Líbánky s doktorem T.
Jana Recková
6.3.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

Líbánky s doktorem T.

Jana Reèková

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

Líbánky s doktorem T.

Jana Reèková

Zveøejnìno se souhlasem internetového magazínu Amberzine

http://amber.zine.cz/amber/index.htm

Nad les se vyhouplo nestydatì velké slunce, stromy se pøikrèily v pøedtuše žáru, jenž se chystal vysát z jejich listù a jehlièek poslední zbytky zelenì. Manja se opøela o neohoblovaný sloupek verandy. Bude další horký den.

Ve dvoøe zaskøípala stoletá pumpa.

"Teèe!" zahalekal Pepi, aby to všichni slyšeli.

I tomu klukovi to dneska zní nìjak ochraptìle, pomyslela si. Prohrábla si zpocené vlasy. Trièko se jí lepilo na tìlo. Nanosím si vodu do vany. Vykoupu se. Umyju si vlasy... Ale nejdøív dáme napít ostatním. Pár lidí, rozpálených horeèkou a vysušených vedrem èeká, až jim donesu hrníèek, sklenièku nebo džbán. Úleva na chvilku. Než slunce vyšplhá nad tenkou plochou støechu a promìní ji v plát dùkladnì roztopených kamen.

Sí�ové dveøe klaply, na verandu se pøišoural Jeryn. Mìl horeèku, ale snášel ji lépe než rodièe a dìcka. "Studna je dobrá?" zasípal a rozkašlal se.

"Jo. Je hluboká."

"Pøehrada taky," pokrèil vyhublými rameny. "A pøitom z vodovodu ani nekápne."

"Asi tam všichni mají horeèku," vzdychla Manja.

"Nojo. I doktoøi. Zkusíš zavolat?"

"Zkouším to poøád. Nikdo to nebere. Ani ve špitále."

Jeryn se pomalu vydal ke studni. Mladší bratr mu nabral z okovu do hrníèku. Manja se dívala, jak se Jerynovi namáhavì pohybuje ohryzek na hubeném krku. Otøásla se, obešel ji mráz. Do práce! Poslední zdraví napojí, nakrmí a pøevleèou nemocné. Dokud i oni sami nedostanou horeèku. Potom si lehneme a spoleènì umøeme...

Hanna pøipomínala kostøièku. Oèi, vèera veliké a bdìlé, pøes noc zmatnìly a jejich modø zešedla. Manja si uvìdomila, že sestøenièka umírá.

Zvenèí se ozval tlumený výkøik. Vybìhla z domu. "Pepi, co je?"

Oba bratranci upírali zrak k la�kové bránì. Po prašné cestì od mìsta klusal kùò. Manja si pøitiskla pìsti na hruï. Kdy jsem naposled vidìla živého konì? Konì se vyskytují jenom v televizi! Možná taky v Asii... Nebyla si jistá. Vlastnì si ani nebyla jistá, kde je ta Asie. Jestlipak tam taky mají horeèku?

Na koni sedìl jezdec. Byl celý v bílém, mìl bílý klobouk. Tolik jasnì bílé! Manja pøivøela oslnìné oèi, pak si je ještì musela pøikrýt dlaní. Zamotala se jí hlava, pøidržela se zábradlí. Když se zase mohla dívat, byl jezdec uvnitø ohrady, brána zavøená. Muž seskoèil z konì, smekl a uklonil se. Mìl bílé vlasy a mladou, smutnou tváø.

"Pøijel jsem pro malou," øekl. "Vy jste urèitì Manja."

"Jak jste se dozvìdìl..." Zarazila se. Odkud mì zná?

"Volali jste," odvìtil. Vystoupil po døevìných schùdcích ma verandu. Dýchl z nìj chlad, ale ruka, kterou dívce chlácholivì položil na zápìstí, byla teplá. Sehnul se ve dveøích, jež pro nìj byly nízké.

"Hanno!" zavolal.

Holèièka se posadila, prohlédla si ho, slabounce se zasmála. Jak to, že sedí? Ráno to nedokázala! Manja si znovu pøejela pálící víèka dlaní. Když spustila ruce, bílý muž držel Hannu v náruèi.

"Pojedeme spolu na koni," šeptal jí.

Z kuchynì, tmavé díky zataženým závìsùm, se vynoøil Jeryn. Tøásl se, a nebylo to jen horeèkou.

"Kdo ksakru jste?" vyjel na návštìvníka.

"Doktor T," pøedstavil se muž v bílém.

"Té?" opakoval mladík, vraštì oboèí.

"Pøesnì tak. Nemraè se."

"Co bude s Hannou?" vydechla Manja.

"Malou si odvezu," odpovìdìl. Jemnì odstrèil Jeryna, jenž mu stál v cestì, klidným krokem vyšel na verandu, sestoupil po schùdcích a nasedl na konì. Holèièku držel bezpeènì. Vùbec mu nepøekážela. Manja se koneènì rozhýbala a vybìhla za ním. Jeryn v chodbì za jejími zády cosi zuøivì chrèel, Pepi bouchl vrátky zeleninové zahrady a vytøeštìnì sledoval jezdce, vzdalujícího se od domu. Potom jemu i Manje zasvítilo do oèí slunce a kùò i s nákladem byl pryè.

"Co s tím èesnekem?" zeptala se Manja.

Pepi sežmoulal v pìsti útlou, ubohou rostlinku i s troškou hlíny ze záhonu. "Byl to nìjakej upír, ne?"

"Nebyl," øekla Manja.

Pokoušela se nìco uvaøit ze zásob a solila jídlo slzami. Naštìstí rodièe ani nemocní mladší sourozenci v šeru domu nevidìli tak dobøe, aby poznali, co jí teèe po tváøích.

Krmila je. Dávala jim pít. S Pepiho pomocí je umývala a pøebalovala. Nejspíš už moc nevnímali. Pepi se zadíval na Manjinu matku.

"Moje máma vypadala zrovna tak," šeptl. "Než..."

"Já vím," u�ala ho Manja.

"Promiò," omluvil se. Zbyteènì. Dobøe si pamatovala na tetinu smrt. Jeryn onemocnìl den nato. Pepi se drží. Zatím.

Horký, vyprahlý, prašný den nebral konce. A noc nebude lepší. Noc s výkøiky blouznících. A s další smrtí, pro kterou už chybìjí slzy.

Stmívalo se. Manja umyla nádobí, dala pít všem nemocným, dohlédla na Jeryna a vyšla ke vratùm. Opøela se lokty o rozeschlé døevo, dívala se, jak se k ostrùvku farmy plíží tma. Jaké to vlastnì bývalo, vítat klidnou noc a pøívìtivý den s mráèky, vìtrem a tøeba pár kapkami deštì? Nevzpomínala si. Dny bez horeèky byly tytam, ztratily se, jen to zasyèelo. Jako voda v rozpáleném písku.

Byla tma a v ní se ozvaly kroky. Nìkdo se blíží podél hradby. Mìla bych se bát, pomyslela si Manja otupìle.

"Vítáte noc?" zeptal se tichý hlas.

"Pro koho jste pøišel, doktore T?"

Vlastní klid ji pøekvapil. No ano, nebyla žádná nadìje. To jen vèera jsem to ještì nevìdìla...

"Vždy� jste to už dávno uhádla," odpovìdìl. "Máme dost èasu..."

Pøehoupl se pøes hradbu, lehký jako stín. Vzal Manju kolem pasu. Jeho ruka høála. Nedìlal nic, jenom jí dýchal do ucha. Dýchá, napadlo ji. Je to skoro jako mít schùzku s milencem... Nikdy jsem nemìla milence. Nikdy nebudu mít milence. Jen smrt.

Pøitiskla se k nìmu, protože ten vytoužený omyl mìl vìtší cenu než její život, chýlící se ke konci. Noc a tma v té chvíli, kdy se tolik chtìla mýlit, promlouvaly ve verších a ráno bylo daleko. Vyslechli spolu baladu o konci, a pak ji políbil.

Probudila se do teplého svítání bez jediného závanu vìtru. Polosedìla, opøená o hradbu, a bolelo ji z té strnulé polohy za krkem. Zvedla se. Masírovala si prsty šíji a loudala se k domu, kde na ni èeká další ze smrtí a povinnosti.

"Studna je dobrá!" hlásil Pepi radostnì. Nový den zaèal.

Vešla do ložnice rodièù. Otec ji nepoznal, bloumal zrakem po stropì a nesrozumitelnì mumlal, pøejíždìje neklidnýma hubenýma rukama záhyby na pokrývce. Matka byla pryè. Manja klesla na prázdnou stranu manželské postele a rozplakala se. Ani kopat nemusím! Doktor T mì zbavil dalšího bøemene.

Jeryn stál ve dveøích, líce mu planuly.

"Tvùj milenec je smr�ák, Manjo!" vykøikl chraptivì. Až sebou otec škubl, a ve vedlejší ložnièce se malý Karlík hlasitì rozvzlykal.

"Dìsíš dìti," øekla Manja unavenì. "Víš, já se ho neptala. Ostatnì na tom nezáleží."

Jeryn zavrávoral, zachytil se zárubnì. Díval se na ni a nenávidìl ji.

Myslela si, že z nemocných už zbyli jenom tøi a Jeryn. Jenže v poledne Pepi upadl na dvoøe, ležel tam na uschlé trávì a kolem nìj se dìlala loužièka vody z rozbitého džbánku, který nesl do domu. Manja ho dotáhla do postele. Jeryn se snažil pomáhat a strašnì ošklivì klel. Pepi blouznil. Pùjde to rychle, øíkala si Manja. Je to tak lepší... Poslední budu já. Prostì jenom hned umøu. Nebude to bolet. Bude to jako objetí.

"Nejedla jsi," zašeptal jí veèer u ohrady doktor T.

"A proè?" zeptala se unavenì. "Jenom mì takhle drž. Tøeba usnu."

"Ano," vyslovil ztìžka, jako by i on mìl v krku suchý knedlík. "Spi."

