni dobří panoši dělají. Ale nemysli si, že ses kopání zákopů zbavil nadobro. Až se zítra vrátíš, budeš kopat zákop sám. Teď mazej!“ poslední slova zakřičel.

Thor se otočil a spatřil závistivé pohledy ostatních. Potom se okamžitě rozběhl směrem ven ze cvičiště a k hradu. Co po něm Erec může chtít? Mělo to něco společného s králem?

*

Thor běžel napříč Královým Dvorem po cestě, po které se ještě nikdy předtím nevydal – do kasáren Stříbrných. Jejich budova byla mnohem větší než kasárna Legie. Jejich domy byly dvakrát tak velké, zdobené měděnými korouhvemi a cestičky mezi nimi byly dlážděné novým kamenem. Aby se tam dostal, musel Thor projít velkou bránou, ve které stál na stráži tucet králových mužů. Hned za ní se cesta rozšířila a přecházela v obrovské otevřené pole, na jehož konci stál komplex kamenných budov, každá ještě zvlášť ochráněná zdmi a hlídaná dalšími strážnými. Už odsud to byl úchvatný pohled.

Thor pospíchal po cestě směrem k bráně. Strážní již zdálky viděli, že se blíží a i když ještě ani nedorazil k nim, již měli svá kopí zkřížená tak, že mu zahrazovala cestu.

„Co tu pohledáváš?“ zeptal se jeden z nich.

„Hlásím se do služby,“ odpověděl Thor. „Jsem panoš rytíře Ereca.“

Strážní si vyměnili ostražité pohledy, ale tu se u brány objevil jeden další, který předstoupil a pokýval hlavou. Druzí dva se uvolnili a pozvedli zkřížená kopí. Železná mříž v bráně se začala, za silného skřípotu, pomalu zvedat. Brána samotná byla ohromná, alespoň dva metry tlustá. Thor si pomyslel, že tohle místo je opevněné ještě lépe, než samotný královský hrad.

„Druhá budova napravo,“ křikl na něj voják. „Najdeš ho ve stájích.“

Thor se otočil a pospíchal kolem řady kamenných domů napříč nádvořím. Všechno tu zářilo novotou, čistotou a perfektní udržovaností. Celé to místo jakoby obklopovala aura síly.

Thor okamžitě našel svou budovu a zůstal ohromeně stát. Desítky těch nejnádhernějších koní stály uvázány v rovných upravených řadách kolem obvodu budovy. Většina z nich byla vystrojena v těžké zbroji. Všichni byli vyhřebelcovaní do vysokého lesku. Všechno kolem bylo větší a velkolepější než v jeho kasárnách.

Skuteční rytíři, vybavení opravdovými zbraněmi všeho druhu, se spěšně pohybovali po nádvoří všemi směry. Celé místo bylo velmi rušné a Thor měl pocit, jako by se snad mělo schylovat k nějaké bitvě. Tohle místo už nemělo tréninkovou atmosféru. Tady to bylo všechno doopravdy. Tady už bylo všechno myšleno smrtelně vážně.

Thor prošel malou brankou a pokračoval potemnělou kamennou chodbou dovnitř do budovy, kde míjel jednu stáj za druhou a snažil se najít Ereca. Za chvíli došel až na konec chodby, ale Ereca nikde neviděl.

„Hledáš Ereca, že?“ zeptal se nedaleko stojící strážný.

Thor se k němu otočil a pokýval hlavou.

„Ano, sire. Jsem jeho panoš.“

„Jdeš pozdě. Už je venku a připravuje si koně. Hoď sebou.“

Thor proběhl chodbou jako střela a za okamžik už byl opět na otevřeném nádvoří před budovou. A tam Ereca konečně uviděl. Stál před obrovským, urostlým hřebcem. Byl to nádherně se lesknoucí vraník s bílým proužkem na nose. Kůň zafrkal, když Thor přiběhl a Erec se k němu otočil.

„Omlouvám se, sire,“ řekl Thor bez dechu. „Přišel jsem tak rychle, jak jen jsem dokázal. Nechtěl jsem se opozdit.“

„Jsi tu akorát včas,“ řekl Erec s vlídným úsměvem. „Thore, seznam se s Lanninem,“ dodal a ukázal na to nádherné zvíře.

Jako kdyby chtěl odpovědět, Lannin znovu zafrkal a zatančil na místě. Thor k němu přistoupil, natáhl ruku a pohladil jej na nose. Kůň na oplátku jemně zařehtal.

„Je to můj cestovní kůň. Brzy se naučíš, že rytíř vyšší hodnosti potřebuje více koní. Jednoho pro klání, jednoho do bitvy a jednoho pro dlouhá, osamělá putování. S tím posledním se obyčejně spřátelíš nejlépe. Vidím, že i ty se mu líbíš. To je dobře.“

Lannin se sklonil a strčil čenich do Thorovy dlaně. Thor byl unešený vznešeností toho zvířete. V jeho velkých očích jasně zářila inteligence. Bylo to zvláštní, zdálo se mu, jakoby ten kůň rozuměl všemu, o čem si povídají.

Ale něco z toho, co Erec řekl, Thora znepokojilo.

„Řekl jsi putování, sire?“ zeptal se překvapeně.

Erec přestal utahovat postroj, otočil se a podíval se na něj.

„Dnes je den, kdy jsem se narodil. Jsem právě dvacet pět let starý. To je významný den. Slyšel jsi o Dni výběru?

Thor zakroutil hlavou. „Jenom velmi málo, sire. Jen to co jsem zaslechl od ostatních.“

„My, rytíři Prstenu, musíme udržovat naše plémě, generaci za generací,“ začal Erec vysvětlovat. „Do věku dvaceti pěti let si musíme vybrat nevěstu. Pokud si do té doby žádnou nevybereme, musíme se vydat na cestu, nějakou si najít a přivést ji sem. Máme na to jeden rok. Pokud se vrátíme bez nevěsty, král nám jednu určí a my tím ztratíme právo výběru. Takže dnes se musím vypravit na cestu a najít si svou budoucí ženu.“

Thor na něj zíral, neschopen slov.

„Ale sire, to vážně odjíždíš? Na celý rok?“

Thorovi se udělalo úzko, když na to jen pomyslel. Měl pocit, jako by se jeho svět náhle rozpadl. Teprve v tento moment si plně uvědomil, jak moc si Ereca oblíbil, a že jej určitým způsobem měl rád jako svého otce, tedy nepochybně více než svého skutečného otce.

„Ale čí panoš potom tedy budu já?“ zeptal se Thor. „A kam vůbec jedeš?“

Thor si vzpomněl, jak moc se o něj Erec zasadil a jak mu zachránil život. Jeho srdce teď krvácelo při představě, že skutečně odjíždí.

Erec se zasmál spokojeným, bezstarostným smíchem.

„Kterou z těch otázek mám zodpovědět jako první?“ řekl. „Nedělej si obavy. Budeš přeřazen k jinému rytíři a budeš jeho panošem, dokud se nevrátím. Tím rytířem je Kendrick, králův nejstarší syn.“

Thorovi se okamžitě ulevilo, když to vyslechl. I ke Kendrickovi cítil podobné pouto, koneckonců to byl právě Kendrick, kdo vystoupil jako první na jeho obranu a zastal se jeho nároků na místo v Legii.

„Jak dlouho moje cesta potrvá…“ pokračoval Erec, „…to zatím nevím. Vím jenom, že se vypravím směrem na jih, směrem ke království, ze kterého pocházím a budu si hledat nevěstu v tom směru. Pokud žádnou nenajdu uvnitř Prstenu, potom možná i překročím moře do mého vlastního království a budu ji hledat tam.“

„Do tvého království, sire?“ zeptal se Thor.

Uvědomil si, že toho o Erecovi vlastně zas až tak moc neví, například odkud vlastně pochází. Vždycky si prostě myslel, že je odsud.

Erec se smál. „Ano, daleko odsud, až za mořem. Ale to je příběh, který si povíme jindy. Čeká mě dlouhá výprava a já se na ni teď potřebuji připravit. Takže mi pomůžeš. Nemáme moc času. Vystroj mého koně a vyzbroj ho všemi druhy zbraní.“

Thor se okamžitě vrhnul do akce. Běžel do jízdní zbrojnice a vzal tam výraznou černou a stříbrnou zbroj pro Lannina. Potom s každou její částí běžel ke koni a zase zpět. Přes záda mu upevnil kroužkovou deku a pod břichem ji několika přezkami sepnul tak, aby přesně obepínala hřebcovo obrovské tělo. Potom přidal ještě šafron, tenký plátek oceli, který přesně padl na hřebcovu hlavu.

Lannin zařehtal, když Thor dokončil svou práci a zdálo se, že je spokojený. Byl to vskutku vznešený kůň, válečník. Thor by přísahal, že se ve své oceli cítil stejně pohodlně jako kterýkoliv lidský rytíř.

Potom Thor znovu běžel do zbrojnice pro Erecovy zlaté ostruhy a obě připevnil rytíři na paty poté, co se ten dostal do sedla.

„Jaké zbraně budeš potřebovat, sire?“ zeptal se Thor.

Erec shlédnul dolů a zdál se z tohoto úhlu ještě mohutnější.

„Je těžké předpovídat, do jakých bitev se dostanu během celého příštího roku. Ale potřebuji především lovit a být schopný se ubránit. Takže samozřejmě potřebuji svůj dlouhý meč. Také si chci vzít krátký meč, luk, toulec s šípy, krátké kopí, palcát, dýku a můj štít. Myslím, že tohle bude stačit.“

„Ano, sire,“ řekl Thor a vyrazil do akce. Doběhl ke stojanu s Erecovými zbraněmi, který stál vedle Lanninovy stáje a přehlédl desítky zbraní, které tam odpočívaly. Měl na výběr ze skutečně působivého arzenálu.

Opatrně sejmul ze stojanů ony zbraně, které si Erec přál a jednu po druhé nosil ven, aby je podával Erecovi, nebo pevně uvazoval k postroji.

Když si Erec nasadil kožené rukavice a byl připravený k odjezdu, Thor si nemohl pomoci, aby necítil lítost.

“Sire, cítím, že je mou povinností tě na této cestě doprovázet,” řekl Thor. “Koneckonců, jsem tvůj panoš.”

Erec ale zakroutil hlavou.

“Tuhle cestu musím podniknout sám.”

„Mohu tě tedy alespoň doprovodit k jižnímu rozcestí?“ naléhal Thor. „Pokud míříš na jih, je to cesta, kterou dobře znám, protože sám z jihu pocházím.“

Erec se na něj podíval a přemýšlel.

„Pokud mě chceš doprovodit k jižnímu rozcestí, nevidím v tom žádný problém. Ale je to celý den cesty, takže musíme okamžitě vyrazit. Vezmi si mého panošského koně, stojí ze strany stájí. Je to ten hnědák s ryzí hřívou.“

Thor běžel na určené místo a našel koně. Když se na něj vyšvihl, Krohn vystrčil hlavu zpoza Thorovy košile a zakňučel.

„To je v pořádku, Krohne,“ chlácholil jej Thor.

Potom se naklonil kupředu, pobídl koně a vyjel ven ze stáje. Erec na něj nečekal a místo toho už mezitím vyrazil cvalem ven z brány. Thor se jej snažil dohonit tak rychle, jak jen to dovedl.

Potom jeli společně ulicemi Králova Dvora,  skrz bránu, kterou jim strážní otevřeli. Několik Stříbrných na ně v řadě čekalo, aby Ereca pozdravili vztyčenou pěstí v momentě, kdy je míjel.

Thor byl pyšný, že jede vedle něj, že je jeho panošem, a že jej smí doprovázet, i když pouze k prvnímu většímu rozcestí.

Thor měl na srdci tolik věcí, které by rád Erecovi řekl, tolik otázek, které chtěl položit. Také mu chtěl ze všeho nejvíc za všechno poděkovat. Ale nebyl na to vůbec čas, když za městem oba znovu pustili koně do cvalu, přes neustále se měnící terén Královské cesty, kterou osvěcovalo dopolední slunce. Když vyjeli na první kopec, Thor mohl z dálky vidět cvičiště Legie a všechny své přátele, jak ohýbali svá záda při kopání zákopů. Byl vděčný, že tam nemusí být s nimi. Jak se díval směrem k nim, jeden z chlapců přestal kopat a vztyčil pěst jejich směrem. Slunce Thora oslňovalo, takže nemohl dobře rozeznat o koho se jedná, ale byl si téměř jistý, že je to Reece, který je oba zdravil. Thor zdvihl pěst v odpověď.

Dobře vydlážděná cesta brzy ustoupila horším, neopraveným a užším cestám, jež následně přešly do pouhých vyšlapaných polních cest, vedoucích venkovskými oblastmi. Thor věděl, že je pro běžné lidi nebezpečné jezdit osaměle po těchto cestách. Obzvláště v noci, kdy přitahovaly mnoho zlodějů, ale Thor se o svou bezpečnost pramálo zajímal, zvlášť teď, když jel po boku Ereca. Pokud by se je nějaký blázen pokusil přepadnout, Thor by se obával mnohem více o jeho život než o jejich vlastní bezpečí. A samozřejmě, nikdo nebyl tak zoufalý, aby se odvážil zastavit Stříbrného.

Pokračovali v jízdě téměř bez přestávek po celý dlouhý den, dokud nebyl Thor vyčerpaný a jenom stěží popadal dech. Nedokázal pochopit, kde se v Erecovi bere tolik síly. Za každou cenu se však snažil na sobě nenechat nic znát. Žádný strach, žádná slabost.

Minuli jednu z větších křižovatek a Thor ihned poznal, kde právě jsou. Věděl, že kdyby teď zahnuli doprava, přivedla by je cesta přímo do jeho vesnice. Na krátký moment Thora zaplavil pocit nostalgie a část jeho já si přála opravdu na tu cestu zahnout, vidět svého otce a celou vesnici. Přemýšlel, co asi teď jeho otec právě dělá, kdo se stará místo Thora o ovce, a jak rozzlobený otec asi musel být, když se Thor tehdy nevrátil domů. Ne, že by se o něj příliš zajímal. Jenom se mu prostě v té chvíli zastesklo po starých známých místech. Ve skutečnosti byl rád, že se mu podařilo z vesnice uprchnout a větší část z něj si naopak přála se tam už nikdy nevrátit.

Pokračovali v cvalu, dál a dál, na území, kde Thor nikdy předtím nebyl. Slýchával o jižním rozcestí, ale nikdy neměl šanci, aby se tam sám podíval. Bylo to jedno ze tří nejdůležitějších rozcestí, které vedly do jižních cípů Prstenu. Teď už byli dobrý půlden jízdy od Králova Dvora a slunce už minulo svůj nejvyšší bod na obloze. Thor se v sedle potil, neustále bojoval s dechem a musel přemýšlet, jestli se mu podaří, se včas zase vrátit zpátky do Králova Dvora na večerní hody. Neudělal chybu, že se vydal s Erecem takhle daleko?

Když vyharcovali na další kopec, Thor konečně uviděl na obzoru nezaměnitelný znak rozcestí. Bylo označené vysokou, štíhlou věží, na jejímž vrcholu byly do všech čtyř stran vyvěšené královské vlajky a na ochozech hlídkovali Stříbrní. Když Ereca spatřili, zahoukali na trubku a brána vedoucí do věže se začala pozvolna zdvihat.

Když byli vzdáleni jenom několik set metrů, Erec přitáhl jemně uzdu a zpomalil koně do kroku. Thorovi bylo smutno, když si uvědomil, že toto jsou poslední minuty, které s Erecem stráví a potom se bůhví jak dlouho neuvidí. Kdo nakonec mohl říci, jestli se Erec vůbec ještě někdy vrátí. Rok je dlouhá doba a mezitím se může stát spousta věcí. Thor byl však zároveň i vděčný, že jej mohl alespoň doprovodit až sem. Teď už měl pocit, že své povinnosti dostál za dost.

Oba dva jeli pomalu bok po boku, jejich koně těžce oddechovali, ostatně podobně jako oni sami. Krokem se blížili k věži.

„Asi se neuvidíme několik měsíců,“ řekl Erec. „A až se vrátím, povezu s sebou nevěstu. Věci se možná změní. Ale ať se změní jakkoliv, budeš pořád mým panošem.“

Na to se Erec zhluboka nadechnul.

„Než se rozloučíme, je tu pár věcí, které chci, aby sis zapamatoval. Rytíře nečiní rytířem jeho síla, nýbrž jeho inteligence. Odvaha samotná nedělá rytíře, na to potřebuješ odvahu, čest a moudrost. Neustále musíš pracovat na své mysli, svém duchu. Rytířství není pasivní, je vždy a za všech okolností aktivní. Musíš na sobě pracovat a zlepšovat se každý den, každý moment, který máš.

„Za ty měsíce, co se neuvidíme, se naučíš ovládat všechny typy zbraní a naučíš se všem možným dovednostem. Ale pamatuj si, pro tebe a tvou cestu je tu ještě další rozměr tréninku. A tím je výcvik čaroděje. Vyhledej Argona. Nauč se, jak rozvíjet svoje skryté síly. Cítím, že je v sobě máš. Vlastně máš obrovský potenciál. Není to nic, za co by ses měl stydět. Rozumíš mi?“

„Ano, sire,“ odpověděl Thor vděčně za rady a porozumění, které mu Erec věnoval.

„Vzal jsem tě pod svou ochranu z určitého důvodu. Nejsi jako ostatní. Čeká tě mnohem větší osud. Nejspíš větší, než je ten můj. Ale zatím zůstává nenaplněn. Nesmíš to brát jako nějakou samozřejmost. Musíš pro to neustále pracovat. Stát se skvělým válečníkem, ne pouze nebojácným a zkušeným rytířem. Musíš také rozvinout válečnického ducha a neustále jej nosit v srdci i v mysli. Musíš být odhodlaný položit svůj vlastní život pro dobro ostatních. Největší z rytířů neusiluje o slávu, bohatství nebo čest. Největší si dává ten nejtěžší úkol ze všech: udělat sám ze sebe lepšího člověka. Každý den se musíš snažit být lepší. Ne jenom lepší než ostatní, ale hlavně lepší, než jsi ty sám. Musíš se snažit toho dosáhnout pro dobro těch, kteří nemohou být jako ty. Musíš bránit ty, kteří se sami nedovedou ubránit. Není to úkol pro někoho lehkomyslného. Je to Cesta hrdiny.“

Thor se snažil vše pozorně poslouchat a Erecova slova si beze zbytku zapamatovat. Byl naplněný vděčností a stěží hledal slova, kterými by rytíři odpověděl. Měl pocit, že potrvá ještě mnoho měsíců, než plně pochopí význam všech Erecových slov.

Pomalu dojeli k bráně jižního rozcestí. Několik členů Stříbrných vyjelo naproti, aby pozdravili Ereca. Přijeli k nim s úsměvy od ucha k uchu a když všichni sesedli z koní, poplácali rytíře po zádech jako staří přátelé.

Thor seskočil z koně, chytil Lanninovy otěže a předal je pacholkovi, aby jej nakrmil a vyhřebelcoval do sucha. Erec se otočil a ještě naposled se zadíval na Thora.

Thor měl na srdci tolik věcí, které chtěl při rozloučení rytíři říci. Chtěl mu poděkovat. Ale také mu chtěl povědět o všech svých starostech. O tom znamení. O jeho snu. O jeho obavě o královu bezpečnost. Říkal si, že by to Erec možná mohl chápat.

Ale nakonec to nedokázal. Erec už byl obklopen ostatními rytíři a Thor se obával, že si, stejně jako ostatní, budou myslet, že se zbláznil. Nehnutě stál s jazykem svázaným nerozhodností, když Erec přistoupil k němu a naposledy ho poplácal po ramenou.

„Chraň našeho krále,“ řekl Erec přísně.

Ta slova způsobila, že Thorovi po zádech přeběhla vlna zimnice. Jako kdyby Erec snad četl jeho myšlenky.

Potom se rytíř otočil a spolu s ostatními prošel bránou. Už se za Thorem ani neohlédl. Jakmile byli uvnitř, mříž se pomalu zase spustila k zemi.

Erec byl pryč. Thor si nemohl pomoct, aby necítil smutek. Může trvat celý dlouhý rok, než  zase Ereca uvidí.

Thor nasedl zpátky na svého koně, uchopil otěže a silně jej pobídnul. Odpoledne už bylo v plném proudu a on měl před sebou celý půlden jízdy zpátky na hostinu. V hlavě mu neustále zněly poslední Erecova slova, jako by to byla nějaká modlitba.

Chraň našeho krále.

Chraň našeho krále.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Nebe už bylo temné, když Thor proletěl vnitřní branou Králova Dvora a bez znatelného zpomalení seskočil z koně na nádvoří před hradem, těžce oddychoval a podával otěže do rukou sloužícího pacholka. Byl v sedle celý den, slunce už zapadlo před několika hodinami a podle světla pochodní a živého lomozu uvnitř hradu okamžitě poznal, že hostina je již v plném proudu. Vyplísnil sám sebe za to, že byl tak dlouho pryč a jenom se modlil, aby nebylo ještě příliš pozdě.

Doběhl k nejbližšímu sluhovi.

„Je uvnitř všechno v pořádku?“ zeptal se překotně. Musel zjistit jestli je král v bezpečí, ale samozřejmě se nemohl přímo zeptat zda byl otráven nebo ještě ne.

Sluha se na něj překvapeně podíval.

„A proč by nemělo být? Všechno je tak, jak má být, až na to, že ty jdeš pozdě. Cvičenci královské Legie musí být vždy na místě včas. A tvé šaty jsou špinavé. Špatně reprezentuješ své druhy. Umyj si alespoň ruce a rychle dovnitř.“

Thor, celý zpocený, proběhl vstupní chodbou, spěšně strčil ruce do kamenné nádržky s vodou a omyl si obličej a vlasy. Od brzkého rána se v podstatě nezastavil a teď byl pokrytý směsí potu a prachu z cesty, což jenom přispívalo k pocitu, že tenhle den už trvá tak dlouho jako deset jiných. Zhluboka se nadechl, aby se alespoň trochu uklidnil a působil spořádaně, a hned na to vyrazil napříč několika chodbami rovnou do hodovní síně.

Když vstoupil obrovskými klenutými dveřmi dovnitř, bylo to téměř přesně jako v jeho snu. Před ním byly dva dlouhé hodovní stoly. Každý byl minimálně sto kroků dlouhý a úplně na konci je spojoval stůl další, v jehož čele seděl sám král a jeho nejbližší rytíři. Hluk, který uvnitř panoval Thora zasáhl téměř fyzicky. Sál byl naprosto přeplněný lidmi. Nebyli zde pouze královi muži, Stříbrní a členové Legie, nýbrž také stovky dalších hodovníků, celé skupiny potulných muzikantů, tanečníků, šašků a také desítky žen z nevěstinců…. Mohl zde vidět také všechny možné druhy sluhů, stráží a mezim tím vším pobíhali psi. Byl to naprostý blázinec.

Muži pili s velkých pohárů víno i pivo. Mnozí z nich stáli zaklesnuti vzájemně za ramena a zpívali pijácké písně, nebo sráželi poháry v přípitcích. Všude po stolech byla spousta jídla, které zahrnovalo i kančí, srnčí a všechny další druhy masa ukořistěného na proběhnuvším honu. Polovina místnosti se cpala všemi těmi pochutinami, zatímco ta druhá neustále proudila sem a tam. Když Thor viděl všechen ten chaos a uvědomil si jak moc už jsou teď muži opilí, říkal si, že kdyby dorazil dříve, určitě by jeho úkol býl snazší. Teď už ale bylo poměrně pozdě a on dorazil do plně rozjeté opilecké zábavy.

První Thorovou reakcí, krom toho, že se zděsil pořádku, který v sále panoval, byla obrovská úleva, protože král byl naživu. Ulehčeně si vydechl. Byl v pořádku. Znovu jej napadlo, že celé to znamení nic ve skutečnosti neznamená, že jeho sen byl prostě jenom sen a že prostě jenom přehání a díky své bujné fantasii hledá problémy tam, kde ve skutečnosti žádné nejsou. Stejně se ale toho nepříjemného pocitu, že něco není v pořádku, nemohl zbavit. Stále cítil nutkání dostat se ke králi a včas jej varovat.

Chraň našeho krále.

Thor se začal pomalu prodírat davem, ve snaze dostat se ke králi. Šlo mu to neskutečně pomalu. Muži byli opilí, hluční, nacpaní rameno na rameni a MacGil seděl stovky kroků odtud.

Thorovi se podařilo dostat se už do poloviny davu, když tu se náhle zastavil, protože si všiml Gwendolyn. Seděla u jednoho z menších stolů po straně sálu, obklopena svými služkami. Vypadala mrzutě, což jí vůbec nebylo podobné. Jídlo a pití, stojící na stole před ní, bylo netknuté a ona sama seděla stranou od všech ostatních členů královské rodiny. Thor se podivil, co se mohlo stát.

Změnil směr, aby se prodral k ní.

Gwendolyn vzhlédla a uviděla ho jak přichází, ale namísto úsměvu, který mu pokaždé věnovala, její tvář potemněla. Poprvé uviděl Thor v jejích očích vztek.

Gwen rychle vstala ze své židle, otočila se k němu zády a odcházela pryč.

Thor měl pocit, jakoby mu někdo do srdce vrazil nůž. Vůbec té reakci nerozuměl. Copak udělal něco špatně?

Rychle obešel stůl, doběhl ji a jemně chytil za zápěstí.

K jeho překvapení však jeho ruku hrubě odstrčila, otočila se a věnovala mu zamračený pohled.

„Nedotýkej se mě!“ zaječela.

Thor ustoupil o krok zpět, naprosto zaskočený její prudkou reakcí. Je tohle ta Gwendolyn co znal?

„Omlouvám se,“ řekl. „Nechtěl jsem udělat nic zlého. Nechtěl jsem ani působit neuctivě. Jenom jsem s tebou chtěl mluvit.“

„Já už pro tebe žádná slova nemám,“ zasyčela a blýskla po něm pohledem plným zloby.

Thor cítil, že nemůže dýchat. Neměl nejmenší tušení o co tu šlo.

„Má paní, prosím pověz mi, udělal jsem něco, co tě urazilo? Cokoliv to bylo, omlouvám se.“

„To, co jsi provedl se nedá nijak napravit. Žádná omluva se nepřijímá. Zklamal jsi mě.“

Znovu se otočila k odchodu a část Thora si pomyslela, že bude nejlepší jí nechat jít. Ta druhá část to ale nemohla nechat dopustit, ne po všem co už spolu prožili. Musel to vědět – musel znát důvod, proč ho najednou tolik nenávidí.

Thor jí znovu předběhl a zastoupil jí cestu. Teď ji nemohl nechat odejít. Ne takhle.

“Gwendolyn, prosím. Prosím, dej mi aspoň jednu další šanci, abych aspoň věděl co to je, to co jsem provedl. Jen mi tohle, prosím, řekni.”

Dívala se na něj a kypěla zlostí, ruce v bok.

„Já myslím, že víš. Myslím, že víš až moc dobře.“

„Nevím,“ trval Thor vážně na svém.

Chvíli se na něj zkoumavě dívala a potom se na chviličku zazdálo, že v její pohledu spatřil záblesk důvěry.

„Řekli mi, že té noci, než jsme se spolu setkali, jsi navštívil nevěstinec. Že jsi tam byl s mnoha ženami. Že sis s nimi užíval celou noc. A potom, když vyšlo slunce, jsi přišel za mnou. Tohle je to, co si nepamatuješ? Jsem tebou a tvých chováním zhnusená. Jsem zhnusená, že jsme se vůbec kdy potkali a že ses mě kdy dotknul. Doufám, že už se nikdy nebudu znovu muset dívat na tvojí tvář. Udělal jsi ze mě blázna – a ze mě si nikdo nesmí tropit blázny!“

„Má paní!“ vykřikl Thor ve snaze zastavit ji a vše vysvětlit. „To není pravda!“

Ona se ale protáhla mrštně davem a hned na to se mezi ně vmísila celá skupina hudebníků. Thor tentokrát nebyl dostatečně rychlý, aby ji mohl zastavit. Během několika málo momentů se mu ztratila mezi ostatními hosty.

Hořel vzteky. Nemohl uvěřit, že jí někdo mohl o něm navykládat takové lži a poštvat ji tím proti němu. Přemýšlel, kdo za tím může být. Ale nijak zvlášť na tom nezáleželo, jeho šance, které u ní kdy měl, náhle ležely v troskách. Bylo mu z toho nanic.

Potom si vzpomněl na krále a začal se nepřítomně a bez předchozího úsilí prodírat zase směrem k němu. Měl pocit, že najednou nemá proč žít.

Když urazil sotva pár kroků, objevil se před ním náhle Alton a zablokoval mu cestu. Zašklebil se na něj spokojeným škodolibým úsměvem. Měl na sobě hedvábné legíny, sametový kabátec a klobouk ozdobený péry. Z jeho protáhlé tváře, korunované dlouhým nosem na Thora patřily oči, plné té nejvyšší arogance a sebelásky.

„Ale to se podívejme,“ řekl. „Jestli tohle není ten poddaný. Potkal jsi tu už svou milou? Ne, samozřejmě, že nepotkal. Myslím, že se zvěsti o tvých návštěvách v nevěstincích už rozšířily úplně všude.“ Jeho úsměv odkryl řadu malých, žlutých zubů. „Ve skutečnosti jsem si tím naprosto jistý.“

„Víš co se říká: Jiskřička pravdy, dokáže zapálit oheň pomluv. Já jsem tu jiskřičku našel a tvá reputace je teď v troskách, chlapče.“

Thor vzkypěl zlostí a už se nadále nedokázal ovládat. Zaútočil na Altona a tvrdou ranou do břicha je přiměl zlomit se v pase.

O vteřinu později už byl vlečen svými druhy z Legie, i okolo stojícími vojáky, pryč od Altona.

„Překročil jsi hranice, chlapče!“ křičel za ním Alton. „Nikdo se nesmí dotknout urozeného! Budeš zavřený v řetězech po zbytek svého života! Nechám tě zatknout! Tím si buď jistý! Zítra za úsvitu si pro tebe pošlu!“ křičel Alton dále, než se otočil a rozzuřený odkráčel pryč.

Thora Altonovy výhružky snad ani nemohly zajímat méně. A stejně tak paže, které jej držely. Jediný o koho mu teď šlo, byl král. Setřásl kamarády z ramenou a znovu se otočil k MacGilovi. Hrubě odstrkoval lidi z cesty, když mířil k jeho stolu. Jeho mysl byla šílená smutkem i vztekem, nemohl uvěřit v takovýhle obrat událostí. Všechno bylo tak skvělé, jeho hvězda stoupala každým dnem výše a výše, jenom aby byla záhy sražena k zemi o nějakého rozmazleného hada, který se pokouší sebrat mu jeho lásku. A od zítřka mu hrozí vězením. Vzhledem k tomu, že se to náramně hodilo královně, obával se Thor, že k tomu opravdu může dojít.

Teď se ale o nic z toho nesměl zajímat. Jediné, co bylo v tento moment podstatné, bylo chránit krále.

Opřel se do lidí ještě hruběji a prodíral se dál a dál, vrazil plnou silou do šaška, který byl právě uprostřed představení, odstrčil tři další sloužící, až se nakonec konečně dobral ke královu stolu.

MacGil seděl uprostřed, v jedné ruce třímal obrovský měch s vínem a jeho tváře byly sytě červené. Král se otřásal smíchy nad probíhajícím představením. Kolem něj seděli jeho nejvyšší generálové. Thor si teď protlačil cestu až přímo před ně, takže si jej nakonec i král musel všimnout.

„Můj pane,“ křičel Thor zoufalým hlasem. „Musím s tebou mluvit! Prosím!“

Objevil se strážný, aby odvedl Thora stranou, ale král jej pohybem ruky zastavil.

„Thorgrine!“ promluvil MacGil svým hlubokým, královským a současně už i dosti přiopilým hlasem. „Můj chlapče. Proč jsi přišel k našemu stolu? Stůl patřící Legii je támhle.“

Thor se hluboce uklonil.

„Můj králi, omlouvám se. Ale musím s tebou nutně mluvit.“

Nějaký muzikant zrovna uděřil do činelů přímo Thorovi vedle ucha, když mu MacGil konečně pokynul, aby zastavil své představení.

Hudba utichla a všichni generálové otočili své pohledy na Thora. Ten cítil, že si právě získal pozornost všech.

„Inu, mladý Thorgrine, scéna je tvá. Mluv. Copak je to za záležitost, že to nemůže počkat do zítra?“ řekl MacGil.

„Můj pane,“ začal Thor, ale ihned se zase zarazil. Co vlastně měl říct? Že se mu zdál sen? Že viděl znamení? Že má pocit, že by král mohl být otráven? Nebude to znít bláznivě?

Jenže teď stejně neměl na vybranou. Musel to prostě udělat.

„Můj pane, měl jsem sen,“ začal. „Ten sen byl o tobě. V této hodovní síni, na tomto místě. Sen byl o tom, že…bys to neměl pít.“

Král se opřel o opěradlo židle a vykulil oči.

„Že bych neměl pít?“ opakoval pomalu a nahlas.

Po chvíli strnulého ticha, které následovalo, vybuchl MacGil smíchem tak hurónským, že se celý jejich stůl jen otřásal.

„Že bych neměl pít!“ opakoval MacGil. „Co je tohle za sen! Já bych tomu říkal spíš noční můra!“

Král se znovu zaklonil a zařval smíchy. Všichni se k němu přidali. Thor zrudnul, ale nehodlal se vzdát.

MacGil potom gestem naznačil strážnému, aby Thora odvedl. Ten přišel, chytil chlapce za rameno a začal jej odvádět stranou. Ale Thor se mu hrubě vysmekl. Byl rozhodnutý jednat za každou cenu. Musel králi svou zprávu předat a musel si být jistý, že je správně pochopena.

Chraň našeho krále.

„Můj králi, požaduji, abys mě poslechl!“ zařval Thor s rudou tváří a uděřil pěstí do králova stolu.

Stůl se otřásl a všichni muži, kteří kolem něj seděli teď vrhli na Thora překvapené pohledy.

Za strnulého ticha králova rozesmátá tvář potemněla.

„TY požaduješ?“ zařval MacGil. „Ty ode mě nebudeš požadovat nic, kluku!“ zaječel v rostoucím návalu vzteku.

Stůl se utišil ještě více. Thorovo ponížení již snad ani nemohlo být větší.

„Můj králi, odpusť mi. Nechtěl jsem tě urazit. Ale obávám se o tvou bezpečnost. Prosím. Nepij. V mém snu jsi byl otráven! Prosím. Dělám si o tebe velké starosti. To je jediný důvod, proč se teď takto chovám.“

Rysy MacGilovy tváře pomaloučku změkly. Dlouze se díval Thorovi přímo do očí a potom se zhluboka nadechl.

„Ano, vidím, že si děláš starosti. A taky vidím, že jsi bláznivý kluk. Promíjím ti tvoji neuctivost. Teď jdi. A do rána už tě nechci ani vidět.“

Znovu pokynul strážím, kteří, tentokrát důrazně, popadli Thora za ramena a odvedli jej pryč. Kolem stolu se pomaličku znovu rozhostilo veselí a jeho osazenstvo se vrátilo zpátky k pití.

Thor, kterého odvedli stranou, hořel rozhořčením. Teprve teď mu pořádně došlo, co všechno už dnes večer stačil provést a teď na něj padla úzkost z obavy, že za to zítra draze zaplatí. Možná jej odsud i vyhostí. Navždy.

Když do něj strážní rýpli naposled, Thor zjistil, že se ocitl u stolu Legie, dobrých dvacet kroků od krále. Ucítil na rameni čísi ruku. Otočil se a zjistil, že je to Reece.

„Hledal jsem tě celý den. Co se ti stalo?“ zeptal se Reece. „Vypadáš, jakobys viděl duchy!“

Thor byl příliš rozčilený, aby hned odpověděl.

„Pojď se se mnou posadit,“ řekl Reece, „držím ti místo.“

Potom Reece odvedl Thora ke stolu, který byl vyhrazen královské rodině. Godfrey třímal pohár v každé ruce a vedle něj seděl Gareth, jehož oči neustále těkaly po místnosti. Thor úzkostlivě doufal, že tam bude i Gwendolyn, ale ta nebyla nikde v dohledu.

„Co se děje, Thore?“ popíchnul jej Reece, když si sedli za stůl. „Sleduješ ten talíř, jako by tě měl každou chvíli pokousat.“

Thor zakroutil hlavou.

„Když ti to povím, stejně mi nebudeš věřit. Takže bude nejlepší, když si to nechám pro sebe.“

„Pověz. Mně můžeš říct cokoliv,“ naléhal vážně Reece.

Thor se mu podíval do očí a uvědomil si, že možná konečně našel někoho, kdo jej bere vážně. Zhluboka se nadechl a začal. Koneckonců, neměl co ztratit.

„Když jsem byl s tvou sestrou v lese, tak jsme viděli Bělozáda. Gwen řekla, že je to znamení přicházející smrti a já tomu taky věřím. Šel jsem za Argonem a ten mi potvrdil, že se čísi smrt opravdu blíží. Krátce poté jsem měl sen o tom, že bude tvůj otec otráven. Tady. Dnes večer. V tomto sále. Cítím v kostech, že je to pravda. Stane se to. Někdo se ho pokouší zabít,“ řekl Thor.

Vyklopil to ze sebe všechno nesmírně rychle a okamžitě cítil úlevu. Bylo skvělé, že jej někdo konečně poslouchal.

Reece se na něj potichu a dlouze díval. Potom konečně promluvil.

„Vypadáš, že to myslíš smrtelně vážně. Ani já o tom tedy nepochybuji. A moc si vážím, že se tolik staráš o mého otce. Věřím ti. Opravdu. Ale sny jsou zrádné. Neznamenají vždycky to, co si myslíme.“

„Pověděl jsem to králi,“ řekl Thor. „A oni se mi vysmáli. Samozřejmě, že bude pít dál.“

„Thore, já věřím, že se ti to zdálo. A věřím, že skutečně máš ten pocit nebezpečí. Ale já mám špatné sny taky. Celý život. Naposledy se mi zdálo, že jsem byl vyhozen z hradu a když jsem se vzbudil, tak ten pocit stále trval. Ale přitom to nebyla pravda. Chápeš co tím chci říct? Sny jsou zrádné. A Argon vždycky mluví v hádankách. Nesmíš to všechno brát tak vážně. Můj otec je v pořádku. Já jsem taky v pořádku. Všichni jsme v pořádku. Zkus se teď jenom uvolnit a trochu se napít. A užít si to.“

S tím se Reece uvolnil ve svém křesle, pokrytém kožešinami a napil se ze svého poháru. Gestem naznačil sluhovi, který okamžitě přispěchal s velkou porcí zvěřiny a položil ji před Thora. Jiný mezitím donesl pohár s vínem.

Ale Thor tam jenom seděl a zíral na své jídlo. Měl pocit, že se celý jeho život rozpadá na kusy. Nevěděl co si má počít.

Nemohl myslet na nic jiného, než na svůj sen. Bylo to, jakoby se jeho noční můra stala skutečností a on tu teď seděl a sledoval ostatní jak hodují. Všechno co mohl dělat, bylo hlídat všechny poháry, které byly odnášeny směrem ke králi. Pozorně sledoval každého sluhu, každý pohár vína. A pokaždé, když se král napil, sebou Thor trhl.

Byl jako posedlý. Nemohl od krále odtrhnout zrak. Sledoval jej a sledoval po dobu, která mohla být i dlouhými hodinami. Thor přesně nevěděl.

Najednou spatřil zvláštního sluhu, který ke králi donesl pohár, jenž byl jiný než ty ostatní. Byl velký, z ryzího zlata a po stranách jej obkružovaly rubíny a safíry.

Byl to přesně ten samý, který Thor viděl ve svém snu.

Thorovo srdce se divoce rozbušilo, když s děsem sledoval, jak se sluha blíží ke králi. V okamžiku, kdy už byl jenom několik kroků od něj, se Thor už nemohl nadále kontrolovat. Každá buňka v jeho těla řvala, že tohle je ten otrávený pohár.

Thor vyskočil na stůl a prudce vpadl do davu, kterým se začal za pomoci loktů hrubě prodírat.

Přesně v okamžiku, kdy vzal král pohár do rukou, Thor vyskočil na jeho stůl, napřáhl se a prudkou ranou otevřenou dlaní vyrazil královi pohár z rukou.

Celá hala vyděšeně zalapala po dechu. Pohár vyletěl do vzduchu a s těžkým břinknutím dopadl na kamennou podlahu opodál.

V hodovní síni se rozprostřelo mrtvolné ticho. Muzikanti přestali hrát, žongléři se zastavili uprostřed prováděného kousku. Stovky mužů i žen se otočily k němu. Všichni udiveně na celou scénu zírali.

Král se s hluboce zamračenou tváří pomaličku postavil.

„Co si to dovoluješ!“ vykřikl. „Ty nestydatý malý kluku! Za tohle půjdeš do želez!“

Thor jenom ohromeně stál. Cítil se, jako by se na něj řítil celý svět. Jediné, co si v tom okamžiku přál, bylo rozplynout se.

Najednou se z davu oddělil jeden v velkých psů, došel k louži vína, které se rozlilo po podlaze a začal víno ze země lízat. Než mohl Thor králi odpovědět, než se mohl kdokoliv v místnosti znovu pohnout, pohledy všech se obrátily k psovi, protože ten začal vydávat děsivé, dávivé zvuky.

Jenom o několik vteřin později pes ztuhnul a padl k zemi mrtvý. Celá místnost při pohledu na tu scénu zalapala po dechu.

„Ty jsi věděl, že v tom byl jed!“ zakřičel čísi hlas.

Thor se otočil a uviděl prince Garetha, který přicházel mezi něj a krále, a vyčítavě ukazoval prstem na Thora.

„Jak jsi mohl vědět, že byl pohár otrávený? Jedině tak, že ten, kdo do něj ten jed přidal, jsi ty sám! Thor se pokusil otrávit krále!“ zařval Gareth.

Celý dav rozhorčeně vykřikl.

„Do vězení s ním,“ poručil král.

O vteřinu později Thor cítil, že jej ruce stráží hrubě uchopily zezadu za ramena a táhly napříč halou pryč. Vzpínal se, křičel a snažil se protestovat.

„Ne!“ ječel. „Vy to nechápete!“

Ale nikdo jej neposlouchal. Byl vláčen skrz dav rychle pryč, takže za kratičkou chvíli už královský stůl zcela ztratil z dohledu. A celý jeho život se mu ztrácel spolu s ním. Rychle prošli celým sálem k postranním dveřím, které se za nimi s hlasitým bouchnutím zavřely.

Uvnitř bylo ticho. O chvíli později Thor cítil, že klesá. Byl dvěma muži tažen někam dolů po kamenném točitém schodišti. Světla neustále ubývalo a za malou chvíli už mohl slyšet hovor vězňů.

Železné dveře cely se otevřely a Thorovi konečně došlo, kam jej odvedli. Podzemní kobky.

Zmítal sebou, ve snaze se osvobodit.

„Vy to nechápete!“ ječel.

Potom vzhlédl vzhůru a uviděl přicházet urostlého strážného, které měl neholené tváře a žluté zuby.

Zamračil se na Thora.

„Ale naopak, rozumím až moc dobře,“ ozval se jeho skřípavý hlas.

Napřáhl pravou ruku a poslední co Thor spatřil byla jeho pěst, která vystřelila jako beranidlo proti chlapcově tváři.

Svět zčernal.

NYNÍ KE STAŽENÍ!

POCHOD KRÁLŮ

(Čarodějův prsten – Kniha druhá)

“ČARODĚJŮV PRSTEN má všechny rysy potřebné pro jasný úspěch: hlavní i vedlejší příběh, záhadná atmosféra, stateční rytíři a rozkvétající vztahy, které zacelují rány na zlomených srdcích, a dále je tu také podvod a zrada. Slibuje dlouhé hodiny zábavy a jistě uspokojí všechny věkové kategorie. Dílo najde své místo v knihovnách u všech příznivců fantasy literatury.“

--Books and Movie Reviews, Roberto Mattos

POCHOD KRÁLŮ nás posouvá na Thorově cestě k dospělosti o krok dále. Thor si začíná uvědomovat kdo ve skutečnosti je, jaké síly se v něm skrývají a pomalu se stává skutečným válečníkem.

Poté, co se mu podaří dostat se z vezeňské kobky, přijde Thor ke své hrůze na další pokus o vraždu krále MacGila. Když potom MacGil zemře, království se propadne do zmatku. V prostředí, kde se každý snaží vyškrábat na uvolněný trůn, je Králův Dvůr dějištěm mnoha rodinných dramat, mocenských machinací, ambic a žárlivosti, násilí i zrady. Nástupce musí být vybrán z králových potomků a legendární Meč Osudu, zdroj veškeré jejich moci, dostane svou šanci být pozvednut dalším kandidátem. Všechny plány se ale zhroutí, když je odhalena vražedná zbraň a pozornost všech se upne k hledání vraha. Ve stejnou dobu musí rod MacGilů čelit nové hrozbě ze strany rodu McCloudů, kteří vyrazí do útoku na jejich hranici uvnitř Prstenu.

Thor se snaží získat zpátky Gwendolyninu lásku, ale nemá času nazbyt, protože se musí se svými druhy z Legie chystat na Stovku – sto dní trvající vyčerpávající výpravu, kterou musejí projít všichni její členové. Legie se vydá přes Kaňon, mimo ochranu Prstenu do Divočiny, a poté přes Tartuviánské moře na Mlžný ostrov, o kterém se říká, že jej hlídá drak. Bude to jejich zkouška opravdových válečníků.

Vrátí se zpátky? Vydrží Prsten, když budou pryč? A zjistí Thor konečně, jaké je tajemství jeho osudu?

POCHOD KRÁLŮ je epický příběh o přátelství a lásce, rivalitě a spolupráci, o rytířích a dracích, intrikách a politických machinacích, o dospívání, o zlomených srdcích, o podvodu, ambicích a zradě. To vše je zasazeno do důkladně promyšleného fiktivního fantasy světa. Je to příběh o cti a odvaze, o osudu a předurčení, a také o magii. Je to fantasy, které nás přivede do světa, na který už potom nikdy nezapomeneme, a které osloví čtenáře obou pohlaví a každého věku.

Díly č.3 – 17. jsou již rovněž dostupné!

POCHOD KRÁLŮ

(Čarodějův prsten – Kniha druhá)

Stáhněte si knihy od Morgan Rice přímo teď!

Poslechněte si sérii ČARODĚJŮV PRSTEN v audio formátu!

Knihy od Morgan Rice

KRÁLOVÉ A ČARODĚJOVÉ

VZESTUP DRAKŮ (Kniha č.1)

ČARODĚJŮV PRSTEN

CESTA HRDINY (Kniha č.1)

POCHOD KRÁLŮ (Kniha č.2)

OSUD DRAKŮ (Kniha č.3)

POKŘIK CTI (Kniha č.4)

SLAVNÁ PŘÍSAHA (Kniha č.5)

ÚTOK CHRABRÝCH (Kniha č.6)

OBŘAD MEČŮ (Kniha č.7)

MOC ZBRANÍ (Kniha č.8)

NEBE KOUZEL (Kniha č.9)

MOŘE ŠTÍTŮ (Kniha č.10)

PANOVÁNÍ OCELI (Kniha č.11)

ZEMĚ OHŇŮ (Kniha č.12)

VLÁDA KRÁLOVEN (Kniha č.13)

BRATRSKÁ ŘÍSAHA (Kniha č.14)

SEN SMRTELNÍKŮ (Kniha č.15)

RYTÍŘSKÉ KLÁNÍ (Kniha č.16)

DAR BITVY (Kniha č.17)

TRILOGIE PŘEŽITÍ

ARÉNA JEDNA: OTROKÁŘI (Kniha č.1)

ARÉNA DVĚ (Kniha č.2)

UPÍŘÍ ŽURNÁLY

PROMĚNĚNÁ (Kniha č.1)

MILOVANÁ (Kniha č.2)

ZRAZENÁ (Kniha č.3)

PŘEDURČENA (Kniha č.4)

ŽÁDANÁ (Kniha č.5)

ZASNOUBENÁ (Kniha č.6)

ZASLÍBENÁ (Kniha č.7)

NALEZENÁ (Kniha č.8)

VZKŘÍŠENÁ (Kniha č.9)

TOUŽÍCÍ (Kniha č.10)

PROKLETÁ (Kniha č.11)

O autorce

Morgan Rice je autorkou epické fantasy ságy ČARODĚJŮV PRSTEN, která obsahuje 17 knih, a která je podle USA Today bestesellerem číslo 1;série UPÍŘÍ ŽURNÁLY, obsahující zatím 9 knih, USA Today betseller číslo 1; série TRILOGIE PŘEŽITÍ, USA Today bestseller číslo 1, postapokalyptického thrilleru skládajícího se zatím ze dvou knih; a také zbrusu nové epické fantasy série KRÁLOVÉ A ČARODĚJOVÉ. Autorčiny knihy jsou dostupné v tištěné i audio verzi, a byly přeloženo do více než 25 jazyků.

PROMĚNĚNÁ (první kniha ze série Upířích žurnálů), ARÉNA JEDNA - OTROKÁŘI (první kniha z Trilogie přežití), CESTA HRDINY (první kniha ze ságy Čarodějův prsten) a VZESTUP DRAKŮ (první kniha ze série Králové a čarodějové), jsou všechny dostupné zdarma ke stažení na Google Play!

Morgan se ráda zajímá o názory svých čtenářů, takže se prosím nezdráhejte navštívit její webové stránky www.morganricebooks.com , kde se můžete přidat do seznamu kontaktů, získat knihu zdarma, stejně jako další akční bonusy, stáhnout si zdarma aplikace, mít přehled o posledních novinkách, přidat se na autorčin Facebook či Twitter, a jednoduše být s Morgan v kontaktu!

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