Jana Rečková
Chovej se jako slušná mrtvola 
Nejdřív to odnesl ubrus. Místo vyšívaných růžových kytiček se na něm objevily skvrny jako od zaschlé krve. Nebo čokolády, ale Margareta už nemlsala a dvojčata nedosáhnou tak vysoko… Stála v kuchyni s taškou přes rameno, koukala na tu spoušť a představovala si, jak bude máma ječet. Vtom se domem přehnal průvan, zohyzděný ubrus se vznesl a zamířil si to k oknu. Otevřelo se a vycuclo ho ven.
Toho dne se také prvně roztřásl stůl, jako by měl záchvat zimnice, a nepřestal, dokud si nerozviklal nohy. Máma se vrátila od kadeřníka a nevěřila. „Tvoje kamarádky jsou asi zvyklé sedat na stole a zapomínají, že tady nejsou doma,“ mračila se. „Někdo to bude muset sklížit…“ Zamyslela se, v duchu probírala seznam řemeslníků. Vtom začaly ty zvuky. Skřípot na půdě. Bublání z koupelny. Sykot, jako když uniká plyn! Prohlédly celý dům. Nikde nic.
Zvuky přestaly jako když utne, jakmile se objevil otec. Večeři snědli v obýváku. Máma se bojí prozradit rozviklaný stůl… Margareta mlčela. Nevadí, žvatlající dvojčata konverzaci zastanou. Připadali si jako šťastná rodina a ráno to už byl jenom sen nebo špatný vtip. Ale následující noci představení pokračovalo. Margaretu někdo škrtil. Na krku měla modřiny, takže musela do školy v roláku a bylo jí horko. Otec s odporem vyslovil cucfleky a dal jí facku.
Další noc pronásledování, tentokrát byl vrah v jejím snu ozbrojen nožem a ráno měla na předloktí dlouhou řeznou ránu. Máma ječela, ale ne kvůli Margaretě. Postýlky dvojčat byly od krve, stejně jako jejich baculaté tvářičky.
Margareta si stačila ruku ovázat, než máma vtrhla do koupelny. S předstíraným klidem sledovala, jak se matka sklání nad klozetovou mísou a hlasitě zvrací, a nenápadně si natírala nové modřiny na krku jejím mejkapem. Bráškové do toho vydatně řvali. Těm zaručeně nic není. Ta krev nebude jejich, stačí, když je máma umyje…
Otec nasadil výraz neotravujte mě s tím, já pracuju, práskl domovními dveřmi, zaklapl dvířka auta. Margareta donesla do koupelny svoje zakrvácené povlečení. Máma, už zase při smyslech, mrkla na nástěnný kalendář a zvedla obočí. „Dostala jsi to o týden dřív?“
Obvaz se nepovedl. Krev prosákla a zašpinila rukáv halenky. „Někdo mě chce zabít,“ řekla Margareta a nikdo jí nevěřil.
Nábytek putoval po pokojích, záclony vlály v bezvětří, domem se nesly podivné zvuky a Margaretě v noci někdo ubližoval. Matka se poradila s přítelkyněmi. Svorně doporučily psychiatra. A všechno se vysvětlilo. Margareta je hysterická a modřiny na krku si dělá sama. Dostane tyhle růžové prášky a bude zase v pořádku… Margareta se pokusila promluvit. Zeptat se, jak hysterie může hýbat nábytkem, ale učený lékař s kamenným úsměvem komunikoval výhradně s matkou. A v noci někdo škrtil dvojčata.
Otec Margaretu osobně zamkl v ložnici. Do rána mu něco roztrhalo všechny košile v prádelníku. Slyšela, jak vyřvává dole v hale něco o šplhání po okapech a ústavní léčbě, pak práskly dveře, klapla dvířka auta, byl pryč a dům si mohl dělat, co se mu zlíbilo. A dal se do toho důkladně.
Když už potřetí honily postýlky dvojčata po chodbě a Margareta jim dávala záchranu na schodech, matka nevydržela. S brečícími kluky bezpečně vedle sebe na pohovce sedla k telefonu a vytáčela čísla, která jí Margareta četla ze seznamu. Až konečně padly na to pravé.
„Kdo to zaplatí?“ projevil se otec ráno při vázání kravaty. „Věci mezi nebem a zemí! Páni, takováhle agentura!“
„Mám své úspory,“ řekla matka bezbarvě.
„Nepovídej!“ Úšklebek. Prásk dveřmi, klap dvířky auta… On tomu prostě neuvěří. Proč se mu strašidla vyhýbají? Košile, pch! Kdyby mu roztrhala jenom košile! Vzpomněla si na zničené knížky, celou spodní polici dobře schovaných zakázaných dívčích románků. Popotáhla nosem a vysmrkala se. Bylo jí vážně do breku.
Zvonek. Oni?
„Méďo, běž otevřít,“ hlesla matka.
Nesnáším, když mi říká méďo. Nesnáším… Šla otevřít. Lovci duchů byli dva. Robustní vousáč v černém obleku a štíhlý mladík.
„Jsem Carmilien Wolf,“ představil se vousáč. „Paní Loosová?“
„Slečna,“ opravil ho mladík. „Markéta.“
„Margareta,“ zamračila se. „Pojďte dál.“
Mladík natáhl ruku a dotkl se zažloutlých stop po skrčení na jejím krku.
„Herberte!“ okřikl ho Wolf. „No tak, Hery!“
„Jistě, Carme,“ usmál se mladík. Něco mezi nimi zajiskřilo. Margaretě z toho kdovíproč naskočila husí kůže.
„Paní Irma Loosová,“ zamumlal Wolf a ukláněl se matce. Úklona z minulého století. Nebo předminulého. Měl styl. „Vy jste nás pozvala. Vyprávějte, prosím.“
Wolf byl pozorný, Herbert se tvářil nezúčastněně. Jako by ani neposlouchal vyprávění o těch zvucích, o nepořádku, roztrhaném prádle a knihách. O nočních útocích, modřinách a krvi… Seděl na stoličce u klavíru. Najednou se jeho dlouhé prsty zabořily do kláves. Jako do vlasů, napadlo Margaretu. Líhla se píseň. Margareta si ji začala broukat. Herbert se na ni usmál. Všimla si zvláštní šňůrky, kterou měl kolem krku. Taky to mohl být drát, omotaný barevnými bavlnkami. Visel na něm malý stříbrný křížek.
Shora se ozval pláč. Matka se omluvila a běžela za dvojčaty. Herbert přestal hrát. „Těm se nic nestane,“ řekl. „Zatím. Oběť je Markéta. Je mazanej.“
„Hery!“ Wolf svého společníka chytil za ramena, asi jím chtěl pořádně zatřást, ale prsty projely Herbertovým tělem a zarazily se až na opěradle sedačky. „Kontakt?“ zasípal Wolf. Margareta na vteřinu zavřela oči. Halucinace. Fuj.
Herbert vstal. „Ukaž mi svoji ložnici, Markéto.“
Snažila se nevypadat moc vytřeštěně. Na schodech se jí ale podlomily nohy a byla by spadla, kdyby ji nezachytil. Byl docela hmotný, nepropadla skrz něj dolů do haly. Wolf vydal divný zvuk, něco mezi zděšeným vyjeknutím a zafrkánírn. „Hery…,“ zašeptal.
„V pořádku, stačil jsem to,“ řekl Herbert. „Vše pro zákazníka, Carme.“
Nenápadně ji pohladil po vlasech. Určitě se zase zamiluju, napadlo ji. Ach jo. Vlastně je to většinou otrava. A dopadnout jako máma… Br…
V ložnici se Herbert chvilku rozhlížel. Připadalo jí, že mu oči modře září. „Odtud přichází?“ Ukazoval na kus stěny, který se nevyznačoval ničím zvláštním.
„A-no,“ zakoktala se.
„Byly tam dveře,“ řekl. „Spojovací dveře mezi ložnicemi. Je to muž?“
„Asi… Snad.“ Najednou měla málo vzduchu. Potřebovala by se k němu zase přitisknout, ale Wolf to nejspíš poznal a zarazil ji. „Hery pracuje. Vždycky přitom balancuje na hranici mezi dvěma světy, děťátko. Nic příjemného.“
Děťátko, pomyslela si s odporem. Tihle staří pánové! „Co dělá?“
„Hledá stopy… Vidíš něco, Hery?“
„Jo, docela dost. Vychutnává si to, hajzlík…“ Modrý svit v mladíkových očích zesílil. Jeho prsty, prohmatávající vzduch, se zdály průsvitné.
„Je tady?“ zeptal se Wolf.
„Teď ne. Odpočívá. Vzpomíná. Hledá si tvar. Jeho tělo je… hm, v mizerném stavu, už mu nic nepřipomíná. Jenom nenávist.“ Herbert si protřel víčka, na tváři se mu objevil smutný úsměv. Šílím po něm, pomyslela si Margareta (Ne! Markéta! Odteďka Markéta). Pak řekl: „V noci ho zlikviduju.“
„V noci?“ Irma Loosová se ve dveřích zarazila. „Není to nebezpečné?“
„Ten duch je nebezpečný, paní Loosová,“ poučil ji Wolf.
Polkla. „Co budete potřebovat? Růženec? Svěcenou vodu? Bibli?“
Lovci duchů si vyměnili pohledy. „Ne, takhle my nepracujeme,“ odpověděl Wolf. „Naši protivníci obvykle nemají co do činění přímo s peklem, a tak…“
„Přijdu po setmění,“ řekl Herbert. „Nechte to na mně.“
„A pan Wolf?“ Irma Loosová zvedla obočí.
„Carme mě zajišťuje. Na dálku.“
Markéta postřehla, jak si matka nervózně mne ruce. Aha. Peníze. „A kolik… Kolik si účtujete?“
„Dohodneme se později. Až se přesvědčíte, že dům je úplně v pořádku,“ pravil Wolf důstojně.
„Totiž, víte… Manžel…“
„Určitě se dohodneme,“ řekl Hery. (Já ho žeru, pomyslela si Markéta.)

***
Toho dne ještě dokončili práci na Krantzerově činžáku. Negativní nález. Žádní poltergeisti. Dům pracuje k smrti a vydává ty divné zvuky, aby varoval nájemníky. Vzácný projev solidarity věci s lidmi, takových v dnešní době sériových výrobků ubývá.
„A stejně to bude marné,“ poznamenal Hery v autě, s pohledem upřeným do prázdna. „Oni to nepochopí a Krantzer nám zaplatí za mlčení, ne za práci.“
„Viděls tam něco kromě trhlin ve zdech?“ Wolf soustředěně řídil, provoz byl hustý a řidiči neurvalí.
„Většina těch lidí je už zčásti v onom světě. Mohl jsem je pozorovat i z druhé strany. Z některých budou dost nepříjemní duchové.“
„Rezidenti,“ opravil ho Wolf. „Nepoužívej laskavě terminologii pro zákazníky.“
„Nojo.“ Herbert se pohodlně opřel. Vypadal unaveně. Wolf na něj vrhl rychlý zkoumavý pohled. Žíly na hřbetech rukou i na krku mu vystupují, pleť na tváři se propadá… Není divu. Tři dny! Ani jsem nedoufal, že vydrží tak dlouho. Spustím aparaturu, jakmile se vrátíme…
Odpoledne strávil Herbert u varhan. Wolf ho nerušil, dokud neměl přístroje připravené a náhradní kapalinu pročištěnou. Musel jí být nadbytek; normální lidské srdce nemohl nechat běžet naprázdno. A umělé Hery nechtěl, tvrdil, že by to snižovalo jeho vnímavost. Možná na tom něco bylo.
Hotovo! Vstoupil do sálu, opticky zvětšeného pomocí důmyslně rozestavených zrcadel, jež vytvářela iluzi chrámové lodi. Varhany stály na místě oltáře a poháněla je elektřina.
Kráčel tím umělým prostorem a přemítal, jestli to, co Hery hraje, je Bach nebo někdo z těch nových, moderních. Moc se v tom nevyznal. Povzdechl si. Když tehdy neznámému mladíkovi, anonymnímu cestujícímu v nešťastně havarovaném vlaku, vstřikoval do krkavice první dávku carmilia, neiněl tušení, že bude po čase potřebovat zrovna varhany! Určitě by se mu třásly ruce ještě víc. Teď už uznával, že je to docela stylové. A ta hudba se mu vlastně líbila. To jen ty hloupé předsudky… Kostelní hudba, pch… Pokládal Heryho za virtuosa, nedbaje na jeho smích. Obyčejný varhaník, říkal Hery. Úplně obyčejný, nebýt tebe, Carme…
Herbert se otočil. Teď už bylo zřetelně vidět, jak mu otekla víčka, jak se stíny smrti protáhly až ke koutkům úst, náhle ochablých a beztvarých. „Vždycky poznám, že se mi smysly opožďují za pohybem,“ zamumlal. Bylo mu špatně rozumět. „Slyším se o půl vteřiny později. Je to rozladěné… Fuj.“ Vstal z širokého sedátka. Sotva se držel na nohou. Wolf ho opatrně podepřel. Ta zrcadla mě zneklidňují, sakra. Na tenhle vedlejší efekt jsem nepomyslel. Ve fázi návratu se neodráží v zrcadle… Nechápu to. Vážně ne.
V dílně Herberta svlékl a uložil na speciální lůžko naplněné polyanoxitrenovou pěnou. Hery tiše vydechl úlevou. Palčivost, kterou poslední hodinu cítil v kůži, okamžitě ustoupila. Wolf odmontoval křížek z hadičky, maskované pestrým obalem, povytáhl její koneček a napojil ho na průhledný válec s carmiliem a výživnou směsí s rafinovaným poměrem organických a anorganických složek. Vlastní patent. Tenká hadička, trvale zavedená do Herbertovy podklíčkové žíly, měla uvnitř podélnou přepážku, takže výměna mohla probíhat obousměrně. Válec jemně pulzoval. Hery měl zavřené oči. Jeho obličej se jako vždy na začátku procedury děsivě propadal, ale teď už se Wolf o něj tolik nebál. To se rychle upraví. Pohlédl na displej pod válcem. Čtyři minuty. Zástava dechu. Hery není při vědomí. Možná spí…
Jednou o tom vyprávěl. „Prožívám znovu tu havárii, skřípot kol na kolejích, nárazy, strach. Potom rána a chvíle zapomnění. Začátek dlouhého letu… A znovu gravitace. Bolestivé probuzení…“ Jistě, to ještě pracovaly vegetativní nervy, vedení pro pomalou bolest.
Patnáct minut. Pravidelný tep Heryho srdce řídí pulzaci válce a pohyb tekutin v katétru. Pleť na obličeji už se vyhlazuje. Otoky víček se ztrácejí. Dvacet pět minut. Nádech. Výdech. Víčka se zachvějí. Mžiknou. Svaly se napínají, prsty hnětou tuhnoucí pěnu. Třicet minut. Hery otevírá oči, máje zamžené a vzdálené. Zvolna se blíží k realitě. S bolestným zasténáním se vrací do tohoto světa. Kde vlastně ani nechtěl být… Namáhavý úsměv. „Obleču se sám.“ Pětačtyřicet minut. Katétr se proměnil v ozdobnou šňůrku, křížek zaujal své místo.
„Bude se stmívat. Jsi připraven?“
„Jo. Jdu na to.“

***
Ve dveřích se ukázal nevlídný, naštvaný obličej. Pan Loose. „Táhni, šarlatáne! Než zavolám policii!“ Zkouší to, hlupák.
„Wolfova firma je legálně registrovaná.“ Herbert chlapa odstrčil a dal si záležet na síle i kvalitě doteku. Určitě ho pěkně zamrazilo. Jasně, otřásl se…
„Ode mě nedostaneš ani ň!“
„Jo, vy si počkáte, až se ta věc vrhne na vás,“ ušklíbl se Herbert. „Pak budete třeba i prosit. Jenže to už budou vaše děti po smrti.“
Paní Irma bez dechu seběhla se schodů. „Jsem tak ráda, že tu jste!“ Bylo vidět, že ji děsí už samotná tma za okny. „Navečeříte se s námi!“
„Ne, díky.“ Jídlo, sakra. Bývalo to příjemné. Spaní taky. A leccos jiného. Jako třeba… Markéta. Tady ji máme.
„Obyčejně to začíná kolem půlnoci,“ naléhala paní Loosová. „Budete hrozně hladový!“
„To právě potřebuju,“ vysvětlil jí. „Hlad bystří smysly.“
Markéta se tváří zklamaně. Asi vařila ona. Díval se na ni a cítil, že má srdce. „Půjdu hned do vaší ložnice, Markéto. Nastražím tam nějaké pasti. Schovám se. Dělejte jakoby nic. Běžte spát v obvyklou dobu…“
„Mám nechat cizího chlapa v ložnici své dcery?“ Otec rodiny, chránící svůj majetek. Ruce v bok, výraz vůdce stáda. „To teda ne!“
„To tedy ano!“ Paní Loosová zvedla bradu. Zapůsobila. Tyhle poslušné manželky! Když se jednou vzepřou, chlap zastříhá ušima a zaleze jako pes do boudy. Práskne dveřmi, aby se neřeklo, a to je všechno. Fakticky s tím efektem počítáme předem a je to pokaždé stejné…
„Budu mít dost práce,“ vzdychl Herbert. „Žádná erotika. Ani nápad.“

***
Matka ji objala, bylo to jako loučení. Markéta si přitáhla noční košili k tělu. A co když to přijde nejdřív ke klukům? Nerozsvítila, nerozhlížela se. Vklouzla do postele, přikryla se po bradu. Ticho. Tma, jen odlesk světla pouliční lampy na nábytku. Nevydržela.
„Hery!“ zašeptala.
„Tady jsem,“ odpověděl jí, hlas jako dech. „Spi.“
Poctivě se snažila usnout, ale místo toho myslela na něj. Na líbání a objímání a tak dál. Ne moc dál, protože o tom, co přijde po líbání, věděla jenom z knížek a od kamarádek, které neměly doma tak tuhý režim. Hery to určitě zná…
Byla vzhůru, když se ze stěny, v tom místě, na které Hery ráno ukázal, vynořil stín. Měl přibližně tvar lidské postavy, ale nějak pokřivené a s proměnlivým počtem rukou. Svítící oči. Zlověstně zvířecí sklon šíje. Kradmý, zlodějský krok. Krok vraha. Blížil se. Sklonil se nad jejím lůžkem, vztáhl ruce (tři? čtyři?). Pokusila se ho odstrčit, ale nemohla – prsty jí projížděly duchovitým tělem, které nekladlo žádný odpor. Dunivý smích.
Záblesk, objevil se Hery. Chytil netvora a obrátil k sobě. Rvali se jako dva normální chlapi. Hery byl silnější a modře zářil. Vráželi do nábytku, ale nic neporazili, neozývaly se žádné řinčivé zvuky rozbíjeného skla ani praskání tenkých dřevotřískových desek.
Nejsou hmotní. Ne pro tenhle svět. Rvačka duchů… Taková ošklivá a obyčejná na pohled. Surovější než ve filmech, zato bez efektů pro diváka. Divák. Vidím je jen v tom modrém světle, které září Herymu z očí… Vykřikla, ale okamžitě výkřik zdusila. Hery té věci odtrhával končetiny jako mouše křidýlka, kdyby byl ošklivý, zlý kluk. Věc řvala a svíjela se a Markéta byla přesvědčena, že i ten zvuk slyší jen ona. Pokoj byl plný hrůzy. Nebála se však jen ona. Bál se on, duch škrtič.
Ano, opravdu tě zabiju, říkal mu Hery. Pošlu tě tam, kam patříš. Vypadneš odtud. Netoužil jsi po vysvobození? Tady ho máš!
Netvor po vysvobození netoužil. Chtěl krev, smrt lidí, a nedostal ji. Zuřil a běsnil, ale jeho pohyby ochromovala ztráta sil (krve? nějaké tekutiny? čeho vlastně?) a hrůza. Zavrávoral. Upadl. V tom momentě byl Hery na něm a urval mu hlavu. Proud něčeho žlutě fosforeskujícího vytryskl ke stropu, prodral se omítkou, trámy a vůbec tím, z čeho se stropy skládají, a zmizel.
Hery se zvedl. „Je pryč,“ řekl. Modrá záře pohasla. Už je zpátky, tady, pomyslela si Markéta.
Vyskočila a vrhla se mu kolem krku. Dala mu nešikovnou pusu. Vrátil jí polibek, mnohem zkušeněji, a bylo to strašně zvláštní. Líbala se už víckrát, ale nikdy tak dlouho. V té chvíli o tom moc neuvažovala, nebyl čas, a stejně chtěla víc než jenom líbání (a hlazení a doteky a vlasy splývající dohromady, měkkou zem na místě tvrdých parket a…). Strašně se polekal. Bylo to tím, že se náhodou dotkla té jeho zvláštní ozdoby, té šňůrky? Byl to vzácný a nebezpečný amulet?
Odtrhl se od ní. „Musím…“
„Jít? Proč? Wolf tě hlídá?“
„To taky. Hlavně ale nesmím… Nic z toho. Přišel bych o své… vnímání. O možnost pohybu mezi světy…“
Mohla to být pravda. „Já ho nenahmatala… Ty jo. Protože jsi přešel do onoho světa? Myslíš tím opravdu onen svět?“
„Jo, opravdu.“ Byl z toho smutný, nebo se aspoň tak tvářil. Nojo. Takovou schopnost přece nezahodí kvůli nějaké husičce. To asi znamená, že je panic. No tohle!
„Říkáš mi pravdu?“ zeptala se. Byla to pitomá otázka. Otázka, která přímo vybízí ke lži.
Hery se hlasitě nadechl a pak řekl: „Ne.“
Užasla. Sedla si na postel. „Ne?“
Přešlápl na místě. Uhladil shrnutý koberec. „Tak za tři týdny si přijde Carme pro honorář. Dohodnete se, neboj. Tvoje máma je silná osobnost, fakt.“
„Nelíbím se ti.“
„Líbíš.“ Pryč! Prchal. Honem z toho pokoje, než se svěřím mláděti, které nic nepochopí. Rychle…
Všimla si, že vrhl letmý pohled do zrcadla. Potom klaply dveře. Dala se do tichého pláče, do pláče po půlnoci, který nikoho nezajímá.

***
Tak pitomou náhodu nepamatoval. Proti němu si to šněrovali tři rozparádění mládenci. Alkohol, tráva… Nic moc. Ušklíbl se. A pak přehodil, jen tak ze zvyku, pomyslnou páčku v hlavě, a spatřil to, co normální lidský mozek nevnímá, protože to cestou z oka dokonale zcenzuruje a potlačí. Mládenci měli společnost. Tři duchy, pěkně čerstvé a parádně navztekané. Bylo na nich znát, jak umřeli. Ošklivá bouračka. Ještě neuměli korigovat vlastní tvar, ale zato byli odhodláni vylít si zlost na prvním živáčkovi. Kromě kámošů, pochopitelně.
Tři živí se na něj vrhli. Nepotřebovali ani záminku, jak byli nabuzení. Byl o dost trvanlivější než oni, ale byli tři a zfetovaní, nefungovaly jim centrální brzdy a bolest vnímali málo a zpožděně. Nemohl jim ani utéct do onoho světa; tam číhala další přesila. Kromě toho duchové byli agresivní a nadaní, dařilo se jim na svou oběť posílat všelijaká ta brnění a závratě s nevolností, mdloby a přechodná ochrnutí, jak oni to už dělávají. Mít všechny vegetativní nervy, jejich reakce by ho zničila. Člověk na jeho místě by ztuhl a vypustil duši. Herbert měl téměř všechny nervy podřízené volní kontrole, ale i tak mu duchové působili potíže. Oslabovali ho a mátli. Zčistajasna si uvědomil, že se ocitl na pomezí mezi světy. Čím to, zatraceně?
Ach. To ta bolest! Nějaká kost nevydržela. Nějaké žebro mu propíchlo plíce, fuf… Přesun mezi světy jako obranná reakce, čert aby ji vzal! Přestal dýchat. Wolf mu zachoval dýchání jen proto, aby mohl mluvit. Kyslík nepotřeboval. Naštěstí, protože situace byla nebezpečná. Mohli ho rozbít na kousíčky, roztrhat v tom i onom světě. Absurdní. Nemožná náhoda!
Nahmatal v kapse vysílačku, stiskl tlačítko nouze. Vem si revolver, Carme! Nezapomeň!
Carmelien Wolf nikdy nespal, když byl Hery v akci. Sotva se ozval signál, zapnul automatické vyhledávání a poslepu sáhl po připravené dávce carmilonu. Spolkl kapsli. Na monitoru se ukázal červený puntík, změnil se v pulzující křížek. Vážné ohrožení. Ulice U parku, skoro na rohu Hradební… Fofr! Uvést aparaturu do chodu, co když bude potřeba. Pistoli. Do garáže. Carmilon zabral. Téměř okamžitý účinek. Léta, která se na jeho reakcích přece jen podepsala, jako by zmizela. Žádný strach, žádný třes. Výkonný, klidný, strojově obratný. Jako zamlada. Možná dokonce dostanu chuť zase si zařádit… Ne, to ne. Nebude čas.
Jestli to jsou duchové, mají smůlu. Starý Carme se nelekne. A jestli to jsou lidé, mám zbraň. Hnal se nočními ulicemi se zoufalým vytím pneumatik a řevem motoru. Ubíhaly vteřiny. Nedovolil jim, aby se jen tak měnily v minuty. Konečně! Támhle jsou.
Stáhl okénko a začal pálit po lidech. Herymu nějaká ta kulka neuškodí… Chlapi potácivě zdrhají, hrdinové. Ale je tam ještě něco… Odvykl si hledat duchy. Hery měl na tohle mnohem jemnější smysly. Sám mu je upravoval… Jak jsem ho to učil. Přehodit páčku v hlavě. Je to těžké, páčka reziví. Už! Zatraceně. Téměř automaticky zapnul magnetické pole. Kašlu na hodinky, ostatní přístroje jsou stíněné.
Herbert ležel na zemi. Byl vážně zraněn. Ztratil spoustu tekutin – to ta rozervaná céva na stehně. Zvedl hlavu a spatřil ho. Z posledních sil se vrátil do původního světa. Carme Wolf ho rychle vtáhl do vozu. Pořád tady byli, ti přiblblí, zfetovaní duchové, ale magnetickou ochranou nemohli proniknout, přestože se snažili. Vrhali se proti bariéře, ještě víc křivili své už tak dost odporné obličeje, vnímali vzpomínky na bolest.
„Hnus,“ řekl Wolf. „Nemůžeš mluvit? Povíš mi to potom…“ Neušlo mu, že Hery nedýchá. Kruci, plíce v háji, to bude prácička… Něco mu polámali. Levá ruka vymknutá v zápěstí, rameno asi taky. Žebra jen chrastí… Celý potrhaný… Pasivní tkáně spravím, ale se svaly to bude makačka, sakra, všechno regenerovat in vitro, jeho tělo tu schopnost nemá… Zpátky jel snad ještě rychleji. Má Hery bolesti? Dokáže je vypínat, jak jsem ho to učil? Kličkoval. Co kdyby nás sledovali! Ty potvory se někdy umějí pohybovat dost hbitě. Tihle na to nevypadali, zdáli se hloupí. Čerství. Ale klidně to může být ten vzácný typ, který není vázán na určité místo. Non-rezident…
V garáži vypnul pole. Okamžik nehybně seděl, sledoval okolí.. Heryho pravá ruka mu stiskla prsty. „Nikdo,“ naznačily jeho rty.
„Taky bych řekl,“ přikývl Wolf. „Nedělej nic. Ponesu tě. Mám v sobě sto gramů carmilonu, neber mě jako člověka… Aparatura se žhaví. Čeká tě náročná oprava, příteli.“

***
Do rána bylo všechno připraveno a v provozu. Herbert ležel na pěnovém lůžku. Jeho mozek nepracoval, ve funkčním a neporušeném stavu ho udržovala trvalá infuze carmilia. Polámané kosti Wolf spojil pomocí superaktivovaných osteoblastů za vydatného promývání fluorokalciovým preparátem. Ani rentgen by nic nepoznal. Poraněné části aktivních tkání – cévy a svaly – se hojily v regeneračním roztoku ve speciálních nádobách. Nervy byly naštěstí v pořádku. S těmi je vždycky největší piplačka; hrozně špatně se dávají zpátky. Materiál na opravu pasivních částí, hlavně kůže a podkoží, byl připraven. Silon, upravené plasty. Takových záplat už má Hery po těle hodně. Esteticky naprosto vyhovují.
Wolf náhle pocítil, jak ho opouští účinek carmilonu. Roztřásla se mu kolena, musel si sednout. Nevadí, teď mi může být zle. Herymu už nic nehrozí… Propána, jak já mám toho kluka rád! Jako máma, jako Stvořitel… A věřím a chápu, jak moc to může bolet…
Zařinčel domovní zvonek. Carme Wolf si utřel slzy, ztěžka se zvedl. Zapnul kameru a komunikátor. Přede dveřmi přešlapovala ta dívka. Markéta. Byla nervózní. Aby ne! Sama, v noci. Slunce ještě nevyšlo, ulice jsou pusté. „Co se děje, slečno Loosová?“
Trhla sebou. „Našla jsem vás,“ řekla nejistě. „Můžu… mluvit s Herym?“
„Ne.“ Příliš úsečně, pokáral se. „Otevřu vám. Běžte do haly, zabouchněte za sebou. Přijdu hned.“ Rychlým pohledem přejel kontrolky přístrojů. V pořádku. Spi, příteli.
Dívka byla opravdu vyplašená. „Mám o něj strach!“ vyhrkla.
„Já taky. Měl nehodu.“
„Žije?“
Ošil se. Těžká otázka. Těžká odpověď. „Potřebuje speciální léčení. Pracuju na tom.“
Sepjala ruce. „Prostě jsem najednou dostala šílený strach. Chápete to?“
Zakroutil hlavou. Ne. Ani nechci.
„Můžu ho vidět?“ Prosebný vyraz. Buď tvrdý, Carme!
„Ne. Teď na něj není moc hezký pohled. Ale bude v pořádku, slibuju.“ Ach, ta úzkost, která náleží mému příteli… Být tak ještě jednou mladý! Můj ubohý synáčku! Ubohá Markéto!
„Já…“ Odhodlávala se. „Líbali jsme se a bylo to… jiné. Potom… Připadalo mi, že nedýchá. Je to… nesmysl?“
„Není.“ Wolf se celý zkroutil nevolí. Nedokázal jí tolik lhát.
„Možná by mě měl rád. Nesmí?“
„Na to není odpověď.“ Wolf se děsil, co jí to vykládá. „Rád bych… Přál bych vám a jemu… Přál bych si věřit vám, jenže vy jste mladá, máte kamarádky, rodiče… Jednou se vdáte…“
„Tajemství,“ řekla. „Nejsem úplně pitomá. Nezahánějte mě. Třeba vás přesvědčím, že se mi dá věřit.“
Seděli spolu, pili kafe a čekali, až vyjde slunce. Odešla, když se ulicemi rozjely autobusy. Wolf se vrátil do laboratoře. Varhany mlčely. Měl z toho v srdci prázdno. Prošel se sálem, zbytečně velkým pro jednu osobu bez hudebního sluchu, letmým pohledem zkontroloval svůj obraz v zrcadle. Ovšem. Účinky carmilonu odezněly beze zbytku. Nebyl si jist, jestli ho to mrzí.
***
Do večera byl Herbert zase v provozu, ale Wolf mu nedovolil nic víc než hru na varhany. Sedl si k němu, nábožně naslouchal a sledoval Heryho obraz v zrcadlech. Byl skoro šťastný. Po deváté volala Markéta. Šeptala. Asi telefonuje tajně, chudinka.
Hery si vzal sluchátko. Tvářil se zmateně. Skoro šťastně. Skoro. Jako zamilovaný mladý muž. Až na to, že Herbert Glaer nemůže být zamilovaný mladý muž. Jen mrtvý mladý muž. Tak. Wolf se odvrátil a odkráčel do pracovny, potlačil touhu klesnout na kolena a modlit se. Beztak by už ani nevěděl, jak na to. Slzám se nebránil. Opustí mě? Nemůže! Beze mě zahyne! Jak mu pomoct? Jak mu říct, že mi to zlomí srdce, ale že z něj nechci mít otroka?
Když vyšel z pracovny, měl klidnou tvář a ruce se mu nechvěly. „Hery,“ řekl.
Mladík zvedl hlavu. „Ano, Carme?“ Byl tak smutný!
„Pojď. Musíš se naučit pracovat se všemi přístroji. Všechno ti ukážu. Nebudeš už na mně závislý. Mám po celé zemi několik rezervních aparatur… Dám ti hesla a všechny instrukce.“
Hery na něj užasle upřel zrak. „Proč… Co tak najednou?“
„Prostě jsem se rozhodl. Nebo se ti nechce?“
„Jo, jasně. Jsem ti hrozně vděčný a tak… Ale, víš, chtěl jsem si vzít volno.“
„V pořádku. Až se naučíš, co potřebuješ. Kdybych… zahynul nebo něco…“
„Neměl bych před tebou schovat carmilon?“ Herbert se chabě usmál. „Ne, to bys asi nechtěl.“
„Nechme to osudu.“ Wolf dobře věděl, nač chce Hery volno. Markéta. Hlavní důvod. A nejspíš i zakletý dům. Ta nedokončená akce. Akce, kterou Věci mezi nebem a zemí vzdaly. Agentura vrátila zálohu, konec, odstěhujte se! Ale Hery to nevzdal. No dobře. Přítel Carme tě bude jistit, kdyby ses zase dostal do průšvihu…
„Neboj se,“ řekl Herbert vážně. „Tamti, co mě přepadli, dlouho nevydrží. Nebyla v tom žádná nespravedlnost, jenom drogy. Už jsou jinde.“
„Chceš říct, že účinek drog přetrvává i po smrti?“
„Zdá se,“ zamumlal Herbert. „Nevykládej, že jsi neviděl to, co já!“
Takže tohle tedy o mně ví, myslel si Carme, když vedl svého žáka, přítele, syna a kdovíco ještě, do laboratoře. A co když ví všechno?

***
Čekal před školou. Všimla si, že jí holky závidí, přestože neměl auto a oblečený byl úplně obyčejně. „Docela mě z něj mrazí,“ špitla Alice a přimhouřila oko. „Co studuje? Vypadá na matematiku…“
„Myslím muziku.“ Zamávala a rozběhla se. Objal ji a tvářil se velmi šťastně. Dýchal normálně. Schválně se mu podívala na krk. Tepna klidně pulzuje. Cítím jeho srdce… Co se mi to jenom zdálo? Proč mi Carme moje hloupé podezření nevyvrátil?
„Chtěla ses dovědět víc o mé práci,“ řekl Hery. „Ukážu ti jeden dům, kde jsme neuspěli.“
„Náš případ byl snadný?“
„Triviální. Shoda jmen. To bývá často. Pokrevní příbuzenství, rodová podoba… Stejné místo. Duch – rezident, velká křivda…“ Držel ji za ruku, vedli se jako čerstvě zamilovaní, opatrně a trochu nejistě.
„Jaká křivda?“
„Vražda. Asi to byla vražda. Nějaká Markéta zabila muže… Možná manžela. Nesmířil se s tím. To potom takhle dopadá. Utrpení nevinných, ale duchovi, který se mstí, to nevadí…“ Mluvil vážně. Ještě před pár týdny by nevěřila, že si bude vážně vykládat o onom světě a jeho obyvatelích. A jejich vášních!
„Proč… jsi utekl? Povíš mi to někdy?“
Podíval se na ni. Oči měl modré, ale nezářily. „Není to jenom moje tajemství.“
„Carme,“ kývla. „Asi se už nebudu vyptávat. Ale… Můžeme se scházet?“
„Já bych strašně rád.“ Tentokrát trochu zazářil, až dostala strach, že se jeho ruka rozplyne.
Když poznala, kam ji vede, divže necouvla. Zakletý dům! Poltergeisti, kteří házejí do oken kameny, pohybují nábytkem, rozbíjejí sklenice a zrcadla, lámou vodovodní trubky ve zdech a ucpávají komíny… A lidé, kteří nemají kam odejít. „Nevinní, nešťastní,“ zašeptal Hery. „Neboj se, nic ti neudělají. Jsi se mnou, a mě už znají.“
Pohlédla na něj. Modrý svit. O kom to vůbec mluvil? O lidech? Nebo o ztracených duších, vrhačích kamení? „Vidí to všichni?“
„Co?“
„Jak ti svítí oči.“
„Myslím, že ne.“ Zrozpačitěl. „Vlastně jsi první, kdo mi to řekl.“
„A smím se tě teď dotknout?“
„Ne!“ Vyplašeně ucukl. „Radši ne,“ dodal klidněji. „Jsem… na půl cestě.“
Odtáhla se. Vešli do domu. V přízemním bytě se otevřely dveře, vykoukl hubený muž středních let v tílku a montérkách. „Hele, lovec! Co to? Přece jste vrátili prachy!“
„Vzdal to šéf, já ne,“ oznámil Hery lakonicky. Muž se zašklebil. „Jsou tam venku pořád. Už je skoro vidím, fakt.“
„Je to otázka zkušeností,“ kývl Hery. „Dá se to natrénovat.“
„Neubylo jich,“ řekl muž.
„Ne. A jsou pořád naštvaní.“
„Nemůžeš se s nima nějak domluvit?“
Hery pokrčil rameny. „Je to mnohem těžší, než předstírají spiritisté. Já jenom poznám, jakou mají náladu. Co mají momentálně v plánu… To je tak asi všechno.“
„Byl ses dívat do archívu?“
„Jména majitelů mi nic neříkají.“ Hery se rozhlédl, nakrčil nos, jako by čenichal. „Co se tady stalo dnes v noci? Cítím něco jakoby od Violy!“
„Seš profík,“ pochválil ho muž. „V obýváku se jí srazil příborník s klavírem. A k tomu ještě proletěl oknem ohromnej šutr. Prorazil síť, jen si to představ!“
„Nikdo nebyl zraněn?“
„Ne. Viola je u svý mámy. Dva tři dny tam obyčejně vydrží. Potom se zas rozhodne, že dává přednost duchům… Znáš to. Mrkneš se tam? Vezmu klíče.“
„Jasně. Alane, tohle je Markéta. Pomáhá mi.“
Alan napřáhl ruku. „Já jsem zdejší domovník. Moc mě těší, slečno Markéto. Je to pátý patro a výtahy nejezdí. Musíte pěšky. Běžte, seženu ty klíče a dohoním vás. Jsem zvyklej lítat po schodech…“
V bytě bylo uklizeno, ale jednoho místa na koberci se bála. Vlastně se jí ani nechtělo do toho pokoje. Dusno. Divný pach. Světlo se křiví o vzduch, jako by to byla čočka…
„Skřípli ho,“ zašeptal Hery. „Něco mu provedli. Není v pořádku… Alane, nech nás tady. Poprvé vidím opravdovou stopu. Ten mizera! Jdou po něm, a on je náramně chytrej!“
„To jako, že tamti venku jdou po jiným duchovi?“ Alan vraštil obočí, tvářil se pochybovačně.
„Nevěříš na duchy?“ zeptal se Hery zlehka. „A co takhle na rozbitý okna?“
„No jo. Už jdu,“ zabrblal domovník a tiše se vytratil.
Markéta se zasmála. Potom se mrkla do zrcadla, jen tak, aby si zkontrolovala vlasy, a zděsila se. Viděla klavír, o který se Hery opíral, ale Heryho ne. Zakryla si ústa. Nesmím ho rušit. Soustřeďuje se… Kouká do země, jako by tu podlahu chtěl provrtat…
„Je pod námi,“ ozval se Hery. Vzhlédl. Zjistil, kam se Markéta dívá. „To je normální, když pracuju. Nevšímej si toho… Jo, nemusíš se mnou. Bude to bitva. On je starý. Zkušený. Mazaný…“
„Jaké má takový duch zkušenosti?“
„Třeba se zaříkávači. Určitě tady pracovala spousta amatérů, sem tam i nějaký profík. Dřív se do těch věcí dost montovala církev. Svěcená voda, latinské proslovy a tak… Teď už na to kašlou. Moc to nesype, riskovali by ztrapnění…“
„Jdu s tebou,“ rozhodla se Markéta.
Alan jim odemkl a sám zůstal na chodbě. V bytě ve čtvrtém patře nebyl žádný nábytek. V největším pokoji ho Markéta ucítila. Měl vztek a bál se. Ničila ho ta nenávist zvenčí. Deptala ho. Nedokázal se před ní schovat – byl nějak zraněn, i když si Markéta, ba ani Hery neuměli představit, jak.
„Aby mohli šoupat nábytkem, museli ho aspoň zčásti, na chvíli, přetáhnout do svého světa,“ řekl Hery klidným hlasem, jako by přednášel studentům. „Takový duch klavíru! Bezva, co? Určitě je pěkně těžký!“ Líným krokem se blížil k tomu místu. A pak skočil.
Tahle rvačka začala bez modrého světla. Zpočátku Markéta viděla míhající se Heryho ruce a paže, pěsti, kolena. Postupně jí ale mizel, zbyly jen závany světla, šlehla modrá, ale nic jí neukázala, švihl pramen vlasů, zvedl se ledový vítr, pak zase pokojem zasvištěl horký průvan a rozrazil okno. Markéta se krčila v koutě a lapala po dechu. Boj dvou (čeho, sakra? dvou duchů?) neviditelných bytostí vysál z místnosti všechen dýchatelný vzduch a nechal tam jen prašné, nehybné dusno. Ti zvenku se tlačili v okně a napjatě přihlíželi. Dovnitř nesměli, asi to měli zakázáno. Jejich zákon…
Modrých záblesků přibývalo. Na podlaze se ukázal svíjející se zamlžený obrys. Tělo, nebo dvě těla. Mlha se převalila, cáry se pokusily doplazit ke stěně. Cosi je ale zachytilo a přidrželo. Tak. Mlha znehybněla. Objevil se Hery. Nejdřív oči. Potom tvář jako ze skla, ruce. Vracely se barvy. Usmál se na Markétu, a už byl tady, celý, v barvách, ale ještě se ho bála dotknout. Vzpřímil se, uklonil se směrem k oknu. Oprášil si jakési smítko z rukávu. Přísahala by, že opravdu slyšela potlesk!
Potměšile na ni zamrkal. „Nemáš zrcátko?“
A to už mu plnou vahou visela na krku.
***
„Ze Zakletého domu poslali honorář,“ řekl Carme Wolf.
„Jo?“ Hery se protáhl. Markéta se tiše zasmála a zakousla se do sušenky. V téhle domácnosti jakživo neměli nic pořádného k jídlu. A na hospody Heryho nenalákám.
„Co v tom vězelo?“ zajímal se Wolf.
„Jeden z bývalých majitelů. Myslel si, že se dobře pojistil proti pár lidem, které okradl a zničil,“ odpověděl Hery. „Šel tak daleko, že pozval i zaříkávače. Preventivně! Tím věci dost zkomplikoval. Jenomže nepočítal s vyšším stupněm spravedlnosti. Stížností asi bylo příliš. Byl uvězněn na místě svých zločinů.“
„Hlavně nepočítal s tebou,“ řekl Wolf.
Hery vstal, promnul si víčka. „Zahraju si. Aparatura se už zahřívá. Zkontroluj ji, Carme. Jestli jsem něco nezapomněl.“
„Asi bych už měla jít,“ ozvala se Markéta.
„Ještě nemusíš. Jestli máš ráda varhany… Až pak.“
„Ta aparatura… To je něco jako umělá ledvina? Máš dietu, proto nic nejíš?“
„Tak nějak.“ Hery se podíval na Wolfa.
„Je to složitější,“ řekl Wolf. „Nikde o tom nemluv! To by byl malér!“
„Neprozradí nás,“ usmál se Hery.

***
Toho večera objevila Irma Loosová Herbertovu fotku v jednom starém časopise. „Rodiče pátrají po těle svého syna,“ předčítala nahlas. „Někdo musel mrtvé tělo oběti vlakového neštěstí odnést z márnice.“ Otřásla se. „Na co člověk nepřijde, když hledá pitomý vzorek na pletení. Je to docela jistě on, jen se podívej, méďo!“
„Je mu podobný. Trochu,“ připustila Markéta. Byl to Hery. Máma měla pravdu. Udělalo se jí slabo. Mrtvé tělo. Márnice. Není to šílený?
„Herbert Glaer. I jméno souhlasí!“ Irma Loosová zářila. Skandály, rodinné zádrhele, to je její! „Takže on nezemřel! Žije a schovává se! Prostě se mu už nelíbilo doma u rodičů… Ten lump! Chudák matka… Musím jí dát vědět. V redakci určitě budou mít adresu…“
Markéta vyskočila. Chytila bundu a pospíchala ven. Ty musíš, a já taky! Já musím Heryho varovat! Máma je buldozer, tu nezastavím. Kdo ví, co za tím jeho skrýváním vězí. Něco temného. Tajemství…
Spěchala.
To zelené auto jelo moc rychle. Řidič byl asi opilý. Normálně by si dala pozor. Normálně by zaváhala, i když měla na přechodu zelenou…
Na bolest jí nezbyl čas. Věděla, že umírá. Cítila v tom okamžiku spojení s Herym, byla přesně tam, co on, ale jen chviličku. Hned to bylo pryč. Tma.
Herbert se s výkřikem vztyčil na pěnovém lůžku. „Carme! Leť tam, Markéta umírá! Na té křižovatce s Pomerančovým barem!“
A jestli to pro tebe neudělám, je konec, dočista konec, četl zděšený Wolf mezi řádky, zatímco si bleskově balil dvě ampule carmilia a polykal kapsli carmilonu, překonávaje obrovský vatový knedlík v krku. Je tma. Bílá dodávka připomíná ambulanci, jen tam musím být první… Herbert naskočil dozadu, oblékal se za jízdy. Málem zapomněl na křížek.
Byli na místě dřív než policie, o sanitce nemluvě. Rozhrnuli hlouček čumilů, naložili dívčí tělo, pomačkané jako hadřík. Jako omalovánky, které se nelíbily. Herbert řídil. Wolf vzadu podnikal s Markétou totéž, co před dvěma lety s ním. Konzervoval její mozek, její paměť a osobnost, která by se jinak do pěti minut nenávratně rozpadla. Stihli jsme to?
Herbert svíral volant a tiskl rty, protože se mu z úst dral křik. Měl svoje původní srdce (no, skoro!) a bylo to strašně nepohodlné. Milovat je vždycky nepohodlné, ať už jste živí, mrtví, nebo nemrtví…
***
Probudila se s vědomím, že je mrtvá. Ale něco tady nehrálo. Cítila své srdce. Tep jí zněl v uších. Proč tepe?
„Miniaturní stimulátor,“ řekl ve tmě tichý hlas. „Ne v srdečním svalu. Je přímo v centru v prodloužené míše. Tvoje centrální nervová soustava funguje na baterii. Vydrží asi tak tisíc let.“
„Přeháníš,“ ozval se další hlas. „Spíš tři sta. Zirkon-uran ale není konečné řešení. Pracuju na lepším.“
Uvědomila si, že oba hlasy zná. „Hery! Carme!“
„Zaplaťpánbůh,“ vydechl Carme Wolf vroucně. „Je tady. Celá.“
Vybavila si cestu tmou. „Hery!“ Tápala, hledala jeho ruku. Tady je… „Tvoji rodiče! Máma našla v časopise dva roky starou fotku. Vlakové neštěstí. Chystala se volat tvé matce…“
„Zatraceně!“ zaklel Wolf. „Nezapomene na to? Když jí zmizela dcera?“
„Naopak,“ prohlásil Hery chmurným tónem. „Ty případy jsou si podobné, chápeš? Bude si chtít s mou matkou popovídat… Proč tady ještě nejsou?“
Markéta se pokusila otevřít oči. Těžká víčka. Světlo bolí. Odrazy od skla. Tepající válec. Cizí vůně, syntetická, ale příjemná… Kdo to voní? „Jak dlouho jsem… mrtvá?“ zeptala se. Moc jí ta otázka nešla z pusy. Jenomže to bylo pravda.
Hery krátce zaváhal. „Tři dny.“
„Možná nemohli v redakci Pletení pro každého najít adresu…“ Markéta se rozkašlala a podivila se, jak to nejde.
„Umělé plíce,“ vysvětlil Hery. „Zvykneš si.“
Wolf vstal, podlaha pod jeho vahou zavrzala. „Poslyš, Hery. Co udělá tvoje matka, když se dozví úplně všechno?“
Tentokrát Herbert Glaer nezaváhal. „Co by. Donutí mě, abych se choval slušně. Vždycky to chtěla a vždycky to uměla. Jak se chová slušná mrtvola? Hm? Pohřbí mě.“
„Balíme!“ vykřikl Wolf. „Otevři garáž, jde se na to! Poplach, evakuace naostro!“
Míhali se kolem ní, nosili krabice, přístroje, mikroskopy, součásti počítačů, lékařské nástroje, knihy a balíky disket, kilometry průhledných hadic a hadiček, a také šaty, pláště, prádlo a boty, a svazky nových bankovek. Chtěla na ně zavolat, ale měla strašně slabý hlas. Plíce, dýchání, vzpomněla si. Musím se to naučit. A hýbat se. Hbitě, jako živý člověk, ne takhle malátně… Všechno to bylo hrozně těžké. Svaly ji neposlouchaly. Měla divnou, cizí, tuhou kůži. Takhle si asi připadá mumie, když je celá zafačovaná, pomyslela si. Než ti dva dokončili balení, naučila se sedět. Jenže co ty hadičky? Jsem provrtaná hadičkama, zatraceně!
Někdo ji popadl a nesl i s kompletní výbavou hadiček. „V autě je náhradní přístroj,“ říkal jí Hery do ucha. „Vydržela bys už i bez něj, ale ne moc dlouho. Znám to. Přepojím tě, hned to bude.“
Na chvíli ztratila vědomí. Pamatovala si, že Hery ležel vedle ní, byl mrtvý jako ona, a přitom se usmíval. Pamatovala si pomalou pulzaci růžové tekutiny v objemném válci. Dvě hadičky, jeho a její… Máme společnou krev. Jsme spojeni. Navždycky.
Znovu bezvědomí. Probuzení. Sama, v nějaké dodávce. Známý válec, ale tichý, nehybný. Ozývá se řinčení zvonku. V domě. Ve Wolfově domě. Hlavní vchod, znám ten zvuk. Hery běží k autu, s plnou náručí krabic. Copak se sem ještě něco vejde? Wolf vleče ohromnou plechovou láhev. Na co kyslík? Nebo to není kyslík? V domě někdo tříská do dveří. Hery zabouchl dvířka. Sama s nákladem. Wolf křičí. Rány. Střelba!
„Jeď! Ksakru, jeď už, Hery, zdržím je!“ 
Hery se ozývá z kabiny. „Nasedni, zmáknu to! Carme, já tě nechci ztratit!“
„Zachraň to děvče, pitomče! O mě se nestarej! Mám tě rád!“ Ve Wolfově hlase jsou slzy, bolest i strach. Další střelba. Wolfův křik se láme. Hery startuje, vyrážíme. Světla, jsme venku. Pouliční lampy, neony, reklamy, všechno splývá v barevnou rozmazanou čáru. Střelba. Tříští se sklo. Ale jedeme dál. Do tmy.

***
„Tihle Realgovi jsou hrozně milí, na cizince,“ řekl pastor Merro.
Lékárník přikývl. „Paní Margot je v tom dámském duchařském kroužku úplná hvězda. Moje žena přísahá, že má zaručeně nějaké ty zvláštní schopnosti…“
Duchovní se shovívavě usmál. Neškodná záliba… Koneckonců, do kostela chodí a hezky zpívá… „A Herbert zase báječně hraje na varhany. Je to pro nás úplný poklad!“
„Je umělec, to se pozná,“ pravil zasněně mladý učitel hudby. „Moc bych za to nedal, že doma tajně skládá symfonie. Nebo fugy…“
„Škoda, že nemají děti,“ vzdychl lékárník. Chudinka paní nakupuje spoustu léků a bylinek a všelijakých přípravků, i dost divných, určitě si nechává radit od šarlatánů… Snad se neotráví! Taková hezká, milá paní…
Učitel hudby zakroutil hlavou a položil karty.
„Já taky končím,“ zašklebil se lékárník.
Pastor shrábl výhru a zasmál se. „Něco vám prozradím. Pan Herbert Realg má v okresním městě knihkupectví. Speciální! Hádejte, co tam prodává!“
„Hudebniny,“ hádal učitel.
„Horory,“ mínil lékárník. „Nebo vzácné tisky?“
„Duchařské spisy!“ prohlásil vítězně pastor. „Rodinný koníček. Lidé se ho chodí vyptávat na všechno možné. Představte si, věří na vymítám duchů!“
„Co jste tam vůbec dělal?“ zeptal se učitel potměšile. „Hledal jste radu?“
Pastor předstíral nedoslýchavost a začal se shánět po číšníkovi. “Platím!“
„Na tom přece není nic špatného,“ řekl lékárník smířlivě. „Víte, jsem docela zvědav na toho jejich strýčka. To asi bude parádní exot!“

***
Konečně lopata narazila na víko rakve. Hery zvedl hlavu.
„Nic, všude klid,“ ujistila ho Markéta. „Můžeš.“
Hery nasadil páčidlo. Šlo mu to snadno, byl zrovna v nejlepší formě, dva dny po výměně. Víko odskočilo.
„Že vám to ale trvalo,“ zachrčel Carmilien Wolf. „Skoro jsem umřel nudou!“
„Promiň,“ omlouval se Hery, pomáhaje příteli z rakve. „Měli jsme moc práce. Najít tvou jeskyni v horách, uvést do provozu záložní agregát, dát dohromady aparaturu, syntetizovat dostatečnou zásobu náhradních roztoků, vyčistit regenerační nádoby… Markéta nebyla úplně v pořádku, měla za sebou pěkných pár šoků… Potom jsme zase hledali místo, kde bychom mohli nějakou dobu v klidu pobýt… I s tebou.“
Markéta vybalila z igelitové tašky čisté šaty. „Převleč se, strýčku.“ Zachichotala se, když spatřila jeho výraz. „Sousedům jsme oznámili, že k nám přijede ovdovělý strýc. Vědec. Podivín.“
„Jak dlouho…“ Wolf sípal, čerstvý noční vzduch mu zjevně nedělal dobře na průdušky, uvyklé hlíně.
„Čtyři roky.“
„Fuj.“ Wolf se otřepal. „Máte vůbec pořádné zásoby pěny? Nebo to flikujete, jak se dá?“
„Všechno jsi mě naučil,“ ohradil se Hery. „Máme energeticko-konzervační směs, carmilium… Měl jsem ostatně tvoje zápisky z té jeskyně.“ Během řeči udatně házel lopatou. Markéta pečlivě udusávala zem a přetahovala přes hlínu drny. Hrobeček jako nový…
Wolf se zhluboka nadechl. Výborně. Tentokrát se obejdu bez astmatického záchvatu. „Hery. Poslyš. Jak jsi vlastně přišel na to, že já jsem…“
„Nemrtvý?“ Hery odložil lopatu. Usmíval se. „Novináři tu aféru s mojí matkou a zlým zlodějem mrtvol čili únoscem neviňátek, to jest s tebou, parádně rozmázli. Dočetl jsem se, jak jsi v tom špitále vehementně trval na zpovědi a katolickém pohřbu. Aby tě náhodou nespálili.“
„Jo, utrpěl jsem smrtelná zranění,“ řekl Wolf zamyšleně. „Bez carmilonu smrtelná.“
„Taky tady bylo to tvoje vědecké bádání,“ ozvala se Markéta. „Lidský život by na tolik objevů nestačil. Kolik je ti, strýčku?“
„Nerad přiznávám svůj věk před mladými dámami,“ odbyl ji. „Našli jste skrýš s úsporami?“
„Našli a použili,“ kývl Hery. „Koupili jsme domek. Nové auto. Pojď, bude se ti líbit.“
Vůz parkoval u hřbitovní zdi, byl trochu ojetý a velmi nenápadný, malinko poškrábaný a místy i potlučený, prostě taková účelová dodávka. Nic na parádu. Realgovi nejsou žádní boháči… Wolf se pohodlně opřel. V nose ještě cítil hlínu, ale už vnímal i Markétin parfém. Moje neteř. Má rodina…
„Hery… Máš vůbec představu, co já jsem?“
„To, co z tebe vždycky udělá carmilon,“ odpověděl Hery. „Upír. Po smrti se to projeví i bez drogy, co?“
„Přesný odhad,“ ušklíbl se Wolf. „Nemáš strach, že začnu pít krev tvým hodným sousedům?“
„Neděláš to už léta,“ řekl Hery. „Jeden z tvých objevů. Změna metabolismu… Budeš si ty svoje speciální kašičky vařit sám. Markéta to už zkoušela. Dělá se jí z nich špatně.“
„To teda kecá!“ neudržel se Wolf. Markéta na něj vrhla šelmovský pohled. Musel se rozesmát. „Děti moje! Celá staletí jsem toužil mít rodinu! Nebýt pořád sám, sám se svým tajemstvím…“
„Jasně, nemusíš se bát, že tě prozradíme,“ dodal Hery věcně. „Zombie nejsou na drby… A kdybys náhodou chtěl fetovat carmilon, vysvětlíme ti, jak se máš u sousedů vyhnout zrcadlům.“