Jeryn se s vypìtím sil doškobrtal a doplazil ke hradbì, na to místo, kde jeho sestøenice mìla schùzky se smr�ákem. Nebyl tam. Manja ležela na suché trávì, spala. Sama. Zaryl prsty do vyprahlé, písèité pùdy. On je už v domì! Musím tam dolézt, tøeba po ètyøech! Musím!

Na pùl cestì omdlel. Když se probral, v domì se svítilo. Plazil se za tou žlutou záøí. Vyšplhal na verandu. Vzpomnìl si, že nìkde cestou ztratil nùž. Nemám zbraò! Práh byl nepøekonatelná pøekážka, zrovna jako když mu bylo devìt mìsícù a uèil se lézt. Vidìl svíce, stovky svic, byly všude, na podlaze, na stolech, na prádelníku, na židlích... Mezi nimi chodil bílý doktor T a smutnì se usmíval.

Usmál se i na Jeryna, zvedl ho a uložil na pohovku v obýváku. Dal mu do ruky nùž, ten jeho, ztracený na dvoøe. Jeryn se rozmáchl a bodl. Myslel si, že se rozmachuje a bodá. Doktor T se usmíval. Svíce zhasly.

Ráno chybìl Jerynùv strýc, bratr Pepi a v dìtské ložnici Jenda. Karlík se probudil, zjistil, že je sám, a zaèal køièet. Køièel a køièel. Jeryn si marnì zakrýval uši, které nechtìly nic slyšet. Karlík neztichl, dokud nepøišla Manja a nevzala ho na klín. Dala svým dvìma posledním napít. Jeryn sotva udržel hrnek, musela mu pomáhat. Vypadala pohuble, pod oèima mìla kruhy a pohybovala se jako námìsíèná.

"Slábnu," øekl Jeryn. "Zkusil jsem ho probodnout. Nedokázal jsem to."

"Je to zbyteèné," vzdychla Manja. "Osud se obrátil naruby a všechny mince mají jenom tu stranu, která nevyhrává." Odešla ke studni a nechala ho o samotì. Pøeskoèilo jí, øíkal si. Asi se na ní nemoc projevuje jinak.

"Jeryn tì chce zabít," oznámila veèer svému milenci. "Nebude to nic platné, viï?"

"Nebude," pøisvìdèil. "Už se to stalo mockrát. Nikdy se nic nezmìnilo. Mám takový údìl..."

Neptala se na ten údìl.

Pozdìji jí øekl: "Tebe bych si chtìl odvést s sebou a navždycky si tì nechat."

"Já se toho nebojím," øekla.

Svítalo. "Dnes zùstaneš?" zeptala se Manja.

Zavrtìl hlavou. Zapískal, jeho kùò, toho rána bílý jako sníh, který znala jenom z televize, pøeskoèil ohradu. Teï poprvé jsem ho opravdu vidìla, pomyslela si Manja. Doktor T vstoupil do domu. Nezdržel se tam. Vyšel ven, na rukou nesl Jeryna. Jako by ten kostnatý mladík nic nevážil. Jeryn svíral v pìsti nùž a mumlal: "Zabiju smrt. Co se stane, když zabiju smrt?"

"Nikdy se k tomu neodhodláš," vysvìtlil mu laskavì muž v bílém. Vyhoupl se i se svým bøemenem do sedla.

"Odcházíš?" Dívka byla tak blízko, že by mohla nasednout za nìj a zbavit se toho louèení. Neumìla to. Bála se koní.

"Já odcházím, ty zùstáváš," odpovìdìl doktor T a pobídl konì.

Dívala se za ním, dokud se jí nerozplynul v oparu na obzoru. Potom se vrátila do domu. Karlík spokojenì spal, èelo mìl chladné, dýchal klidnì a pravidelnì. Pøipravila mu k lùžku vodu a chleba a vysílaèku. Teï bude urèitì fungovat, vìdìla bez pøemýšlení.

Jako televize. Zapnula ji, obrazovka se rozzáøila. Místní zprávy. Manja se dozvìdìla, že epidemie horeèky neznámého pùvodu opadá a že v nemocnici v Narlachu postrádají jistého mladého lékaøe. Nastupoval v dobì vrcholící epidemie, a tak se nikdo nepídil po jeho minulosti. Až po jeho zmizení vyšlo najevo, že žádný doktor Tomin Terner neexistuje...

Svìt byl normální. Lidstvo zase nevymøelo. Pùjde to dál, a docela dobøe, i bez mé rodiny a bez doktora Ternera... Manja prohledala lékárnièku, zbytky lékù si rozestavila pøed sebe na stùl, studovala nálepky na krabièkách a lahvièkách. Tohle, tohle a tohle, vybrala si. Nalila si plný hrnek whisky z tátových zásob a systematicky polykala tabletky a zapíjela dlouhými doušky. Potom si lehla na maminèinu postel a èekala.

eBook Info

Title:

Líbánky s doktorem T.

Creator:

Jana Recková

Date:

6.3.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs