Nebezpecná vlocka
Jana Recková
4.3.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

Nebezpeèná vloèka

Jana Reèková

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

Nebezpeèná vloèka

Jana Reèková

Zveøejnìno se souhlasem internetového magazínu Amberzine

http://amber.zine.cz/amber/index.htm

Tlusté, sebevìdomé sklo není uvyklé dotekùm. Dveøe se otevírají samy, profesionálové myjí skla v rukavicích, dveøe se otevírají samy, pokud jim nìkdo nezalepí fotobuòku žvýkaèkou, a pak ten, kdo chce projít, objeví, že nemají žádnou kliku, držátko, výstupek, cokoli pøátelského lidské ruce. Objeví, že jsou chladné a dají se rozevøít násilím.

Chladné jako ona, pomyslel si Pavel, lehce zatlaèil do stran a sklenìné tabule ho vpustily do naleštìné haly. Zahlédl za sklem nesouhlasný výraz vrátného. "Fotobuòka nefunguje," oznámil mu. "A na mì èeká pan inženýr Švom."

"Tøetí patro, dveøe jednatøicet," vychrlil vrátný informaci a neochotnì zvedal svùj metráèek dobøe obleèených špekù z pohodlí køesla. Teplé èalounìní, chlad dveøí, nepøíjemný kontrast, pomyslel si Pavel a hledal schody. Výtahy mají také fotobuòku, ne? Troseèníkem v pustém výtahu, kde až po letech najdou mumii (suchý vzduch, klimatizace, chybìní bìžných hlodavcù, vìtší množství dalších výtahù v domì...), ne! Troseèníkem ne!

"Nastoupíte prvního," a "ukážu vám vaše budoucí pracovištì," dlouho oèekávané vìty, vyholený manažer z reklamy, kam ses to dostal, horale z Vysoèiny, kam tì zavedla honba za pøežitím, vzdychl Pavel a rozhlížel se. Poèítaèe jsou poèítaèe v Praze jako na Vysoèinì, tady se umím chovat, s tìmihle se domluvím, horší to bude venku, a nejhorší v halách se sklenìnými dveømi, studenými jako ona. Jako vloèka.

"Jakou jste mìl cestu..." Není to otázka, jen zdvoøilost, blbeèku, oni se všichni uèí anglicky, a ty se najednou svìøíš: "Potkal jsem øetìzovou havárku na dálnici, nic pøíjemného..."

Rybí pohled, manažer neví co øíct, s tìmi domácími pracovními silami to budete mít složité, ale snažte se jednat s nimi citlivì, vykládají jim možná na zahranièních stážích a dìlají z nich naprosto dokonalé a bezvadné šéfy... Neodpoví, to ho nenauèili. Teï obchùzka po kanceláøích, tam podepsat tohle, odevzdat tamto, všechny papíry mít u sebe, všechno si dávají na poèítaè, ale dokumenty požadují furt pryè, vùbec by mì neudivilo, kdyby nevrlý hlas chtìl bumážku, ale hlasy se zmìnily a lahodí sluchu.

Èekání... Prostoje zavinìné prý poèítaèem... Hm, proto jsem tady, a od prvního se na to podíváme. Zatím èekám. Èekám... Pavel si opøel hlavu o pøíjemné, teplé opìradlo køesla v pøedpokoji pìstìné dámy nabízející kávu ze stroje, urèitì je umìlá... Káva nebo dáma? Obojí. Ne, nechci. Podøimoval. Cesta byla tìžká, vážnì tìžká.

Sníh, na Jihlavsku ho neumìjí odhrnovat ze silnice, na cestách je ho vždycky víc než v lese, sypou nevalnì, šetøí, kdo se sklouzne do pøíkopu, má smùlu nebo to zkrátka neumí, tak a� sedí doma na zadku nebo si najme profíka, má-li na to, silnice je klouzaèka a zkuste si to, když máte sjeté pneumatiky u patnáct let staré škodovky a nové (auto, pneumatiky, cokoli) v nedohlednu, jo, i s novým flekem v nedohlednu, horala nebudou pøece platit stejnì jako originál Pražáka, cha! Zkuste si to. Zkuste si to všechno.

A pak, dálnice! Suchá, prohrnutá, posolená, odmetená, pohodièka. Skoro by se dalo schrupnout. Nebýt dívenky v rozevláté sukni a bílém kožíšku, stopující v místì, kde se to zaruèenì nesmí, což ví i barbar horal, a pøesto zastaví a na nìco se zeptá, na nìco jako "kam máte namíøeno, sleèno," nebo podobnou blbost. Dívka se usmìje jako princezna z nejkrásnìjší pohádky, když mu bylo pìt, od té doby už všechny pohádky byly horší, ošklivìjší a manželství v nich konèila hloupì jako v životì. Dívka nìco povídá, ale nedá se poznat co, protože kolem zpívají ptáci a flétny, usedá na sedadlo, které si to nezaslouží, a ukazuje se, že má kolena, což je málem škoda, kousíèek tajemství prozrazen, nechci už vìdìt víc!

Jeli a povídali si o zimì, o závìjích, o èerstvém snìhu a slehlém, zledovatìlém snìhu, o náledí, o mrazivých mlhách, o bruslení a sjezdovkách, které už Pavel nevidìl pìt let, o bìžkách, které odpoèívají ve sklepì, protože dnes je tøeba víc a víc pracovat, a na bílé radosti není èas ani síla...

"Smutné," šeptla dívka. "Vlastnì ti zima chybí."

"Vlastnì mi chybí," souhlasil. "A je to smutné."

"Snìhurky po sobì nechávají smutek, když na jaøe odcházejí," øekla. "Chudáci staøí rodièe, a kluk, který se do Snìhurky zamiloval a už navždy bude èekat na první sníh a stavìt snìhuláky..."

"A ta ženská, co se s ní nakonec pøece oženil, mu veèer vynadá, jak je blbej. Když dìti usnou..."

"Jako bys to znal," naklonila se a pohlédla mu do tváøe. Nepøítomnì se usmál. "Snad jsem to byl já, ten

kluk. A ty jsi Snìhurka?"

"Ne, já jsem Vloèka." Opøela se, založila si ruce za hlavu, rty mìla vzdálené, povídala.

"Padala jsem z výšky, ale nemìla jsem strach, že se uhodím, na stráni ležely malé sestøièky a èekaly na mì, dávaly mi záchranu. Spadla jsem do mìkkého. Protáhla jsem se, bylo to krásné, krásnì studené a hladilo to, chvíli se mi ani nechtìlo vstávat, ale pak jsem se pøece zvedla, zvedla jsem se na svahu u dálnice a sešla jsem dolù. Vidìla jsem auta oblá a lesklá jako oblázky, rychlá a horká zvenku i uvnitø, tolik rychlá, že mì øidièi nezahlédli. Potom jsi jel ty. Tvoje auto mìlo na støeše sníh a zadní sklo skoro zamrzlé a musels poøádnì zalomcovat dveømi, abys mi otevøel, i ty dveøe byly zatuhlé zimou. A teï si vykládáme, a ty ani nevíš, kam jedu."

"Pøeslechl jsem to," pøiznal se. "Záleží na tom?"

"Ne. Vidíš znaèku?"

"Nebezpeèí za snìžení, tak nìjak," pokrèil rameny.

"Nebezpeèná vloèka," pøeložila mu to. "To je o mnì."

"Jsi nebezpeèná?" Vrhl na ni rychlý pohled. Ovšemže je, a jak!

"Strašnì." Pøiblížila se k nìmu, políbila ho na tváø a na ucho, naklonila se ještì víc, rty mìla tak blízké, krásnì studené, oèi jako èokoládová zmrzlina, chutnala líp než polárka z dìtství, jaké už se teï beztak nedìlají, a najednou nevidìl na cestu, a nechtìlo se mu vidìt, jenže byl horal a barbar z Vysoèiny a mlha mu velela stùj!

Jeho noha poslechla, dupla na brzdu, stáli v odstavném pruhu, pravými koly na kraji odhrnutého snìhu, a dálnice pøed nimi byla plná temných, rozplizlých obrysù a rozplizlých svìtel a blikání, plechových rachotù a rychle umlkajícího køiku.

Pavel vyskoèil z auta. Na pomoc. Neuvažoval, co tam bude platný. Vtom mu tìsnì u ramene prosvištìl cizí, tmavý, oblý vùz, øidiè nebyl horal a skonèil za strašného tøesku a bouchání. Pavel se otøásl.

"Dávej pozor, a� tì nepøejedou," zašeptala mu Vloèka. Tiskla se k nìmu a vonìla ledem. "Nemìl bys tam chodit. Nikomu nepomùžeš."

Mìla pravdu. Holýma rukama se nedostal do vrakù, pøed chvilkou ještì nádhernì živých, silných, závidìníhodných, nyní slisovaných dohromady a ztrácejících olej, benzín a krev. Okénky, jež se nezatáhla sítí prasklinek, vidìl mrtvé. Vidìl nìkolik podivnì nepoškozených sedadel spolujezdce. Na každém byla loužièka vody.

"Vra�me se," táhla ho Vloèka pryè. "Odjeï! Nikomu nepomùžeš, copak to nechápeš?"

"Chápu." Vrátil se k autu, nasedl a natáhl se pøes vedlejší sedadlo, aby jí otevøel protìjší dvíøka. Na sedadle spatøil malou loužièku vody. Vloèka si nièeho nevšimla, usedla, a jeli dál. Nemluvil, pøemýšlel. Položila mu ruku na rameno. Dotkla se ho tváøí. Rty. Nepohnul se, díval se na cestu pøed sebou. Pomalu se odtáhla. "Radši vystoupím," øekla tiše. "Budu tady nìkde èekat. Kdyby sis to rozmyslel..."

"Co?" vyhrkl, "Vloèko, já pøece vím..."

"Co víš!" zasmála se. "Že jsou Vloèky nebezpeèné? Máš to na znaèce jasnì namalováno!" Vystoupila, bouchla dvíøky, to se u škodovek musí, zamávala. Dotkl se dlaní studené loužièky na opuštìném sedadle. Co si mám rozmýšlet, co vlastnì?

Vyrušili ho, protáhli další sérií kanceláøí, koneènì bylo všechno hotovo, vyøízeno, odevzdáno, podepsáno, takových papírù, a pøitom mì popøípadì klidnì vykopnou, horalé to znají a nic je nezlomí, dokonce i mají dìti, stejnì tvrdé a odolné jako jejich rodièe, stejnì levné pracovní síly, tìším se, až odtud dneska vypadnu, pracovat ano, obcházet vaše kanceláøe ne!

Prosklená, lesklá hala, vrátný za sklem, z koženkové židle vyskakuje plešatý, zpocený, dokonale obleèený muž, mìøí si s pohrdáním Pavlovy džíny a pohory, uniformu chudého horala, a chytá ho za klopy stoletého manšetrového saka, "tys mi sebral práci! To ty! Já nemùžu jít o tisícovku dolù, já živím dvì dìcka a ženu!"

Já taky, myslel si Pavel, a teï budu sám na ubytovnì, neøekl nic, setøepal chlapa ze saka jako brouka a zjistil, že fotobuòka poøád nefunguje. Vrátný se mraèí, když beru za jeho krásné studené dveøe holýma rukama, moje auto se stydí na parkovišti mezi fordy, mercedesy a oply, už jdu, vìrný oøi.

Èekal jsem, že budu rád, ale kámen ze srdce nepadá, hnízdí se tam a pøevaluje. Nejsem rád.

Vyhlížel znaèku pozor, nebezpeèná Vloèka. Nahlas si vydechl, když ji tam uvidìl stát, v rozevláté sukni pod bílým kožíškem, se smutným úsmìvem. "Kam jedeš, Vloèko?" zeptal se a objevil, že její slzy se okamžitì mìní v malièké støechýlky na øasách.

eBook Info

Title:

Nebezpecná vlocka

Creator:

Jana Recková

Date:

4.3.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs