ZÁHADA GRÉKOVEJ RAKVY

Ellery Queen

„Vo vede, v dejepise, v psychológii, teda v každom druhu ľudskej činnosti, ktorý vyžaduje myslenie, aby sa dali posúdiť javy v nich obsiahnuté, sú veci často celkom iné, ako sa zdajú. Lowell, chýrny americký mysliteľ, povedal: ‚Múdry skepticizmus je najdôležitejšou vlastnosťou dobrej kritiky.‘ Myslím, že tú istú teorému možno odporúčať aj tým, čo študujú kriminológiu…
Ľudská myseľ je hrozná a neúprimná. Ak je len čiastočne úchylná – hoci len tak nepatrne, že celá moderná psychiatria nie je schopná túto úchylnosť zistiť – následky môžu viesť k chaosu. Veď kto vie opísať motív, vášeň, myšlienkový pochod?
Nepamätám sa už, ako dlho sledujem nepredvídané následky ľudského myslenia, ale otvorene vám radím: Používajte svoje oči, používajte malé šedé bunky, ktoré vám dal boh, ale vždy buďte opatrní. V zločinnosti sú isté vzory, ale niet v nej logiky. Vašou úlohou je dať do súvisu, čo je nejasné, vniesť systém do chaosu.“

Rozlúčkový príhovor prof. Florenza Bachmanna v triede aplikovanej kriminológie na univerzite v Mníchove r. 1920.

1
Celým Chalkisovým prípadom znel pošmúrny tón. Začal sa smrťou tohto starého človeka, čo bolo v obzvláštnom súlade s udalosťami, ktoré mali nasledovať. Starcova smrť si splietala cestu ako kontrapunktická melódia cez všetky zložité rytmy pochodu smrti, ktorý nasledoval a v ktorom zjavne chýbal smutný tón nevinnej smrti. Nakoniec zmohutnela v crescendo orchestrálnej viny, smrtnú pieseň, ktorej ozvena znela New Yorku v ušiach ešte dlho potom, čo zatíchol posledný jej tón. Je len samozrejmé, že keď Georg Chalkis zomrel na srdcovú chorobu, nikto – a najmenej Ellery Queen – nepredpokladal, že to bude úvodný motív symfónie vraždy. Pochopiteľne, treba pochybovať, či Ellery Queen vôbec vedel, že Georg Chalkis zomrel, kým ho na tento fakt dôrazne neupozornili tri dni po tom, čo boli telesné pozostatky slepého starca uložené na miesto, o ktorom každý plným právom mohol byť presvedčený, že to bude miesto jeho večného odpočinku.
Noviny zabudli zdôrazniť v prvej správe o Chalkisovej smrti istý fakt, o ktorom Ellery Queen, ktorý zásadne nečítal noviny, vôbec nevedel – bolo to zaujímavé umiestnenie hrobu nebohého. Vrhalo totiž zaujímavé svetlo na starý New York. Chalkisov luxusný dom na Päťdesiatej štvrtej východnej ulici číslo 11 bol blízko starobylého kostola, ktorý mal priečelie do Piatej avenue a zaberal polovicu priestoru medzi Piatou avenue a Madison avenue a po stranách mal na severe Päťdesiatu štvrtú a na juhu Päťdesiatu piatu ulicu. Medzi Chalkisovým domom a kostolom bol kostolný cintorín, jeden z najstarších súkromných cintorínov v meste. Práve na tomto cintoríne mali byť uložené pozostatky mŕtveho. Chalkisovcov, ktorí už takmer dvesto rokov patrili do tejto farnosti, sa vôbec netýkalo ustanovenie zdravotných predpisov, zakazujúce pochovávať v strede mesta. To, že už od rokov boli majiteľmi jednej z krýpt podzemného cintorína, im zaručovalo právo dať sa pochovať v tieni mrakodrapov Piatej avenue. Okoloidúci nemohli vidieť tieto krypty, pretože sa do nich vchádzalo meter pod zemou a trávnik zostal neporušený náhrobnými kameňmi.
Pohreb bol tichý, bez slz, celkom súkromný. Nebohý, nabalzamovaný a oblečený do tmavých šiat, ležal v lesklej čiernej rakve na márach v obývacej izbe na prvom poschodí chalkisovského domu. Obrady odbavoval velebný pán John Henry Elder, farár zo susedného kostola – bol to mimochodom ten farár Elder, ktorého kázňam a verejným kritikám venovala tlač mesta úctyhodne mnoho miesta. Nebolo tu vzrušenia ani nijakej hystérie, len pani Simmsová, gazdiná nebohého, upadla do prudkej charakteristickej mdloby. Ale, ako Joan Brettová neskôr poznamenala, bolo tam čosi v neporiadku. Niečo, čo možno pripísať vari tej jedinečnej vlastnosti, ktorou je ženská intuícia a ktorú sú chlapi veľmi náchylní vyhlasovať za číry nezmysel. No ona to napriek tomu opísala svojím čudáckym anglickým spôsobom ako „napätie vo vzduchu“. Kto vyvolal toto napätie, ktorý jednotlivec alebo ktorí jednotlivci boli zaň zodpovední – ak naozaj existovalo – to nevedela alebo nechcela povedať. A práve naopak, zdalo sa, že všetko prebieha hladko a v primeranom ovzduší intímneho, pokojného smútku. Keď sa napríklad skončili prosté obrady, členovia rodiny a hŕstka priateľov a zamestnancov prítomných na pohrebe po jednom pristupovali k rakve, dali posledné zbohom mŕtvemu a vrátili sa dôstojne na svoje miesta. Zostarnutá Delphine plakala, ale bol to taký aristokratický plač – vyronila slzu, osušila si ju vreckovkou, vzdychla. Demetrios, ktorého by nikto neoslovil ináč ako Demmy, hľadel prázdnym, idiotsky meravým pohľadom a zdalo sa, že bratrancova chladná, pokojná tvár v rakve ho fascinuje. Gilbert Sloane potľapkával ženu po bucľatej ruke. Alan Cheney, trochu červený v tvári, mal ruky vo vreckách kabáta a mračil sa do prázdna. Riaditeľ Chalkisovej umeleckej galérie Nacio Suiza, verný do poslednej bodky zvyklostiam pohrebnej nálady, stál apaticky v kúte. Woodruff, advokát zosnulého, sa s hlasným trúbením vysmrkal. Bolo to všetko veľmi prirodzené a neškodné. Nato pán z pohrebného ústavu, ustarane vyzerajúci a bankára pripomínajúci človek menom Sturgess, dal pokyn a jeho zamestnanci rýchlo zatĺkli rakvu. Už nezostávalo nič len nepríjemná povinnosť zorganizovať posledný sprievod. Alan, Demmy, Sloane a Suiza si stali k máram, a keď všetci vstali, zdvihli rakvu na plecia, Sturgess si ich kriticky obzrel, velebný pán Elder sa ticho pomodlil a sprievod sa pohol pevným krokom von.
Joan Brettová, ako to Ellery Queen neskôr musel priznať, bola veľmi bystrá mladá dáma. Cítila „napätie vo vzduchu“, a toto napätie tu skutočne bolo. Ale kde bolo, odkiaľ pochádzalo? Bolo veľmi ťažko konkrétne označiť niekoho za jeho pôvodcu. Mohlo vychádzať od bradatého doktora Wardesa, ktorý s pani Vreelandovou uzavieral sprievod. Mohlo vychádzať aj od nosičov rakvy alebo od tých, čo išli hneď za ňou spolu s Joan. Keď sa to tak vezme, mohlo vychádzať i z domu samého a mohla ho vzbudiť i taká maličkosť ako fakt, že pani Simmsová nariekala v posteli alebo že komorník Weekes sedí v pracovni zosnulého a zúrivo si šúcha čelusť. Nebolo to však napätie, ktoré by bolo nejako ovplyvnilo beh vecí. Sprievod nevyšiel predným vchodom na Päťdesiatu štvrtú ulicu, ale zadným vchodom do dlhého dvora-záhrady, slúžiaceho ako súkromná cesta medzi šiestimi domami, čo stáli medzi Päťdesiatou štvrtou a Päťdesiatou piatou ulicou a úplne ho uzatvárali. Sprievod sa obrátil naľavo, prešiel cez bránu na západnej strane dvora a bol na cintoríne. Okoloidúci a milovníci senzácií, ktorých udalosť privábila do Päťdesiatej štvrtej ulice, sa azda cítili okradnutí o zaujímavý pohľad, ale práve toto – nevystavovať sa cudzím očiam – bolo dôvodom, že si zvolili na cintorín túto súkromnú cestu. A prizerajúci sa tlačili na mreže plota a hľadeli do malého cintorína pomedzi tyče, zakončené na vrchu klasmi; boli medzi nimi aj reportéri od novín a ľudia s kamerami a všetci napäto mlčali. Herci v tragédii si vôbec nevšímali svoje obecenstvo. Keď kráčali cez trávnik, zbadali inú, malú skupinu, stojacu okolo štvoruhlastej jamy v trávniku, a hromadu matematicky presne uloženej hliny z nej vykopanej. Boli to dvaja hrobári, Sturgessovi pomocníci, kostolník Honeywell a malá stará pani v beznádejne nemodernom čiernom klobúku, ktorá stála osamote a utierala si slziace oči.
Napätie, ak máme veriť pocitom Joan Brettovej, trvalo ďalej. Ale čo nasledovalo, bolo rovnako bezvýznamné ako to, čo sa odohralo doteraz. Boli to bežné rituálne prípravy. Jeden z hrobárov sa naklonil ďaleko dopredu a potiahol kľuku starých železných dverí, uložených vodorovne v zemi; ovial ich jemný závan potuchnutého vzduchu; truhlu opatrne spustili do starej, tehlami vyloženej krypty dolu; medzi ľuďmi okolo jamy nastal ruch, zaznelo pár chvatne, polohlasom povedaných slov, rakvu pomaly posunuli nabok, takže zmizla z dohľadu smútočných hostí, a potom už si našla cestu do jedného z mnohých výklenkov podzemnej krypty; železné dvere hlučne zapadli, hlinu a kusy trávnika dali naspäť… A Joan Brettová mala vari pravdu, keď neskôr pri rozprávaní o svojich dojmoch z tohto okamihu povedala, že to napätie zo vzduchu akosi vyprchalo.

2
Ak hovorím, že vyprchalo, znamená to, že sa tak stalo o chvíľu nato, čo sa pohrebná spoločnosť vrátila cez dvor do domu. Potom sa zjavilo znovu a s ním reťaz príšerných udalostí, ktoré, hoci oveľa neskôr, veľmi zreteľne ukázali, kde vlastne pramenilo.
Prvé upozornenie, čo sa chystá, prišlo od Milesa Woodruffa, advokáta zosnulého. Od tohto okamihu nadobúda celý obraz presnosť ako rytina.
Velebný pán Elder sa vrátil do chalkisovského domu poskytnúť smútiacim útechu a v pätách mu išla pohyblivá až nepríjemne čulá figúra – kostolník Honeywell. Malá starenka s lesklými slziacimi očami, ktorú sprievod našiel pri hrobe, sa dychtivo pridala k vracajúcemu sa sprievodu a bola teraz s ostatnými v salóne, obzerala si veľmi kriticky prázdne máry, zatiaľ čo Sturgess a jeho pomocníci usilovne odstraňovali nepekné rekvizity svojho zamestnania. Nikto nepozval malú starenku dnu a ani teraz si jej prítomnosť nikto nevšimol, azda iba slabomyseľný Demmy, ktorý na ňu hľadel s trochu badateľnou neľúbosťou. Ostatní si posadali alebo chodili nehlučne sem a tam; boli ticho, len tu a tam niekto prehodil slovko-dve a zdalo sa, že okrem Sturgessa a jeho pomocníkov nikto nevedel, čo robiť.
Miles Woodruff, rovnako nepokojný ako ostatní, usiloval sa preklenúť trápnu situáciu, ktorá nastala po skončení pohrebu, a vošiel do knižnice nebohého – len tak, bez nejakého určitého úmyslu, ako neskôr povedal. Weekes, komorník, akosi v pomykove vstal; bolo vidno, že na chvíľku zadriemal. Woodruff mu pokynul rukou, ešte stále bez nejakého zvláštneho záujmu, ponorený do chmúrnych myšlienok, a išiel cez izbu ku kúsku steny medzi dvoma skriňami na knihy, v ktorom mal Chalkis zamurovaný malý trezor. Woodruff tvrdohlavo opakoval, že aj číselníkom trezoru otáčal a číselnú kombináciu, ktorou sa malé okrúhle a ťažké dvere otvorili, vytočil celkom mechanicky. A neskôr tvrdil, že nemal úmysel hľadať ho, a tým menej zistiť, že nie je tam. Veď aj načo, keď ho videl, ba mal osobne v rukách päť minút predtým, než pohrebný sprievod odišiel z domu na cintorín! No faktom zostáva, že Woodruff zistil, či už náhodou alebo úmyselne, že zmizol aj s oceľovou skrinkou. Bol to objav, výstraha, čo spôsobila, že sa znovu vrátilo napätie, ktoré zapríčinilo všetky tie ďalšie osudné udalosti. Woodruff reagoval na jeho zmiznutie veľmi charakteristicky. Bleskove sa obrátil k Weekesovi, ktorý si určite pomyslel, že sa ten chlap zbláznil, a skríkol hrozivo: „Dotkli ste sa pokladnice?“ Weekes vyjachtal, že nie, a Woodruff prskal a fučal. Pustil sa rýchle do vyšetrovania, ktorého výsledok vôbec nemohol predpokladať. „Odkedy tu sedíte?“
„Odvtedy, prosím, ako pohrebný sprievod odišiel na cintorín.“
„Vošiel niekto do tejto miestnosti, kým ste tu sedeli?“
„Ani živá duša, prosím.“ Teraz sa už Weekes naľakal; prstene snehobielych vlasov okolo ružovej plešiny, trochu nakučeravených okolo uší, sa mu chveli od strachu. Starý a starosvetský Weekes videl čosi hrozné vo Woodruffovej panovačnej póze. Zrejme Woodruff využil svoju mohutnú postavu, červenú tvár a chripľavý hlas a prestrašil starca až k slzám. „Spali ste!“ kričal hromovým hlasom. „Aj keď som sem vstúpil, ste driemali!“
„Len som na chvíľu oči zažmúril, prosím,“ zanariekal Weekes, „naozaj, prosím, som len na chvíľku oči zažmúril, prosím. Nespal som ani okamih. Veď som vás ihneď počul, len čo ste vstúpili, všakhej, prosím?“
„No…“ odpovedal Woodruff obmäkčený. „Je pravda, počuli ste. Povedzte pánom Sloanovi a Cheneymu, aby sem hneď prišli.“ Keď tí dvaja vošli, nechápajúc, čo sa deje, Woodruff stál pred pokladnicou v hrdinskej póze. Privítal ich bez slove, svojím najlepším spôsobom, ktorým vítal svedkov. Hneď zbadal, že so Sloanom nie je niečo v poriadku, ale nevedel presne zistiť čo. Alan sa mračil ako obvykle, a keď pristúpil bližšie k Woodruffovi, advokát zacítil v jeho dychu prenikavý zápach whisky. Woodruff nešetril slovami. Spustil na nich divo, ukazoval na otvorenú pokladnicu a hľadel na nich s ťažkým podozrením. Sloane zavrtel vlasatou hlavou; bol to mocný človek v najlepších rokoch, elegantne oblečený podľa najnovšej módy. Alan nepovedal nič, len ľahostajne pohol chudými plecami. „Teda dobre,“ povedal Woodruff. „Ako myslíte. Ale ja celej tejto veci prídem na koreň, páni. A to hneď.“
Woodruff bol v povznesenej nálade. Hneď dal všetkých zavolať do pracovne. Hoci sa to bude zdať prekvapujúce, je pravda, že štyri minúty nato, čo sa pohrebná spoločnosť vrátila do chalkisovského domu, Woodruff ich mal všetkých pred sebou – všetkých, včítane Sturgessa a jeho pomocníkov! – a s pochybným zadosťučinením počúval, ako mu každý, bez ohľadu na to, či muž alebo žena – hovorí, že z pokladnice nič nevzal, ba že toho dňa k nej ani nepristúpil.
V tejto dramatickej a trochu smiešnej chvíli skrsla Joan Brettovej a Alanovi Cheneymu v hlave rovnaká myšlienka. Obidvaja sa vrhli k dverám, zrazili sa v nich, vybehli do haly a bežali cez halu na chodbu. Woodruff, ktorý ich upodozrieval, aj keď sám nevedel z čoho, zakričal za nimi hlasno a chripľavo. Alan a Joan spoločnými silami odomkli dvere na chodbu, prebehli cez ňu k nezamknutým dverám vedúcim na ulicu, otvorili ich a zastali zoči-voči mierne prekvapenému zástupu na ulici. Woodruff pribehol za nimi. Joan zakričala svojím jasným kontraaltom: „Vošiel niekto v poslednej polhodine do tohto domu?“ Alan zakričal: „Vošiel sem niekto?“ a Woodruff sa pristihol, že opakuje otázku po ňom. Akýsi zdravý mládenec zo skupiny novinárov, pritisnutý na chodníku k zamknutej bráne, povedal zreteľne „nie“. Druhý novinár sa spevavo spýtal: „Čo sa deje, doktorko? Prečo nás nepustíte dnu? Veď nič neukradneme!“ a medzi divákmi na ulici sa tu a tam ozval potlesk. Joan sa začervenala, čo bolo celkom prirodzené, a prihladila si gaštanové vlasy, hoci to vôbec nebolo treba. Alan zakričal: „Ani von nikto nevyšiel?“ a na odpoveď mu zaznelo ako hrom zborové „Nie!“ Woodruff si odkašlal, lebo jeho sebavedomie bolo týmto verejným divadlom otrasené, podráždene zavrátil Joan a Alana do domu a starostlivo zamkol za sebou dvere – tentoraz obidvoje. Ale Woodruff nebol z ľudí, ktorých sebavedomím možno otriasť natrvalo. Hneď ho opäť získal, len čo sa vrátil do knižnice, kde ostatní sedeli a stáli v trochu napätom očakávaní. Zasypal ich otázkami, striedavo sa na nich oborujúc, a divne vrčal od sklamania, keď zistil, že väčšina obyvateľov domu pozná heslo, ktorým sa otvára pokladnica. „V poriadku,“ povedal. „V poriadku. Ktosi sa tu pokúša hrať na statočného. A ten ktosi luže. Ale ja ho raz-dva odhalím, to vám sľubujem.“ Chodil popred nich hore-dolu. „Taký šikovný ako vy, som aj ja. Je to moja povinnosť – rozumejte, moja povinnosť,“ a všetci mu prikývli ako skupina bábok na motúzku, „prehľadať každého človeka tu v dome. Hneď a zaraz.“ Tu všetci prestali prikyvovať. „Áno, viem, že niektorým sa táto myšlienka nepáči. Myslíte, že mne sa páči? Ale napriek tomu to urobím. Ktosi ho ukradol priam tu mne pred nosom. Pred nosom.“ V tomto okamihu sa Joan Brettová i napriek vážnosti situácie rozosmiala, lebo Woodruffov nos bolo poriadne nosisko.
Nepoškvrnený Nacio Suiza sa jemne usmial. „Ale, ale, pán Woodruff, nezveličujete trošku? Celá vec sa pravdepodobne vysvetlí veľmi jednoducho. Nedramatizujte to tak.“
„Myslíte si, že sa to vysvetlí, pán Suiza, naozaj si to myslíte?“ Woodruff preniesol pohľad z Joan na Suizu. „Ako vidím, nesúhlasíte s osobnou prehliadkou. Prečo?“
Suiza sa zasmial. „Vari stojím pred súdom, pán Woodruff? Vedie sa trochu kontrolujte, človeče. Správate sa ako kura s odrezanou hlavou. Možno,“ povedal posmešne, „možno sa vám to len zdalo, že ste videli schránku v pokladnici päť minút pred pohrebom.“
„Zdalo? Myslíte? Uvidíte, že sa mi to nezdalo, keď sa ukáže, že jeden z vás je zlodej.“
„Robte si, čo chcete,“ poznamenal Suiza, ukazujúc pritom biele zuby, „ja sa nepodrobím tejto neoprávnenej prehliadke. Skúste, len to skúste – prezrieť ma, starký!“ Vtedy prišlo, čo nevyhnutne muselo prísť: Woodruff úplne stratil nervy. Hneval sa, zúril a mával ťažkou päsťou Suizovi pred ostrým, chladným nosom a prskal: „Prisahám, ja vám ukážem! Ja vám ukážem, čo je oprávnené a čo nie!“ a skončil tým, čo mal urobiť na samom začiatku: chytil jeden z dvoch telefónov na písacom stole nebohého, horúčkovite vykrútil číslo, jachtavo odpovedal na otázky neznámeho, potom s hlasným buchnutím položil slúchadlo a povedal Suizovi: „Uvidíme, či sa podrobíte prehliadke alebo nie, milý pane. Podľa nariadenia okresného prokurátora Sampsona nikto z domu nesmie vyjsť, kým sem nepríde niekto z jeho úradu.“

3
Zástupca okresného prokurátora Pepper bol pekný, mladý človek. Odvtedy, ako asi o pol hodiny po Woodruffovom telefonáte vstúpil do chalkisovského domu, udalosti sa vyvíjali hladko. Pepper mal vzácne nadanie: vedel donútiť ľudí, aby hovorili, lebo poznal pravú hodnotu lichotenia – a túto schopnosť si Woodruff ako malý advokát na bežných súdnych prípadoch nikdy nevypestoval. Na svoje veľké počudovanie sa po krátkom rozhovore s Pepperom cítil lepšie i sám Woodruff. A nikto sa ani nepozastavil nad tým, že je tam prítomný aj pán, ktorý prišiel s Pepperom, s tvárou okrúhlou ako mesiac, fajčiaci cigaru; bol to detektív Cohalan z okresnej prokuratúry. Cohalan na Pepperov pokyn iba stál vo dverách do pracovne a celkom zaujato a ticho si pofajčieval. Woodruff náhlivo zatiahol chudého Peppera do kúta a vysypal mu všetko o pohrebe. „Tak to teda vyzerá, pán Pepper. Päť minút pred tým, než sa tu v dome zhromaždil pohrebný sprievod, išiel som do Chalkisovej spálne,“ ukázal prstom neurčito na druhé dvere, vedúce z knižnice, „vzal som Chalkisov kľúč od oceľovej schránky, vrátil som sa sem, otvoril som pokladnicu, otvoril som oceľovú schránku, a bol tam, na vlastné oči som ho videl. A teraz…“
„Čo tam bolo?“
„A nepovedal som vám? Iste som veľmi rozrušený.“
Pepper mu nepovedal, že je to zjavné, a Woodruff si utrel upotenú tvár. „Chalkisov nový testament! Nový, ráčte si to uvedomiť! Aby som mal istotu, že to v oceľovej schránke je naozaj nový testament, vzal som ho do rúk a videl som, že je na ňom moja pečať. Vložil som ho späť do schránky, zamkol som ju, zamkol som pokladnicu a odišiel som z izby…“
„Okamih, prosím, vážený pán Woodruff.“ Pepper z taktických príčin každého, od koho chcel dostať informácie, oslovoval ‚vážený‘. „Mal ešte niekto kľúč od schránky?“
„Celkom iste nie, pán Pepper, celkom určite nie! Bol to jediný kľúč od schránky, ako mi Chalkis sám nedávno povedal, a našiel som ho v spálni v Chalkisových šatách. Potom, keď som opäť zamkol schránku a pokladnicu, dal som si ho do vrecka. Na svoj vlastný krúžok na kľúče. Ešte ho mám.“ Woodruff si pokutal vo vrecku a vytiahol puzdro na kľúče, chvejúcimi sa prstami vybral malý kľúčik, sňal ho z krúžku a podal ho Pepperovi. „Prisahám, že som ho celý ten čas mal vo vrecku. Mne ho veru nikto nemohol ukradnúť.“ Pepper vážne prikývol. „Na to ani nebolo času. Hneď ako som odišiel z knižnice, začal sa zoraďovať sprievod a potom už bol pohreb na cintoríne. Keď som sa vrátil, inštinkt alebo dačo také ma donútilo prísť sem ešte raz a otvoriť pokladnicu – a, panebože! Schránka s testamentom bola preč!“
Pepper vydal zvuk, ktorým vyjadril svoje porozumenie. „Máte proti niekomu podozrenie, že ju vzal?“
„Podozrenie?“ Woodruff sa obzrel po izbe. „Podozrení mám celú hŕbu, ale nijaké dôkazy! A teraz počúvajte, pán Pepper, aká je situácia v danej chvíli. Po prvé: všetci, čo tu boli v čase, keď som videl, že testament je v schránke, sú ešte tu, nikto z domu neodišiel. Po druhé: všetci, čo sa zúčastnili na pohrebe, opustili dom spoločne, spoločne prešli cez dvor na cintorín a je zistené, že tam stále boli a určite neboli v styku s nikým okrem tých niekoľkých ľudí, s ktorými sa stretli pri hrobke. Po tretie: keď sa pôvodná skupina pohrebných hostí vrátila do domu, prišli sem aj tí, s ktorými sa stretli pri hrobke, a sú ešte tu.“
Pepperovi blčali oči. „Čertovsky zaujímavá situácia. Inými slovami povedané: ak niekto z pohrebných hostí ukradol testament a odovzdal ho ďalšiemu, nepomôže mu to, lebo keď ich prehľadáme, nájdeme ho, ak ho len niekde neukryl cestou na cintorín. Veľmi zaujímavé, vážený pán Woodruff. A ktože boli tí, ako ich vy nazývate, s ktorými sa stretli pri hrobke?“
Woodruff ukázal na malú starenku v staromódnom čiernom klobúku. „Tá osoba je jedna z nich. Akási pani Zuzana Morsová, bláznivá stará ženská, čo žije v jednom zo šiestich domov obklopujúcich dvor. Suseda.“ Pepper prikývol a Woodruff ukázal na kostolníka, stojaceho ustrašene za farárom Elderom. „Potom tam bol Honeywell, ten scvrknutý chlapík – kostolník zo susedného kostola, a tí dvaja robotníci pri ňom, hrobári, sú zamestnancami tamtoho človeka – z pohrebného ústavu Sturgessa. A teraz po štvrté: kým sme boli na cintoríne, nikto do domu ani nevošiel, ani z neho nevyšiel – to som osobne zistil od novinárov, čo čakajú vonku. A potom som ešte aj zavrel vchod, aby ani potom nemohol nikto odísť alebo prísť.“
„Komplikujete to, vážený pán Woodruff,“ povedal Pepper, a práve v tom okamihu vybuchol za ním nahnevaný hlas. Keď sa obrátil, zazrel, ako Alan Cheney, v tvári červenší ako inokedy, vztýčil na Woodruffa ukazovák. „Kto je to?“ opýtal sa Pepper.
„Počujte, pán detektív, neverte mu!“ kričal Alan. „Nie on sa pýtal novinárov, ale Joan Brettová – tamto slečna Brettová sa ich opýtala. Však, Joannie?“
Joan mala to, čo by sa dalo označiť ako fond na mrazivý výzor – vysokú, štíhlu anglickú postavu, povýšeneckú bradu, veľmi jasné modré oči a nos, ktorý vyzeral, že je schopný niekoho ďobnúť. Pozrela cez mladého Cheneyho smerom k Pepperovi a povedala ľadovo a zvonivo zreteľne: „Zase ste spitý, vážený pán Cheney. A prosím vás, nevolajte ma Joannie, nenávidím to.“
Alan hľadel kalným pohľadom na čiesi plece. Woodruff povedal Pepperovi: „Vidíte, zase je opitý – to je Alan Cheney, Chalkisov synovec, a…“
„Prepáčte,“ prerušil ho Pepper a išiel k Joan. Pozrela naňho trochu vzdorne. „To vy ste prišli na myšlienku opýtať sa novinárov, slečna Brettová?“
„Pravdaže ja!“ Potom sa jej na lícach zjavili dve ružové škvrny. „Pravda, aj pánu Cheneymu to prišlo na um; išli sme spolu a pán Woodruff išiel za nami. Je obdivuhodné, že ten opitý chlapec má v sebe toľko chlapskosti a priznáva žene…“
„Áno, pravdaže.“ Pepper sa usmial – mal úsmev, ktorý si podmaňoval nežné pohlavie. „A vy, slečna Brettová, vy ste…?“
„Bola som sekretárkou pána Chalkisa.“
„Ďakujem vám.“ Pepper sa obrátil späť k Woodruffovi, ktorý medzitým akosi stratil sebavedomie. „Prosím, vážený pán Woodruff, chceli ste mi rozpovedať…“
„Len som vám chcel podať prehľad celej situácie, pán Pepper, to je všetko.“ Woodruff si odkašlal. „Chcel som vám povedať, že jediní ľudia, ktorí boli v čase pohrebu doma, bola pani Simmsová, gazdiná, ktorá sa pri Chalkisovej smrti zrútila a odvtedy sa nemôže pohnúť zo svojej izby, a sluha Weekes, a to je na veci to neuveriteľné – že tento Weekes bol v knižnici po celý čas, čo sme my ostatní boli preč, a prisahá, že ta nikto nevstúpil. Bol tam a dával pozor na pokladnicu.“
„Dobre. Toto je krok dopredu,“ povedal Pepper briskne. „Ak máme veriť Weekesovi, môžeme teraz začať trošku spresňovať pravdepodobný čas krádeže. Musela sa stať za tých päť minút medzi tým, čo ste sa dívali na testament, a chvíľou, keď sa pohrebný sprievod pohol z domu. Zdá sa, že je to celkom jednoduché.“
„Jednoduché?“ spýtal sa Woodruff trochu pochybovačne.
„Jasné. Cohalan, poďte sem.“ Detektív pomaly prešiel po miestnosti, sledovaný bezvýraznými pohľadmi smútočných hostí. „Dávajte pozor. Hľadáme ukradnutý testament. Musí byť na jednom z týchto miest: alebo je ukrytý tu niekde v dome, alebo je pohodený na ceste odtiaľto na súkromný cintorín, alebo ho nájdeme na cintoríne samom. Budeme postupne vylučovať. Dozrite tu, kým dostanem k telefónu šéfa.“ Vykrútil si číslo okresnej prokuratúry, krátko sa pozhováral s okresným prokurátorom Sampsonom, a keď sa vracal od telefónu, mädlil si ruky. „Prokurátor sem posiela policajnú asistenciu. Ostatne, veď vyšetrujeme ťažký zločin. Vážený pán Woodruff, ustanovujem vás za úradný orgán, ktorého úlohou bude zadržať všetky osoby v tejto miestnosti, kým ja s Cohalanom budem na cintoríne. Prosím všetkých o chvíľočku pozornosti!“ Všetci sa naňho zahľadeli: boli otupení nerozhodnosťou a zmätkom, ktorý sa ich zmocnil. „Pán Woodruff tu zostane s vami a vy s ním budete láskavo spolupracovať. Nikto nech neodchádza z miestnosti.“ Vyšiel s Cohalanom von. O pätnásť minút sa vrátili s prázdnymi rukami. Medzitým pribudli do knižnice ďalší ľudia: boli to seržant Thomas Velie – obor s čiernymi obrvami, z útvaru inšpektora Queena, dvaja Velieho chlapi – Flint a Johnson, a robustná, statná policajtka. Pepper a Velie odišli do kúta a vážne sa zhovárali, Velie neprejavoval svoj názor a bol chladný ako vždy; ostatní sedeli apaticky a čakali.
„Prezreli sté dvor a cintorín, však?“ zavrčal Velie.
„Áno, ale možno by bolo dobre, keby ste so svojimi ľuďmi prešli terén ešte raz,“ povedal Pepper. „Aby sme mali istotu.“
Velie čosi povedal svojim dvom chlapom a Flint a Johnson odišli. Velie, Pepper a Cohalan sa pustili do systematickej prehliadky domu. Začali v miestnosti, v ktorej boli, v Chalkisovej knižnici a pracovni, pokračovali smerom do spálne a kúpelne nebohého a do Demmyho spálne, ktorá bola ešte za ňou. Vrátili sa a Velie bez vysvetlenia začal znovu prehľadávať pracovňu. Hľadal v pokladnici, kutal v zásuvkách písacieho stola nebohého, na ktorom stáli telefóny, v knihách a na policiach knižníc popri stenách… Nič neušlo jeho pozornosti, ani malý stolík stojaci vo výklenku, na ktorom bol čajník a rozličný riad na varenie čaju. Velie smrteľne vážne nadvihol tesne priliehajúci vrchnák čajníka a nazrel doň. S hundraním ich viedol z knižnice do haly, odkiaľ sa rozišli prehľadávať salón, jedáleň, kuchyne, komory a zásobáreň vzadu. Seržant mimoriadne pozorne prezrel rozličné rekvizity, čo dodal na pohreb zamestnanec pohrebného ústavu Sturgess, ale nenašiel nič. Vystúpili na poschodie a prešli všetky spálne ako Vizigóti; vynechali len kráľovstvo pani Simmsovej. Potom vyliezli do podkrovia a prehrabávali sa v starom nábytku a kufroch, z ktorých stúpali mračná prachu.
„Cohalan,“ povedal Velie, „pustite sa do pivnice.“ Cohalan si smutne potiahol z cigary, čo mu medzitým zhasla, a zišiel dolu schodmi.
„No, pán seržant,“ ozval sa Pepper, keď sa jeho dvaja chlapi odfukujúc opreli o holú podkrovnú stenu, „zdá sa, že predsa budeme musieť urobiť tú špinavú robotu. Čert aby to vzal, chcel som sa tomu vyhnúť, ale musím urobiť tým ľudom osobnú prehliadku.“
„Po tomto svinstve to bude priam potešenie,“ odpovedal Velie, ktorý si pozeral špinavé prsty. Zišli nadol, Flint a Johnson zišli s nimi. „Máte niečo, chlapci?“ opýtal sa Velie. Johnson, bezvýrazný chlapík so špinavošedými vlasmi, si pošúchal nos a odvetil: „Nikde nič. A čo je horšie, našli sme akúsi dievku – slúžku alebo také čosi – z domu na druhej strane dvora. Hovorí, že po celý čas pozorovala pohreb zadným oknom a odvtedy sa odtiaľ nepohla. No a, pán seržant, tá ženská tvrdí, že okrem dvoch ľudí – to boli zaiste páni Pepper a Cohalan – odvtedy, čo sa pohrebný sprievod vrátil z cintorína, nevyšiel zadným vchodom z tohto domu vôbec nik. Ani z jedného domu nevyšiel nikto zadným vchodom na dvor.“
„A čo cintorín?“
„Ani tam sme nemali väčšie šťastie,“ odpovedal Flint. „Za železnou ohradou na tej strane od Päťdesiatej ulice sa fláka zástup tých pobehajov od novín. Hovoria, že od pohrebu nebolo na cintoríne ani živej duše.“
„No, Cohalan?“ Cohalanovi sa podarilo opäť si zapáliť vyhasnutú cigaru a tváril sa spokojnejšie. Horlivo zavrtel svojou ako mesiac okrúhlou tvárou. „Naozaj neviem, čo je na tom smiešne, vy hlupák,“ zahundral Velie a odišiel doprostred miestnosti. Zdvihol hlavu a zrúkol ako feldvébel pri prehliadke: „Pó-zor!“ Sediaci sa vzpriamili, oživli, z tvárí im zmizla počínajúca únava. Alan Cheney sa krčil v jednom kúte, hlavu v dlaniach, a mierne sa kolísal zboka nabok. Pani Sloanová si už dávno osušila aj poslednú dekoratívnu slzu na líci a ešte aj tvár velebného pána Eldera prejavovala očakávanie. Joan Brettová hľadela na seržanta Velieho očami plnými zvedavosti.
„Počujte,“ prehovoril Velie tvrdým hlasom. „Chápte, nechcem nikomu stúpať na prsty, ale treba vybaviť istú nepríjemnú robotu a ja ju vykonám. Každý v tomto dome sa musí podrobiť osobnej prehliadke – ak treba, vyzlečieme ho donaha. Ten ukradnutý testament môže byť len na jednom mieste: u niekoho z vás. Ak na to hľadíte rozumne, budete to brať s humorom. Cohalan, Flint, Johnson – vezmite si na starosť pánov. A vy, kolegyňa,“ povedal počernej policajtke, „si vezmite dámy do salónu, zavrite dvere a pustite sa do práce. A nezabudnite: keď ho nenájdete ani u jednej z nich, prehliadnite gazdinú a jej izbu na poschodí.“ V knižnici to zašumelo drobnými rozhovormi, ozvali sa kritické poznámky a nesmelé protesty. Woodruff si pred stolom krútil mlynček z palcov a hľadel blahosklonne na Nacia Suizu; ten sa uškrnul a ponúkol sa Cohalanovi ako prvá obeť. Ženy sa vytratil z miestnosti a Velie chňapol po jednom z telefónov. „Policajné riaditeľstvo… Daj mi Johnyho… Johny? Pribehni okamžite s Edmundom Crewom do Päťdesiatej štvrtej ulice jedenásť. Súrna vec. A ponáhľajte sa!“ Oprel sa o stôl a ľadovým pohľadom sa díval, ako traja detektívi brali ľudí jedného po druhom a prezerali ich dôkladne a tak neosobne, že to bolo priam urážlivé. Náhle sa Velie strhol: velebný pán Elder sa chystal nastúpiť bez protestu ako ďalšia obeť. „Velebný pán… Počuj, Flint, nechaj tak! Vo vašom prípade upustíme od prehliadky.“
„Od ničoho neupustíme, pán seržant,“ odpovedal kňaz. „Podľa toho, čo ste povedali, môžem byť zlodejom práve tak ja ako hocikto iný.“ Keď videl nerozhodnosť vo Velieho tvári, usmial sa. „Teda dobre. Tak si urobím prehliadku sám, pán seržant, vo vašej prítomnosti.“ Hoci Velie bol v rozpakoch, či sa jeho ľudia majú dotknúť svojimi laickými rukami kňazovho odevu, predsa sa nezdržal, aby nehľadel dychtivým zrakom, ako si kňaz vyvrátil vrecká, uvoľnil odev a prinútil Flinta, aby mu prešiel rukami po tele.
Policajtka sa vrátila a lakonicky zahlásila negatívny výsledok. Ženy – panie Sloanová, Morsová, Vreelandová a Joan boli všetky červené v tvári a vyhýbali sa pohľadu chlapov. „Tá tučná osoba hore, gazdiná a či čo je to, tam je tiež všetko v poriadku,“ dodala policajtka. Nastalo ticho. Velie a Pepper na seba mrzuto hľadeli. Velieho, pretože stál pred nemožnosťou, sa zmocňoval hnev a Pepperove bystré, zvedavé oči prezrádzali, že intenzívne rozmýšľa. „Kdesi tu čosi nehrá,“ povedal Velie nepríjemným hlasom. „Ste si na sto percent istá, kolegyňa?“ Policajtka si len odfúkla.
Pepper chytil Velieho za výložky kabáta. „Počujte, pán seržant,“ povedal. „Niekde sme urobili zásadný omyl, v tom máte pravdu, ale hlavou múr neprerazíme. Možno, že v dome je nejaká tajná komora alebo niečo iné, čo sme nenašli. Crewe, náš špecialista pre architektúru, ju určite nájde, ak tu niečo podobné je. Ostatne, urobili sme, čo sme mohli a ako najlepšie sme mohli. A nemôžeme tu držať týchto ľudí donekonečna, najmä tých, čo nebývajú v dome…“
Velie najedovane šúchal nohou po koberci. „Čert aby to vzal, za toto mi inšpektor odtrhne hlavu.“ Potom sa už udalosti vyvíjali rýchlo. Velie odstúpil nabok a Pepper zdvorile oznámil, že tí, čo nebývajú v dome, sú voľní, ale domáci nemajú opúšťať dom bez úradného povolenia a zakaždým sa musia podrobiť dôkladnej prehliadke. Velie kývol prstom na policajtku a mladého, svalnatého Flinta a viedol ich cez halu do chodby a stal si k východu. Vyzeral tak hrozivo, že keď sa k nemu pani Morsová priblížila, vykríkla od strachu. „Prehľadajte ešte raz túto paniu, kolegyňa,“ zavrčal Velie… Velebného pána Eldera poctil zachmúreným úsmevom, ale kostolníka Honeywella prezrel sám. Zatiaľ Flint znovu prezeral Sturgessa, jeho dvoch pomocníkov a znechuteného Nacia Suizu. Výsledok, tak isto ako pri prvej prehliadke, sa rovnal nule.
Keď hostia odišli, Velie postavil Flinta ako stráž pred dom, kde mohol pozorovať nielen vchod do domu, ale aj vchod do pivnice, ktorý bol pod kamennými schodmi, Johnsona poslal k zadným dverám, od ktorých viedli dolu do dvora drevené schody, Cohalana poslal k zadným dverám, ktoré viedli zo zadnej časti pivnice a boli v úrovni dvora, a sám odbehol späť do knižnice. Tu bol Pepper, zabratý do vážneho rozhovoru s Joan Brettovou. Cheney, chudák chlapec, sa hrabal vo vlasoch a chmúrne hľadel Pepperovi na chrbát.
Velie kývol kostnatým prstom na Woodruffa.

4
Edmund Crewe sa natoľko podobal roztržitému profesorovi, že Joan Brettová len s námahou potlačila prudkú chuť nahlas sa zasmiať nad jeho konskou, trúchlivou tvárou, stlačeným nosom a mútnymi očami. Ale pán Crewe prehovoril a chuť sa jej rozplynula hneď v zárodku. „Majiteľ domu?“ Jeho hlas znel ako zaškrípanie v rádiu, ostro a chripľavo.
„To bol ten, čo ho dnes šupli do jamy,“ odpovedal Velie.
„Možno by som vám mohla poslúžiť ja,“ ozvala sa Joan trochu rozpačite.
„Aký starý je tento dom?“
„No – to neviem.“
„Tak teda odstúpte nabok. Kto to vie?“
Pani Sloanová sa veľmi spôsobne vysmrkala do drobučkej čipkovej vreckovky. „No, myslím, nebude mať viac než osemdesiat rokov.“
„Je prestavovaný,“ ozval sa horlivo Alan. „Určite. Prestavovaný. Mnoho ráz. Strýčko mi hovoril.“
„To je nepresné.“ Crewe bol namrzený. „Jestvujú ešte plány tohto domu?“ Pozerali spýtavo jeden na druhého. „Tak čo,“ štekol Crewe, „vie tu vôbec niekto niečo?“
Zdalo sa, že nikto nevie nič. Zdalo sa to až dovtedy, kým Joan nenašpúlila svoje rozkošné pery a nepovedala: „Ach, počkajte moment. Chcete náčrty a také veci?“
„Pravda, pravda, slečna. Kde sú?“
„Myslím…“ povedala Joan zamyslene, kývla hlavou ako veľmi pekné vtáčatko a išla k písaciemu stolu nebohého. Pepper sa spokojne zasmial, keď po prekutaní spodnej zásuvky konečne vytiahla ošúchaný kartónový fascikel, nabitý ožltnutými papiermi. „Je to starý fascikel na zaplatené účty,“ ozvala sa. „Myslím, že…“ Myslelo jej to dobre, lebo v okamihu našla hromádku poskladaných náčrtov, na ktorých bol pripnutý lístok bieleho papiera. „Toto hľadáte?“
Crewe jej vytrhol papiere z rúk, prešiel k stolu a hneď pohrúžil svoj stlačený nos do papierov. Z času na čas prikývol, potom náhle vstal a bez vysvetlenia odišiel s plánmi v ruke von. Na miestnosť opäť zaľahla apatia ako hustá hmla.
„Niečo, čo by ste mali vedieť, Pepper.“ Velie odtiahol Peppera nabok a drapol Woodruffa za rameno spôsobom, ktorý sám pokladal za jemný. „Teda počujte, pán Woodruff. Ktosi tu ukradol ten testament. Musel na to mať dôvod. Hovoríte, že to bol nový testament. Kto ním niečo strácal?“
„Viete…“
„Ale na druhej strane,“ dodal Pepper zamyslene, „nevidím, že by celá situácia, odhliadnuc od kriminálnej stránky prípadu, bola nejako mimoriadne vážna. Úmysel poručiteľa môžeme hocikedy zistiť podľa úradnej kópie testamentu, vážený pán Woodruff.“
„Čerta môžete,“ odpovedal Woodruff. Odfrkol si: „Čerta môžete. Počujte,“ pritiahol ich bližšie k sebe a opatrne sa poobzeral. „Nemôžeme zistiť úmysel starého! To je na celej veci to najlepšie. A teraz dajte pozor. Chalkisov prvý testament bol platný do minulého piatka ráno. Ustanovenia starého testamentu boli jednoduché: Gilbert Sloane mal zdediť Chalkisovu galériu, ku ktorej patrí obchod s umeleckými predmetmi a starožitnosťami, ako i súkromná galéria umeleckých predmetov. V testamente sa spomínali aj dve základiny – jedna pre Chalkisovho synovca, Cheneyho a druhá pre jeho bratanca Demetriosa, toho slabomyseľného idiota tamto. Dom a osobný majetok poručil svojej sestre, pani Sloanovej. Potom tam boli bežné veci – peňažné sumy v hotovosti pani Simmsovej a Weekesovi a rozličným iným zamestnancom, podrobnosti o umeleckých predmetoch, ktoré majú dostať múzeá, a tak ďalej.“
„Kto bol ustanovený za vykonávateľa?“
„James J. Knox.“
Pepper hvízdol a Velie sa tváril unudene. „Knox – ten multimilionár? Ten zberateľ umenia?“
„Práve ten. Bol Chalkisovým najlepším zákazníkom a – povedal by som, že aj priateľom, keď uvážime, že Chalkis ho ustanovil za vykonávateľa svojho testamentu.“
„Čert ber takého priateľa,“ povedal Velie. „Prečo teda nebol na pohrebe?“
„Milý pán seržant,“ ozval sa Woodruff a otvoril oči, „nečítate noviny? Veď pán Knox je osobnosť. Bol upovedomený o Chalkisovej smrti a chystal sa prísť na pohreb, ale v poslednej chvíli ho zavolali do Washingtonu. Presne povedané, dnes ráno. Noviny písali, že to bolo na osobné požiadanie prezidenta – v súvislosti s federálnymi financiami.“
„Kedy sa vráti?“ opýtal sa Velie prudko.
„Zdá sa, že nikto nevie.“
„No, to nie je dôležité,“ povedal Pepper. „A čo nový testament?“
„Nový testament, áno.“ Woodruff sa zatváril prefíkane. „To je práve to záhadné na veci. Minulý štvrtok v noci, asi okolo dvanástej, mi Chalkis telefonoval. Kázal mi, aby som mu v piatok ráno – teda na druhý deň ráno – doniesol úplný koncept nového testamentu. A teraz počúvajte: nový testament mal znieť presne tak ako pôvodný s jedinou zmenou: mal som vynechať meno Gilberta Sloana a dediča Chalkisovej galérie a nechať v ňom voľné miesto na vpísanie nového mena.“
„Sloana?“ Pepper a Velie ukradomky pozreli na menovaného. Stál ako holub voláč za stoličkou, na ktorej sedela jeho žena, a hľadel skleným pohľadom do prázdna. Jedna ruka sa mu chvela. „Pokračujte, vážený pán Woodruff.“
„Nuž teda v piatok ráno som ako prvú vec napísal nový testament a bežal som sem. Bolo to ešte zavčasu. Zastihol som Chalkisa osamote. Bol to odjakživa taký vrtkavý čudák – chladný, tvrdý a vecný, ako si asi viete predstaviť – ale toho rána bol čímsi znepokojený. A hneď mi otvorene povedal, že nikto, ba ani ja sám, nemá sa dozvedieť meno nového dediča jeho galérie. Položil som testament pred neho tak, aby mohol pohodlne doplniť vynechané meno – a on ma poslal na druhý koniec miestnosti a tam som musel čakať, predstavte si! – potom naškriabal na vynechané miesto meno, aspoň si to myslím. Sám ho opijakoval a rýchlo obrátil stranu, potom zavolal slečnu Brettovú, Weekesa a pani Simmsovú, aby mu boli svedkami pri podpise, podpísal testament, s mojou pomocou ho zapečatil, vložil do malej oceľovej schránky, čo mával v pokladnici, a sám zamkol schránku i pokladnicu. A tak sa stalo, že nikto okrem Chalkisa samého nevedel, kto je novým dedičom!“
Chvíľu o tom uvažoval. Potom sa Pepper opýtal: „Kto poznal obsah starého testamentu?“
„Každý. V dome sa o ňom bežne klebetilo. Chalkis sám s tým nerobil nijaké tajnosti. Čo sa týka nového testamentu, Chalkis nežiadal, aby sa o ňom mlčalo, a ja som nemal dôvod, aby som to tajil. Pravdaže, aj tí traja svedkovia pri podpise o ňom vedeli a myslím, že vec rozchýrili po dome.“
„A ten Sloane o tom vedel?“ opýtal sa Velie.
Woodruff prikývol. „Pravdaže vedel! Už ten deň poobede ma navštívil v úrade, zrejme sa už dopočul, že Chalkis podpísal nový testament, a chcel vedieť, či sa ho táto zmena nejako dotýka. No ja som mu povedal, že sa do testamentu vpísalo iné meno, ale že iba Chalkis vie čie. A on…“
Pepperovi sa zablyslo v očiach. „Do čerta, pán Woodruff, na to ste nemali právo!“
„No, viete, pán Pepper, možno, že to nebolo…“ odpovedal Woodruff chabo, „ale viete, myslel som si, že možno novým dedičom, je pani Sloanová a že teda Sloane dostane galériu jej prostredníctvom, a tak nakoniec o nič nepríde.“
„Ach, prosím vás,“ povedal Pepper dôrazne, „to bolo nesprávne. Nerozumné. No, nepomôže plakať nad rozliatym mliekom. Keď ste sa dívali na nový testament v schránke päť minút pred pohrebom, zistili ste vtedy, kto bol novým dedičom?“
„Nie. Chcel som otvoriť testament až po pohrebe.“
„Ste si istý, že to bol pravý testament?“
„Celkom istý.“
„Boli v novom testamente nejaké odvolávajúce ustanovenia?“
„Boli.“
„Čo je to?“ zavrčal Velie podozrievavo. „Čo to znamená?“
„Že nás z toho môže poriadne rozbolieť hlava,“ odvetil Pepper.
„Začlenením odvolávacieho ustanovenia do nového testamentu vyjadruje testátor svoje rozhodnutie zrušiť všetky predchádzajúce testamenty. To znamená, že starý testament je neplatný bez ohradu na to, či sa nový nájde alebo nie. A čo viac,“ dodal zachmúreno, „ak nenájdeme nový testament a nebudeme môcť zistiť, kto zdedil galériu, bude treba Chalkisa pokladať za človeka, ktorý zomrel bez testamentu. Pekná robota!“
„To znamená,“ riekol Woodruff chmúrne, „že Chalkisovu pozostalosť rozdelia v zmysle zákona presne podľa dedičských nárokov.“
„Chápem,“ povedal Velie. „Tento Sloane dostane svoj podiel za každých okolností, dokiaľ sa nenájde nový testament. Chalkisovou najbližšou príbuznou je, pokiaľ viem, jeho sestra pani Sloanová… Šikovné!“
Edmund Crewe, ktorý vchádzal a vychádzal z knižnice ako duch, hodil náčrty na stôl a pristúpil k trom mužom. „No, Eddie?“ opýtal sa Velie.
„Nenašiel som nič. Nijaké dvojité steny ani tajné komôrky. Nijaké tajné priestory medzi stenami. Povaly a dlážky sú plné – sú stavané solídne, ako sa to robilo za starých čias.
„Do čerta!“ zaklial Pepper.
„Nie, páni,“ pokračoval stavebný odborník. „Ak testament nemá nik z ľudí, čo sú teraz tu, hovorím vám, že vôbec nie je v dome.“
„Ale musí byť!“ odpovedal Pepper zúfalo.
„Veru nie je, chlapče.“ Crewe vyšiel z miestnosti a o chvíľu počuli, ako sa zabuchli dvere na prednom vchode. Traja chlapi mnohovravne mlčali. Nato Velie vybehol bez slova z miestnosti a o niekoľko minút sa vrátil ešte namrzenejší. Z celej jeho obrovskej postavy vyžarovala trpká bezmocnosť. – „Počujte, Pepper,“ povedal zaťato, „ja sa vzdávam. Práve som osobne prešiel dvor a cintorín. Nikde nič. Museli ho zničiť. Ako ďaleko ste vy?“
„Mám nápad,“ povedal Pepper, „ale to je všetko. Musím ho najprv predebatovať so šéfom.“
Velie zovrel ruky v päsť, strčil si ich do vrecák a obzrel sa po bojisku. „No,“ zamrmlal, „ja som hotový. Počujte, ľudia!“ Počúvali, ale pridlhé čakanie úplne otupilo ich pozornosť a hľadeli na Velieho s nezáujmom. „Keď odídem z domu, zamknem túto miestnosť i tie dve za ňou. Jasné? Nikto sem nevstúpi. Nikto sa nesmie dotknúť ničoho v Chalkisovej izbe ani v izbe Demetriosa Chalkisa – nechajte všetko, ako je. A ešte jedna vec: môžete vychádzať z domu a vracať sa, kedy chcete, ale zakaždým sa podrobíte osobnej prehliadke, teda nech sa nikto nepokúša o nejaké triky. To je všetko.“
„Počujte,“ ozval sa ktosi dutým hlasom. Velie sa pomaly obrátil. Oproti mu vystúpil doktor Wardes – človek strednej postavy s bradou ako starozákonný prorok, ale s tvárou temer opičou. Jeho veľmi jasné hnedé, blízko seba zasadené oči hľadeli na seržanta Velieho takmer s humorom.
„Čo chcete?“ spýtal sa Velie naježene, rozkročený na koberci.
Lekár sa usmial. „Vaše príkazy nebudú znamenať nijakú veľkú nepríjemnosť pre stálych obyvateľov tohto domu, pán seržant ale mňa sa dotýkajú veľmi nepríjemne. Viete, ja som tu len hosť. Musím využívať pohostinstvo tohto smutného domu donekonečna?“
„Povedzte, kto vlastne ste?“ Velie urobil ťažký krok vpred. „Volám sa Wardes a som štátnym občanom Veľkej Británie a verným poddaným jeho kráľovského veličenstva „ odpovedal bradáč a zažmurkal. „Som lekár, očný špecialista. Niekoľko posledných týždňov som liečil pána Chalkisa.“ Velie čosi zahundral. Pepper k nemu pristúpil a čosi mu šepkal. Velie prikývol a Pepper povedal: „Prirodzene, pán doktor nechceme robiť nepríjemnosti ani vám ani vašim hostiteľom. Ste voľný, môžete odísť. Pravda,“ dodal s úsmevom, „iste nebudete mať námietky proti poslednej formalite – dôkladnej prehliadke vašej osoby a batožiny pri odchode?“
„Námietky? Pravdaže nie, vážený pane.“ Doktor Wardes sa poťahoval za rozkuštrenú hnedú briadku. Na druhej strane ale…“
„Ach, zostaňte tu, pán doktor!“ skríkla škrekľavo pani Sloanová. „Neopúšťajte nás v tomto hroznom čase. Boli ste vždy taký láskavý…“
„Áno, pán doktor, zostaňte,“ ozval sa nový hlas Patril peknej žene vysokej postavy – tmavovláske výraznej krásy. Lekár sa uklonil a čosi nezrozumiteľne povedal a Velie sa protivne spýtal: „A vy ste kto, milostivá?“
„Pani Vreelandová.“ Oči jej varovne zaiskrili a hlas zdrsnel Joan, opretá o hranu Chalkisovho pracovného stola, premohla v sebe chuť zasmiať sa a jej modré oči sa s uznaním upreli na mohutné lopatky doktora Wardesa. Pani Vreelandová. Bývam tu. Môj manžel je… bol… cestujúcim zástupcom pána Chalkisa.“
„Nerozumiem. Cestujúcim zástupcom – čo to má znamenať? Kde je váš manžel, vážená pani?“
Žena sa prudko začervenala. „Nepáči sa mi váš tón! Nemáte právo rozprávať sa so mnou tak neúctivo!“
„Nechajte si tie reči, panička, a odpovedajte na moju otázku.“ Velieho pohľad Schladol, a keď raz Veliemu Schladol pohľad, tak to bol ľad.
Slabé hnevlivé mrmlanie medzi ľuďmi utíchlo. „Je… je voľakde v Kanade. Na akvizícii.“
„Pokúsili sme sa zistiť, kde je,“ ozval sa neočakávane Gilbert Sloane. Napomádované čierne vlasy, malé hranaté fúziky a vodnaté oči s vačkami pod nimi mu dodávali groteskný až roztopašný výzor. „Snažili sme sa zistiť, kde je, naposledy sme počuli, že sa usadil v Quebecu a odtiaľ podniká akcie, že sa zháňa po starých pletených kobercoch, o ktorých sa kdesi dopočul. Ešte o ňom nemáme správy, hoci v jeho poslednom hoteli sme mu nechali odkaz. Možno, že si všimne správu o Georgovej smrti v novinách.“
„A možno, že nie,“ povedal Velie úsečne. „Tak dobre. Doktor Wardes, zostávate?“
„Keďže ma o to žiadajú – áno. Bude mi potešením.“ Doktor Wardes sa vrátil a podarilo sa mu stať si vedia statnej postavy pani Vreelandovej. Velie naňho nevraživo zazrel, pristúpil k Pepperovi a vyšli spolu na chodbu. Woodruff im takmer stúpal na päty, tak sa za nimi ponáhľal. Všetci sa vytratili z knižnice a Pepper za sebou starostlivo zamkol dvere. „A čo chcete robiť teraz?“ opýtal sa Velie Woodruffa.
Bolo to pri dverách do chodby; právnik odpovedal ostrým tónom: „Pozrite, Pepper ma pred chvíľou obvinil z nesprávneho konania, a tak sa ani nepokúsim niečo robiť. Chcem, aby ste prezreli aj mňa, seržant. Vy osobne. Tam vnútri ste ma vynechali, veď viete.“
„Ale veďže to neberte tak, vážený pán Woodruff,“ povedal Pepper tíšivo. „Som presvedčený, že to nie je potrebné…“
„To je veľmi správna myšlienka,“ povedal Velie protivne a bez všetkých ceremónií ho tak poprezeral a prehmatal, že Woodruff, aspoň súdiac podľa výrazu jeho tváre, také niečo nečakal. Mimoriadne starostlivo mu Velie prezrel najmä všetky listiny, ktoré mal právnik vo vreckách. Konečne pustil svoju obeť. – „Ste čistý, pán Woodruff. Poďte, Pepper.“ Pred domom našli Flinta, počerného mladíka v civile, ako si vymieňa názory so zmenšujúcou sa skupinou reportérov, z ktorých hŕstka tvrdošijne postávala pri bráne vedúcej na chodník. Velie sľúbil Flintovi, že dá vystriedať jeho, Johnsona vzadu i policistku, ktorú nechal v dome, a zlostne sa prebojoval cez bránu. Reportéri sa vrhli naňho a na Peppera ako mračno komárov.
„Ako to stojí, seržant?“
„Čo sa robí?“
„Veď už pustite dačo do obehu a nerobte s tým také tajnosti!“
„No tak, Velie, nebuď stále taký potkan!“
„Čo si dostal, aby si držal jazyk za zubami?“
Velie si striasol ich ruky z mohutných pliec a spolu s Pepperom sa uchýlili do policajného auta, čakajúceho za rohom. „Čo poviem inšpektorovi?“ zastenal Velie, keď sa auto pohlo. „Za toto ma ukrižuje!“
„Ktorý inšpektor?“
„Richard Queen.“
Seržant zachmúrene hľadel šoférovi na červenú šiju. „No, urobili sme, čo sa dalo. Nechali sme dom v stave obľahnutia. A pošlem ta zo dvoch chlapcov, nech sa pozrú, či na pokladnici nie sú odtlačky prstov.“
„To nebude na nič.“ Aj Pepperova veselosť sa rozplynula, sedel a hrýzol si nechty. „Aj mňa okresný prokurátor určite spucuje. Myslím, že sa budem držať pekne blízko chalkisovského domu. Príďte sa zajtra pozrieť, čo je nové, aj ja prídem. A ak tí ksichti tam v dome budú chcieť robiť nejaké nepríjemnosti, že sme im tak obmedzili voľnosť pohybu…“
„Ale, hlúposti,“ povedal Velie.

5
Štvrtok siedmeho októbra bol mimoriadne bezútešný deň a – okresný prokurátor Sampson zvolal bojovú poradu. A práve v tento deň sa Ellery Queen dostal formálne do styku s touto nevysvetliteľnou záhadou, ktorá sa už medzitým rozchýrila ako „Prípad Chalkis.“ Vtedy ešte bol Ellery mladší a sebavedomejší, a pretože jeho styk s newyorskou políciou v tom čase nebol zatiaľ taký ustálený, pokladali ho tak trocha za votrelca i napriek tomu, že ako syn Richarda Queena mal výsadné postavenie. Skrátka a dobre – zdalo sa, že aj sám dobrý, šedivý inšpektor mal vážne pochybnosti o Elleryho schopnostiach kombinovať zdravý úsudok s praktickou kriminológiou. No tých niekoľko ojedinelých prípadov, v ktorých Ellery použil svoju dosial sa len formujúcu schopnosť dedukovať, vytvorilo precedens vysvetľujúci jeho odvážny nárok, aby aj jeho pribrali do rady, keď okresný prokurátor volal na poplach. Treba povedať, že Ellery nepočul celkom nič o Chalkisovej smrti a ešte menej o ukradnutom testamente, a preto neustále vyrušoval okresného prokurátora otázkami o veciach, ktoré všetci prítomní okrem neho dobre poznali. Okresného prokurátora, ktorý ešte nebol tým tolerantným kolegom ako neskôr, tieto otázky viditeľne dráždili. Aj sám inšpektor bol namrzený a veľmi jasne to povedal, takže Ellery, trochu privedený do rozpakov, sa radšej stúlil v jednom z najlepších Sampsonových kožených ušiakov, pohodlne opretý o chrbát.
Tvárili sa veľmi slávnostne. Bol tam Sampson, v tom čase na začiatku svojej kariéry obžalobcu, chudý a nenápadne húževnatý človek v najlepších rokoch, s jasným pohľadom, živý a nijako nie vyvedený z rovnováhy týmto znepokojujúcim prípadom, ktorý sa zdal detskou hračkou, no len dovtedy, kým ho neskúmali bližšie. Bol tu Pepper, ten inteligentný Pepper, jeden z hlavných členov Sampsonovho štábu prokurátorov, politický činiteľ; dnes z celého jeho zdravím prekypujúceho tela vyžarovalo zúfalstvo. Bol tu starý Cronin, Sampsonov prvý zástupca, veterán úradu, zrelší v kriminalistickej vede než jeho dvaja kolegovia, červenovlasý, nervózny a prchký ako žriebä a múdry ako starý kôň. Bol tu inšpektor Richard Queen, už šedivý, stále podobnejší vtákovi s malou, ostro rezanou vráskavou tvárou a hustými šedivými vlasmi a fúzmi – drobný, malý starec s neobyčajným vkusom pre viazanky, so schopnosťou reagovať rýchle ako kopov a s rozsiahlou znalosťou ortodoxnej kriminalistiky. Nervozitu prejavoval tým, že sa hral so starou hnedou tabatierkou na šnupavý tabak.
No a potom tam bol, pochopiteľne, Ellery – teraz na chvíľku zahriaknutý. Keď povedal nejakú pripomienku, mával pritom cvikrom s pohyblivými sklami. Keď sa usmial, usmial sa celou dobráckou tvárou s dlhými, jemnými črtami a veľkými, jasnými očami mysliteľa. Ináč bol do značnej miery ako každý mladý človek, ktorého spomienky na univerzitu ešte nestačila pokryť pieseň: vysoký, chudý, širokoplecí atlét. V tomto okamihu sa pozeral na okresného prokurátora Sampsona a okresný prokurátor Sampson sa pritom necítil príjemne.
„Tak, páni, zase raz je to tá stará pesnička,“ povedal Sampson. „Máme veľa nitiek, ale nič sa z nich nedá upliesť. A vy čo, Pepper, neobjavili ste ešte dačo, čo by to zamotalo ešte viac?“
„Ani tú najmenšiu maličkosť, ktorá by mala nejaký význam,“ odpovedal smutne Pepper. „Pochopiteľne, hneď pri prvej príležitosti som si podal toho chlapíka Sloana – sám. On je jediným dedičom, ktorý by novým Chalkisovým testamentom niečo stratil. Ale Sloane mlčal ako kameň – včera odmietal vôbec rozprávať. Čo som mohol robiť? Nemáme nijaké dôkazy.“
„Sú spôsoby,“ povedal temne inšpektor.
„Nezmysel,“ odsekol Sampson. „Nemáme proti nemu ani za necht dôkazov. Nemôžeme vystupovať proti ľudom, ako je Sloane, len na základe podozrenia, pretože teoreticky mal dôvod. Ešte niečo, Pepper?“
„No, boli sme s Veliem v zúfalej situácii a uvedomovali sme si to. Nemali sme právo izolovať ten dom od normálneho života a Velie musel včera dvoch svojich ľudí odvolať. Ja som nemal chuť vzdať sa len tak ľahko, a tak som zo včerajška na dnešok celú noc strážil – myslím, že väčšina z nich ani nevie, že som tam bol.“
„Chytili ste dačo?“ opýtal sa Cronin zvedavo.
„No…“ Pepper zaváhal. „Niečo som videl… Nie,“ pokračoval náhlivo, „nie že by som tomu pripisoval nejaký význam. Je to skvelé dievča, ona by nebola schopná…“
„O kom to, prosím vás, hovoríte, Pepper?“ opýtal sa Sampson.
„O slečne Brettovej, Joan Brettovej,“ odpovedal Pepper neochotne. „Nad ránom, okolo jednej, som ju videl potulovať sa v Chalkisovej knižnici. Nemala tam čo robiť, pravdaže. – Velie im výslovne prikázal, aby ta nechodili…“
„To je tá rozkošná tajomníčka nášho záhadného nebožtíka, však?“ vyzvedal Ellery lenivo.
„M-hm. No a…“ Zdalo sa, že Peppera jeho inak pohotový jazyk nechce poslúchať. „No a trochu snorila okolo pokladnice…“
„Ha!“ zvolal inšpektor.
„… ale myslím, že nenašla, čo hľadala, lebo na chvíľu zastala naprostred knižnice – vyzerala veľmi chutne vo svojom negližé, dupla a odbehla.“
„Vypočuli ste ju?“ opýtal sa Sampson dotieravo. „Nie, nevypočul. Viete, naozaj nemyslím, že by v tomto smere bolo niečo v neporiadku,“ začal Pepper a roztiahol prsty na rukách, ale Sampson mu sucho skočil do reči: „Budete musieť prekonať tú svoju slabosť pre pekné tváre, Pepper. Postarám sa, aby ju vypočuli, a postarám sa aj o to, aby hovorila, do čerta!“
„Veď aj vy sa to časom naučíte, Pepper,“ smial sa Cronin. „Pamätám, ako ma raz jedna žena objala svojimi krásnymi, nežnými, mäkkými rukami okolo krku a…“ Sampson sa zamračil. Pepper začal čosi hovoriť, začervenal sa až po uši a nakoniec sa rozhodol nepovedať nič. „Ešte niečo?“
„Iba bežné veci. Cohalan je ešte stále v chalkisovskom dome i s Velieho matrónou. Naďalej prehľadávajú všetkých, čo vychádzajú z domu. Cohalan si robil zoznam,“ povedal Pepper a z náprsného vrecka vytiahol potrhaný kus papiera, popísaný rozmazaným nevypísaným písmom – „zoznam všetkých ľudí zvonku, ktorí navštívili dom odvtedy, čo sme odtiaľ v utorok odišli. Zoznam je úplný až do včerajšieho večera.“ Sampson chmatol po papieri a čítal nahlas mená. „Velebný pán Elder, pani Morsová – to je tá stará bláznivá, však? James J. Knox – tak teda sa už vrátil. Clintock, Eilers, Jackson, reportéri. A toto sú kto, Pepper, títo dvaja ľudia: Robert Petrie a pani Duková?“
„Dvaja starí bohatí Chalkisovi zákazníci. Prišli vysloviť sústrasť.“
Sampson roztržite pokrkval zoznam. „No, Pepper, toto je váš pohreb. Keď Woodruff telefonoval o stratenom testamente, žiadali ste, aby som tento prípad dal vám. Dal som vám príležitosť. Nechcem to rozbabrávať, ale keďže sa nechávate odviesť od svojich povinností takými okolnosťami, ako je nepochybne krásna tvár slečny Brettovej, budem vás jednoducho musieť preložiť inam… No, ale dosť už o tom. Ako sa vám celá vec javí? Máte nejakú myšlienku?“
Pepper namáhavo preglgol. „Nechcem padnúť… Nuž, mám jednu myšlienku, pán šéf. Úprimne povedané, skutočnosti z toho robia celkom nemožný prípad. Testament musí byť v dome, a predsa nie je. Strašne hlúpa situácia!“ Udrel dlaňou Sampsonovi na stôl. „Ale je tu jeden fakt, ktorý vylučuje všetky ostatné fakty. A to je tá okolnosť, že Woodruff videl testament päť minút pred pohrebom. Ale, vážení – na potvrdenie tohto faktu máme len jeho slová! Chápete, čo tým chcem povedať.“
„Chcete povedať,“ riekol inšpektor zamyslene, „že Woodruff luhal, keď hovoril, že vtedy videl testament? Inými slovami, že niekto mohol ukradnúť testament dávno pred týmito piatimi minútami a že osoba, ktorá ho ukradla, mohla s ním v čase, o ktorom nemusela podávať správu, volne naložiť?“
„To je ono, pán inšpektor. Počujte, musíme ísť na to logicky, nie? Veď testament sa nerozplynul vo vzduchu, však nie?“
„Ako môžete vedieť, že testament nevzali práve počas tých piatich minút, ako hovoril Woodruff, a potom nespálili, neroztrhali alebo podobne?“ namietal Sampson.
„Ale, pán Sampson,“ povedal Ellery ticho, „veď to nie je len tak spáliť alebo roztrhať oceľové puzdro, však?“
„Aj to je pravda,“ priznal okresný prokurátor. „Kde teda môže väzieť to puzdro?“
„A preto hovorím, že Woodruff luže. Ten testament a oceľová schránka neboli v pokladnici v čase, keď ich podľa svojho tvrdenia videl!“
„Ale, preboha,“ zvolal inšpektor, „prečo? Prečo by luhal?“
Pepper mykol plecami. Ellery pobavene povedal: „Nuž, páni, ani jeden z vás nepristupuje k problému správne. Toto je problém, ktorý treba rozanalyzovať a každú možnosť treba uvážiť.“
„A vy ste ho rozanalyzovali?“ opýtal sa Sampson kyslo.
„Eh – áno. Pravdaže. A moja analýza ukazuje zaujímavú, ba môžem povedať veľmi zaujímavú možnosť.“ Ellery sa v kresle vzpriamil a usmial sa. Inšpektor si šnupol, ale nepovedal nič. Pepper sa naklonil dopredu veľmi pozorne a hľadel na Elleryho s rodiacim sa záujmom, akoby si bol až teraz všimol Elleryho prítomnosť. „Dovoľte mi zhrnúť situáciu k dnešnému dňu,“ pokračoval Ellery. „Iste budete súhlasiť, že pribudli dve ďalšie možnosti: jedna, že v tomto okamihu nový testament nejestvuje, a druhá, že nový testament v tomto okamihu jestvuje. Uvážme prvú: ak nový testament v tejto chvíli nejestvuje, znamená to, že Woodruff luhal, keď hovoril, že päť minút pred pohrebom ho videl v pokladnici, že testament tam vtedy nebol a že nejaká osoba alebo nejaké osoby ho už predtým zničili. Alebo Woodruff hovoril pravdu, a v tom prípade testament naozaj niekto ukradol potom, čo ho Woodruff videl, a nato ho zničil. V tomto druhom prípade by bol zlodej mohol testament spáliť alebo roztrhať a zvyšky spláchnuť do záchoda. To by bolo možné, ale ako som už pred chvíľkou spomenul, skutočnosť, že oceľové puzdro sa vôbec nenašlo, poukazuje na nepravdepodobnosť tejto teórie o zničení testamentu. Nenašli sa ani zvyšky tohto oceľového puzdra – kde teda je puzdro? Pravdepodobne ho ukradli. Ak ukradli puzdro, pravdepodobne ukradli aj testament a nezničili ho. Ale, hovoríte, že ak Woodruff vravel pravdu, za spomenutých okolností nebolo možné ukradnúť oceľové puzdro. Týmto sme v našej prvej väčšej možnosti dospeli k neriešiteľnej situácii. Ak testament zničili, tak sa potom v nijakom prípade už nič nedá robiť.“
„A to,“ povedal Sampson, obracajúc sa k inšpektorovi, „to je pre nás, namojdušu, ohromná pomoc. Prepánajána, človeče,“ pokračoval podráždene, „to všetko vieme. Kam sa vlastne takto chcete dostať?“
„Vážený pán inšpektor,“ oslovil Ellery zarmútene svojho otca, „dovolíte, aby tento človek urážal vášho syna? Pozrite, pán Sampson, predbiehate ma, a to je osudné pre logiku. Keď sme zavrhli prvú teóriu, pretože sa rozplynula ako dym, venujme pozornosť druhej, ktorá predpokladá, že testament v tejto chvíli ešte jestvuje. A čo vidíme? Veľmi zaujímavú situáciu. Dávajte pozor, páni! Každý, kto odišiel z domu, aby sa zúčastnil na pohrebe, sa do domu vrátil. Tí dvaja ľudia, čo na pohrebe neboli, zostali po celý čas v dome – a čo viac, jeden z nich, Weekes, bol celý ten čas v knižnici, kde je pokladnica. Počas pohrebu nikto nevstúpil do domu. A za celý čas pohrebu nemali obyvatelia domu ani smútoční hostia nijaký kontakt s ľuďmi vonku; a každý, kto bol na cintoríne a ku komu by sa testament bol mohol dostať, sa vrátil do domu.“
„Lenže,“ pokračoval Ellery rýchlo, „testament sa nenašiel ani v dome, ani u nikoho z obyvateľov domu, ani na ceste cez záhradu, ani na cintoríne. Preto vás žiadam, prosím, nalieham, zaprisahám,“ dokončil Ellery s figliarskym úsmevom, „aby ste mi dovolili vysloviť takú otázku, ktorá vnesie do veci jasno: Čo je tá jediná vec, ktorá opustila dom a nevrátila sa doň a teda čo po zmiznutí testamentu dosial nikto neprehľadal?“
„Hlúposť,“ povedal Sampson. „Všetko sme prehľadali a, ako ste počuli, čertovsky dokonale. To dobre viete, mládenček.“
„Pravdaže, chlapče,“ povedal inšpektor mierne. „Nič nevynechali – vari si nepočul alebo nerozumel, keď sa o tom hovorilo?“
„Ach, veď žijem a dýcham,“ povedal so vzdychom Ellery, „a nie som slepý a vidím…“ A ticho dodal: „Nevynechali nič, vážený môj otec, nič okrem samotnej rakvy a Chalkisovej mŕtvoly v nej!“
Pri týchto slovách inšpektor zažmurkal, Pepperovi v hrdle len čosi zachrchlalo, Cronin sa nahlas rozrehotal a Sampson sa udrel po čele, až to plesklo. Ellery sa na nich bezočivo škeril. Pepper sa spamätal prvý a tiež sa zaškeril. „To je vtipné, pán Queen,“ priznal. „To je vtipné.“
Sampson si odkašlal do vreckovky. „Ja – ehm, pán Queen, všetko odvolávam. Pokračujte, mladý muž.“ Inšpektor nepovedal ani slova.
„Teda, páni,“ pokračoval Ellery pomaly, „je naozaj vyznamenaním hovoriť pred takým uznanlivým poslucháčstvom. Argument je zaujímavý. V ruchu, ktorý panoval okolo posledných pohrebných príprav, sa mohlo celkom ľahko stať, že zlodej otvoril puzdro, v ktorom bol testament, vyčkal vhodnú chvíľu v salóne a potom šuchol puzdro s testamentom pod záhyby Chalkisovho rubáša či ako sa tá látka v rakve volá.“
„To znamená,“ povedal inšpektor Queen, „že pochovať testament s mŕtvym by malo rovnaké následky ako zničiť ho.“
„Presne tak, otec. Načo by sa zlodej namáhal zničením testamentu, keď stačí skryť ho do rakvy, ktorú o chvíľu uložia v hrobke, a dosiahne tým to isté. Keďže Chalkis zomrel prirodzenou smrťou, zlodej sa nemusel obávať, že by sa ešte pred súdnym dňom dakto pozeral do truhly. Ergo – touto cestou sa testament dostal zo sveta rovnako, ako keby ho boli spálili a popol hodili do kanála. A táto teória má aj psychologické zdôvodnenie. Woodruff jediný mal kľúč od oceľového puzdra, preto zlodej nemohol otvoriť puzdro za tých krátkych päť minút do odchodu pohrebného sprievodu z domu. Nemohol alebo nechcel vziať puzdro so sebou – bolo príliš objemné a bolo to príliš riskantné. Alors, messieurs, puzdro s testamentom je pravdepodobne v Chalkisovej rakve. Ak som vám týmto niečo povedal, využite to čo najlepšie.“
Inšpektor Queen vstal. „Zdá sa, že okamžitá exhumácia bude celkom namieste.“
„Vyzerá to tak, však?“ Sampson opäť zakašlal a zahľadel sa na inšpektora. „Ako Ellery – ehm! – Ellery správne poznamenal, nie je celkom isté, že tam bude. Možno, že Woodruff naozaj luhal. Ale tú rakvu musíme otvoriť a presvedčiť sa. Čo myslíte vy, Pepper?“
„Myslím,“ zasmial sa Pepper, „že skvelá analýza pána Queena trafila klinec rovno po hlavičke.“
„Správne. Zariaďte exhumáciu na zajtra ráno. Niet nijakých zvláštnych dôvodov, aby sme ju vykonali už dnes.“
Pepper sa zatváril pochybovačne. „Možno budú ťažkosti s povolením, pán šéf. Lebo to nie je exhumácia podložená podozrením z vraždy. Ako odôvodníme sudcovi, že…“
„Choďte za Bradlym. On je v týchto veciach dosť liberálny a ja mu neskôr ešte zavolám. Nebudú nijaké ťažkosti, Pepper. Pusťte sa do toho.“ Sampson sa načiahol po telefóne a zavolal chalkisovský dom. „Cohalan… Cohalan, tu je Sampson. Oznámte všetkým v dome, že zajtra sa budeme chcieť s nimi pozhovárať, aby všetci prišli… Áno, môžete im povedať, že budeme exhumovať Chalkisa… – Ex-hu-mo-vať, vy hlupák…! Kto? Dobre, dajte mi ho.“ Prikryl mikrofón rukou a povedal inšpektorovi: „Je tam Knox… ten Knox… Haló! Pán Knox? Tu je okresný prokurátor Sampson… Áno, veľmi zlé. Veľmi smutné… Viete, čosi sme objavili a budeme musieť nebohého exhumovať… No, nič sa nedá robiť, musí to byť, vážený… Prosím?… Pravdaže, veľmi ľutujem, že to musí byť, pán Knox… Ale kdeže, preto nemusíte mať starosti. Dáme na všetko dobrý pozor.“ Pomaly položil slúchadlo a povedal: „Komplikovaná situácia. Knox bol ustanovený za likvidátora pozostalosti v testamente, ktorý nateraz nejestvuje, a keď sa ten testament nenájde a nebudeme môcť zistiť, kto je novým dedičom galérie, nebude treba likvidátora. Chalkisa budú pokladať za človeka, ktorý zomrel bez testamentu… No, zdá sa, Knoxovi na tom veľmi záleží. Budeme sa musieť postarať, aby ho vymenovali za správcu Chalkisovej pozostalosti, ak sa testament zajtra nenájde. Práve teraz sa Knox radí s Woodruffom. Robia predbežný súpis majetku. Hovorí, že tam bude celý deň. Je to od neho ohromne pekné, toľký záujem napriek tejto situácii.“
„Bude pri exhumácii?“ opýtal sa Ellery. „Od malička túžim rozprávať sa s multimilionárom.“
„Hovorí, že nebude. Zajtra skoro ráno opäť musí odcestovať z mesta.“
„Zase som prišiel o jeden detský sen,“ povedal Ellery smutne.

6
A tak sa v piatok ôsmeho októbra Ellery Queen prvý raz stretol s hercami tragédie v chalkisovskom dome, s dejiskom udalostí a s tým, čo v danej chvíli pokladal za najzaujímavejšie – s tým „napätím vo vzduchu“, ktoré pociťovala pred niekoľkými dňami slečna Joan Brettová. Všetci sa v piatok ráno zhromaždili v salóne chalkisovského domu – boli trocha zakríknutí a vyzerali, že ich trápi nejaká obava. Kým čakali na zástupcu okresného prokurátora Peppera a inšpektora Queena, Ellery sa dal do rozhovoru s vysokou mladou Angličankou peknej postavy a bieloružovej pleti. „Vy ste tá slečna Brettonová, však?“
„Ja však nemám tú česť poznať vás,“ odpovedala prísne. „Oproti mne ste vo výhode.“ Pod formálnym chladom veľmi krásnych modrých očí jej prebleskoval jemnučký úsmev.
Ellery sa zaškeril. „To nie je tak doslova pravda, milá slečna. Nemyslíte si, že keby som bol vo výhode, bol by mi to môj krvný obeh už dávno ohlásil?“
„Hm. A k tomu ste aj vtipný.“ Zložila si biele ruky skromne do lona a zaškúlila bokom k dverám, kde stáli Woodruff s Veliem a rozprávali sa. „Aj vy ste policajt?“
„Najvernejší tieň jedného z nich. Ellery Queen, potomok známeho inšpektora Queena.“
„Nemôžem povedať, že by ste boli nejaký mimoriadne presvedčivý tieň, pán Queen.“
Ellery pozrel na jej vysokú, rovnú a peknú postavu veľmi mužským okom a povedal: „Toto je výčitka, ktorú vám nikdy nikto nebude môcť povedať.“
„Pán Queen!“ Vzpriamila sa a s úsmevom sa opýtala: „Chcete sa azda baviť hľadaním chýb na mojej postave?“
„Druhá bohyňa Istar!“ povedal Ellery. Kriticky ju preskúmal, až sa začervenala. „Priznám sa, ani som si to nevšimol.“
Obidvaja sa tomu zasmiali a ona povedala: „Som celkom iný tieň, pán Queen. Naozaj som veľmi duchovne založená.“
A tak sa Ellery dozvedel veľmi neobvykle originálnym spôsobom o napätí vo vzduchu v deň pohrebu. Vzniklo aj nové napätie, keď sa okamih nato ospravedlnil, vstal a išiel privítať otca a Peppera; mladý Alan Cheney zazeral naňho divým a vražedným pohľadom. Tesne v pätách inšpektorovi a Pepperovi išiel detektív Flint, vlečúci za sebou malého, tučného staríka, celkom spoteného. „Kto je toto?“ zavrčal Velie a stal si do dverí, čo viedli do salónu.
„Hovorí, že patrí sem,“ povedal Flint a chytil tučniaka za malé rameno. „Čo s ním mám robiť?“
Inšpektor odhodil svoj kabát a klobúk na stoličku a pristúpil k nim. „Kto ste, pane?“ Príchodzí bol celkom zmätený. Bol to malý, tučný Holanďan s vlnitými bielymi vlasmi a až neprirodzene ružovými lícami. Teraz si ich odul a výraz jeho tváre sa stal ešte znepokojenejší. Gilbert Sloane zvolal z druhého konca salónu: „To je v poriadku, pán inšpektor. Je to pán Jan Vreeland, náš akvizitér.“ Hlas mal bezvýrazný a čudne suchý.
„Ach, tak!“ Queen sa naňho prefíkane díval. „Teda pán Vreeland, hej?“
„Áno, áno,“ prisvedčil udýchane Vreeland. „Tak sa volám. Čo sa to tu stalo, Sloane? Kto sú všetci títo ľudia? Myslel som, že Chalkis je… Kde je moja žena?“
„Tu som, drahý,“ zavlnil sa salónom sladký hlas a pani Vreelandová zaujala vo dverách patričnú pózu. Malý manžel pribehol k nej, bozkal ju chvatne na čelo – musela sa skloniť a na okamih jej z očí vyšľahla zlosť – podal kabát a klobúk Weekesovi a potom už stál na jednom mieste, obzerajúc sa nechápavo okolo seba. Inšpektor sa opýtal: „Ako to, pán Vreeland, že ste sa vrátili až teraz?“
„Včera večer som sa vrátil do svojho hotela v Quebecu,“ povedal Vreeland, prerušujúc svoje slová krátkymi a piskľavými výdychmi. „Našiel som telegram. Nevedel som vôbec, že Chalkis umiera. Hrozné. Načo je toto zhromaždenie?“
„Dnes ráno exhumujeme mŕtvolu pána Chalkisa, pán Vreeland.“
„Tak?“ Malý človek vyzeral zronene. „A ja som zmeškal pohreb! Hm, hm! Ale načo tá exhumácia? Vari len ne…?“
„Nemyslíte,“ opýtal sa Pepper hnevlivo, „že by sme už mali začať, pán inšpektor?“
Kostolníka Honeywella našli už na cintoríne – nervózne pobiehal okolo hrubých línií obdĺžnika vyznačeného v trávniku, kde rozryli zem pri Chalkisovom pohrebe. Honeywell vyznačil čiaru, kde sa má kopať, dvaja chlapi si popľulí dlane, chopili sa rýľov a začali energicky pracovať. Nikto nepovedal ani slova. Ženy nechali v dome a z mužov, čo mali s prípadom niečo spoločné, tu boli len Sloane, Vreeland a Woodruff; Suiza vyhlásil, že taký pohľad sa mu hnusí, doktor Wardes iba mykol plecami a Alan Cheney sa hlavato držal sukne Joan Brettovej. Queenovci, seržant Velie a akýsi nový človek vysokej, tenkej postavy, s čiernymi bokombradami, v ústach s cigarou, ktorá mu z nich trčala ako kus lana, a s čiernou taškou pri nohách stál obďaleč a prizeral sa, ako hrobári energicky pracujú. Plot lemovali reportéri s prichystanými fotografickými aparátmi. Polícia sa starala, aby sa uprostred ulice nezhŕkol zástup. Weekes, Chalkisov sluha, opatrne nazízal spoza záhradného plota. O plot sa opierali aj detektívi. Ľudia bývajúci oproti dvoru vystrkovali hlavy z okien, div si krky nevykrútili.
V hĺbke jedného metra narazili rýle hrobárov na železo. Začali horlivo škrabať a ako piráti, hľadajúci zakopaný poklad, čistili vodorovne ležiace železné dvere, vedúce do klenutej miestnosti pod nimi. Keď skončili prácu, vyskočili z plytkej jamy a opreli sa o rýle. Zdvihli dvere hrobky. Temer súčasne sa veľké nozdry vysokého, tenkého človeka s cigarou prudko zachveli a on si zahundral pod nos čosi tajomné. Spravil pár krokov, kľakol si, nahol sa ďaleko dopredu a ňuchal. Zdvihol ruku, zviechal sa a vybuchol na inšpektora: „Je tu čosi podozrivé!“
„A čo, prosím?“
Inšpektor Queen vedel už z predchádzajúcich skúseností, že tento vysoký, tenký človek s cigarou nebol z ľudí, čo ľahko podľahnú panike alebo trpia na fantáziu. Bol to dr. Samuel Prouty, zástupca hlavného znalca súdneho lekárstva v New Yorku a veľmi rozvážny pán. Ellery pocítil, že sa mu pulz zrýchlil, a Honeywell vyzeral ako skamenený. Dr. Prouty neodpovedal, iba rozkázal hrobárom: „Choďte dolu a vyneste tú novú rakvu, aby sme ju mohli položiť sem!“ Chlapi sa opatrne spustili do čiernej diery a chvíľku bolo počuť, ako sa dolu ozývajú hlasy a šuchotavé kroky. Potom sa zjavilo čosi veľké, lesklé a čierne, nasledovalo niekoľko príkazov a náhlivých príprav… A konečne ležala rakva na povrchu, nad otvorenou jamou, trochu posunutá nabok.
„Pripomína mi Frankensteina,“ povedal Ellery Pepperovi, hľadiac na doktora Proutyho. Ale ani jeden z nich sa pri tejto poznámke nezasmial. Doktor Prouty vetril ako stopovací pes. Ale teraz už všetci zacítili odporný hnilobný zápach, ktorý bol čoraz silnejší! Sloane zosinel v tvári ako popol, vytiahol vreckovku a prudko kýchol.
„Bola tá prekliata mŕtvola balzamovaná?“ opýtal sa doktor Prouty a sklonil sa nad rakvu. Nikto mu neodpovedal. Obidvaja hrobári začali odkrúcať skrutky veka. Na Piatej avenue v tomto dramatickom okamihu práve začalo chrapľavo trúbiť množstvo automobilov, a tak sa vytvorila kakofonicky pekelná a obdivuhodne vhodná zvuková kulisa k odpornej scéne na cintoríne. A potom sňali veko… A teraz sa zistila hrozná a neuveriteľná vec: pôvod toho strašného smradu v hrobe. Na pevnom nabalzamovanom mŕtvom tele Georga Chalkisa bola pohodená mŕtvola človeka s roztiahnutými údmi a tam, kde bolo rozkladajúce sa mäso – celá modrá a pokrytá škvrnami. Druhá mŕtvola!
Bola to chvíľa, v akej sa život stáva čímsi desivým – čas zastane a úplne prevládne pocit hroznej a nevyhnutnej smrti. Na malý okamih boli všetci ako figúrky na obrázku – nehybní, stŕpnutí, nemí od hrôzy a v naširoko otvorených očiach sa im zračil údes. Potom Sloane vydal zvuk, ako keby chcel vracať, kolená sa mu podlomili, až sa ako decko hľadajúce oporu chytil Woodruffovho mäsitého pleca. Woodruff a Jan Vreeland ani len nevzdychli – iba meravo hľadeli na nevítaného votrelca v Chalkisovej truhle. Doktor Prouty a inšpektor Queen na seba pozerali a nemohli sa spamätať z prekvapenia. Potom doktor Prouty tlmene vykríkol, s vreckovkou na nose priskočil k rakve a dychtivo do nej nazeral. Zohol prsty, že vyzerali ako pazúry, a dal sa do práce. Ellery Queen si stlačil plecia dozadu a hľadel na neho.
„Vražda. Bol zahrdúsený,“ povedal doktor Prouty po krátkej prehliadke druhej mŕtvoly. S pomocou seržanta Velieho sa mu podarilo obrátiť mŕtvolu. Keď ju našli, ležala dolu tvárou, s hlavou položenou na Chalkisovom pleci. Teraz mohli vidieť aj tvár – oči hlboko vpadnuté, očné gule pod otvorenými viečkami neuveriteľne suché a nahnednuté. Ale tvár nebola natoľko znetvorená, aby nemala ľudskú podobu. Pod nepravidelne rozhodenými škvrnami bola tmavá pleť. Nos, teraz trochu predĺžený, musel byť za živa ostrý a končitý. Črty a profil tváre, teraz zmäknuté rozkladom, boli kedysi iste výrazné. Inšpektor Queen povedal tlmeným hlasom: „Ten chlap je mi, namojdušu, akýsi povedomý!“
Pepper sa mu nahýnal cez plece a zvedavo všetko pozoroval. „Aj mne, pán inšpektor,“ poznamenal. „Som zvedavý, či…
„Je tam oceľové puzdro s testamentom?“ opýtal sa Ellery suchým, chrapľavým hlasom.
Velie a doktor Prouty hľadali, šmátrali, prezerali… „Nie,“ odpovedal Velie znechutený a tajne si utrel ruky o nohavice.
„Kohože to teraz zaujíma!“ okríkol ich inšpektor. Vstal, jeho drobná postava sa celá chvela. „Zase si sa raz vyznamenal, Ellery!“ zvolal. „Jedinečná dedukcia! Otvorte rakvu, a nájdete tam testament… Pche!“ Pokrčil nos. „Thomas!“
Velie sa objavil vedľa neho. Inšpektor mu mechanicky dal príkaz. Velie prikývol a odišiel smerom k bráne do dvora. Inšpektor ostro povedal: „Páni Sloane, Vreeland a Woodruff, vráťte sa do domu. Okamžite. A nikomu ani slova! Ritter!“ Detektív mohutnej postavy, ktorý doteraz chodil popri plote, prešiel cez dvor pomaly k nemu. „Odpracte tých novinárov! Teraz nepotrebujeme, aby nám tu ňuchali. A pohyb!“ Ritter odišiel späť k bráne, vedúcej z cintorína na Päťdesiatu štvrtú ulicu. „Vy, kostolník, akože sa voláte, a vy, chlapi, dajte tam veko a zaneste toho prekliateho – tú prekliatu rakvu do domu. Poďte s nami, doktor. Čaká nás pekná robota.“

7
Bola to taká robota, v ktorej sa vyznal inšpektor Queen lepšie než hociktorý z pracovníkov newyorskej polície. O päť minút už boli okolo domu opäť stráže, zo salónu sa stalo provizórne laboratórium a rakva so svojím príšerným obsahom ležala tu na dlážke. Chalkisovu knižnicu premenili na zasadaciu sieň a ku každým dverám postavili stráž. Dvere do salónu boli zavreté a Velie sa svojím širokým chrbtom opieral o veraje. Doktor Prouty si vyzliekol kabát a zaoberal sa mŕtvolou, položenou na zemi. V knižnici telefonoval zástupca okresného prokurátora Pepper. Do domu vchádzali a vychádzali policajti s neznámymi príkazmi. Ellery Queen sa pozrel na otca a obaja sa na seba usmiali akýmsi prázdnym úsmevom. „No, jedno je isté,“ povedal inšpektor a oblizol si pery. „Tvoja inšpirácia odhalila vraždu, na ktorú by sa ináč vôbec nebolo prišlo.“
„Tá hrozná tvár ma bude strašievať vo sne,“ odpovedal Ellery. Oči mal trošku sčervenené a v ruke si neprestajne obracal cviker.
Inšpektor si dychtivo šnupol. „Dajte mu trošku fazónu, doktor,“ povedal Proutymu. „Chcem sem pozvať všetkých ľudí v dome, možno, že ho niekto spozná.“
„Už som s ním hotový. Kam ho chcete dať?“
„Radšej ho vyberte z rakvy a položte na dlážku. Thomas, zožeňte niekde prikrývku a zakryte ho, tvár nechajte volnú.“
„Musím si dakde zohnať nejaký parfum alebo niečo podobné, čo by prerazilo ten hrozný zápach,“ zanariekal doktor Prouty bodro.
Keď skončili všetky prípravy a mŕtvolu neznámeho narýchlo upravili tak, že ju mohli ukázať ľudom v dome, výsledok bol negatívny: nikto z tých vystrašených, bledých ľudí, čo vošli do salónu a opäť z neho vyšli, nepoznal tvár mŕtveho. Boli si tým istí? Áno. Tvrdili, že ho nikdy predtým nevideli. A čo vy, Sloane? Ach, nie! – Sloanovi bolo veľmi zle, pri pohľade na mŕtveho sa mu zdvihol žalúdok a teraz mal v ruke flaštičku s voňavými soľami a často si ju prikladal k nosu. Joan Brettová sa pozrela na mŕtveho veľmi zamyslene, ale musela vynaložiť všetko úsilie, aby ten pohľad vydržala. Chorú pani Simmsovú, ktorú preto vytiahli z jej postele, priviedli k mŕtvole Weekes a jeden z detektívov; netušila, čo sa deje, a po dlhom, hroznom pohľade na tvár tohto cudzieho mŕtveho človeka vydesene skríkla a ihneď Zamdlela, takže ju musel Weekes a ešte traja detektívi vyniesť späť do jej izby na poschodí. Ostatných zhromaždili opäť v Chalkisovej knižnici. Inšpektor a Ellery sa ponáhľali za nimi a nechali doktora Proutyho v salóne samého s dvoma mŕtvolami. Pepper, veľmi vzrušený, ich netrpezlivo čakal pri dverách.
Oči mu žiarili. „Ja som na to prišiel, pán inšpektor!“ povedal potichu a nedočkavo. „Vedel som, že som ten ksicht už kdesi videl. A poviem vám, kde ste ho videli aj vy – v Roguesovej galérii!“
„To by mohlo byť. Kto je to?“
„No, práve som zavolal Jordanovi, svojmu bývalému spoločníkovi z čias, než som prišiel k Sampsonovi. Zdalo sa mi, že by som mal vedieť, kto je ten chlapík. Jordan mi pomohol. Je to akýsi Albert Grimshaw.“
„Grimshaw?“ Inšpektor prekvapene zastal. „Vari len nie ten falšovateľ?“
Pepper sa usmial. „Dobrá hlava, pán inšpektor! Ale to bola len jedna z jeho špecialít. Asi pred piatimi rokmi, keď sme ešte boli Jordan & Pepper, som ho obhajoval. Prehrali sme a dostal päť rokov, vraví Jordan. Vraj práve teraz musel vyjsť z basy!“
„Teda tak? Sing-Sing?“
„Áno!“ Vošli do miestnosti. Všetci na nich pozerali. Inšpektor povedal jednému z detektívov: „Hesse, zabehnite späť na veliteľstvo a pozrite, či nemáme v kartotékach niečo o nejakom Albertovi Grimshawovi, falšovateľovi; bol posledných päť rokov v Sing-Singu.“ Muž zmizol. „Thomas,“ Velie sa k nemu sklonil, „poverte niekoho, aby zistil, čo robil a kade chodil Grimshaw odvtedy, čo ho pustili z basy. Nech overí, ako dlho bol vonku – možno ho za dobré správanie pustili skôr.“
Pepper odvetil: „Zavolal som si aj šéfa a informoval som ho o novej situácii. Kázal mi, aby som tu dozrel aj za neho – má teraz plné ruky práce s tou bankou. Našli ste u mŕtveho niečo, čo by pomohlo zistiť jeho totožnosť?“
„Nič, len pár drobností: dve-tri mince a prázdnu starú náprsnú tašku. Ani len monogram na šatách.“
Ellery zachytil pohľad Joan Brettovej. „Slečna Brettová,“ oslovil ju, „pred chvíľou, keď ste sa v salóne pozreli na mŕtvolu, zbadal som, že… poznáte toho človeka, však? Prečo ste povedali, že ste ho nikdy nevideli?“
Joan očervenela a dupla. „Pán Queen, to je urážka! Nebudem…“
Inšpektor sa chladno opýtal: „Poznáte ho alebo nie?“
Zahryzla si do pery. „Je to taká dlhá história, a keďže nepoznám jeho meno, myslela som, že by nemalo zmysel…“
„To prenechajte láskavo na posúdenie polícii,“ povedal Pepper úmyselne prísne. „Ak niečo viete, slečna Brettová, mohli by vás trestať za zatajovanie dôležitých informácií!“
„Čo nepoviete? Naozaj?“ Pohodila hlavou. „Ale veď ja nič nezatajujem, pán Pepper, len som si pri prvom pohľade nebola istá. Jeho tvár bola taká – taká…“ Striaslo ju. „Teraz, keď o tom znova rozmýšľam, spomínam si, že som ho raz videla. Nie, dva razy! Ale, ako hovorím, neviem, ako sa volal.“
„Kde ste ho videli?“ spýtal sa inšpektor rovno a zdalo sa, že jej mladosť a krása naňho vôbec nepôsobia.
„Tu v dome, pán inšpektor.“
„Ale! A kedy?“
„K tomu prídeme, pán inšpektor.“ Urobila rozvážnu prestávku, pri ktorej sa jej vrátilo trochu z jej sebavedomia. Obšťastnila Elleryho priateľským úsmevom a on jej povzbudivo kývol hlavou. „Prvý raz som ho videla pred týždňom, vo štvrtok večer.“
„Tridsiateho septembra?“
„Áno. Ten človek sa zjavil pred domom asi o deviatej večer. Ako som už dva razy povedala, neviem…“
„Volal sa Grimshaw, Albert Grimshaw. Pokračujte, slečna Brettová.“
„Otvorila mu slúžka, práve vtedy som náhodou prechádzala po chodbe…“
„Aká slúžka?“ opýtal sa inšpektor. „Nevidel som tu nijaké slúžky.“
„Ach!“ Zdalo sa, že je vyplašená. „Ale veď – aká som len hlúpa! – pravdaže ste ich nemohli vidieť. Viete, tu v dome boli dve služobné, ale obidve boli hlúpe, poverčivé stvory, a keď pán Chalkis zomrel, odišli. Nijako sme ich nevedeli prehovoriť, aby zostali v tomto – ako ho ony nazvali – ‚dome smrti‘.“
„Súhlasí to, pán Weekes?“ Sluha nemo prikývol.
„Pokračujte, slečna Brettová. Čo sa stalo ďalej? Videli ste ešte niečo?“
Joan si vzdychla. „Nie veľa, pán inšpektor. Videla som, ako služobná vošla do knižnice k pánu Chalkisovi, uviedla toho Grimshawa a opäť vyšla. A to bolo toho večera všetko.“
„Videli ste toho človeka odchádzať?“ zamiešal sa Pepper.
„Nie, pán Pepper…“ Poslednú slabiku jeho mena pretiahla a Pepper sa mrzuto odvrátil, akoby chcel zakryť pocit nevhodný pre vyšetrujúceho policajta.
„A pri akej príležitosti ste ho videli druhý raz, slečna Brettová?“ opýtal sa inšpektor. Kradmo si obzrel ostatných; všetci pozorne načúvali, naklonení dopredu.
„Druhý raz som ho videla nasledujúci večer, to znamená pred týždňom, v piatok večer.“
„Mimochodom, slečna Brettová,“ prerušil ich Ellery trochu čudným tónom. „Ak sa nemýlim, boli ste Chalkisovou sekretárkou.“
„Nemýlite sa, pán Queen.“
„A Chalkis bol slepý a nevládny?“
Urobila malý pohyb, vyjadrujúci nesúhlas. „Slepý bol, ale nevládny nie. Prečo?“
„No, nepovedal vám Chalkis vo štvrtok nič o svojom návštevníkovi – o človeku, ktorý mal večer prísť? Nežiadal vás, aby ste tú schôdzku zariadili?“
„Ach, rozumiem…! Nie, nežiadal. Nepovedal ani slova, že vo štvrtok večer čaká návštevu. Bola som ňou veľmi prekvapená. A pravdu povediac, možno bol ňou rovnako prekvapený aj pán Chalkis! Ale nechajte ma pokračovať.“ Premysleným pohybom dokonalých obŕv naznačilo dievča namrzenosť. „Stále ma prerušujete… V piatok to bolo celkom ináč. V piatok po večeri, bolo to prvého októbra, pán inšpektor, ma Chalkis zavolal do knižnice a dal mi veľmi presné inštrukcie. Naozaj veľmi presné inštrukcie, pán inšpektor, a…“
„Poďme, poďme s tým, slečna Brettová,“ povedal inšpektor netrpezlivo. „Rozprávajte bez všetkých tých príkras.“
„Keby ste stáli pred svedeckou lavicou,“ povedal Pepper zlostne, „a takto by ste hovorili, boli by sme s vami ako so svedkyňou určite veľmi nespokojní, slečna Brettová.“
„Skutočne?“ Sadla si na Chalkisov písací stôl a skrížila nohy, pričom sa jej aj trošku Povytiahla sukňa. „Teda dobre. Budem hovoriť ako vzorná svedkyňa. Je toto správna póza, pán Pepper…? Pán Chalkis mi povedal, že večer čaká dvoch hostí. Že majú prísť veľmi neskoro. Jeden z nich, hovoril, mal prísť skoro inkognito – bál sa, podľa slov pána Chalkisa, aby sa jeho totožnosť neprezradila, a preto som sa mala postarať, aby ho nikto nezazrel.“
„Čudné,“ zamrmlal Ellery.
„Však?“ poznamenala Joan. „Tak, teda pokračujme. Mala som týchto dvoch sama vpustiť a postarať sa, aby služobné nezavadzali. Potom, keď uvediem návštevníkov, mala som aj ja ísť spať – doslova ako hovorím, čestné slovo! Pravdaže, keď pán Chalkis dodal, že jeho rokovanie s tými dvoma pánmi má prísne súkromný charakter, už som sa na nič nevypytovala a len som plnila rozkazy, ako sa sluší na dokonalú sekretárku, ktorou som vždy bola. Milá fuška, však, lord Higginbotton?“ Inšpektor sa zamračil a Joan hanblivo hľadela na zem. „Návštevníci prišli o jedenástej,“ pokračovala, „a hneď som videla, že jeden z nich je človek, ktorý bol u nás predošlý večer – ten, čo hovoríte, že sa volal Grimshaw. Tomu druhému, tomu záhadnému pánovi, bolo vidieť len oči, takže som mu nevidela do tváre. Zdalo sa mi, že je stredných rokov alebo starší, ale to je naozaj všetko, čo vám o ňom viem povedať, pán inšpektor.“
Inšpektor Queen zafučal. „Ten záhadný pán, ako ho vyvoláte, by mohol byť pre nás veľmi dôležitý, slečna Brettová. Nemohli by ste nám ho lepšie opísať? Ako bol oblečený?“
Joan v zamyslení začala kývať jednou nohou. „Mal zvrchník a celý čas mal na hlave tvrdiak, ale neviem sa rozpamätať ani na fazónu ani na farbu jeho kabáta. A to je už naozaj všetko, čo vám môžem povedať o vašom…“ striaslo ju, „o tom vašom príšernom pánu Grimshawovi.“
Inšpektor zavrtel hlavou; zrejme bol nespokojný. „Ale veď teraz nehovoríme o Grimshawovi, slečna Brettová! Len si spomeňte. Ešte musíte vedieť niečo o tom druhom človeku. Nestalo sa tej noci nič, čo by mohlo mať nejaký význam – niečo, čo by nám pomohlo dostať sa bližšie k tomu mužovi?“
„Bože môj,“ zasmiala sa Joan a švihla štíhlymi nohami nahor, „vaši strážcovia zákona a poriadku sú strašne dôslední. No dobre, ak si myslíte, že tá príhoda s mačkou pani Simmsovej by mohla mať nejaký význam…“
Ellery prejavil záujem. „Mačka pani Simmsovej, vravíte, slečna Brettová? To je fascinujúca myšlienka! Áno, to by mohlo byť veľmi zaujímavé. Rozpovedzte nám krvavé podrobnosti príbehu, slečna Brettová.“
„Teda pani Simmsová má mačku, a strašne nevychovanú. Volá sa Tootsie. A Tootsie vždy pchá svoj malý, studený ňucháčik ta, kam si ho dobre vychované mačky pchať nemajú. Ehm – chápete, kam mierim, pán Queen?“ Zazrela nebezpečný záblesk v inšpektorových očiach, vzdychla si a kajúcne dodala: „Naozaj, pán inšpektor, nerobím si tu z vás hlúpe žarty, naozaj nie. Som tak trochu… ach, všetko je to také popletené.“ Zatíchla a v jej rozkošných modrých očiach zazreli čosi, čo mohlo byť strachom, nervozitou, náznakom hrôzy. „Tuším mi vypovedajú nervy,“ povedala unavene. „A keď som nervózna, robím všetko naopak a chichocem sa ako splašená… Stalo sa to presne takto,“ povedala prudko. „Len čo som otvorila dvere, ten neznámy pán, ten, čo mu nebolo vidieť oči, vstúpil do chodby prvý. Grimshaw bol kúsok za ním a trochu bokom. Mačka pani Simmsovej, ktorá obvykle býva v spálni pani Simmsovej na poschodí, zišla po schodoch do chodby tak, že som si ju nevšimla, a ľahla si práve do cesty pred dvere vedúce zvonku do chodby. Keď som otvorila dvere a tajomný človek chcel vstúpiť, zrazu zadržal nohu vo vzduchu a div nespadol v snahe nestúpiť na mačku, ktorá si akoby nič ležala na rohožke predo dvermi a tichučko sa umývala. I ja som vlastne zbadala Tootsie až vtedy, keď som videla priam akrobatické úsilie toho neznámeho nestúpiť na malú Tootsie. To je typicky simmsonovské meno pre mačku, nemýlite? Potom vstúpil Grimshaw, mačku som medzitým pochopiteľne odpratala z cesty, a povedal: „Chalkis nás očakáva.“ Zaviedla som ich do knižnice. A to je celý pripad s mačkou pani Simmsovej.“
„Veľa nám neobjasnil,“ priznal Ellery. „A čo ten zahalený muž – nepovedal nič?“
„Viete, bol to taký nevychovanec, že si to neviete predstaviť,“ riekla Joan a trochu sa zamračila. „Nielenže nepovedal ani jediné slovíčko – ostatne, mohol vidieť, že nie som nejaká domáca otrokyňa, ale keď som ich viedla do knižnice a chystala som sa zaklopať, doslova ma odsotil odo dverí a otvoril si ich sám. Ani nezaklopal, len sa obidvaja pretisli dnu a zavreli mi dvere pred nosom. To ma úžasne napálilo.“
„Hrozné,“ poznamenal Ellery. „Ste si istá, že nepovedal ani slova?“
„Celkom istá, pán Queen. Ako hovorím, bola som nahnevaná a chcela som ísť hore.“ V tomto okamihu prejavila slečna Joan Brettová, akú má živú povahu. Čosi z toho, čo sa chystala povedať, dotklo sa skrytej struny zlomyseľnosti, lebo v jej pekných očiach sa na okamih čosi zalesklo a s trpkým výrazom pozrela smerom k mladému Alanovi Cheneymu, ktorý stál kus ďalej, apaticky opretý o stenu, s rukami vo vreckách. „Vtom som začula, ako voľakto hľadá zámku a šmátra kľúčom po dverách do chodby, ktoré vždy bývajú zamknuté. Obrátila som sa na schodoch a – čo nevidím: do chodby sa tacká pán Alan Cheney, úplne, ale úplne napitý.“
„Joan!“ ozval sa Alan vyčítavo.
„Napitý?“ zopakoval inšpektor prekvapený.
Joan dôrazne prikývla. „Áno, pán inšpektor, napitý.
Mohlo by sa povedať nadratý. Alebo sťatý, alebo naloganý. Spitý na mol. Ako viem, angličtina má asi tristo hovorových výrazov na vyjadrenie stavu, v ktorom bol pán Cheney v ten večer. Skrátka, bol spitý ako čík.“
„Je to pravda, pán Cheney?“ opýtal sa inšpektor.
Alan sa chabo usmial. „Ani by som sa nečudoval, pán inšpektor. ‚Keď sa dostanem do švungu, obyčajne zabudnem na všetko okolo seba. Nepamätám sa, ale ak to Joan tvrdí, tak potom to iste bude pravda.“
„Ach, o tom nemusíte pochybovať, pán inšpektor,“ zdôraznila Joan a pohodila hlavou. „Bol hnusne spitý, na mol, až mu sliny tiekli.“ Zazrela naňho. „Bála som sa, že v tom ohavnom stave vyvedie nejakú výtržnosť. Pán Chalkis povedal, že si nepraje nijaký hluk, nijaký neporiadok, a tak vidíte sami, že som nemala na výber. Pán Cheney sa na mňa zaceril svojím charakteristickým opitým spôsobom, ja som zbehla, chytila som ho pevne pod pazuchu, a kým stačil pobudiť dom, vyviedla som ho hore.“
Delphine Sloanová sedela veľmi povýšene na kraji svojej stoličky a blúdila pohľadom zo svojho syna na Joan. „Naozaj, slečna Brettová,“ povedala ľadovo, „nevidím, čím by sa dalo ospravedlniť toto nechutné…“
„Prosím!“ Inšpektor uprel svoj ostrý pohľad na pani Sloanovú a tá okamžite stíchla. „Pokračujte, slečna Brettová.“ Alan, opretý o múr, vyzeral, ako keby sa v duchu modlil, aby sa dlážka pod ním prepadla a definitívne ho zmietla zo scény.
Joan mädlila v prstoch látku sukne. „Možno,“ povedala už menej živo, „som nemala… V každom prípade,“ pokračovala so zdvihnutou hlavou, upierajúc vzdorný pohľad na inšpektora, „zaviedla som pána Cheneyho hore do jeho izby – a postarala som sa, aby si šiel ľahnúť.“
„Joan Brettová!“ zakvílila urazene pani Sloanová, lapajúc dych. „Alan Cheney! Chcete vy dvaja povedať, že…“
„Veď som ho nevyzliekala, pani Sloanová,“ povedala Joan chladno, „ak máte obavy v tomto smere. Len som mu vynadala“ – tón jej hlasu prezrádzal, že tu prevzala skôr úlohu matky než sekretárky, „a on sa upokojil, neklamem, takmer hneď. Ale upokojil sa, aby som pravdu povedala, predovšetkým preto, že len čo som ho strčila do izby, začal hrozne, ale hrozne dáviť…“
„Odbiehate od veci.“ napomenul ju inšpektor ostro. „Videli ste potom ešte tých dvoch návštevníkov?“
Teraz hovorila celkom ticho; a zdalo sa, že je hlboko pohrúžená do štúdia vzorky koberca pri svojich nohách. „Nie. Išla som dolu po pár – pár surových vajec; myslela som, že po nich sa pán Cheney trochu pozbiera. Cestou do kuchyne som musela prejsť popri knižnici a všimla som si, že pod dverami nepreniká nijaké svetlo. Usúdila som, že kým som bola hore, návštevníci odišli a pán Chalkis si šiel ľahnúť.“
„Keď ste prechádzali popri dverách, ako hovoríte – koľko času mohlo uplynúť od chvíle, keď ste vpustili tých dvoch ľudí?“
„Ťažko posúdiť, pán inšpektor. Možno pol hodiny alebo i viac.“
„A tých dvoch mužov ste už viac nevideli?“
„Nie, pán inšpektor.“
„A ste si celkom istá, že sa to stalo minulý piatok večer – to jest večer predtým, ako Chalkis zomrel?“
„Áno, pán inšpektor Queen.“ Potom nastalo úplné ticho a bolo čoraz ťaživejšie. Joan sedela na stole, hrýzla si červené pery a nehľadela na nikoho. Alan Cheney bol ako v agónii – aspoň z výrazu jeho tváre sa tak dalo súdiť. Nepôvabná črty pani Sloanovej, ktorá tu sedela meravo ako červená dáma z kartovej hry, mali tvrdý výraz. Nacio Suiza sedel rozvalený v kresle, že ho bola plná izba, a vzdychal od nudy; jeho vandykovská brada trčala vyčítavo k zemi. Gilbert Sloane stále iba ovoniaval svoje voňavé soli. Pani Vreelandová uprene hľadela na staré, ani medúza ružové líca svojho manžela. Atmosféra bola neradostná a zdalo sa, že i doktor Wardes, pohrúžený do myšlienok temných ako jeho brada, bol ovplyvnený celkovou mrzutosťou, ktorá zachvátila všetkých. Ešte aj Woodruff bol deprimovaný. No všetci zdvihli zrak, keď sa ozval Elleryho chladný hlas: „Slečna Brettová, kto všetko navštívil tento dom minulý piatok večer?“
„To vám naozaj neviem povedať, pán Queen. Obidve slúžky, pochopiteľne, poslali spať, pani Simmsová bola vo svojej izbe a Weekes bol preč – mal svoj volný večer. Okrem pána – pána Cheneyho som nevidela nikoho.“
„No, veď to si hneď zistíme,“ zavrčal inšpektor. „Pán Sloane!“ zakričal, div Sloanovi nevypadla farebná fľaštička z prstov od zľaknutia. „Kde ste boli minulý piatok večer?“
„V galérii, pochopiteľne,“ odvetil Sloane chvatne. „Pracoval som dlho do noci. Často som tam až do skorých ranných hodín.“
„Bol tam niekto s vami?“
„Nie, nie. Bol som celkom sám.“
„Hm.“ Queen starší si prezeral svoju tabatierku. „A kedy ste sa vrátili domov?“
„Ó, to bolo dobre po polnoci.“
„Vedeli ste niečo o Chalkisových návštevníkoch?“
„Ja? Vôbec nič.“
„To je zábavné,“ povedal inšpektor a odložil tabatierku. „Zdá sa, že pán Georg Chalkis bol veľmi čudácka povaha. A vy, pani Sloanová – kde ste boli vy minulý piatok večer?“
Oblizla si zvädnuté pery a rýchlo zažmurkala. „Ja? Bola som hore v spálni a spala som. Neviem nič o návštevníkoch môjho brata, nič.“
„O koľkej ste zaspali?“
„Odišla som do spálne o desiatej. Bolo mi… bolela ma hlava.“
„Hlava. Hm.“ Inšpektor sa obrátil na pani Vreelandovú. „A vy, pani Vreelandová? Kde a ako ste strávili večer minulý piatok?“
Pani Vreelandová vzpriamila svoje veľké, plné telo a koketne sa usmiala. „V opere, pán inšpektor, v opere.“ Ellery pocítil neodolateľnú chuť vyšteknúť: „V ktorej opere?“ ale pevne sa ovládal. Okolo tejto príslušníčky nežného pohlavia sa šírila vôňa parfumu – drahého parfumu, používaného rukou, ktorá nepoznala mieru. „Sama?“
„S priateľkou.“ Sladko sa usmiala. „Potom sme ešte išli na večeru do Barbizonu a vrátila som sa domov asi o jednej po polnoci.“
„Videli ste svetlo v Chalkisovej pracovni, keď ste sa vracali?“
„Nepamätám sa, že by som bola videla.“
„Videli ste niekoho tu dole?“
„Bolo tu tma ako v hrobe. Nevidela som ani živej duše, pán inšpektor.“ Zasmiala sa hlbokým, hrdelným hlasom svojmu vtipu, ale nikto sa nezasmial s ňou. Pani Sloanová si sadla ešte meravejšie, aby ukázala, že ten žart pokladá za nevhodný.
Inšpektor sa zamyslene poťahoval za fúzy. Potom zdvihol pohľad a zbadal, že jasné hnedé oči doktora Wardesa hladia naňho. „Ach, pravdaže, doktor Wardes,“ povedal veselo. „A čo vy?“
Doktor Wardes sa pohrával so svojou bradou. „Ja som strávil večer v divadle, pán inšpektor.“
„V divadle. Teda tak. Potom ste prišli domov pred polnocou, však?“
„Nie, pán inšpektor. Ešte som po divadle navštívil zo dva zábavné podniky. Skutočne, dostal som sa domov až neskoro po polnoci.“
„Strávili ste večer sám?“
„Úplne sám.“
Bystré malé oči starého policajta sa zaleskli ponad prsty, keď si bral novú štipku šnupavého tabaku. Pani Vreelandová sedela so zamrznutým úsmevom na tvári, oči naširoko otvorené, príliš otvorené. Všetci ostatní boli mierne, otrávení. Ale inšpektor Queen vypočúval za svojej kariéry tisíce ľudí a získal špeciálny policajný zmysel – inštinkt pre odhaľovanie klamstva. V priveľmi pohotových odpovediach doktora Wardesa a v strnulej póze pani Vreelandovej sa mu čosi nepozdávalo… „Neverím, že hovoríte pravdu, doktor Wardes,“ povedal nenútene. „Pravda, chápem vaše ohľady… Minulý piatok večer ste boli s pani Vreelandovou, však?“
Žena od prekvapenia zalapala po vzduchu a doktor Wardes zdvihol svoje štetinaté obočie. Jan Vreeland vyjavene hľadel z doktora na svoju ženu a na tučnej, malej tvári sa mu urobili ustarostené vrásky od urážky. Doktor Wardes sa náhle zasmial. „Vynikajúci dohad, pán inšpektor. A úplne správny.“ Nenútene pozrel na pani Vreelandovú. „Dovolíte, aby som vysvetlil, pani Vreelandová?“ Pohodila hlavou ako nervózna kobyla. „Viete, pán inšpektor, nechcel som dámu postaviť do nepriaznivého svetla. Naozaj, odprevadil som pani Vreelandovú do opery Metropolitan a potom do Barbizonu…“
„Počujte! Nemyslím, že…“ prerušil ho Vreeland v trochu poplašnom pokuse o protest.
„Ale, milý pán Vreeland, veď to bol najnevinnejší večer, aký si len možno predstaviť. A veľmi príjemný, to môžem povedať.“ Doktor Wardes študoval znepokojený výzor starého Holanďana. „Vaša pani sa cítila veľmi opustená práve pre vašu stále sa predlžujúcu neprítomnosť, vážený pane, a keďže ja nemám v New Yorku priateľov, bolo len prirodzené, že sme si vyšli spolu. No nie?“
„Viete, nepáči sa mi to,“ povedal Vreeland detinsky. „Vôbec sa mi to nepáči, Lucy.“ Prikyvkal ku svojej žene a pohrozil jej svojím malým ukazováčikom pred tvárou, špúliac pery. Vyzerala, akoby sa o ňu pokúšali mdloby, a kŕčovite sa držala operadiel kresla. Inšpektor zrazu napomenul Vreelanda, aby bol ticho, a pani Vreelandová klesla dozadu a zavrela oči. Doktor Wardes len trochu mykol širokými plecami. Z druhej strany miestnosti bolo počuť, ako sa Gilbert Sloane prudko nadýchol, a tvár pani Sloanovej na chvíľku ožila. Inšpektor sa pozorne díval z jedného na druhého. Nakoniec jeho pohľad zastal na nemotornej postave Demetriosa Chalkisa.
Demmy, odhliadnuc od jeho prázdneho idiotského výrazu, bol ošklivou, vyziabnutou a dlhou kópiou svojho bratanca Georga Chalkisa. Veľké, prázdne oči stále kamsi uprene hľadeli, odutú spodnú peru mal ovisnutú, tylo hlavy takmer celkom ploché a lebku veľkú a neforemnú. Neustále sa potichu šuchtal z miesta na miesto, s nikým nehovoril, len si krátkozrako obzeral tváre všetkých v miestnosti a bohvie prečo pritom stále zvieral a otváral ruky. „Hej, počujte, pán Chalkis!“ zvolal naňho inšpektor. Demmy pokračoval vo svojej šuchtavej púti po miestnosti. „Čo, je azda hluchý?“ opýtal sa starý policajt len tak všetkých spoločne.
„Nie, pán inšpektor,“ odpovedala Joan Brettová, „iba nerozumie po anglicky. Viete, že je Grék.“
„Chalkisov bratanec, nie?“
„To súhlasí,“ povedal nečakane Alan Cheney, „ale tu hore to má vykradnuté,“ a významne sa dotkol svojho pekne formovaného čela. „Čo do duševných schopností je na úrovni idiota.“
„Mimoriadne zaujímavé,“ povedal Ellery Queen ticho. „Lebo slovo idiot je gréckeho pôvodu a podľa etymológie označovalo len súkromnú osobu, neznalú vecí v gréckom verejnom živote, po grécky idiotes, a vôbec nie hlupáka.“
„No, on je idiot v tom modernom, terajšom zmysle slova,“ povedal Alan hlavato. „Jeho strýko ho sem dotiahol z Atén asi pred desiatimi rokmi, bol posledným z rodiny, čo ostal v Grécku. Väčšina príslušníkov chalkisovskej rodiny sú Američania už aspoň po šesť generácií. Demmy nebol schopný naučiť sa ani trochu po anglicky, matka hovorí, že nevie písať a čítať ani po grécky.“
„Ale ja sa s ním musím porozprávať,“ povedal inšpektor temer zúfalo. „Pani Sloanová, tento človek je aj vaším bratancom, však?“
„Áno, pán inšpektor. Chudák drahý Georg…“ Pery sa jej roztriasli, zdalo sa, že sa rozplače.
„Ale, ale…“ upokojoval ju inšpektor chvatne. „Viete sa s ním dohovoriť? Viete po grécky a či akou rečou to hovorí?“
„Natoľko, že sa s ním môžem porozprávať.“
„Prosím vás, povypytujte sa ho, kde bol a čo robil minulý piatok večer.“ Pani Sloanová vzdychla, vstala, upravila si šaty, chytila dlhého, vyziabnutého idiota za rameno a mocne ním trhla. Pomaly sa obrátil, celý prekvapený; chvíľku sa jej skúmavo díval do tváre, potom sa usmial a vzal ju za ruku. „Demetrios!“ oslovila ho ostro. Opäť sa usmial, a ona mu začala čosi rozprávať v cudzej reči, plnej hrdelných prízvukov. Na toto sa nahlas zasmial a stisol jej ruku ešte silnejšie. Reagoval naivne ako decko – zaplavilo ho nesmierne šťastie, že opäť počuje svoju materčinu. Odpovedal jej rovnakou, cudzou rečou; trošku šušlal a mal hlboký, drsný hlas.
Pani Sloanová sa obrátila k inšpektorovi. „Hovorí, že Georg ho ten večer poslal asi o desiatej spať.“
„Jeho spálňa je vedia Chalkisovej?“
„Áno.“
„Opýtajte sa ho, či začul niečo z knižnice, keď si ľahol spať.“
Opäť si vymenili niekoľko cudzích slov. „Nie, hovorí, že nepočul nič. Zaspal hneď a spal hlbokým spánkom celú noc. On spáva ako decko, pán inšpektor.“
„A v knižnici nevidel nikoho?“
„Ale akože mohol, pán inšpektor, keď spal?“
Demmy pozeral striedavo na inšpektora a na svoju sesternicu. Zdalo sa, že sa čomusi teší, ale súčasne bolo vidno, že nevie, o čo ide. Inšpektor kývol hlavou. „Ďakujem vám, pani Sloanová. To nám stačí.“
Inšpektor pristúpil k stolu, zdvihol telefón a vykrútil číslo. „Haló, tu je Queen… Počujte, Fred, akože sa volá ten grécky tlmočník, čo býva tam kdesi pri budove trestného súdu… Čože? Trikkala? Trikkala… Dobre. Okamžite ho nájdite a pošlite mi ho sem do Päťdesiatej štvrtej východnej ulice číslo jedenásť. Povedzte mu, aby sa pýtal na mňa.“ Hodil slúchadlo opäť na stôl. „Prosím, počkajte tu na mňa, všetci,“ povedal, kývol na Elleryho a Peppera, seržantovi Veliemu len kývol hlavou a šiel k dverám. Demmy, prekvapený ako decko, meravým pohľadom sledoval postavy troch odchádzajúcich chlapov.
Vystúpili po schodoch, pokrytých kobercom, a na Pepperov pokyn sa pustili napravo. Ukázal im na dvere neďaleko od vrcholu schodišťa a zaklopal na ne. Ozval sa uplakaný ženský hlas: „Kto je to?“ opýtala sa naľakane.
„Pani Simmsová? Tu je inšpektor Queen. Môžem na chvíľku vojsť?“
„Kto je to? Ktože je to? Ach, tak! Okamih, prosím, len malý okamih!“ Počuli rýchly praskot postele, šuchot, sprevádzaný hlasným, vzrušeným dýchaním a tichým stonaním. „Nech sa páči ďalej, pán inšpektor. Nech sa vám páči.“ Inšpektor vzdychol, otvoril dvere a všetci traja vstúpili. Keď vošli, zazreli strašidelný zjav. Na okrúhlych, mäsitých pleciach mala pani Simmsová prehodený starý šál. Šedivé vlasy mala neučesané, okolo celej hlavy jej odstávali v tuhých pramienkoch, takže sa trochu podobala korunovanej hlave sochy slobody. Tvár mala odutú a červenú, so stopami sĺz, hojdala sa na staromódnej hojdacej stoličke a mohutné prsia sa jej mocne vlnili. Na veľkých spuchnutých nohách mala domáce papuče. A pri týchto zničených nohách ležala stará angorská mačka – nepochybne tá Tootsie z príbehu o mačke pani Simmsovej. Všetci traja muži slávnostne vošli do izby a pani Simmsová na nich hľadela takými hlúpo ustrašenými očami, že Ellery sa musel premáhať, aby sa nahlas nezasmial.
„Ako sa teraz cítite, pani Simmsová?“ opýtal sa inšpektor Queen milo.
„Ach, hrozne, pán inšpektor, hrozne.“ Pani Simmsová sa rozhojdala rýchlejšie. „Kto to bol ten hrozný nešťastník v salóne, pán inšpektor? To ma – ešte teraz mi z neho chodí mráz po chrbte.“
„Ach, teda vy ste ho predtým nikdy nevideli?“
„Ja?“ zajačala. „Nebo nado mnou a Matka božia sú mi svedkami, že nie!“
„Dobre, dobre,“ tešil ju inšpektor náhlivo. „A počujte, pani Simmsová, pamätáte sa na minulý piatok večer?“
Pridržala si veľkú vreckovku pri nose a do očí sa jej vrátil príčetnejší pohľad. „Minulý piatok večer? Večer pred… predtým, než zomrel pán Chalkis? Pravdaže sa pamätám.“
„To je veľmi dobre, pani Simmsová, veľmi dobre. Počul som, že ten večer ste išli skoro spať – súhlasí to?“
„Pravdaže, pán inšpektor. Sám pán Chalkis mi to prikázal.“
„Povedal vám ešte niečo iné?“
„No nič také dôležité, pán inšpektor, čo by pre vás mohlo byť dôležité.“ Pani Simmsová sa vysmrkala. „Len ma zavolal do pracovne a…“
„Zavolal vás do pracovne?“
„Chcem povedať, že na mňa zacengal. Má na písacom stolíku gombík cengáča, ktorý vedie dolu do kuchyne.“
„Kedy to asi bolo?“
„Kedy? Počkajte.“ Zovrela svoje zvädnuté pery a usilovne rozmýšľala. „Mohlo to byť tak o tri štvrte na jedenásť.“
„Večer, však?“
„Pravdaže, ako ináč! Pravdaže. A keď som vošla, kázal mi hneď doniesť varič a vodu, tri šálky s tanierikmi, čaj, smotanu, citróny a cukor. A vraj aby to bolo hneď, povedal.“
„Bol sám, keď ste vstúpili do knižnice?“
„Áno, pán inšpektor. Celkom sám, sedel za stolom, chudák, tak pekne a vzpriamene… Keď si teraz človek pomyslí… keď si človek pomyslí, že…“
„No teraz na to nemyslite, pani Simmsová,“ povedal inšpektor. „A čo sa stalo potom?“
Osušila si oči. „Doniesla som hneď náčinie na čaj a položila som ho na stolík pri jeho písacom stole. Opýtal sa ma či som doniesla všetko, čo mi kázal…“
„To je ale čudné,“ poznamenal Ellery.
„Nie, vôbec nie je, prosím. Viete, on bol slepý. A potom povedal ostrejším hlasom – zdalo sa, že je trošku nervózny, aspoň mne sa zdalo, ak by vás to zaujímalo, hoci ste sa na to nepýtali – povedal mi: ‚Pani Simmsová, prajem si, aby ste išli hneď spať. Rozumiete?‘ Ja som povedala: ‚Prosím, pán Chalkis‘ a išla som rovno do svojej izby a ľahla som si. A to je všetko, pán inšpektor.“
„Nehovoril vám, že čaká tej noci hostí?“
„Mne, pán inšpektor? Ale kdeže, pán inšpektor.“ Pani Simmsová sa opäť vysmrkala a potom si horlivo pobúchala po nose vreckovkou. „Hoci ja som si myslela, že najskôr bude mať hostí, podľa tých šálok a všetkého. Ale však viete, že mne sa nepatrilo pýtať.“
„Pravdaže nie. Teda ste ten večer nevideli nijakých hostí?“
„Nie, prosím. Ako som povedala, išla som hneď hore do svojej izby a ľahla som si. Bola som taká uťahaná, pán inšpektor, lebo ma celý deň trápila reuma. Moja reuma…“ Tootsie vstala, zívla a začala sa umývať.
„Áno, áno. Celkom vás chápeme. To je zatiaľ všetko, pani Simmsová, a ďakujeme vám veľmi pekne,“ povedal inšpektor a rýchlo odišli z izby. Keď zostupovali po schodoch, Ellery bol zamyslený; Pepper sa naňho zvedavo zahľadel a povedal: „Myslíte…“
„Milý pán Pepper,“ odvetil Ellery, „to je už moja prekliata povaha. Ustavične myslím. Prenasleduje ma to, čo Byron vo svojom Child Haroldovi – pamätáte sa na ten nádherný prvý spev? – uznal za správne nazvať ‚Morovým dychom života, démonom myšlienky‘.“
„No,“ odpovedal Pepper neurčito, „voľačo na tom bude.“

8
Práve keď mali opäť vstúpiť do pracovne, začuli zo salónu na druhej strane chodby hlasy. Inšpektor zvedavo pribehol k dverám do salónu, otvoril ich a nazrel dnu. Zbystril pohľad a bez všetkého vstúpil, za ním vošli skromne Pepper a Ellery. Videli doktora Proutyho stáť pri okne s cigarou v ústach a hľadieť cez okno na cintorín, zatiaľ čo iný človek, ktorého nikto z nich predtým nevidel, prezeral si zapáchajúcu Grimshawovu mŕtvolu. Hneď sa vzpriamil a spýtavo sa pozrel na doktora Proutyho. Zástupca hlavného znalca súdneho lekárstva predstavil stručne Queenovcov a Peppera a potom povedal: „Toto je doktor Frost, Chalkisov osobný lekár. Práve prišiel,“ a obrátil sa opäť k oknu. Doktor Duncan Frost bol pekný, dobrým dojmom pôsobiaci človek, asi päťdesiatnik alebo aj o niečo starší, jeden z tých typických elegantných lekárov z lepšej spoločnosti, ktorým obyvatelia horného konca Piatej avenue, Madison avenue a West Side zverujú starostlivosť o svoje zdravie.
„Ako vidím, prezeráte si náš nález,“ poznamenal inšpektor.
„Áno. Veľmi zaujímavé. Naozaj veľmi zaujímavé,“ odpovedal doktor Frost, „a pre mňa celkom nepochopiteľné. Ako sa len mohla tá mŕtvola dostať do Chalkisovej truhly?“
„Keby sme to vedeli, doktor, ľahšie by sa nám dýchalo.“
„No isté je, že tam nebola, keď Chalkisa pochovávali,“ povedal Pepper sucho.
„Pochopiteľne. A práve to človeka na veci tak ohromuje.“
„Ako sa pamätám, doktor Prouty povedal, že ste boli Chalkisovým osobným lekárom, je tak?“ opýtal sa náhle inšpektor.
„Tak je, pán inšpektor.“
„Nevideli ste už niekedy tohto človeka? Neliečili ste ho?“ Doktor Frost zavrtel hlavou. „Vôbec ho nepoznám, pán inšpektor, hoci som bol u Chalkisa mnoho rokov a bývam hneď tu z druhej strany dvora, v Päťdesiatej piatej ulici.“
„Ako dlho je ten človek mŕtvy?“ opýtal sa Ellery.
Zástupca hlavného znalca súdneho lekárstva sa obrátil chrbtom k oknu, mrzuto sa usmial a obidvaja lekári si vymenili pohľady. „Mimochodom,“ zavrčal doktor Prouty, „rozprávali sme sa o tom s kolegom Frostom predtým, ako ste vstúpili. Podľa takej zbežnej prehliadky to ťažko určiť. Aby som sa mohol vysloviť presne, musel by som prezrieť nahú mŕtvolu a urobiť pitvu.“
„Veľa závisí od toho,“ povedal doktor Frost, „kde sa mŕtvola nachádzala dovtedy, kým sa dostala do Chalkisovej truhly.“
„Ó, teda je mŕtvy dlhšie než tri dni?“ opýtal sa rýchle Ellery. „Zomrel skôr než v utorok, keď pochovali Chalkisa?
„Povedal by som, že hej,“ odpovedal doktor Frost a doktor Prouty ledabolo prikývol. „Zovňajšie zmeny na mŕtvole naznačujú spoľahlivo minimálne tri dni.“
„Stuhnutosť už dávno pominula. Nastala výrazná sekundárna mľandravosť. Podľa toho, čo môžeme posúdiť bez vyzlečenia mŕtvoly,“ pokračoval doktor Prouty nevľúdne, „zdá sa, že telo úplne zmodrelo, a to najmä na prednej časti mŕtvoly, lebo v truhle ležala dolu tvárou. Miestami, kde záhyby šiat tlačili na telo alebo kde sa dotýkalo nejakých ostrých hrán a tvrdých plôch, zostali svetlejšie miesta, ale to je maličkosť.“
„A to všetko spolu znamená…“
„Veci, ktoré som spomenul,“ odpovedal zástupca hlavného znalca súdneho lekárstva, „neznamenajú veľa pri presnom určovaní smrti, hoci sinavosť poukazuje na aspoň trojdňový rozklad, no nie je vylúčený ani dvojnásobný čas. Nemôžem povedať presne, kým neurobím pitvu. Viete, tie ostatné veci, čo som spomenul, umožňujú určiť len isté minimá. Kým pominie rigor mortis, uplynie deň alebo pol druha, niekedy aj dva dni. Sekundárna mľandravosť je tretie štádium – normálne nastáva hneď po smrti stav primárnej mľandravosti – vtedy je všetko svalstvo uvoľnené. Potom nastáva stuhnutie, rigor. Keď rigor pominie, nastane sekundárna mľandravosť, svalstvo opäť ochabne.“
„Dobre, ale to ešte nijako…“ začal inšpektor.
„Pravdaže,“ poznamenal doktor Frost, „sú tu aj iné veci. Napríklad na bruchu sa zjaví zelená škvrna – jeden zo znakov rozkladu, a vplyvom tlaku plynov sa zväčší.“
„To pomôže určiť čas, to je pravda,“ povedal doktor Prouty. „Ale popritom je tu ešte hŕba vecí, na ktoré treba pamätať. Keby mŕtvola bola bývala pred vložením do rakvy uložená na suchom mieste, pomerne bez prievanu, nerozkladala by sa tak rýchle ako normálne. Minimálne tri dni, rozhodne, ako som povedal.“
„Dobre, dobre,“ povedal inšpektor netrpezlivo, „pozrite sa mu do brucha, doktor, a povedzte nám tak presne, ako sa len dá, odkedy je mŕtvy.“
„Povedzte,“ povedal náhle Pepper, „a čo Chalkisova mŕtvola? S tou je všetko v poriadku? Myslím, či aj okolo Chalkisovej mŕtvoly nebudú nejaké záhady, čo poviete?“
Inšpektor pozrel uprene na Peppera, potom sa udrel po stehne a vykríkol: „Skvelé, Pepper! V tom dačo je… Doktor Frost, vás volali, keď Chalkis zomrel, však?“
„Áno.“
„A vy ste vystavili aj úmrtný list.“
„Správne, pán inšpektor.“
„Bolo pri jeho smrti všetko v poriadku?“
Doktor Frost zaujal meravú pózu. „Vážený pán inšpektor,“ povedal chladno, „myslíte si, že by som bol úradne označil za príčinu jeho smrti srdcovú chorobu, keby ňou skutočne nebola?“
„Nenastali nejaké komplikácie?“
„V čase smrti nie. Chalkis bol dlhé roky veľmi chorý, aspoň dvanásťkrát mal ťažký prípad kompenzačnej hypertrofie – zväčšenia srdca ako následok poškodenej srdcovej chlopne. A akoby mu to nestačilo, asi pred tromi rokmi dostal ešte škaredé žalúdočné vredy. Stav jeho srdca nepripúšťal operáciu, a tak som ho liečil intravenózne. Ale dostal krvácanie a to mu spôsobilo slepotu.“
„Je to obvyklý následok v takýchto prípadoch?“ opýtal sa zvedavo Ellery.
„Naša lekárska veda, ktorá sa rada chvasce svojimi úspechmi, vie o tom ešte málo, pán Queen,“ povedal doktor Prouty. „Nie je to bežné, ale raz za dlhý čas po krvácaní zapríčinenom žalúdočnými vredmi alebo žalúdočnou rakovinou sa to stáva. Prečo, to nevie nikto.“
„V každom prípade,“ pokračoval doktor Frost prikývnuc, „špecialista, ktorého som zavolal, i ja, sme dúfali, že slepota bude len dočasná. Niekedy taká slepota ustúpi sama od seba, rovnako nevysvetliteľne, ako prichádza. Ale situácia sa nezlepšila a Chalkisovi sa už nikdy nevrátil zrak.“
„To je všetko naozaj veľmi zaujímavé,“ povedal inšpektor „ale nás ešte viac zaujíma možnosť, že Chalkisovu smrť nezapríčinila srdcová choroba, ale…“
„Ak máte nejaké pochybnosti o správnosti stanovenia príčiny smrti,“ odsekol doktor Frost, „môžete sa opýtať doktora Wardesa, ktorý bol pri tom, keď som konštatoval Chalkisovu smrť. Nebola tu nijaká stopa po násilí, nič také vzrušujúce, pán inšpektor. Liečenie žalúdočných vredov intravenóznymi injekciami, kombinované prísnou diétou, ktorú, prirodzene, musel zachovávať, veľmi zaťažovalo jeho srdce. Okrem toho, hoci som mu to vyslovene zakázal, hlavato aj naďalej spravoval svoju galériu, i keď len prostredníctvom pánov Sloana a Suizu. Jednoducho mu vypovedalo srdce.“
„Ale – čo jed?“ vytrvalo sa vypytoval inšpektor.
„Uisťujem vás, že uňho nebolo ani najmenšieho príznaku otravy.“
Inšpektor kývol na doktora Proutyho. „Bolo by lepšie, keby ste urobili pitvu aj Chalkisovho tela,“ povedal. „Potrebujem istotu. Jedna vražda je tu určite, ako však môžeme vedieť, pri všetkej úcte k doktorovi Frostovi – že nie sú dve?“
„Dá sa urobiť na Chalkisovi pitva, ktorá niečo povie?“ opýtal sa Pepper s obavou. „Lebo Chalkisa zabalzamovali.“
„To v nijakom prípade nie je na prekážku,“ povedal zástupca hlavného znalca súdneho lekárstva. „Pri balzamovaní sa neodstraňuje nijaký dôležitý orgán. Ak niečo nie je v poriadku, nájdem to. Ba ešte naopak, balzamovanie veľmi pomôže, a to tým, že uchovalo telo – nenastal na ňom ani najmenší rozklad.“
„Myslím,“ povedal inšpektor, „že zistíme niečo viac o okolnostiach Chalkisovej smrti. Možno, že nájdeme aj nejakú stopu k tomuto Grimshawovi tu. Doktor, vezmete si aj túto starosť o mŕtvoly?“
„Buďte bez obáv.“
Doktor Frost si dal na hlavu klobúk, obliekol si kabát a dosť chladno sa im porúčal. V Chalkisovej pracovni našiel inšpektor odborníka na odtlačky prstov z policajného riaditeľstva, ktorý sa čulo pohyboval po miestnosti. Keď zbadal inšpektora, v očiach sa mu zasvietilo a pribehol k nemu. „Máš niečo, Jimmy?“ opýtal sa ho inšpektor ticho.
„Kopu vecí, ale nič významné. Tu je všetko dochytané. Všetko a všade. Ako som počul, celý týždeň sa tu hore-dolu motalo množstvo ľudí.“
„No,“ vzdychol inšpektor, „urob, čo budeš môcť. Čo keby si zašiel do salónu na druhej strane chodby a vzal odtlačky tomu malému mŕtvemu. Tomu, ktorého pokladáme za Grimshawa. Doniesol si si kartotéku z veliteľstva?“
„Hej,“ Jimmy vybehol z miestnosti.
Vošiel Flint a povedal inšpektorovi: „Je tu voz z márnice.“
„Zavolajte chlapcov dnu. Ale povedzte im, aby počkali, kým Jimmy v salóne skončí.“
O päť minút vošiel Jimmy do pracovne. Oči mu žiarili spokojnosťou. „Je to Grimshaw, to je v poriadku,“ povedal. „Odtlačky sa zhodujú s odtlačkami z kartotéky.“ Potom pretiahol tvár. „Prezrel som aj rakvu,“ povedal s odporom, „ale tá je sakramentsky dochytaná. Akoby po nej šmátralo celé mesto.“
Fotografi zaplavili izbu a naplnili ju tichými bleskmi. Knižnica bola ako miniatúrne bojisko. Doktor Prouty sa prišiel rozlúčiť. Obidve mŕtvoly a rakvu vyniesli z domu.
Jimmy a fotografi odišli. A inšpektor mľasknutím zahnal Elleryho a Peppera do knižnice a zavrel dvere.

9
Ozvalo sa hlasné zaklopanie na dvere. Seržant Velie odchýlil dvere na dva prsty, kývol hlavou, vpustil akéhosi chlapa a opäť zavrel dvere. Bol to mocný, tučný človek. Inšpektor Queen zistil, že je to Trikkala, grécky tlmočník, a hneď mu uložil, aby sa povypytoval idiota Demmyho na to, čo robil minulý týždeň v piatok večer. Alanovi Cheneymu sa podarilo vpašovať do jedného z kresiel pri Joan Brettovej. Preglgol a potom placho zašepkal: „Inšpektor zrejme nedôveruje znalostiam mojej matky v gréčtine.“ Povedal to zrejme len preto, aby mal dôvod prihovoriť sa Joan; ale ona len obrátila hlavu a vrhla naňho ľadový pohľad, na ktorý sa on iba chabo usmial.
Demmymu sa v očiach zablyskol plamienok inteligencie. Zrejme nebol navyknutý stáť takto v strede záujmu veľkej spoločnosti a zdvihla sa v ňom akási nejasná márnivosť, lebo prázdna tvár sa mu brázdila vráskami a svoju gréčtinu súkal zo seba akosi rýchlejšie než predtým. „Hovorí,“ prekladal Trikkala hlasom takým mohutným, ako bol sám, „že v ten večer ho bratanec poslal spať a že nevidel ani nepočul nič.“ Inšpektor sa zvedavo díval na dlhú šuchtavú karikatúru človeka, stojacu pri tlmočníkovi. „A teraz sa ho opýtajte, čo sa stalo na druhý deň ráno, keď sa zobudil – v sobotu, minulú sobotu, v ten deň, keď jeho bratanec zomrel.“ Trikkala vychrlil na Demmyho záplavu drsných slabík a Demmy mu žmurkajúc odpovedal rovnakou rečou, lenže trocha pomalšie. Tlmočník sa obrátil k inšpektorovi: „Povedal, že ráno sa zobudil na hlas svojho bratanca Georga, ktorý ho volal zo svojej spálne hneď vedľa. Hovorí, že vstal, obliekol sa, vošiel do bratancovej spálne a pomohol mu vstať a obliecť sa.“
„Opýtajte sa ho, koľko bolo vtedy hodín,“ rozkázal starý inšpektor.
Niekoľko viet. „Hovorí, že bolo pol desiatej ráno.“
„Ako je to,“ opýtal sa Ellery ostro, „že tento Demmy musel pomáhať Georgovi Chalkisovi pri obliekaní? Veď ste povedali, slečna Brettová, že Chalkis napriek svojej slepote nebol bezvládny, však?“
Joan mykla svojimi peknými plecami. „Viete, pán Queen, pán Chalkis si bral svoju slepotu veľmi k srdcu. Bol vždy veľmi energicky a nikdy nechcel priznať, ani len sám sebe, že by strata zraku bola nejako vplývala na jeho každodenný život. Preto aj tak trval na tom, že bude presne kontrolovať prosperitu svojej galérie. A preto aj prísne zakázal, aby sa mu niekto dotkol niektorej veci v jeho pracovni alebo spálni. Nikto mu ani len nepohol stoličku z jeho obvyklého miesta po celý čas, čo pán Chalkis bol slepý. Takto vždy vedel, čo kde je, a vedel sa pohybovať po tých niekoľkých svojich izbách úplne spoľahlivo, ako keby videl.“
„Ale tým neodpovedáte na moju otázku, slečna Brettová,“ povedal Ellery zdvorilo. „Lebo z toho, čo ste práve povedali, by sa zdalo, že by bol odmietol pomoc v takých jednoduchých veciach, ako je vstávanie a obliekanie. Veď obliecť sa vari vedel aj sám, nie?“
„Ste hrozný punktičkár, pán Queen, nemyslíte?“ Joan sa usmiala a Alan Cheney náhle vstal a vrátil sa na svoje staré miesto pri stene. „Áno, zdalo by sa. Tým, čo som povedala o Demmym, som nechcela vzbudiť predstavu, že skutočne pomáhal pánu Chalkisovi zdvihnúť sa z postele alebo že mu dokonca pomáhal fyzicky pri obliekaní. Ale, viete, predsa bola jedna vec, ktorú si pán Chalkis nemohol urobiť sám a pri ktorej potreboval pomoc.“
„A to bolo?“ Ellery sa hral so svojím cvikrom, ale oči mal v strehu.
„Nevedel si vybrať šaty!“ odpovedala víťazne. „Bol ukrutne vyberavý. Chcel byť vždy oblečený dokonale, a pretože bol slepý, nevedel si vybrať šaty na deň. A tak mu to vždy robil Demmy.“ Demmy, ktorý cez túto preňho nepochopiteľnú prestávku vo vypočúvaní vyjavene hľadel na nich, sa nepochybne cítil zanedbávaný, lebo náhle na nich vychrlil záplavu gréckych slov.
Trikkala povedal: „Chce ďalej rozprávať. Hovorí, že vždy obliekaval svojho bratanca podľa plánu. Vždy…“
„Podľa plánu?“ prerušili ho obidvaja Queenovci naraz. Joan sa zasmiala. „Škoda, že neviem po grécky… Viete, pán inšpektor, Demmy sa nikdy nevedel vyznať v Chalkisovej mnohotvárnej a bohatej garderóbe. Ako som povedala, pán Chalkis bol v obliekaní veľmi vyberavý, mal veľa oblekov a každý deň nosil niečo iné. Keby Demmy bol sluha aspoň priemernej inteligencie, bola by to bývala jednoduchá vec. Ale Demmy je od prírody slabomyseľný a pán Chalkis, aby si ušetril každé ráno starosti s vysvetľovaním, čo mu má Demmy vybrať, dal mu šikovne zostaviť po grécky písaný plán, v ktorom bolo na každý deň v týždni určené, čo všetko mu má Demmy prichystať. Tento systém pochopil aj Demmyho zahmlený mozog. Pritom sa dal plán meniť. Ak si pán Chalkis prial zmeniť niečo na zostavení obleku na niektorý deň, proste dal Demmymu po grécky príslušné inštrukcie.“
„Tento plán sa neprestajne opakoval týždeň čo týždeň?“ opýtal sa inšpektor. „Nedal si Chalkis urobiť na každý týždeň nový plán?“
„Ach nie! Bol to plán na sedem dní a každý týždeň sa opakoval. Keď sa mu niektoré šaty ošúchali – alebo ak si pán Chalkis myslel podľa hmatu, že už sú ošúchané, lebo v tomto bol veľmi hlavatý a nedal nič na reči iných ľudí, dal si jednoducho u svojho krajčíra ušiť nové, presne také. Rovnako to bolo s bielizňou, topánkami a ostatnými vecami. A tak zostal tento plán nezmenený po celý čas, čo bol pán Chalkis slepý.“
„Zaujímavé,“ poznamenal Ellery. „Predpokladám, že plán predpisoval aj šaty na večer. Áno?“
„Vôbec nie. Na večer si pán Chalkis vždy obliekal smoking, a to si vedel zapamätať aj Demmy so svojou slabou pamäťou, preto to nebolo v pláne.“
„Dobre,“ zavrčal inšpektor. „Trikkala, opýtajte sa toho slabomyseľného, čo sa stalo potom.“ Trikkala opísal rukami niekoľko vlnivých oblúkov a jeho ústa vychrlili príval slov. Demmyho tvár temer zduchovnela. Pustil sa celkom ochotne do dlhého výkladu, až ho Trikkala, zúfalo si utierajúc spotené čelo, musel nakoniec prerušiť. „Hovorí, že obliekal svojho bratanca Georga podľa plánu. Bolo asi deväť hodín, keď aj s bratancom odišli zo spálne a šli do knižnice.“
„Každé ráno o desiatej mával pán Chalkis v knižnici poradu s pánom Sloanom,“ riekla Joan. „A keď predebatoval s pánom Sloanom denné problémy, diktovával mne.“
Trikkala pokračoval: „O tom tento človek nehovorí nič. Hovorí, že jeho bratanec si sadol tu za tento písací stôl a on že odišiel z domu. Nemôžem presne porozumieť, čo chce povedať, pán inšpektor. Bľaboce čosi o akomsi doktorovi, ale je to celé domotané. Asi to nemá v hlave celkom v poriadku, však?“
„Nie, nemá,“ zahundral inšpektor, „aby to čert vzal! Slečna Brettová, neviete, čo sa to snažil vysvetliť tlmočníkovi?“
„Domnievam sa, že chcel povedať, že odišiel k doktorovi Bellowsovi, to je psychiater. Viete, pán Chalkis sa stále usiloval o zlepšenie Demmyho duševného stavu, i napriek opätovnému uisťovaniu, že Demmyho stav je úplne beznádejný. Doktor Bellows sa o Demmyho začal zaujímať, našiel si kohosi, kto vie po grécky, a mal Demmyho pod stálou kontrolou. Demmy navštevoval doktora Bellowsa v jeho ordinácii – je to niekoľko blokov odtiaľto – dva razy do mesiaca, vždy vo štvrtok. I vtedy dozaista šiel do ordinácie doktora Bellowsa. V každom prípade sa vrátil asi o piatej popoludní. Pán Chalkis medzitým zomrel a v tom zmätku, ktorý tam celé popoludnie panoval, si Demmyho nikto ani nevšimol. A tak, keď sa vrátil domov, nevedel nič o smrti svojho bratanca.
„Je to veľmi smutné,“ vzdychla pani Sloanová. „Chudák Demmy! Povedala som mu, čo sa stalo, a hrozne ho to zronilo. Rozfňukal sa ako decko. Hoci len svojím spôsobom, ako mu dovoľoval jeho slabý rozum, ale predsa mal Georga veľmi rád.“
„Dobre, Trikkala. Povedzte mu, aby zostal tu, a aj vy tu zostaňte. Možno vás ešte budeme potrebovať.“ Inšpektor sa obrátil na Gilberta Sloana. „Ako vidno, minulú sobotu ráno ste po Demmym boli s Chalkisom vy, pán Sloane. Stretli ste sa s ním tu ako obvykle?“
Sloane si nervózne odkašlal. „Nie celkom,“ odpovedal svojím trochu afektovaným hlasom. „Viete, obvykle som sa vždy stretával s Georgom tu, v pracovni, presne o deviatej, ale minulú sobotu som zaspal – večer predtým som mimoriadne dlho pracoval v galérii, preto som prišiel až o štvrť na desať. Zdalo sa, že Georg je trochu – no, namrzený, že som ho nechal čakať. Bol popudlivý a nevládny, vôbec sa takým stával v posledných mesiacoch čoraz viac, pravdepodobne preto, že si dobre uvedomoval svoju bezmocnosť.
Inšpektor Queen si šnupol, kýchol a veľmi rozvážne povedal: „Bolo v miestnosti niečo zmenené, keď ste ta toho rána vstúpili?“
„Neuvedomujem si… Ale, vôbec nie. Všetko bolo ako obyčajne. Povedal by som: normálne.“
„Bol sám?“
„Áno. Spomenul, že Demmy odišiel z domu.“
„Rozpovedzte mi presne všetko, čo sa stalo, kým ste boli s ním.“
„Nič dôležité, pán inšpektor, ubezpečujem vás –“
„Povedal som: všetko!“ odsekol inšpektor. „Ja posúdim, čo je dôležité a čo nie, pán Sloane!“
„Musím poznamenať,“ ozval sa Pepper, „že tu, ako sa zdá, nikto nič nepokladá za dôležité, pán inšpektor.“
„Wie machen wir’s, dass alles frisch und neu – und mit Bedeutung auch gefällig sei?“* zarecitoval Ellery vo výraznom rytme.
Pepper zažmurkal: „Čože?“
„Malý citát z Goetheho,“ odvetil Ellery vážne.
„Ach, nevšímajte si ho… No, postaráme sa, aby na tieto veci mali iný názor, Pepper!“ Inšpektor uprene hľadel na Sloana. „Pokračujte, pán Sloane. Pokračujte. Vysypte nám tu všetko, čo viete. Aj také veci, že sa napríklad Chalkisovi kýchlo.“
Sloane vyzeral zmätený a prekvapený. „Ale… Teda, pán inšpektor, prebrali sme rýchle záležitosti toho dňa. Zdalo sa mi, že Georg myslí popri obchodoch a zbierkach ešte aj na niečo iné.“
„Výborne!“
„Bol voči mne nevľúdny, veľmi nevľúdny. Úplne ma vyviedol z rovnováhy, verte mi, pán inšpektor. Nepáčilo sa mi, ako sa so mnou zhovára, a povedal som mu to. Veru tak. Ospravedlnil sa mi, ako sa hovorí, tak na pol huby – a vrčal pritom ako vždy, keď sa hneval. Možno cítil, že zašiel priďaleko, lebo zrazu zmenil tému rozhovoru. Pohrával sa s červenou kravatou, čo mal na ten deň uviazanú, a povedal oveľa pokojnejším tónom: „Zdá sa mi, že mám tú kravatu už dokrčenú, Gilbert.“ Pravdaže, to hovoril len tak, aby niečo povedal. „Ale vôbec nie, Georg,“ uisťoval som ho, „je celkom pekná.“ A on na to odpovedal: „No, už visí ako handra, Gilbert. Kým odídeš, pripomeň mi, že mám zavolať Barretovi, aby mi poslal pár nových kravát, takých, ako je táto, čo mám teraz.“ U Barreta kupuje bielizeň a také drobnosti, vlastne kupoval… Viete, Georg bol taký; tá kravata bola celkom dobrá, ale on vždy narobil veľa rečí okolo svojho oblečenia. Neviem, či toto všetko pre vás má…“ povedal pochybovačne.
Skôr než sa inšpektor stihol ozvať, Ellery mu ostro povedal: „Pokračujte, pán Sloane. A pripomenuli ste mu, o čo vás žiadal, skôr než ste odišli?“
Sloane zažmurkal. „Prirodzene. Myslím, že slečna Brettová to potvrdí. Pamätáte sa na to, však, slečna Brettová?“ opýtal sa bojazlivo, obrátiac sa k dievčaťu. „Vošli ste do pracovne krátko predtým, ako sme s Georgom dohovorili o denných záležitostiach – čakali ste na diktát.“ Joan horlivo prikývla. „Je to tak, vidíte?“ povedal Sloane víťazoslávne. „Práve som sa to chystal povedať. Keď som mal odísť, povedal som Chalkisovi: ‚Chcel si, aby som ti pripomenul tie kravaty.‘ Prikývol a ja som odišiel z domu“
„A to je všetko, čo sa toho rána odohralo medzi vami a Chalkisom?“ opýtal sa inšpektor.
„Všetko, prosím. Všetko, presne, ako som vám povedal.
Doslova, čo sme povedali jeden a čo druhý. Nešiel som hneď do galérie, mal som v centre mesta obchodnú schôdzku, a tak až keď som asi o druhej poobede prišiel do galérie, dozvedel som sa od jednej našej zamestnankyne, slečny Bohmovej, že onedlho potom, čo som odišiel z domu, Georg zomrel. Tu pán Suiza už predtým odišiel do domu. Hneď som sa vrátil – galéria, ako viete, je len niekoľko blokov odtiaľto, na Madison avenue.“
Pepper čosi zašepkal inšpektorovi. Ellery sa k nim naklonil a všetci traja sa narýchlo o čomsi radili. Potom inšpektor prikývol a so zábleskom v očiach sa obrátil k Sloanovi.
„Už som sa vás pýtal, pán Sloane, či ste v sobotu ráno zbadali, že niečo v izbe nie je na svojom mieste, a povedali ste, že nie. Pred niekoľkými minútami ste počuli slečnu Brettovú vypovedať, že človek, ktorého sme našli zavraždeného, ten Albert Grimshaw, navštívil Chalkisa v predvečer jeho smrti. Navštívil ho s neznámym záhadným mužom, ktorý chcel za každú cenu zostať nepoznaný. Počujte teraz, o čo mi ide: ten záhadný muž je možno veľmi dôležitá stopa. Rozmýšľajte usilovne: bolo niečo tu, v knižnici, napríklad na písacom stole, čo tam nemalo byť? Niečo, čo by tam ten záhadný človek bol mohol nechať – niečo, čo by nám pomohlo osvetliť záhadu jeho totožnosti?“
Sloane zavrtel hlavou. „Nepamätám sa na nič. A sedel som priamo za stolom. Som si istý, že keby tam bolo bývalo niečo, čo nepatrilo Georgovi, bol by som si to všimol.“
„Nehovoril vám Chalkis nič o tom, že predchádzajúci večer mal návštevu?“
„Ani slova, pán inšpektor.“
„Dobre, pán Sloane. Zdržiavajte sa tu nablízku.“ Sloane si sadol do kresla vedľa svojej ženy a s uľahčením si vydýchol. Inšpektor kývol priateľsky Joan Brettovej a s nepatrným zhovievavým úsmevom na bledej tvári ju oslovil otcovsky: „Vidíte, milá slečna, doteraz ste nám boli veľmi užitočná, ste výborná svedkyňa. Naozaj ma veľmi zaujímate. Porozprávajte mi niečo o sebe.“
V modrých očiach sa jej zaiskrilo. „Váš manéver je veľmi priehľadný, pán inšpektor! Uisťujem vás, že nemám nijaký tajný fascikel. Som len obyčajná chudera, dievča na všetko, ako sa u nás v Anglicku hovorí.“
„Ale, ale, taká pekná slečna, a takto…“ povedal inšpektor. „No napriek tomu…“
„No napriek tomu chcete vedieť o mne všetko,“ usmiala sa. „Teda dobre, pán inšpektor Queen.“ Stiahla si cudne sukňu na okrúhle kolená. „Volám sa Joan Brettová. Pracovala som u pána Chalkisa niečo vyše roka. Ako vám môj anglický prízvuk, teraz už trochu pokazený vašou ohyzdnou newyorčinou, možno prezradil, som šľachtičná – šľachtičná, pán inšpektor! – anglického pôvodu. Taká honorácia z Nemaníc, veď viete. Prišla som k pánu Chalkisovi s odporúčaním od sira Arthura Ewinga, britského obchodníka s umeleckými predmetmi a znalca, u ktorého som pracovala v Londýne. Sir Arthur poznal pána Chalkisa z rečí v odborných kruhoch a dal mi veľmi pekné odporúčanie. Prišla som vo vhodný čas, pán Chalkis práve veľmi potreboval pomoc a prijal ma za svoju osobnú sekretárku, a môžem povedať, že s veľmi pekným platom. Myslím, že naňho zapôsobili moje odborné znalosti.“
„Hm. Toto nie je celkom to, čo som chcel…“
„Ach! Chcete viac osobných podrobností?“ Ohrnula pery. „No, pozrime sa na ne. Mám dvadsaťdva rokov – vidíte, že som už stará dievka, pán inšpektor – na pravom boku mám materinské znamienko, červené ako jahoda, mám strašne rada Hemingwaya, o vašej politike si myslím, že je bez fantázie, a zbožňujem vaše podzemné železnice. Cela suffit?“
„Ale, slečna Brettová,“ povedal inšpektor ticho, „robíte si žarty zo starého človeka. Chcem vedieť, čo sa stalo minulú sobotu ráno. Zbadali ste vy niečo v tejto miestnosti, čo by mohlo naznačovať totožnosť záhadného návštevníka z predchádzajúceho večera?“
Zavrtela mierne hlavou. „Nie, pán inšpektor, nezbadala som nič také. Všetko sa mi zdalo v najlepšom poriadku.“
„Porozprávajte nám, čo sa stalo.“
„No, počkajte.“ Položila si ukazováčik na ružovú spodnú peru. „Ako vám už pán Sloane povedal, vstúpila som do pracovne skôr, než dohovorili s pánom Chalkisom. Počula som, ako pán Sloane pripomína pánu Chalkisovi kravaty. Potom pán Sloane odišiel a pán Chalkis mi asi pätnásť minút diktoval. Keď skončil, opýtala som sa ho: „Pán Chalkis, mám zatelefonovať Barretovi a objednať vám tie kravaty?“
„Nie,“ odpovedal, „zatelefonujem sám.“ Potom mi podal zalepenú a zapečatenú obálku a kázal, aby som ju ihneď dala na poštu. Trochu ma to prekvapilo, lebo obyčajne som vybavovala všetku poštu ja…“
„List?“ pretiahol inšpektor. „Komu bol adresovaný?“
Joan sa zamračila. „Ľutujem, pán inšpektor, ale naozaj neviem. Pozrela som si ho len zbežne. Pamätám sa iba na to, že adresa bola napísaná perom, a nie strojom, čo je prirodzené, lebo tu dole niet písacieho stroja, a…“ Mykla plecami. „A práve keď som odchádzala z pracovne, som videla, ako pán Chalkis dvíha telefón – vždy používal starý aparát, pri ktorom vám musí dať žiadané číslo centrála, telefón s priamou linkou bol pre mňa, a počula som, ako si žiada číslo svojho dodávateľa bielizne Barreta. Potom som šla s listom na poštu.“
„Kedy to bolo?“
„Ak sa nemýlim, asi o tri štvrte na desať.“
„Videli ste ešte potom Chalkisa živého?“
„Nie, pán inšpektor. Asi o pol hodiny, keď som bola hore vo svojej izbe, som začula zdola niekoho zajačať. Zbehla som dolu a našla som v pracovni pani Simmsovú zamdletú a pána Chalkisa mŕtveho za stolom.“
„Teda zomrel medzi tri štvrte na desať a štvrť na jedenásť?“
„Myslím, že áno. Pani Vreelandová a Sloanová zbehli za mnou dolu, a keď zazreli mŕtveho, začali nariekať. Usilovala som sa ich upokojiť a konečne sa mi podarilo dosiahnuť, že sa venovali chudere Simmsovej, a hneď som telefonovala doktorovi Frostovi a do galérie. Nato prišiel Weekes, bol vzadu, v dome, doktor Frost prišiel obdivuhodne rýchlo, práve keď sa objavil doktor Wardes; myslím, že ráno dlho spal, a doktor Forst konštatoval smrť pána Chalkisa. A nám nezostalo nič iné než vyvliecť pani Simmsovú nahor a tam ju kriesiť.“
„Rozumiem. Počkajte chvíľočku, slečna Brettová.“ Inšpektor odviedol Peppera a Elleryho nabok.
„Čo si o tom myslíte, chlapci?“ spýtal sa opatrne.
„Zdá sa mi, že niekam prídeme,“ odvetil Ellery.
„A ako si to predstavuješ?“
Ellery sa zahľadel na starú povalu, Pepper sa škrabal na hlave. „Nech ma čert vezme, ak som múdry z toho, čo sme sa doteraz dozvedeli,“ povedal. „Všetky tieto fakty o tom, čo sa stalo v sobotu, som zistil už dávno, vtedy, keď sme sa babrali s tým testamentom, ale nevidel som…“
„Viete, Pepper,“ zasmial sa Ellery, „to asi preto, že ako Američan budete patriť do tej poslednej kategórie ľudí, ako ich zaraduje isté čínske príslovie, spomína ho Burton vo svojej Anatómii melanchólie, a to príslovie hovorí, že Európania majú jedno oko, Číňania dve a ostatný svet je slepý!“
„Prestaň so svojimi vtipmi,“ zavrčal naňho inšpektor. „Počujte, vy dvaja.“ Povedal čosi veľmi rozhodné. Pepper nepatrne pobledol, bolo mu trochu trápne, ale odhodlane sa vypäl a podľa výrazu jeho tváre bolo vidieť, že v duchu urobil veľké rozhodnutie. Joan, opretá o hranu stola, trpezlivo čakala. Ak aj vedela, čo príde, nedala to ničím najavo. Alana Cheneyho sa zmocňovalo napätie. „Veď uvidíme,“ zakončil inšpektor nahlas. Vrátil sa k ostatným a povedal sucho Joan: „Slečna Brettová, dovoľte, aby som vám položil zvláštnu otázku. Čo ste presne robili v stredu – pred dvoma dňami – večer?“
Na pracovňu zaľahlo hrobové ticho. Ešte aj Suiza, s nohami pohodlne vystretými na koberci, natrčil uši. Miestnosť sa podobala porote, keď Joan trochu zaváhala. Po Queenovej otázke prestala kývať štíhlou nohou, znehybnela a mlčala. Potom opäť začala kývať nohou a odpovedala len tak mimochodom: „To vôbec nie je zvláštna otázka, pán inšpektor. Udalosti predchádzajúcich niekoľkých dní – smrť pána Chalkisa, zmätok tu v dome a prípravy na pohreb ma dosť vyčerpali. V stredu poobede som sa bola prejsť v Centrálnom parku, aby som sa trochu nadýchala čerstvého vzduchu, zavčasu som sa navečerala a hneď som si išla ľahnúť. V posteli som asi hodinu čítala a asi o desiatej som zaspala. To je všetko.“
„Spávate hlbokým spánkom, slečna Brettová?“
Trošku sa zasmiala a odpovedala. „Veľmi hlbokým.“
„A spali ste dobre celú noc?“
„Pravdaže.“
Inšpektor položil ruku na Pepperovo meravé rameno a povedal: „Ako potom vysvetlíte skutočnosť, slečna Brettová, že o jednej hodine, teda hodinu po polnoci zo stredy na štvrtok, vás pán Pepper videl chodiť po tejto miestnosti a hrať sa s pokladnicou pána Chalkisa?“
Ak ticho predtým bolo hrobové, bolo teraz priam nervy trhajúce. Dlhý čas sa nikto neopovážil ani poriadne vydýchnuť. Cheney zúrivo zazeral s Joan na inšpektora; potom zažmurkal a zlovestne sa zahľadel na Pepperovu bledú tvár. Doktorovi Wardesovi vypadol z ruky nôž na papier, s ktorým sa pohrával, a ruky zovrel v päsť. Zdalo sa, že Joan je z nich všetkých najmenej rozpačitá. Usmiala sa a odpovedala priamo Pepperovi: „Videli ste chodiť po pracovni mňa, pán Pepper – mňa, ako sa hrabem v pokladnici? Ste si tým istý?“
„Milá slečna Brettová,“ povedal inšpektor Queen a jemne ju potľapkával po pleci, „nemá nijaký význam hrať na čas. A nenúťte pána Peppera, aby vás musel nazvať luhárkou, bolo by mu to veľmi nepríjemné. Čo ste tu robili v takú hodinu? Čo ste tu hľadali?“
Joan zavrtela hlavou a trochu sa pritom zarazene uškrnula. „Ale, vážený pán inšpektor, neviem, o čom tu obidvaja hovoríte, naozaj!“
Inšpektor potajomky významne pozrel na Peppera. „Len ja som hovoril, slečna Brettová… Nuž čo, Pepper, čo ste to videli – ducha, alebo to bola táto mladá dáma?“
Pepper kopol do koberca. „Bola to slečna Brettová, celkom určite,“ odpovedal.
„Vidíte, milá slečna,“ pokračoval inšpektor prívetivo. „Zdá sa, že pán Pepper vie, čo hovorí. Pepper, pamätáte sa, čo mala slečna Brettová na sebe?“
„Pravdaže sa pamätám. Pyžamu a župan.“
„Akej farby bol ten župan?“
„Čierny. Sedel som v tom veľkom kresle na druhej strane miestnosti a driemal, zrejme ma nebolo vidieť. Slečna Brettová sa vkradla veľmi opatrne dnu, zavrela dvere a skrútla vypínačom tej malej lampy na stole. Jej svetlo bolo dosť jasné, aby som mohol vidieť, čo má oblečené a čo robí. Vybrala všetko z pokladnice a prezrela každý kus papiera.“ Posledná veta z neho vyletela ako príval, akoby bol rád, že má ten svoj prejav už za sebou. Dievča viditeľne bledlo pri každom slove viac a viac. Sedelo tu a hrýzlo si nešťastné pery; do očí jej vystúpili slzy. „Je to pravda, slečna Brettová?“ opýtal sa inšpektor priamo.
„Ja – ja – nie, nie je!“ vykríkla, zakryla si rukami tvár a pustila sa do kŕčovitého plaču. Alan pridusene zaklial, vyskočil a jeho svalnaté ruky boli v okamihu na Pepperovom bielom golieri. „Ty luhár všivavý!“ kričal, „takto ohovárať nevinné dievča…“ Pepper, celý červený v tvári, sa vyslobodil z Cheneyho rúk; seržant Velie, hoci nebol nijaké pierko, bol pri Cheneym ako blesk a chmatol mládenca za ruku tak prudko, že zastenal od bolesti.
„No tak, chlapče,“ povedal inšpektor láskavo, „ovládajte sa. Toto nie je…“
„To je falošné obvinenie!“ reval Alan, krútiac sa Veliemu v rukách.
„Sadnite si, vy zelenáč jeden!“ zahrmel inšpektor. „Thomas, odpracte tohto čerta niekde do kúta a nepohnite sa od neho.“ Velie pokojne, ľahko odviedol Alana do jedného z kresiel na druhej strane miestnosti. Cheney sa s hundraním podrobil.
„Nerob také veci, Alan.“ Slová Joan, povedané ticho a prerývaným hlasom, ich prekvapili. „Pán Pepper hovorí pravdu.“ Jej hlas sa začal miešať s drobnými vzlykmi. „Ja som – bola som minulú stredu v noci v pracovni.“
„Takto je to rozumnejšie, milá slečna,“ povedal inšpektor bodro. „Len vždy hovorte pravdu. No, a čože ste tu hľadali?“
Hovorila rýchlo, monotónne. „Ja – bála som sa, že by bolo ťažko vysvetliť vám, keby som sa priznala… Veď to aj je ťažké. Ja – teda, zobudila som sa o jednej a náhle som si spomenula, že pán Knox, vykonávateľ testamentu alebo čím to je, bude asi chcieť podrobný súpis istých… skrátka, obchodných papierov, ktoré pán Chalkis vlastní. Zišla som teda dolu urobiť z nich zoznam a…“
„O jednej hodine v noci, slečna Brettová?“ opýtal sa starý pán sucho.
„Áno, pravdaže. Ale keď som ich videla v pokladnici, uvedomila som si, aká je to pochabosť robiť to v takú hodinu, nuž som ich položila späť a išla som opäť hore, ľahnúť si. Tak to bolo, pán inšpektor.“ Na lícach sa jej zjavili červené škvrny; oči mala stále upreté na koberec. Cheney na ňu hľadel úplne vystrašený. Pepper si vzdychol.
Inšpektor pocítil, že Ellery, ktorý k nemu medzitým pristúpil, ho poťahuje za lakeť. „Čo je, chlapče?“ opýtal sa ho ticho. Ale Ellery povedal nahlas, s nepatrným úsmevom na perách: „Znie to celkom logicky,“ povedal bodro. Jeho otec chvíľku stál veľmi ticho a nehybne. „Áno, naozaj,“ zopakoval. „Ale, slečna Brettová, ste trošku vzrušená, potrebujete prísť na iné myšlienky. Neboli by ste taká láskavá zájsť za pani Simmsovou a požiadať ju, aby hneď prišla sem dolu?“
„Veľmi – veľmi rada,“ odpovedala Joan tak ticho, že sa vari tichšie už ani nedalo. Zošmykla sa z okraja stola, pozrela vlhkým, vďačným pohľadom na Elleryho a vyšla náhlivo z knižnice. Doktor Wardes veľmi zamyslene skúmal Elleryho tvár.
Pani Simmsová sa dostavila v plnej paráde. V krikľavom župane a za ňou si kráčala Tootsie. Joan sa šuchla do jedného z kresiel pri dverách vedľa Alana, ktorý však na ňu ani nepozrel, ale vzdorne sústredený hľadel na korunu šedivých vlasov okolo hlavy pani Simmsovej. „Ach, tu ste, pani Simmsová. Poďte ďalej a sadnite si,“ zvolal inšpektor. Ona mu s kráľovskou dôstojnosťou kývla hlavou a spustila sa do kresla. „Pani Simmsová, pamätáte sa na udalosti, ktoré sa stali minulú sobotu dopoludnia, keď zomrel pán Chalkis?“
„Pamätám,“ povedala a striaslo ju, „a veľmi dobre, mimoriadne dobre. Pamätám sa a budem sa pamätať, kým len živá budem.“
„Verím vám. No a teraz nám, pani Simmsová, pekne rozpovedzte, čo sa stalo za to dopoludnie.“
Pani Simmsová niekoľko ráz zdvihla a spustila svoje mohutné plecia ako starý kohút, chystajúci sa na triumfálne zakikiríkanie. „Prišla som do tejto miestnosti o štvrť na jedenásť, pán inšpektor, upratať, odniesť riad od čaju z predošlého večera a tak ďalej – moje obvyklé ranné práce, prosím. Keď som vstúpila…“
„Ehm – pani Simmsová,“ Elleryho hlas bol zdvorilý a úctivý a jej sa na perách hneď zjavil náznak úsmevu. Veď ju oslovil taký pekný mládenec! „Toto ste robievali vy sama?“ Z jeho hlasu zaznievala pochybnosť o tom, že by od takej dôležitej osoby, ako bola pani Simmsová, mohol niekto žiadať práce patriace slúžkam.
„Len v izbách pána Chalkisa, prosím,“ ponáhľala sa vysvetliť. „Viete, pán Chalkis zo srdca nenávidel mladé slúžky – tie neporiadne mladé hlupane, ako ich nazýval. Vždy naliehal, aby som izby, ktoré obýval, upratovala ja sama.“
„Ach, to ste potom upratovali aj jeho spálňu?“
„Áno, prosím, aj spálňu pána Demmyho. A tak som prišla aj minulú sobotu ráno, že poriadim. Ale keď som vstúpila…“ prsia sa jej vlnili ako more, „videla som chudáka pána Chalkisa ležať na písacom stole; tým chcem povedať, že mal na stole položenú hlavu. Myslela som, že spí. Teda som sa mu – nech mi pánboh odpustí! – dotkla ruky, a bola studená, celkom studená. Pokúsila som sa ním zatriasť, a potom som vykríkla, a to je všetko, na čo sa pamätám, prosím, prisahám na bibliu.“ Pozerala na Elleryho, akoby pochybovala o tom, čo mu povedala. „Hneď ďalšia vec, na ktorú sa potom pamätám, že Weekes a jedna zo slúžok ma tľapkali a udierali po tvári a dávali mi pod nos voňavé soli a kadečo a že som hore vo svojej posteli.“
„Inými slovami, pani Simmsová,“ povedal Ellery tým istým úctivým hlasom, „vy ste sa vôbec nedotkli ničoho ani tu v knižnici ani v spálni.“
„Nie, prosím, ničoho.“
Ellery čosi zašepkal inšpektorovi a inšpektor prikývol. Starý pán sa opýtal: „Videl niekto z tohto domu okrem slečny Brettovej, pána Sloana a Demetriosa Chalkisa v sobotu ráno Chalkisa živého predtým, než ho objavili mŕtveho v jeho pracovni?“
Všetci zavrteli energicky hlavou, nikto nezaváhal. „Weekes,“ ozval sa inšpektor, „pamätáte sa celkom iste, že ste medzi deviatou hodinou a štvrť na desať nevstúpili do týchto izieb?“
Weekesovi sa zachveli biele chumáčiky nad ušami. „Ja, prosím? Nie, prosím.“
„Otázka položená v pravý čas,“ povedal Ellery. „Pani Simmsová, dotkli ste sa niečoho v niektorej z týchto miestností po Chalkisovej smrti pred siedmimi dňami?“
„Ani len ich prah som neprekročila,“ vyjachtala gazdiná. „Veď som chorá, prosím.“
„A tie slúžky, čo odišli?“
Joan povedala tichým hlasom: „Myslím, že už som povedala, pán Queen, že odišli hneď v deň, keď pán Chalkis zomrel. Odmietli vôbec vstúpiť do týchto izieb.“
„A vy, Weekes?“
„Nie, prosím. Nikto sa tu nedotkol ničoho až do utorka, keď bol pohreb, prosím, a potom nám zakázali dotýkať sa čohokoľvek.“
„Ó, to je obdivuhodné! A čo vy, slečna Brettová?“
„Mala som na starosti iné veci, pán Queen,“ odvetila. Ellery sa pozrel na všetkých jasným, skúmavým pohľadom. „Dotkol sa niekto z vás vôbec niečoho v týchto miestnostiach od minulej soboty?“ Nikto neodpovedal. „To je mimoriadne obdivuhodné. Inými slovami, situácia bola takáto: okamžitá výpoveď obidvoch slúžok úplne ochromila chod domácnosti, pani Simmsová ochorela, musela ležať a nedotkla sa ničoho; keďže v dome panoval rozruch, nebolo nikoho, kto by upratal. A po utorňajšom pohrebe, keď bola objavená krádež testamentu, nikto v týchto izbách ničím nepohol, presne podľa rozkazu pána Peppera, ak sa nemýlim.“
„V spálni pána Chalkisa boli ľudia z pohrebného ústavu,“ odvážila sa bojazlivo pripomenúť Joan, „keď – keď pripravovali nebohého“ na pohreb.“
„A uisťujem vás osobne, pán Queen,“ podotkol Pepper, „že pri hľadaní testamentu, hoci sme tie izby dôkladne prekutali, nič sme z nich neodniesli ani nepoprehadzovali.“
„Myslím, že tých ľudí z pohrebného ústavu môžeme vynechať,“ povedal Ellery. „Pán Trikkala, opýtali by ste sa tu pána Chalkisa?“
„Áno, prosím.“ Trikkala a Demmy sa opäť pustili do zúrivého rozhovoru, v ktorom vynikali Trikkalove ostré a výbušné otázky. Bezvýrazná tvár idiota viditeľne pobledla a začal prskať a po grécky jachtať. „Nevyjadruje sa jasne, pán Queen,“ oznamoval Trikkala zachmúrene. „Usiluje sa tvrdiť, že po smrti svojho bratanca vôbec nevkročil ani do jednej spálne, ale bude v tom niečo iné…“
„Ak dovolíte, aby som vás prerušil,“ ozval sa Weekes, „myslím, že viem, čo chce pán Demmy povedať. Viete, smrť jeho bratanca ho tak vyviedla z rovnováhy, tak ho rozrušila, že odmietol spať vo svojej doterajšej spálni, ktorá je hneď vedia spálne pána Chalkisa, povedal by som, ako decko, čo sa bojí mŕtveho, a tak sme mu na rozkaz pani Sloanovej upravili hore prázdnu izbu po jednej zo slúžok.“
„Odvtedy býva hore,“ vzdychla pani Sloanová, „ako ryba na suchu. S chudákom Demmym sú niekedy naozaj problémy.“
„Prosím vás, presvedčíte sa,“ povedal Ellery celkom iným hlasom. „Pán Trikkala, opýtajte sa ho, či bol od soboty v spálňach.“ Trikkala ani nemusel prekladať Demmyho zdesené zapieranie. Idiot sa zrútil, odšuchtal sa do kúta a stál tam, hryzúc si nechty a obzerajúc sa okolo seba nepokojným pohľadom divého zvera. Ellery ho zamyslene pozoroval.
Inšpektor sa obrátil na anglického lekára s hnedou briadkou. „Pán doktor Wardes, pred chvíľou som sa rozprával s doktorom Duncanom Frostom a on povedal, že ste prehliadli Chalkisovu mŕtvolu bezprostredne po jeho smrti. Súhlasí to?“
„Úplne.“
„Čo si myslíte ako odborník, čo zapríčinilo jeho smrť?“
Doktor Wardes zdvihol svoje husté hnedé obočie. „Presne to isté, čomu ju pripisuje doktor Frost v úmrtnom liste.“
„Výborne. A teraz niekoľko osobných otázok, pán doktor.“
Inšpektor si šnupol a milo sa usmial. „Boli by ste taký láskavý a opísali nám život v tomto dome, ako ste ho tu poznali?“
„Myslím,“ odpovedal doktor Wardes ľahostajne, „že som sa toho nedávno dotkol. Som Londýnčan, očný špecialista. New York som navštívil v rámci dovolenky, ktorú som už veľmi potreboval. Slečna Brettová ma navštívila v hoteli…“
„Zase slečna Brettová.“ Queen vrhol na dievča prenikavý pohľad. „Ako to, vy sa poznáte?“
„Áno, prostredníctvom Sira Arthura Ewinga, bývalého zamestnávateľa slečny Brettovej. Liečil som Sira Arthura, mal slabé príznaky trachómu, a tak som sa zoznámil so slečnou,“ povedal lekár. „Keď sa z novín dozvedela o mojom príchode do New Yorku, navštívila ma v hoteli, aby obnovila našu známosť, a požiadala ma, aby som šiel pozrieť Chalkisovi na oči.“
„Viete, keď som medzi správami lodných spoločností čítala o príchode doktora Wardesa, povedala som o ňom pánu Chalkisovi a spomenula som mu, že by ho azda bolo možné požiadať o návštevu, aby prezrel pánu Chalkisovi oči,“ povedala Joan jedným dychom.
„Pochopiteľne,“ pokračoval doktor Wardes, „chystal som sa odmietnuť – v poslednom čase mi totiž neslúžia nervy – lebo som nemal chuť pokaziť si dovolenku. Ale slečne Brettovej bolo ťažko odmietnuť, a tak som nakoniec súhlasil. Pán Chalkis bol veľmi láskavý – naliehal, aby som počas svojho pobytu v Spojených štátoch bol jeho hosťom. Mal som pacienta pod lekárskym dozorom niečo vyše dvoch týždňov, keď zomrel.“
„Zhodovala sa vaša diagnóza s diagnózou doktora Frosta a špecialistu o príčine Chalkisovej slepoty?“
„Áno, a ak sa nemýlim, aj som to povedal pred niekoľkými dňami tu pánu seržantovi a pánu Pepperovi. Vieme veľmi málo o amauróze – úplnej slepote, zapríčinenej krvácaním zo žalúdočného vredu alebo rakovinou postihnutého žalúdka. Ale z hľadiska lekárskej vedy to bol veľmi zaujímavý prípad a v snahe podnietiť spontánny návrat zraku urobil som s pacientom niekoľko liečebných pokusov. Ale bezúspešne, posledný raz som dôkladne prezrel pacienta vo štvrtok týždeň, a jeho stav bol nezmenený.“
„Ste si istý, pán doktor, že ste nikdy nevideli človeka menom Grimshaw – toho druhého z rakvy?“
„Nie, pán inšpektor, nevidel som,“ odpovedal doktor Wardes netrpezlivo. „A čo viac, neviem nič o súkromných veciach, o jeho návštevníkoch ani o ničom inom, čo by sa podľa vášho názoru mohlo týkať veci, ktorú vyšetrujete. Momentálne mám len jediný záujem: vrátiť sa do Anglicka.“
„Nuž,“ povedal inšpektor sucho, „pokiaľ viem, minule ste rozmýšľali trochu ináč… Nebude také ľahké odísť, pán doktor. Teraz vyšetrujeme vraždu.“ Protest, ktorý sa chystal odznieť z lekárových bradou a fúzmi skrytých úst, zarazil hneď v zárodku a obrátil sa nabok k Alanovi Cheneymu. Cheneyho odpovede boli veľmi strohé. Nie, vraj k doteraz podanému svedectvu už nemá čo dodať. Nie, Grimshawa vraj nikdy predtým nevidel a navyše ešte dodal, že je mu celkom fuk, či sa Grimshawov vrah nájde alebo nie. Potom inšpektor žartovne zdvihol obrvy nad jedným okom a začal sa vypytovať pani Sloanovej. Výsledkom bolo veľké sklamanie – rovnako ako jej syn, ani matka nevedela nič a všetko jej bolo ešte viac fuk. Mala záujem len na tom, aby v domácnosti opäť zavládol aspoň aký-taký poriadok a pokoj. Pani Vreelandová, jej manžel, Nacio Suiza a Woodruff rovnako nepodali nijaké informácie. Zdalo sa, že nikto z nich nepoznal a ani predtým nevidel Grimshawa. Inšpektor v tomto bode naliehal najmä na komorníka Weekesa, ale Weekes rozhodne tvrdil, že tých osem rokov, čo slúžil v chalkisovskom dome, Grimshaw tam okrem tých dvoch návštev minulý týždeň nikdy nebol a že on – Weekes – ho ani vtedy nevidel.
Inšpektor, malá napoleonovská figúra zúfalstva, stál uprostred izby, akoby to bola jeho Elba. V očiach mal temer šialený lesk. Z úst krytých šedivými fúzmi sa mu len tak sypali otázky. Videl niekto v dome po pohrebe nejakú podozrivú činnosť? Nie. Navštívil niekto z nich po pohrebe cintorín? Nie. Videl niekto niekoho od pohrebu ísť na cintorín? A znovu stále mohutnejúca odpoveď – nie! Inšpektor Queen urobil nepatrný a netrpezlivý pohyb zohnutým ukazovákom a seržant Velie pribehol k nemu cez miestnosť. Inšpektor už bol veľmi podráždený. Velie dostal príkaz vyraziť do ticha cintorína a osobne vypočuť kostolníka Honeywella, velebného pána Eldera a iných hodnostárov cirkevného zboru. Mal podľa možnosti vypátrať niekoho, kto azda zbadal od pohrebu niečo zaujímavé na cintoríne. Mal vypočuť susedov a služobníctvo na fare, ktorá bola z druhej strany dvora, a v ďalších štyroch súkromných domoch, ktoré lemovali zadný vchod na dvor. Mal sa stopercentne zabezpečiť, aby nevynechal ani jediného svedka, ktorý mohol vidieť niekoho podozrivého, kto by bol navštívil cintorín, najmä v noci. Velie, zvyknutý už na takéto chvíle vzrušenia u svojho šéfa, sa mrazivo zaškľabil a vyrazil z knižnice.
Inšpektor si hrýzol fúzy. „Ellery!“ zvolal s otcovským podráždením v hlave. „Čo to, do čerta, robíš?“ Syn mu neodpovedal hneď. Objavil čosi, možno povedať, veľmi zaujímavé. Stál sklonený nad celkom obyčajným varičom, položeným na malom taburete v plytkom výklenku na druhej strane izby, a bez nejakého zvláštneho dôvodu si pískal melódiu hlavného motívu Beethovenovej Piatej symfónie.

10
Ellery Queen bol mladý človek zaujímavej povahy. Už hodiny ho prenasledoval akýsi výlučne duševný nepokoj – veľmi neurčitý pocit, že sa niečo stane, pocit, ktorý bol ako sen a nemal určitú formu; skrátka, bola to predtucha, že sa blíži k skvelému objavu. Chodil po knižnici, motal sa ľudom v ceste, poklepkával po nábytku a hrabal sa v knihách, slovom správal sa dosť protivne. Dva razy prešiel popri stolčeku s varičom a venoval mu len zbežný pohľad, ale na tretí raz sa mu nozdry ľahko zachveli, nie však účinkom výraznej vône a slabšieho zápachu, ktorý s ňou bol v nesúlade. Chvíľu sa naň díval so zmrašteným obočím a potom zdvihol pokrievku čajníka, aby sa mohol doňho pozrieť. Možno dúfal, že v ňom niečo nájde, ale nenašiel nič, videl len vodu. Ale keď zdvihol hlavu, oči sa mu iskrili a vtedy si ku svojim myšlienkam začal pískať hudobný sprievod, ktorý tak podráždil jeho otca. Inšpektorovu otázku nechal Ellery bez odpovede a namiesto toho sa svojím predchádzajúcim pôsobivým tónom obrátil na pani Simmsovú: „Kde bol tento stolík s čajovým náčiním, keď ste minulú sobotu ráno našli Chalkisa mŕtveho?“
„Kde bol? Pri stole, prosím, nie tam, kde je teraz. Pri stole, kam som ho na rozkaz pána Chalkisa postavila v ten večer.“
„Dobre teda,“ a Ellery sa obrátil, aby ich videl všetkých, „kto preložil v sobotu ráno stolík do výklenku?“ Opäť odpovedala Joan Brettová: „Ja, pán Queen,“ a opäť sa na jej štíhlu postavu upreli pohľady ostatných, tentoraz už poznačené podozrením.
Inšpektor sa mračil, ale Ellery sa usmial na otca a povedal: „Vy, slečna Brettová? Kedy a prečo, prosím vás?“
Trochu bezmocne sa usmiala. „Vidí sa mi, že všetko, čo sa tu stalo, som urobila ja… Viete, v deň pohrebu, poobede bol taký chaos, všetci behali po knižnici a všetko prevracali, keď hľadali testament. Stolík, kým stál tu pri písacom stole, im zavadzal, nuž som ho preniesla odtiaľ do výklenku. Dúfam, že som tým nevykonala nič zlé?“
„Pravdaže nie,“ prisvedčil Ellery zhovievavo a znovu sa obrátil ku gazdinej. „Pani Simmsová, keď ste sem minulý piatok priniesli riad na čaj, koľko vrecúšok čaju ste priniesli?“
„Za hrsť, prosím. Bolo ich šesť, ak sa dobre pamätám.“
Inšpektor pokojne vykročil dopredu a tak isto Pepper, a obidvaja sa so záujmom zahľadeli na stolík. Bol to malý, starý stolík – ani jeden z nich nevidel na ňom nič zvláštne. Bola na ňom veľká strieborná tácňa, na nej, vedľa čajníka, boli tri šálky s tanierikmi a lyžičkami, strieborná cukornička, tanier s tromi starými, oschnutými, ale nevytlačenými kúskami citróna, ďalší tanier s tromi nepoužitými vrecúškami čaju a strieborný krčiažtek so zrazenou, zažltnutou chladenou smotanou. V každej šálke bola vyschnutá usadenina z čaju a každá šálka mala znútra pri okraji prúžok od tanínu.
Všetky tri strieborné lyžičky so škvrnami boli zájdené. Na každom tanieriku pod šálkou bolo škvrnité, nažltnuté vrecúško čaju a suchý, vytlačený kúsok citróna. A nič viac, aspoň inšpektor a Pepper nič nevideli. Ale na inšpektora to bolo priveľa, hoci bol naučený na čudácke nápady svojho syna. „Nevidím, čo…“
„Len poslúchni radu starého dobrého Ovídia,“ uškieral sa Ellery. „Buď trpezlivý a vytrvaj, toto nešťastie ti raz bude na úžitok.“ Opäť zdvihol pokrievku na čajníku, nazrel dnu, potom vyňal zo svojho vreckového puzdra maličkú sklenú flaštičku, napustil do nej z kohútika variča niekoľko kvapiek odstatej vychladnutej vody, položil nazad pokrievku, zazátkoval fľaštičku a uložil si ju do odúvajúceho sa vrecka. Nato, sledovaný čoraz viac prekvapenými a udivenými pohľadmi prítomných, vzal celú tácňu zo stolíka, zaniesol ju k stolu a tu ju položil so vzdychom, ktorý vyjadroval… Vtom mu niečo prišlo na um; ostro oslovil Joan Brettovú: „Keď ste minulý utorok odkladali stolík, dotkli ste sa niečoho alebo ste zmenili niečo na tejto tácni?“
„Nie, pán Queen,“ odvetila poslušne. „Výborne. Naozaj môžeme povedať: dokonalé.“ Rýchle si pošúchal ruky. „Nuž, dámy a páni, všetci sme mali trochu únavné ráno. Nepraje si niekto občerstvenie…?“
„Ellery!“ povedal inšpektor mrazivo. „Všetko má predsa hranice. Teraz nie je vhodný čas na podobné… na podobné…“
Ellery ho prebodol smutným pohľadom. „Otec! Posmievaš sa tomu, čomu Colley Cibber venoval celú oslavnú reč? Čaj! Ty jemný, úctyhodný nápoj, ktorý udržiavaš triezvosť a zjasňuješ rozum, ty posilňujúci nektár, ktorý ako žena rozväzuješ jazyk, vyvolávaš úsmev a otváraš srdcia!“ Joan Brettová sa zasmiala a Ellery sa mierne uklonil smerom k nej. Jeden z detektívov inšpektora Queena, stojaci v kúte, pošepkal poza kostnatú dlaň kolegovi: „To je ale bohovské vyšetrovanie vraždy…!“ Pohľady obidvoch Queenovcov sa skrížili nad varičom a inšpektora opustila zlá nálada. Veľmi pokojne ustúpil, akoby chcel povedať: „Syn môj, svet patrí tebe, rob si s ním, čo chceš.“
Zdalo sa, že Ellery presne vie, čo chce. Temer hrubo povedal pani Simmsovej: „Prosím vás, doneste nové tri vrecúška čaju, šesť čistých šálok s tanierikmi a lyžičkami, nejaký čerstvý citrón a čerstvú smotanu. Vitement, madame la gouvernante! Rýchlo!“
Gazdiná otvorila od prekvapenia ústa, zafŕkala a vyplávala z miestnosti. Ellery sa veselo pohrával s elektrickou šnúrou čajníka, chodil okolo stola a čosi hľadal, našiel to a zasunul šnúru do zásuvky na boku stola. Keď sa pani Simmsová vrátila z kuchyne, voda v sklenej časti čajníka už vrela. V hrobovom tichu, ktoré si Ellery vo svojej veselosti nevšímal, otvoril kohútik čajníka a začal napĺňať šálky, ktoré doniesla pani Simmsová, vriacou vodou, hoci do nich nevložil vrecúška s čajom. Keď bola piata šálka takmer plná, minula sa voda a Pepper, trochu zmätený, povedal: „Ale, pán Queen, veď to je odstatá voda. Stojí tu už iste vyše týždňa. Nebudete predsa piť…“
Ellery sa usmial. „Aký som len hlúpy. Pravdaže nie. Pani Simmsová,“ oslovil ju opäť, „budem vás prosiť, odneste čajník, naplňte ho čerstvou vodou a doneste ho zase sem, aj šesť čistých šálok.“
Pani Simmsová zrejme zmenila svoju mienku o tomto mládencovi; hnevlivý pohľad, ktorý vrhla na jeho sklonenú hlavu, bol zničujúci. Ellery vzal čajník a vtisol jej ho do rúk. Kým bola preč, celkom vážne vložil tri zažltnuté, použité vrecúška s čajom do troch šálok s horúcou odstatou vodou. Pani Simmsová ticho vykríkla od ošklivosti: nechce tento mladý bezočivec, aby…! Ellery pokračoval vo svojom záhadnom rituáli. Nechal tri použité vrecúška s čajom vylúhovať v ich kúpeli z horúcej vody, potom každý energicky povytláčal jednou z fľakatých lyžičiek. Pani Simmsová opäť vpadla do knižnice, nesúc na novej tácni čajník a tucet nových šálok. „Vrúcne dúfam,“ povedala pichľavo, „že vám toto postačí, pán Queen. Viete, viac šálok už nemám!“
„Vynikajúce, pani Simmsová. Vy ste ozajstná perla z prvej vody. Šikovná veta, čo?“ Ellery prestal na chvíľu vytláčať čaj, kým zastrčil kontakt šnúry do zásuvky na stole, a potom sa vrátil k svojej predošlej robote. No napriek všetkej jeho námahe staré vrecúška s čajom v odstatej horúcej vode dali čosi, čo sa len zďaleka podobalo čajovému výluhu. Ellery sa usmial, poprikyvoval hlavou, ani čo by si tým bol niečo potvrdil, počkal trpezlivo, kým čerstvá voda v čajníku zovrie, a potom začal plniť nové šálky, čo doniesla pani Simmsová. Keď sa po naplnení šiestej šálky voda v čajníku minula, vzdychol si a povedal: „Milá pani Simmsová, zdá sa, že budete musieť naplniť čajník vodou ešte raz, lebo je tu početná spoločnosť,“ ale všetci, ešte aj Angličania Joan Brettová a doktor Wardes, odmietli také znevažujúce pitie čaju, a Ellery ho chlipkal sám, ľútostivo hľadiac na dosku stola, doslova zapratanú šálkami. Mimochodom, pohľady uprené na jeho sústredenú tvár hovorili výrečnejšie než akékoľvek slová – väčšina z prítomných si myslela, že jeho rozumové schopností zrazu klesli na úroveň Demmyho inteligencie.

11
Ellery si spôsobne osušil pery vreckovkou, odložil prázdnu šálku a s úsmevom zmizol v Chalkisovej spálni. Inšpektor a Pepper, ktorí už začali prejavovať znaky rezignácie, išli za ním. Chalkisova spálňa bola veľká a tmavá a nemala okna; bola to proste izba slepca. Ellery zažal jednu lampu a prezeral si svoje nové pole skúmania. V izbe bol dosť veľký neporiadok; posteľ bola zašpinená a nepostlaná, na stoličke pri posteli bola hŕba mužských šiat, vo vzduchu bol zápach, ktorý trochu dvíhal žalúdok. „Pravdepodobne balzamovacie oleje alebo také dačo,“ poznamenal Ellery, idúc k starému bielizníku na druhej strane izby. „Toto síce môže byť starý a solídne stavaný dom, ako povedal Edmund Crewe, ale o vetranie je tu postarané veľmi zle.“ Prezeral si kriticky bielizník, ničoho sa pritom nedotýkajúc. Potom sa s povzdychom pustil do zásuviek. Zdalo sa, že vo vrchnej našiel niečo zaujímavé, lebo z nej vytiahol dva kusy papiera a začal jeden z nich so záujmom čítať. „Čo si to našiel?“ zavrčal inšpektor a Pepper sa nahol Ellerymu cez plece.
„Iba zoznam oblekov, ktoré náš priateľ idiot používal pri parádení svojho bratanca,“ odpovedal Ellery. Videli, že jeden z papierov bol písaný v cudzej reči a druhý, jeho verná podoba, po anglicky. „Mám dostatočné filologické vzdelanie na to,“ pokračoval Ellery, „aby som zistil, že táto škrabanina je degenerovaná moderná gréčtina. Vzdelanie, to je vám zázračná vec!“ Ani Pepper ani inšpektor sa neusmiali a Ellery s povzdychom začal čítať anglický zoznam nahlas. Znel:
Pondelok: Šedý tveedový oblek, športové čierne topánky, šedé pančuchy, svetlošedá košeľa, tvrdý golier, šedá kockovaná viazanka.
Utorok: Tmavohnedý dvojradový oblek, hnedé kordovánové topánky, hnedé pančuchy, biela košeľa, červená hodvábna viazanka, stojatý tvrdý golier, žltohnedé gamaše.
Streda: Svetlošedý jednoradový oblek, špicaté čierne topánky, čierne hodvábne pančuchy, biela košeľa, čierny motýlik, šedé gamaše.
Štvrtok: Modré jednoradové šaty z česanej vlny, čierne športové topánky, modré hodvábne ponožky, biela košeľa s modrými pásikmi, modrá bodkovaná viazanka, mäkký golier.
Piatok: Žltohnedý oblek s kabátom na jeden gombík, hnedé topánky zo škótskej žilkovanej kože, žltohnedé pančuchy, žltohnedá košeľa, tvrdý golier, žltohnedá viazanka s tmavohnedými pruhmi.
Sobota: Tmavošedý oblek s kabátom na tri gombíky, čierne špicaté topánky, čierne hodvábne pančuchy, biela košeľa, zelená hodvábna viazanka, stojatý tvrdý golier, šedé gamaše.
Nedeľa: Modrý seržový dvojradový oblek, čierne topánky s hranatými špicami, čierne hodvábne pančuchy, tmavomodrá viazanka, stojatý tvrdý golier, biela košeľa s polotvrdou náprsenkou, šedé gamaše.
„No, a čo s tým?“ opýtal sa inšpektor.
„Čo s tým?“ zopakoval Ellery ako ozvena. „Naozaj, čo s tým?“ Išiel k dverám a nazrel do pracovne. „Pán Trikkala! Poďte láskavo na chvíľu sem.“ Grécky tlmočník poslušne prišiel do spálne. „Pán Trikkala,“ povedal Ellery, podávajúc mu papier popísaný gréckym písmom, „čo je tu napísané? Prečítajte to nahlas.“ Trikkala čítal. Bol to doslovný preklad anglicky písaného zoznamu, ktorý Ellery práve prečítal inšpektorovi a Pepperovi.
Ellery poslal tlmočníka späť do knižnice a začal usilovne prezerať zásuvky bielizníka. Zdalo sa, že v ňom nie je nič zaujímavé, ale keď prišiel k tretej zásuvke, našiel v nej neotvorený dlhý plochý balíček s pečaťou. Bol adresovaný pánu Georgovi Chalkisovi, Päťdesiata štvrtá východná ulica č. 11, New York City. Na ňom bola v ľavom hornom kúte firma Barret, Módny dom, a v ľavom dolnom kúte pečiatkou vytlačený riadok OSOBNE ODOVZDAŤ. Ellery ho roztrhol. Našiel v ňom šesť rovnakých červených hodvábnych viazaniek. Hodil balíček na bielizník, a pretože v zásuvkách už nenašiel nič zvláštne, išiel do Demmyho spálne, ktorá bola hneď vedia. Bola to malá kutica s jediným oknom, obráteným na zadný dvor. Zariadenie tu bolo pustovnícky jednoduché – bola to holá cela s vysokou posteľou ako v nemocnici, bielizník, šatník a stolička. Miestnosť nemala nijaký znak osobnosti. Elleryho trošku striaslo, ale pustá atmosféra ho neodradila od toho, aby dokonale neprezrel zásuvky Demmyho bielizníka. Jediná vec, čo vzbudila jeho zvedavosť, bol list papiera – taký istý, ako bol gréčtinou písaný zoznam šatstva, ktorý našiel v Chalkisovom stole – jeho kópia, ako sa hneď presvedčil porovnaním obidvoch.
Vrátil sa do Chalkisovej spálne; inšpektor a Pepper sa už vrátili do knižnice. Teraz pracoval rýchle a šiel priamo k stoličke, na ktorej boli nahádzané šaty. Prezrel si každý kúsok odevu – tmavošedý oblek, bielu košeľu, červenú viazanku, špicatý golier; na zemi pod stoličkou ležali šedé gamaše, čierne špicaté topánky a v nich boli vopchaté čierne ponožky. Chvíľu na to zamyslene hľadel, klopkajúc si cvikrom po perách, potom prešiel k veľkému šatníku na druhej strane izby. Otvoril ho a prekutal jeho obsah. Viselo tam dvanásť oblekov a okrem nich tri zvrchníky a jeden frak. Na vešiaku na viazanky, umiestnenom na vnútornej strane dverí šatníka, viseli poprehadzované tucty viazaniek. Na dlážke šatníka bolo mnoho párov topánok a v každých napínače; medzi nimi niekoľko párov domácich pantoflí. Ellery si všimol, že na polici nad oblekmi bolo veľmi málo klobúkov – spolu iba tri: plstený, tvrdý a hodvábny cylinder.
Zavrel dvere šatníka, vzal z bielizníka balíček s viazankami a vrátil sa do pracovne, kde Velie práve opatrne konzultoval s inšpektorom. Inšpektor pozrel na Elleryho s otázkou: Ellery sa naňho povzbudivo usmial a šiel priamo k jednému z telefónov. Pýtal si Informácie, mal s nimi krátky rozhovor, potom zopakoval jedno číslo a ihneď ho vykrútil. Vychrlil na kohosi na druhej strane drôtu hŕbu otázok, potom zavesil a zoširoka sa usmial. Práve zistil od zamestnanca pohrebného ústavu Sturgessa, že oblek, čo našiel v Chalkisovej spálni na stoličke, tak ako sme ho opísali, tam nechali Sturgessovi ľudia, keď vyzliekli mŕtveho. Bol to oblek, čo mal Chalkis na sebe, keď zomrel, a vyzliekli mu ho, aby ho mohli nabalzamovať; do rakvy mu potom obliekli jeden z jeho dvoch frakov.
Ellery zdvihol balíček do výšky a opýtal sa: „Pozná toto niekto?“ Odpovedali dvaja – Weekes a, samozrejme, Joan Brettová. Ellery sa s porozumením usmial na dievča, ale najprv sa obrátil na komorníka. „A čo o tom viete, pán Weekes?“
„Je to balík od Barreta, prosím?“
„Je.“
„Doniesli ho minulú sobotu neskoro poobede, prosím, niekoľko hodín po tom, ako pán Chalkis zomrel.“
„Vy ste ho prevzali osobne?“
„Áno, prosím.“
„Čo ste s ním urobili?“
„Ja…“ Weekes vyzeral prekvapený. „Nuž, položil som ho na stôl v predsieni, pokiaľ sa pamätám.“
Ellerymu zmizol úsmev z tváre. „Na stôl v predsieni, pán Weekes? Ste si tým istý? Nevzali ste ho potom odtiaľ a nedali ste ho niekam inam?“
„Nie, prosím, celkom iste nie.“ Weekes bol prestrašený. „Aby som pravdu povedal, v tom vzrušení, čo tu panovalo po smrti pána Chalkisa a vôbec, úplne som na balíček zabudol, až doteraz, kým som vám ho zazrel v ruke.“
„Čudné… A vy, slečna Brettová? Čo máte vy spoločné s týmto všadeprítomným balíčkom?“
„Videla som ho minulý týždeň v predsieni na stole, pán Queen. To je naozaj všetko, čo o ňom viem.“
„Mali ste ho v rukách?“
„Nie.“
Ellery náhle zvážnel.
„Počujte,“ povedal pokojne zhromaždeným, „niekto z vás musel vziať balíček zo stola v predsieni a vložiť ho do tretej zásuvky Chalkisovho bielizníka v jeho spálni, kde som ho pred chvíľkou našiel. Kto to urobil?“
Nikto neodpovedal.
„Pamätá sa niekto z vás okrem slečny Brettovej, že by ste ho boli videli v predsieni na stole?“
Zase nijaká odpoveď.
„No, dobre,“ povedal Ellery úsečne. Prešiel cez miestnosť a podal balíček inšpektorovi. „Otec, bolo by potrebné zájsť s týmto balíčkom viazaniek k Barretovi a zistiť, kto ich objednal, kto ich doniesol a tak ďalej.“
Inšpektor neprítomne prikývol a ukázal prstom na jedného detektíva. „Počuli ste, Piggott, o čo ide. Choďte a vybavte to.“
„Mám vypátrať všetko, čo súvisí s týmito kravatami, pán šéf?“ opýtal sa Piggott a poškrabal sa na líci. Velie naňho zazrel, takže Piggott si len pritisol balíček na prsia, odkašlal si ako na ospravedlnenie a chytro sa vytratil.
Inšpektor zašepkal: „Zaujímaš sa tu ešte o niečo, chlapče?“ Ellery zavrtel hlavou; v kútikoch úst sa mu zjavili ustarostené vrásky. Inšpektor mocne zatlieskal, až všetkých myklo, a vzpriamil sa. „To je na dnešok všetko. Chcel by som, aby ste si všetci uvedomili jedno: minulý týždeň sme vás obťažovali prehliadkou v súvislosti s ukradnutým testamentom – teda vecou, ktorá, keď to uvážime, ani nebola taká dôležitá, a tak vaša osobná sloboda veľmi neutrpela. Ale teraz ste sa dostali do čertovsky zamotaného vyšetrovania vraždy. Úprimne sa vám priznám, že zatiaľ nevieme, o čo tu vlastne ide. Vieme len to, že zavraždený, ktorého má polícia v registri trestaných, vykonal v tomto dome dve veľmi záhadné návštevy, druhú v spoločnosti človeka, ktorý sa veľmi usiloval zostať nepoznaným – a to sa mu aj podarilo.“
Ostro na nich pozrel. „Zločin je skomplikovaný skutočnosťou, že zavraždeného sme našli pochovaného v rakve s človekom, ktorý zomrel prirodzenou smrťou. A treba dodať, že pochovaného hneď vedia tohto domu. Podľa zistených okolností môžete byť podozriví všetci. Z čoho a ako, to vie len pánboh sám. Ale aby bolo medzi nami jasno: všetci tu zostanete pod mojím dozorom až do rána. Tí, čo musia ísť do zamestnania, ako páni Sloane a Vreeland, môžu odísť za svojou povinnosťou, ale, páni, obidvaja dbajte, aby ste nám boli kedykoľvek k dispozícii. Vy, pán Suiza, môžete ísť domov – ale aj vy sa musíte na výzvu hlásiť. Vás, pán Woodruff, vynímame zo zákazu, pochopiteľne. Ostatní, kým nevydám iný príkaz, môžu opustiť tento dom len na zvláštne povolenie a musia uviesť, kam idú a prečo.“
Inšpektor si veľmi mrzuto obliekol zvrchník. Nikto nepovedal ani slova. Starý pán vydal svojim ľudom úsečné rozkazy a niekoľkých, pod velením Flinta a Johnsona, nechal v dome. Pepper odkázal Cohalanovi, aby zostal na mieste a aby ako predstaviteľ okresnej prokuratúry obhajoval záujmy obžaloby. Pepper, Velie a Ellery si obliekli kabáty. Všetci štyria odchádzali k dverám. V poslednom okamihu sa inšpektor obrátil a pozrel po miestnosti. „A hovorím vám to hneď,“ povedal veľmi neprívetivo, „budete sa musieť podrobiť – dobrovoľne alebo nasilu, mne je to jedno! Zbohom!“ Vyšiel ťažkým krokom, sledovaný ostatnými a Ellerym, ktorý sa čudne usmieval.

12
Ten večer vládla pri večeri v rodine Queenovcov veľmi trúchlivá nálada. Byt na druhom poschodí starého domu v Osemdesiatej siedmej západnej ulici bol vtedy o voľačo novší, hala trochu elegantnejšia a obývačka ešte nie taká staromódna; a keďže aj Djuna, chlapec na všetko, ktorý slúžil u Queenovcov, bol vtedy mladší a v dôsledku toho aj menej roztržitý ako po rokoch, mohol sa byt pokladať za útulný a ovzdušie za príjemné. Ale nebolo to tak, lebo inšpektorova mrzutosť visela nad jeho miestnosťami ako čierna prikrývka na rakve. Čoraz častejšie a zlovestnejšie ponáral prsty do tabatierky. Ellerymu odpovedal prudko a úsečne, temer s rozkošou preháňal prekvapeného Djunu všelijakými rozkazmi a pobiehal z obývačky do spálne čudne nervózny a nepokojný. Nálada starého pána sa nezlepšila ani príchodom hostí, ktorých pozval Ellery; pohľad na zamyslenú tvár Peppera, a na unavené, skúmavé oči okresného prokurátora Sampsona nespôsobili nijakú zmenu v temnej a pošmúrnej nálade, ktorá tu vládla. A tak keď Djuna podával chutné pohostenie, panovalo ticho, a ticho bolo aj pri jedle. Zo štyroch mužov jediný Ellery mal dobrú náladu. Jedol s obvyklou chuťou, pochválil Djunovi pečienku, pri pudingu citoval Dickensa a pri káve Voltaira…
Sampson, len čo si utrel servítkou pery, povedal: „Nuž, starký, zase tá známa stará pesnička. Stojíme pred záhadou, nevieme, čo si počať, a sme bezmocní. Jedna z tých prekliatych hádaniek. Ako to vidíte vy?“
Inšpektor zdvihol svoje unavené oči. „Opýtajte sa tu môjho syna.“ Upil si kávy. „Zdá sa, že on je spokojný s tým, ako sa veci vyvíjajú.“
„Berieš to všetko príliš vážne, otec.“ povedal Ellery, poťahujúc si pomaly z cigarety. „Prípad má svoje háčiky, ale zato by som nepovedal, že“ – zvoľna si potiahol a vyfúkol dym – „nepovedal by som, že je neriešiteľný.“
„Naozaj?“ Všetci traja sa naňho zahľadeli a inšpektor len otvoril oči od prekvapenia.
„Nenaliehajte na mňa, prosím vás,“ povedal Ellery. „V takýchto chvíľach, ako je táto, sa môj spôsob vyjadrovania stáva klasicky staromódnym, a pokiaľ viem, pánu Sampsonovi sa to protiví. Ostatne, nerád uvažujem s plným žalúdkom. Djuna, buďte taký dobrý, ešte kávu.“
Sampson rozhodne povedal: „Ale ak niečo viete, Ellery, von s tým! Čo sa deje?“
Ellery prevzal od Djunu kanvičku s kávou. „Ešte je priskoro, pán Sampson. Teraz by som ešte nerád.“
Sampson vyskočil a začal vzrušene chodiť po koberci. „Tak je to vždy! Stará pesnička! „Priskoro, priskoro!“ Fŕkal ako žrebec. „Pepper, ako tá vec teraz vlastne vyzerá? Čo sa najnovšie zistilo?“
„Nuž, pán šéf,“ odvetil Pepper, „Velie vyňuchal hromadu vecí, ale ako to ja vidím, ani jedna nám veľa nepomôže. Tak napríklad, Honeywell – kostolník zo susedného kostola, tvrdí, že cintorín sa nikdy nezatvára, ale že ani on ani jeho pomocníci nevideli za celý čas od pohrebu nič podozrivé.“
„Nad tým sa ani rozčuľovať nehodno,“ zavrčal inšpektor. „Pri cintoríne a vo dvore nie je stráž. Niekto ta mohol vojsť aj sto ráz a nikto ho nemusel vidieť. A najmä v noci. Hm…!“
„A čo susedia?“
„Tak isto nič,“ odpovedal Pepper. „Valieho správa bola úplná. Viete, všetky domy na južnej strane Päťdesiatej piatej a na severnej strane Päťdesiatej štvrtej ulici sú obrátené zadnou časťou do dvora. V Päťdesiatej piatej ulici sú to od východu na západ tieto domy: číslo štrnásť, na rohu Madison avenue, patrí pani Zuzane Morsovej, tej vyľakanej starej dáme, čo bola aj na pohrebe. Číslo dvanásť, dom pána doktora Frosta – to je ten lekár, čo ošetroval Chalkisa. Desať je domové číslo fary pri kostole, kde žije velebný pán Elder. Na Päťdesiatej štvrtej ulici máme od východu na západ číslo pätnásť, roh Madison avenue, pán a pani Ganzovci…“
„To je ten balič mäsa na penzii?“
„Áno. A medzi Ganzovým a Chalkisovým domom, ktorý má číslo jedenásť, je číslo trinásť – neobývaný dom, zabitý doskami.“
„Komu patrí?“
„Len sa nevzrušujte. Zostáva v rodine,“ miernil ho inšpektor. „Patrí nášmu slávnemu multimilionárovi, pánu Jamesovi J. Knoxovi, tomu, čo ho Chalkis v tom ukradnutom testamente ustanovil správcom svojho majetku. Nikto tam nebýva, je to už stará budova. Kedysi tam býval Knox, ale potom sa presťahoval do jednej z obytných štvrtí a odvtedy je dom opustený.“
Pozrel som sa na túto záležitosť,“ vysvetlil Pepper. „Pochopiteľne, je neobývaný a prázdny, a neponúkajú ho na prenajatie. Mám dojem, že na ňom lipne z nejakých citových príčin. Je to akýsi domov predkov, starý ako Chalkisov dom, postavený v tom istom čase.
„Nech už je to akokoľvek, nikto v týchto domoch – ani majitelia, ani služobníctvo, a v jednom prípade hostia – nevedeli Veliemu nič povedať. Ako viete, do dvora je prístup cez zadný vchod zo všetkých domov v obidvoch uliciach; z Madison avenue sa doňho dostane len cez pivnicu morsovského alebo ganzovského domu, lebo tu sú v bloku len tieto dva domy; ináč z Päťdesiatej štvrtej, Päťdesiatej piatej ulice alebo Madison avenue nevedie do dvora nijaký priamy priechod.“
„Inými slovami,“ riekol Sampson netrpezlivo, „do dvora sa nemožno dostať inak len cez domy, kostol alebo cez cintorín – je tak?“
„Správne. A čo sa týka cintorína, na ten sa možno dostať len tromi cestami: zadným vchodom kostola, cez bránu na západnej strane dvora a cez tie jediné dvere v plote, vlastne je to vysoká brána, na strane k Päťdesiatej štvrtej ulici.“
„To ešte stále nič neznamená,“ nesúhlasil inšpektor. „To nie je dôležité. Dôležité je, že každý, koho Velie vypočúval, poprel, že by bol od Chalkisovho pohrebu vstúpil na cintorín.“
„S výnimkou pani Morsovej, otec,“ prerušil ho zdvorile Ellery. „Na ňu si zabudol. Nezabúdaj, čo povedal Velie, ako sa mu priznala, že jej robí veľké potešenie prechádzať sa každé popoludnie na cintoríne nad hlavami mŕtvych.
„Áno,“ prisvedčil Pepper, „ale poprela, že tam bola v noci. A potom, pán šéf, všetci susedia patria pod faru pri tunajšom kostole, pravda, s výnimkou Knoxa. A on vlastne ani nie je sused.“
„On je katolík,“ povedal inšpektor. „On patrí do farnosti Pri známej katedrále na West Side.“
„Mimochodom, kde je Knox?“ opýtal sa okresný prokurátor.
„Dnes ráno odišiel z mesta. Ani vlastne neviem kam,“ odpovedal starý pán. „Poviem Thomasovi, aby zohnal povolenie na domovú prehliadku, nemôžeme čakať, kým sa Knox vráti, a ukrutne mi záleží na tom, aby som sa pozrel na ten neobývaný dom vedľa Chalkisovho domu.“
„Aby ste rozumeli, pán šéf,“ vysvetlil Pepper, „pán inšpektor si myslí, že v tom prázdnom Knoxovom dome mohla byť ukrytá Grimshawova mŕtvola dovtedy, kým ju nemohli pochovať po pohrebe do Chalkisovej truhly.“
„Dobrý nápad, inšpektor.“
„Pritom,“ pokračoval Pepper, „jeho sekretárka nám nechcela prezradiť, kde sa jej veľký mogul pohybuje, a povolenie potrebujeme.“
„Možno, že to neprinesie nič dôležité,“ poznamenal inšpektor, „ale nech ma čert vezme, ak neskúsim všetky prostriedky.“
„To je vynikajúci principio operandi,“ zasmial sa Ellery.
Otec naňho vrhol veľmi chladný, karhavý pohľad. „Ty si myslíš, že si vtipný,“ povedal ticho. „Nuž… Pozrite, páni. Čo sa týka toho neobývaného domu, je tu problém. Ešte stále presne nevieme, kedy odpravili Grimshawa – ako dlho je už mŕtvy. No to by nám mala veľmi presvedčivo povedať pitva. Zatiaľ máme oporné body na úvahy. Pretože ak Chalkis zomrel skôr, než zavraždili Grimshawa, to určite znamená – ak uvážime, kde sme našli jeho mŕtvolu, že pochovanie Grimshawa od Chalkisovej rakvy bolo vopred plánované. Chápete ma? V tom prípade by ten neobývaný dom bol krásnym miestom, kde vrah mohol mať Grimshawovu mŕtvolu až dovtedy, keď už bude Chalkis pochovaný a bude tu jeho rakva.“
„Áno, ale pozrite sa na to z druhej strany, Queen,“ namietal Sampson. „Rovnako obstojí aj teória, a to aj bez výsledkov pitvy, že Chalkis zomrel až po zavraždení Grimshawa. To by znamenalo, že vrah nemohol počítať s Chalkisovou neočakávanou smrťou a s možnosťou pochovať mŕtvolu do Chalkisovej rakvy, takže mŕtvola musela byť schovaná na mieste, kde sa vražda stala – a nemáme dôvod predpokladať, že sa stala v tom neobývanom dome v susedstve. Rozhodne však nevidím nijaký význam v tom, ak budeme sledovať túto stopu pri vyšetrovaní, kým nevieme, ako dlho je Grimshaw mŕtvy.“
„Chcete povedať,“ ozval sa Pepper zamyslene, „že ak Grimshawa zaškrtili skôr, než zomrel Chalkis, jeho mŕtvola bola pravdepodobne ukrytá tam, kde ho zabili? A že potom, keď Chalkis zomrel, skrsla vrahovi v hlave myšlienka, že by mohol pochovať svoju obeť v Chalkisovej rakve, a zavliekol mŕtvolu do cintorína, pravdepodobne cez bránu v plote do Päťdesiatej štvrtej ulice?“
„Presne tak,“ potvrdil Sampson. „Pravdepodobnosť, že dom vedia Chalkisovho nemá nič do činenia s týmto zločinom, je jedna k desiatim. Myslím, že to je bezvýznamná domnienka.“
„Možno ani nie taká bezvýznamná,“ povedal mierne Ellery. „No naproti tomu sa mi zdá chybou v myslení, páni, že nepreukazujete nijakú zvláštnu bystrosť ducha, keď predbiehate udalosti. Prečo by ste nepočkali trpezlivo na správu o výsledku pitvy?“
„Čakať – čakať,“ hundral inšpektor. „Už som celkom zostarel v tomto večnom čakaní.“
Ellery sa zasmial. „Ak možno veriť Chaucerovi, tvoj vek má jednu veľkú výhodu, otec. Pamätáš sa na Snem vtákov? ‚Lebo zo starého semena, ako ľudia vravia, vzchádza rok čo rok nové‘.“
„Máte ešte niečo, Pepper?“ zavrčal Sampson. Elleryho úplne ignoroval.
„Len samé bežné veci. Velie vypočul vrátnika z obchodného skladu na druhej strane ulice oproti Chalkisovmu domu a cintorínu: ten človek stojí celé dni pri vchode z Päťdesiatej štvrtej ulice do skladu. Vypočul aj policajta, čo tam mal vtedy službu, ale ani jeden z nich nevidel v čase po Chalkisovom pohrebe cez deň nijakú podozrivú činnosť. Ani policajt, čo mal službu v noci, nič nevidel, ale pripúšťa, že bolo možné zavliecť mŕtvolu na cintorín, že by to nezbadal. A v sklade niet cez noc nikoho, kto by bol pozoroval cintorín: noční strážnici sú celú noc dnu. A tým to hasne.“
„Ja zošaliem od tohto prekliateho večného sedenia,“ zahundral inšpektor, opierajúc sa celou váhou svojej malej postavy o železnú mrežu pred kozubom.
„La patience est amére, mais son fruit est doux,“ zarecitoval Ellery. „Mám náladu rozprávať v citátoch.“
„To mám z toho,“ vzdychol inšpektor, „že som poslal chlapca na vysokú školu. Stále ma trápi svojím rozumkárením. Čo si to povedal?“
„Trpezlivosť je trpká, ale jej ovocie je sladké,“ zaškeril sa Ellery, „a povedala to jedna žaba.“
„Jedna čo…? Žaba?“
„Ach, to sa len robí vtipným,“ povedal Sampson unavene. „Asi chce povedať: Francúz. Znie to, akoby to bolo od Rousseaua.“
„Viete, Sampson,“ zvolal Ellery nadšene, „že niekedy prejavujete naozaj prekvapujúce znaky inteligencie?“

13
Nasledujúce ráno, v sobotu – v ten októbrový deň nádherne svietilo slnko – zastihlo inšpektora Queena v oveľa príjemnejšom duševnom rozpoložení. Bezprostrednou príčinou jeho zlepšenej nálady boli výsledky pitvy, ktorú vykonal doktor Samuel Prouty na Chalkisovi i na zavraždenom. Okresný prokurátor Sampson nemohol odísť z úradu pre prípad, ktorý si vyžadoval jeho osobnú prítomnosť, poslal za inšpektorom do jeho kancelárie na policajnom riaditeľstve poručíka Peppera. Keď sa doktor Prouty primotkal s cigarou v ústach, bola to jeho prvá cigara toho dňa, inšpektor, Pepper, seržant Velie a od zvedavosti nedočkavý Ellery ho už čakali. „Tak čo, doktorko, ako je?“ zvolal inšpektor. „Čo nového?“
Doktor Prouty zložil svoje dlhé, chudé telo do najpohodlnejšieho kresla v izbe a posmešne uvažoval: „Ak sa nemýlim, chcete vedieť s určitosťou, odkedy je Chalkis mŕtvy, čo? V tejto veci je všetko v poriadku. Úmrtný list, ktorý vystavil doktor Frost, hovorí pravdu do poslednej litery. Ani náznak zločinu. Chalkis bol na tom katastrofálne zle so srdcom a pumpa vypovedala.“
„Nieto tam ani znaku po jede, hm?“
„Ani na špičku špendlíka. Všetko je v poriadku. No, a teraz čo sa týka druhého mŕtveho.“ Doktor Prouty pevne stisol zuby. „Všetky príznaky nasvedčujú, že zomrel skôr než Chalkis. Je to dlhá história.“ Uškrnul sa. „Ide o mnoho okolností, pre ktoré by bolo príliš riskantné vysloviť definitívne rozhodnutie. Strata telesnej teploty nám v tomto prípade veľa nepomôže. Ale niečo nám povedia mŕtvolné zmeny v svalstve a ten stav úplnej sinavosti. Dobre vyvinutá zelená škvrna na povrchu a v strede brucha, zapríčinená chemicko-bakteriálnou činnosťou: počet a umiestnenie tmavých hnilobných škvŕn znútra i zvonku nasvedčuje asi siedmim dňom do včera večera. Tlak plynov, sliznatý výtok z úst a nozdier, vnútorný rozklad priedušiek, niektoré príznaky na žalúdku, črevách a slezine – to všetko potvrdzuje čas smrti, ktorý som spomenul. Koža je napätá, ale už prejavuje sklon k uvolneniu na mieste najväčšieho ťahu – na bruchu, tvoria sa zapáchajúce plyny nízkej špecifickej váhy – nuž, povedal by som, že pána Alberta Grimshawa zabili šesť a pol dňa pred vybratím z rakvy, ktoré sa stalo včera ráno.“
„Inými slovami,“ povedal inšpektor, „Grimshawa zaškrtili niekedy v noci, v neskorých večerných hodinách minulý piatok alebo ráno minulú sobotu.“
„Správne. A keď uvážim všetky okolnosti, povedal by som, že prirodzený proces rozkladu sa mierne oneskoril. Vôbec by ma neprekvapilo, keby ste vypátrali, že pred pochovaním do Chalkisovej rakvy bola mŕtvola uložená na suchom nevetranom mieste.“
Ellery sa tváril nespokojne. „Dosť nepríjemná vec, že naše nesmrteľné duše prebývajú v takých pominuteľných telách.“
„Prečo? Lebo rozklad nastáva tak rýchle?“ Zdalo sa, že doktor Prouty sa na tom zabáva. „Ak chcete, poviem vám slovo útechy. Maternica ženy zostáva niekedy neporušená i sedem mesiacov po smrti.“
„Ak ma chcete utešiť týmto…“
„Toto nie je otázka, doktor,“ povedal náhlivo inšpektor, „chcem si len overiť: Grimshaw bol zaškrtený, však?“
„Nie. Dakto ho zahrdúsil holými rukami. Stopy po prstoch sú veľmi zreteľné.“
„Pán doktor,“ ozval sa Ellery, ktorý pomaly fajčil, pohodlne opretý v kresle: „Čo ste našli v tej vzorke odstatej vody, čo som vám dal?“
„Ach, v tej?“ Zástupca hlavného súdneho znalca sa zatváril mrzuto. „Viete, isté soli – najmä soli vápnika – tie sú však v každej tvrdej vode. Naša pitná voda, ako viete, je tvrdá. No a varením sa tieto soli zrážajú. Je ľahké urobiť chemickú analýzu a podľa zrazeného obsahu zistiť, či je voda prevarená alebo nie. Povedal by som s určitosťou, že vzorka odstatej vody z čajníka, čo ste mi dali, vykazuje znaky varenia, a čo viac, povedal by som, že potom, čo pôvodná voda bola zohriatá, nebola pridaná nijaká nevarená voda.“
„Nech je požehnaná vaša učená hlava, pán doktor.“
„Šetrite si komplimenty. Ešte niečo?“
„Nie, a ďakujem vám veľmi pekne, doktor,“ povedal inšpektor. Doktor Prouty sa rozvinul ako okuliarnik indický a s cigarou v ústach vyplával z inšpektorovej kancelárie.
„No, teraz sa pozrime, na čom sme,“ začal starý pán a čulo si šúchal ruky. Potom pozrel do zápasníka. „To je ten chlapík, ten Vreeland. Jeho cesta do Quebecu, umožnená známymi na železnici, ústrižok z lístka, zápisy v hoteloch, čas odchodu a tak ďalej. Hm… Demetrios Chalkis. Strávil celý deň v kancelárii doktora Bellowsa, to bolo minulú sobotu… správa o rozbore odtlačkov prstov v Chalkisovom dome – nijaký výsledok. Grimshawove odtlačky sa našli s množstvom ďalších odtlačkov na písacom stole v knižnici. Pravdepodobne každý z domu sa raz chytil stola, najmä spočiatku, keď sa hľadal testament. Odtlačky na rakve – takisto nič. Je tam veľa rozmazaných i jasných odtlačkov, ale okolo rakvy sa motali všetci, kým bola vystavená v salóne, a to, že sú na nej niečie odtlačky, ešte nič nedokazuje o ich pôvodcovi… Thomas, čo našiel Piggott u Barreta?“
„Všetko súhlasí,“ odpovedal Velie. „Piggott našiel zamestnanca, ktorý prijal telefonickú objednávku. Ten povedal, že Chalkis sám – bol pevne presvedčený, že to bol Chalkis, vraj sa s ním veľa ráz rozprával telefonicky – volal minulú sobotu ráno a objednal si pol tucta hodvábnych viazaniek, súhlasí i čas objednávky i druh objednaných viazaniek. Podpis na kópii dodacieho listu hovorí, že balík prijal Weekes. Všetko je v poriadku.“
„To by teda malo stačiť,“ povedal inšpektor zlomyseľne Ellerymu. „Hoci neviem, načo ti to bude.“
„A čo ten neobývaný dom, seržant?“ opýtal sa Pepper. „Máte povolenie?“
„Je to všetko zbytočné,“ zahundral inšpektor. „Povolenie máme, o to najmenej, ale Ritter, jeden z našich ľudí, hlásil, že to hniezdo prehľadal, a vraví, že tam nič nenájdeme,“ referoval Velie. „Celá stavba sú len holé steny, niet tam nijakého nábytku, len starý pokazený kufor v pivnici. Ritter hovorí, že tam nenašiel celkom nič.“
„Ritter, vravíte?“ zamrmlal Ellery, žmurkajúc cez dym. „No, a teraz tu máme Grimshawa samotného,“ povedal inšpektor, berúc do ruky ďalší hárok papiera.
„Áno, šéf ma žiadal, aby som predovšetkým zistil, čo ste o ňom vyhrabali,“ povedal Pepper.
„Vyhrabali sme toho kopu,“ odpovedal starý pán chmúrne. „Pustili ho zo Sing-Singu v utorok pred jeho zavraždením, to jest dvadsiateho ôsmeho septembra. Nemal nijakú úľavu na treste pre dobré správanie, iste viete, že bol v diere na päť rokov za falšovanie. Zavreli ho až tri roky po spáchaní zločinu, nemohli ho nájsť. Z minulosti má v registri dva roky basy za nevydarenú krádež akéhosi obrazu, o ktorú sa pokúsil asi pred pätnástimi rokmi v Chicagskom múzeu, kde bol dozorcom.“
„Na to som narážal,“ poznamenal Pepper, „keď som povedal, že falšovanie bolo len jedným z jeho kúskov.“
Ellery natrčil uši. „Krádež v múzeu? Nie je vám to nápadné ako príliš šťastná zhoda? Tu máme veľkého obchodníka so starožitnosťami a zlodeja muzeálnych predmetov…“
„Niečo v tom je,“ prisvedčil inšpektor. „Čo sa týka jeho pohybu od dvadsiateho ôsmeho septembra, zistili sme, že zo Sing-Singu išiel do hotela na Štyridsiatej deviatej západnej ulici tu v meste: do hotela Benedict, treťotriedneho zapadákova, kde sa zapísal pod vlastným menom Grimshaw.“
„Zdá sa, že nikdy nepoužíval krycie meno,“ poznamenal Pepper. „Bezočivý gauner.“
„Vypočuli ste ľudí v hoteli?“ opýtal sa Ellery.
„Ani z majiteľa ani z úradníka, ktorý mal vo dne službu v recepcii, sme nič nedostali. Ale predvolal som úradníka, čo mal nočnú v recepcii, už by tu mal byť. Možno bude niečo vedieť.“
„Zistili ste ešte niečo o tom, kde všade bol?“ opýtal sa Ellery.
„Áno, pane. Pred týždňom v stredu večer, deň nato, čo ho prepustili na slobodu, videli ho s akousi ženou v jednej tajnej putike na Štyridsiatej piatej západnej ulici – v jednom z jeho niekdajších bydlísk. Máte tu Schicka, Thomas?“
„Je vonku.“ Velie vstal a vyšiel.
„Kto je to ten Schick?“ opýtal sa Ellery.
„Majiteľ tej putiky. Starousadlík.“ Velie sa vrátil, sledovaný vysokým, robustným chlapom červenej tváre, ktorý mal na celej svojej životom ošľahanej tvári napísané „krčmár“. Bol veľmi nervózny, „‚bré ráno, pán inšpektor. Pekné počasie, však?“
„Tak, tak,“ zahundral starý pán. „Sadnite si, Barney. Chcem sa vás opýtať na pár vecí.“
Schick si osušil upotenú tvár. „Nebude sa to týkať mňa osobne, tie otázky, však nie, pán inšpektor?“
„Čože? Myslíte na pijatiku? Pravdaže nie.“ Inšpektor zabúchal hánkami na stôl. „Teda, počúvajte, Barney. Vieme, že istý ‚basista‘ menom Albert Grimshaw, ktorého práve pustili z diery, navštívil pred týždňom, v stredu večer, vašu putiku. Je tak?“
„Tak nejako, pán inšpektor.“ Schick sa stiesnene pomrvil. „To je ten chlap, čo ho klepli, čo?“
„Počuli ste predsa. No, a ten večer ho videli s nejakou ženskou. Čo o tom viete?“
„Dobre, pán inšpektor, poviem vám,“ zachraptal Schick dôverne.
„Je to strašná mela. Nepoznám tú filcku – nikdy som ju predtým nevidel.“
„Ako vyzerá?“
„Silná ženská. Vysoká blondína. Už trochu buchta. Tak od oka by som jej hádal tridsaťpäť. V kútikoch očí má už vrásky.“
„Pokračujte. Čo sa dialo?“
„Nuž, prišli asi okolo deviatej – dosť skoro, o takomto čase nebýva veľa roboty,“ Schick zakašlal, „a sadli si a Grimshaw objednal po poháriku. Tá žena nechcela nič piť. Čoskoro začali na seba štekať, povedal by som, že to bola regulárna bitka. Nemohol som vyrozumieť, čo hovoria, hoci som zachytil jej krstné meno: volal ju Lily. Zdalo sa, že ju chce na čosi nahovoriť, ale ona nenaletela. Potom náhle vstala, zvrtla sa a odišla, a chlapíka nechala tak. Ten bol celý vedia – rozprával sa sám so sebou. Sedel tam ešte päť či desať minút, potom zmizol. To je všetko, čo viem, pán inšpektor.“
„Lily, vysoká blondína, čo?“ Inšpektor sa chytil za svoju malú bradu a hlboko sa zamyslel. „Dobre, Barney. Prišiel Grimshaw ešte niekedy okrem toho večera v stredu?“
„Nie. Môžem odprisahať, pán inšpektor,“ dodal hneď Schick.
„Dobre, môžete ísť.“
Schick bystro vstal a doslova vybehol z kancelárie.
„Mám sa pustiť po stope tej vysokej blondíny?“ ozval sa Velie.
„Obzrite sa za ňou, Thomas. Je to pravdepodobne nejaká ženská, s ktorou bol zapletený ešte predtým, než sedel. Ak sa hádali, znamená to, že to asi nebola nejaká, ktorú zbalil ten deň, čo bol vonku. Pozrite do jeho osobného spisu.“
Velie odišiel z kancelárie. Keď sa vrátil, strkal pred sebou bledého mladíka s očami vpadnutými a kalnými od strachu. „Toto je Bell, z Benedictu, čo má v recepcii nočnú, pán šéf. No len ďalej, len ďalej, chlapče, nikto vám z nosa neodhryzne.“ Posotil Bella do jedného z kresiel a zostal nad ním stáť.
Inšpektor pokynul Veliemu, aby odišiel. „Nič sa nebojte, pán Bell,“ povedal mu kamarátsky. „Tu ste medzi priateľmi. Chceme od vás len pár informácií. Ako dlho už mávate nočné služby v hoteli Benedict?“
„Štyri a pol roka, prosím.“ Bell sedel a žmolil v rukách svoj plstený klobúk.
„Mali ste službu dvadsiateho ôsmeho septembra a ďalšie noci?“
„Áno, prosím. Nevynechal som ani noc…“
„Poznali ste hosťa menom Albert Grimshaw?“
„Áno, prosím, poznal som. To bol ten, o ktorom noviny písali, že ho našli zavraždeného v tom cintoríne pri kostole v Päťdesiatej štvrtej ulici.“
„Výborne, pán Bell. Som rád, že ste si to všimli. Zapisovali ste ho vy?“
„Nie, prosím. Prijímal ho kolega, čo má vo dne službu.“
„Odkiaľ ho teda poznáte?“
„To je taká smiešna história, prosím.“ Bell sa striasol od nervozity. „V prvom týždni, kým bol u nás, sa jeden večer stala taká – no, podozrivo vyzerajúca vec. A preto som si ho zapamätal.“
„Ktorý večer to bolo?“
„Druhý večer potom, ako prišiel k nám. Vo štvrtok večer bol týždeň…“
„No!?“
„Viete, prosím, ten Grimshaw si na ten večer pozval päť ľudí na návštevu! Všetkých v časovom rozpätí asi pol hodiny.“ Inšpektor bol obdivuhodný. Naklonil sa dozadu a založil si do nosa šnupec, akoby Bellova výpoveď nemala preňho nijaký význam. „Pokračujte, pán Bell.“
„Asi okolo desiatej večer som videl toho Grimshawa vchádzať z ulice do haly s akýmsi mužom. Išli spolu, rýchlo sa rozprávali, zdalo sa, že mali naponáhlo. O čom sa zhovárali, to som nemohol počuť.“
„Ako vyzeral Grimshawov spoločník?“ opýtal sa Pepper.
„To vám nemôžem povedať, prosím. Bol celý zababušený…“
„No!“ zvolal inšpektor opäť.
„… celý zababušený. Zdalo sa, že nechce, aby ho poznali, tak by som povedal. Možno, že by som ho spoznal, keby som ho ešte raz videl, ale nechcem na to prisahať. Potom išli k liftu a to bolo naposledy, čo som ich videl.“
„Počkajte chvíľočku, pán Bell.“ Inšpektor sa obrátil k seržantovi, „Thomas, zožeňte liftboya, čo mal tej noci službu.“
„Už som poňho poslal, pán šéf,“ povedal Velie. „Hesse by tu mal s ním byť každú chvíľu.“
„Fajn. Pokračujte, pán Bell.“
„Teda, ako hovorím, bolo to asi okolo desiatej hodiny. Vlastne práve v tej chvíli – práve keď Grimshaw a jeho spoločník ešte stáli pri lifte a čakali – pristúpil k recepcii akýsi chlap a pýtal sa na Grimshawa. Chcel vedieť, aké má číslo izby. Povedal som mu: ‚Práve tamto ide, prosím,‘ a vtom vstúpili do liftu. Povedal som mu: ‚Má izbu číslo 314,‘ povedal som, lebo mal to číslo izby, viete. Ten chlap vyzeral trochu smiešne, zdalo sa, že je nervózny. Odišiel k liftu a čakal, kým sa lift vráti. Máme len jeden,“ dodal som. „Benedict je malý podnik.“
„A ďalej?“
„Nuž, prosím, potom som asi tak minútu pozoroval, ako sa jedna žena, tiež nervózna, moce v hale. Nato pristúpila k recepcii a pýtala sa: ‚Máte volnú izbu vedia izby číslo 314?‘ Musela počuť toho chlapa, čo prišiel pred ňou, ako sa pýta, aspoň si myslím. To je dobré, pomyslel som si, a začal som tušiť nejakú záhadu. A najmä preto, že nemala batožinu. A ako to náhoda niekedy chce, izba číslo 316, susediaca s izbou Grimshawovou, bola volná. Vzal som kľúč a zavolal som ‚Front!‘, ale ona nechcela, aby som volal hotelového sluhu, hovorila, že chce ísť nahor sama. Dal som jej kľúč a ona sa vyviezla liftom. V tom čase bol ten muž už hore.“
„Ako vyzerala?“
„Ach, myslím, že by som ju spoznal, keby som ju videl. Malá, robustná dáma v stredných rokoch.“
„Pod akým menom sa prihlásila?“
„Pani J. Stoneová. Povedal by som, že sa usilovala zmeniť rukopis. Písala pokrútene, akoby to robila naschvál.“
„Bola blondína?“
„Nie, prosím. Čierne vlasy, ktoré začínali šedivieť. Ale zaplatila za jednu noc – izba bez kúpelne – nuž som si povedal: ‚Čo máš čo špekulovať? V dnešných časoch beztak idú kšefty mizerne…‘“
„Nože, nože, neodbočujte od svojej témy. Hovorili ste, že ich bolo spolu päť. Čo tí poslední dvaja?“
„Nuž, prosím, v priebehu pätnástich až dvadsiatich minút prišli ďalší dvaja muži k recepcii a pýtali sa, či je u nás prihlásený nejaký Albert Grimshaw, a ak áno, aké má číslo izby.“
„Prišli spolu?“
„Nie, prosím. Prišli asi päť alebo desať minút po sebe.“
„Myslíte, že by ste tých dvoch mužov poznali, keby ste ich videli?“
„Celkom iste. Viete,“ pokračoval Bell dôvernejšie, „prekvapilo ma a bolo mi smiešne, že všetci sú takí nervózni, ako keby sa báli, že ich niekto uvidí. Ešte aj ten človek, čo prišiel s Grimshawom, sa správal veľmi čudne.“
„Videli ste niektorého z nich odchádzať z hotela?“
Bellova uhrovitá tvár sa predĺžila. „Ja viem, že by som si zaslúžil, aby ma vyhodili, prosím. Mal som dávať pozor. Ale potom sa tam nahrnulo ľudí – skupina akýchsi tanečníc odchádzala a odhlasovali sa, a tí chlapi museli odísť, kým som ich vypisoval.“
„A čo tá žena? Kedy sa odhlásila?“
„To je ďalšia čudná záležitosť. Keď som na druhý večer prišiel do roboty, kolega mi povedal, že mu chyžná hlásila, že v posteli na tristošestnástke nikto nespal. Fakt bol, že kľúč trčal vo dverách. Musela odísť krátko nato, ako sa prihlásila, asi sa inak rozhodla. Ale nič sa nestalo, lebo zaplatila vopred.“
„A čo niektorý iný večer ako vo štvrtok, napríklad v stredu večer alebo v piatok večer? Mal Grimshaw nejaké návštevy?“
„To vám neviem povedať, prosím,“ odpovedal Bell ospravedlňujúcim tónom. „Viem len toľko, že v recepcii sa naňho nepýtal nikto. Odhlásil sa v piatok večer asi o deviatej hodine a neuviedol svoju budúcu adresu. Ani on nemal batožinu, to je ďalšia vec, pre ktorú som si ho zapamätal.“
„Mohli by sme sa pozrieť na tú izbu,“ ozval sa inšpektor. Býval na tej tristoštrnástke niekto odvtedy, čo Grimshaw odišiel?“
„Áno, prosím. Odvtedy, čo odišiel, bývali tam traja rozliční hostia.“
„Každý deň sa tam upratovalo?“
„Pravdaže, prosím.“
Pepper zavrtel bezútešne hlavou. „Ak tam niečo bolo, pán inšpektor, teraz to už ste bude preč. Už to nenájdete.“
„Nie, po týždni už nenájdeme.“
„Ehm, pán Bell,“ ozval sa pomaly Ellery, „je pri tej Grimshawovej izbe kúpelňa?“
„Áno, prosím.“
Inšpektor sa oprel v kresle. „Čosi mi hovorí,“ povedal bodro, „že stojíme pred rušnými udalosťami. Thomas, obehnite všetkých ľudí, ktorí majú doteraz do činenia s prípadom, a nech sú najneskôr o hodinu v Päťdesiatej štvrtej ulici číslo jedenásť.“
Keď Velie odišiel, Pepper povedal: „Preboha, pán inšpektor, ak zistíme, že niektorí z tých piatich, čo navštívili Grimshawa, sú už nejako zapletení do prípadu, sme v peknej kaši. Najmä vtedy, ak všetci, čo sa pozreli na zavraždeného, povedali, že Grimshawa nikdy predtým nevideli.“
„Zložité, čo?“ Inšpektor sa uškrnul, ale nebolo v tom veselosti. „Čo robiť, taký je život.“
„Preboha, otec!“ zastenal Ellery. Bell nechápavo pozeral z jedného na druhého.
Velie pribehol späť. „Všetko zariadené. A vonku je Hesse s nočným liftboyom z hotela Benedict.“
„Privedie ho sem.“
Ukázalo sa, že nočný liftboy z hotela Benedict je mladý černoch, celý sivý od strachu. „Ako sa voláte, chlapče?“
„White, ‚sím. W-White.“
„Ach, panebože!“ zvolal inšpektor. „Počujte, White, pamätáte sa na človeka menom Grimshaw, ktorý býval minulý týždeň v hoteli Benedict?“
„Ten – ten zaškrtený pán, prosím?“
„Áno.“
„Á-áno, prosím, pamätám,“ vyjachtal White. „Pamätám sa naňho dobre.“
„A pamätáte sa na štvrtok večer pred týždňom, keď asi o desiatej hodine vstúpil do vášho liftu v spoločnosti iného muža?“
„Hej, ‚sím. Pravdaže.“
„Ako vyzeral ten druhý?“
„Nemám ani šajnu, pán kapitán. Nepamätám sa, ako vyzeral.“
„Pamätáte sa ešte na niečo? Či ste neviezli ešte nejakých ľudí na Grimshawovo poschodie?“
„Viezol som ich hore spústu, pán kapitán. Ba milióny. Stále iba vozím ľudí hore, prosím. Pamätám sa len na to, že som zaviezol hore pána Grimshawa a jeho priateľa, oni vystúpili na treťom poschodí a videl som ich vojsť do tristoštrnástky a zavreli za sebou dvere. Tristoštrnástka je hneď pri lifte, prosím.“
„O čom sa rozprávali vo výťahu?“
Černoch vzdychol. „Mám celkom tmu v hlave, prosím. Neviem si spomenúť na nič.“
„Aký hlas mal ten druhý chlap?“
„Ja – ja, prosím, neviem.“
„No dobre, White. Môžete ísť.“
White zmizol ako gáfor. Inšpektor vstal, obliekol si kabát a povedal Bellovi: „Počkajte tu na mňa. Vrátim sa skoro, chcem, aby ste mi pomohli zistiť niektorých ľudí, ak budete môcť,“ a vyšiel z miestnosti.
Pepper uprene hľadel na stenu. „Viete, pán Queen,“ povedal Ellerymu, „trčím v tom prípade až po krk. Šéf to všetko hodil na plecia mne. Ja by som mal mať na starosti len testament, ale kde do pekla je ten testament?“
„Milý Pepper,“ povedal Ellery, „obávam sa, že testament sa dostal do predpeklia, kde odkladajú bezvýznamné veci. Odmietam vzdať sa svojej vlastnej bystrej, keď už to sám musím povedať, svojej vlastnej bystrej dedukcie, že testament vpustili do rakvy a pochovali s Chalkisom.“
„Keď ste o tom hovorili, naozaj to vyzeralo, že je to tak.“
„Som o tom presvedčený.“ Ellery si zapálil novú cigaretu a hlboko vdýchol dym. „A ak je to tak, môžem vám povedal, kto má ten testament – pravda, ak ešte existuje.“
„Naozaj môžete?“ opýtal sa Pepper pochybovačne. „Nerozumiem vám – kto?“
„Pepper,“ vzdychol Ellery, „veď je to také jednoduché, že na to môže prísť aj decko. Kto iný než ten, čo ta strčil Grimshawa?“

14
Inšpektor Queen mal dôvod zapamätať si to nádherné jasné októbrové ráno. A mohli by sme ho nazvať aj slávnostným dňom pre mladého Bella, hotelového úradníka, ktorý síce netrpel falošným velikášstvom, ale bol na to značne náchylný. Pani Sloanovej priniesol len obavy. Čo prinieslo ostatným, to sa dá len zhruba predpokladať – pravda, ak z tých ostatných vyjmeme slečnu Joan Brettovú. Slečna Joan Brettová zažila vcelku hrozné ráno. Že bola mrzutá a že táto mrzutosť sa nakoniec roztopila v slzách, tomu sa netreba čudovať. Osud k nej bol krutý a zdalo sa, že vo svojej vrtošivosti sa rozhodol stať ešte krutejším. Pôda nebola pripravená na nežné city, čo bol paradox, pretože bola príjemne pokropená slzami. Skrátka, bolo to viac, než sa dalo očakávať, že toto dievča vydrží, hoci to bola odvážna Angličanka. A všetko sa to začalo zmiznutím mladého Alana Cheneyho.
Inšpektor, ktorý rozostavil svoje zbory a potom sediac v knižnici chalkisovského domu, rozkázal, aby mu predviedli jeho obete, si neprítomnosť Cheneyho ani nevšimol. Bol príliš zaujatý pozorovaním, ako sa jednotlivci správajú. Bell – teraz to bol veľmi bystrozraký a dôležitý Bell, stál pri inšpektorovej stoličke ako symbol spravodlivosti. Predvolávali ich po jednom – Gilbert Sloane a Nacio Suiza, bezúhonný riaditeľ Chalkisovej súkromnej umeleckej galérie, pani Sloanová, Demmy, Vreelandovci, doktor Wardes a Joan. Woodruff prišiel trochu neskôr. Weekes a pani Simmsová stáli pri stene čo najďalej od inšpektora… Keď vstupovali, Bell prižmúril svoje malé, bystré oči, veľmi dôležite gestikuloval rukami a špúlil pery a niekoľko ráz aj slávnostne pokýval hlavou, akoby bol neľútostným sudcom. Všetci sa pozreli na Bella a odvrátili hlavu.
Inšpektor hrozivo zamľaskal. „Posadajte si, prosím. Nuž, pán Bell, je v tejto miestnosti osoba, ktorá vo štvrtok, tridsiateho septembra večer, navštívila Alberta Grimshawa v hoteli Benedict?“ Ktosi z prítomných zalapal po vzduchu. Inšpektor obrátil hlavu bleskove ako had, ale ten, kto vydal zradný zvuk, sa okamžite ovládol. Niektorí vyzerali ľahostajne, iní prejavovali záujem, ostatní sa tvárili neprívetivo. Bell dokonale využil príležitosť, ktorá sa mu naskytla. Tleskol si rukami za chrbtom a začal sa prechádzať po miestnosti popred sediacu spoločnosť a kriticky, veľmi kriticky ich pozoroval. Konečne víťazne ukázal prstom na vyfintenú postavu… Gilberta Sloana.
„Toto je jeden z nich,“ povedal ostro.
„Ale!“ Inšpektor si šnupol, v tom okamihu bol celkom spokojný. „Myslel som si to. No, pán Gilbert Sloane, prichytili sme vás pri malom klamstve, ktorým ste si vypomohli z núdze. Včera ste povedali, že ste nikdy predtým nevideli tvár Alberta Grimshawa. A teraz vo vás recepčný úradník, ktorý máva nočné služby, poznáva muža, čo navštívil Grimshawa večer pred jeho zavraždením. Čo by ste nám k tomu mohli povedať vy sám?“
Sloane trošku pohol hlavou ako ryba na suchu. „Ja…“ Hlas sa mu priškrtil v hrdle, preto sa odmlčal a veľmi starostlivo si odkašlal. „Ja neviem, o čom ten človek hovorí, pán inšpektor. To musí byť nejaký omyl…“
„Omyl? Teda tak.“ Inšpektor pouvažoval a posmešne zažmurkal. „Nevyčítali ste to náhodou z notesa slečny Brettovej, pán Sloane? Iste sa pamätáte, že ona povedala včera to isté…“ Sloane čosi zahundral a Joan šľahla krv do líc. Ale zostala nehybne sedieť a hľadela uprene pred seba.
„Pán Bell, je to azda omyl, alebo ste v ten večer videli tohto človeka?“
„Videl som ho, prosím,“ povedal Bell. „Jeho.“
„No, pán S Joane?“
Sloane si prehodil nohu cez nohu. „To je… ale veď to je smiešne… Neviem o tom nič.“
Inšpektor Queen sa usmial a obrátil sa k Bellovi. „Koľkým v poradí z nich bol, pán Bell?“
Bell sa zatváril zmätene. „Nepamätám sa presne, koľky bol. Ale som si istý, že bol jedným z nich, prosím! Absolútne istý!
„Pozrite…“ začal Sloane horlivo.
„Poviete mi to niekedy inokedy, vážený pán Sloane.“ Inšpektor kývol rukou. „Pokračujte, Bell. Ešte niekto?“
Bell začal zase sliediť ako poľovník. Opäť vypol hruď. „No, na toto by som aj prisahal,“ povedal a pustil sa cez miestnosť tak rýchlo, že pani Vreelandová ticho zjajkla. „Toto bola tá žena!“
Ukazoval na Delphine Sloanovú.
„Hm.“ Inšpektor si založil ruky. „No, pani Sloanová, predpokladám, že ani vy neviete, o čom je tu reč, však?“ Do kriedovobledých líc ženy sa vhrnul mohutný príval červene. Niekoľko ráz si prešla jazykom po perách. „Nie… nie, pán inšpektor, neviem.“
„Aj vy ste povedali, že ste Grimshawa nikdy predtým nevideli.“
„Nevidela som!“ vykríkla divo. „Nevidela!“
Inšpektor smutne zavrtel hlavou, ako keby tým filozoficky komentoval všeobecnú nepravdovravnosť všetkých svedkov v Chalkisovom prípade. „Ešte niekto, pán Bell?“
„Áno, prosím.“ Bell prešiel cez miestnosť krokom, v ktorom nebolo ani stopy po váhavosti, a zaklopal doktorovi Wardesovi na plece. „Tohto pána by som poznal hocikde, prosím. Takú hustú hnedú bradu človek len tak ľahko nezabudne.“ Inšpektor sa úprimne prekvapil. Pozrel uprene na doktora Wardesa a doktor Wardes zasa na neho – celkom bezvýrazne. „V akom poradí prišiel, pán Bell?“
„Celkom posledný,“ povedal Bell rozhodne.
„Iste je vám jasné, pán inšpektor,“ povedal doktor Wardes chladno, ako mal vo zvyku, „že je to nezmysel. Vyslovený nezmysel. Aký styk som mohol mať s vaším americkým trestancom? Aký dôvod som mohol mať, aby som navštevoval takého človeka, tým skôr, že som ho nepoznal?“
„Vy sa pýtate mňa, doktor Wardes?“ Starý pán sa usmial. ‚Ja sa pýtam vás. Spoznal vás človek, ktorý vída tisíce ľudí – človek, ktorý sa vo svojom zamestnaní vycvičil pamätať si tváre. A ako Bell hovorí, vás si človek ľahko zapamätá. No, vážený pane?“
Doktor Wardes si vzdychol. „Zdá sa mi, pán inšpektor, že práve táto – ehm, zvláštnosť mojej úbohej zarastenej tváre mi dáva mocný argument proti vášmu obvineniu. Do čerta, pán inšpektor, neuvedomujete si, že napodobniť môj výzor s touto bradou by bolo najjednoduchšou vecou na svete?“
„Bravo,“ zahundral Ellery Pepperovi. „Nášmu milému pijavičkárovi to dobre myslí, Pepper.“
„Až čertovsky dobre.“
„To je veľmi šikovne povedané, pán doktor, naozaj veľmi šikovne,“ povedal inšpektor uznanlivo. „A je to aj celkom pravda. No dobre, prijímame vaše slová a súhlasíme s vami, že niekto sa zamaskoval na vašu podobu. Teraz nám musíte už len povedať, kde ste boli a čo ste robili tridsiateho septembra večer v tom čase, keď niekto iný vystupoval vo vašej podobe. No?“
Doktor Wardes sa zachmúril. „Minulý štvrtok večer… Počkajte chvíľu.“ Zamyslel sa, potom mykol plecami. „Ale, počkajte, pán inšpektor, to nie je čestné. Ako môžete žiadať, aby som sa pamätal, kde som bol v určitú hodinu pred týždňom?“
„No, kde ste boli pred týždňom v piatok večer, na to ste si spomenuli,“ podotkol inšpektor sucho, „teraz mi to prišlo na um. Hoci je pravda, že sme vám museli trošku osviežiť pamäť.“
Ozvala sa Joan. Keď začul jej hlas, obrátil hlavu; všetci sa pozreli na ňu. Sedela na kraji stoličky a meravo sa usmievala. „Milý pán doktor,“ povedala, „môžem povedať, že ste boli galantný, lebo inak by ste… Včera ste naozaj veľmi gavaliersky vzali pod ochranu pani Vreelandovú, no pokúšať sa dnes chrániť moju úbohú, už aj tak pošramotenú povesť, alebo ste naozaj zabudli…?“
„Prepánajána!“ zvolal v tom okamihu doktor Wardes a v očiach sa mu zasvietilo. „Hlupák, aký som to len hrozný hlupák, Joan! Vidíte, pán inšpektor, aká je ľudská pamäť čudná, však? Keď chcete vedieť, pred týždňom vo štvrtok večer v tú hodinu som bol so slečnou Brettovou, pán inšpektor!“
„Pekné.“ Inšpektor sa pomaly pozrel z lekára na Joan. „Naozaj pekné.“
„Áno,“ povedala Joan rýchlo, „bolo to potom, čo som videla, že slúžka vpustila Grimshawa do domu. Vrátila som sa do svojej izby a pán doktor Wardes mi zaklopal na dvere a pýtal so, či by som sa s ním nechcela ísť pozrieť niekam do mesta…“
„Tak je,“ pokračoval Angličan, „aj sme čoskoro odišli z domu, navštívili sme niekoľko malých kaviarní na Päťdesiatej siedmej ulici, nepamätám sa už, ktoré to boli, a strávili sme naozaj milý večer. Ak sa nemýlim, bola už polnoc, keď sme sa vrátili, však, Joan?“
„Myslím, že áno, pán doktor.“
Starý pán zavzdychal. „Veľmi pekné. Veľmi pekné… No, Bell, ešte stále ste presvedčený, že ten pán, čo tamto sedí, bol posledný?“
„Viem, že je to on,“ odpovedal Bell hltavo.
Doktor Wardes sa zasmial a inšpektor vstal, vlastne skoro vyskočil. Jeho dobrá nálada razom zmizla. „Bell“, zavrčal, „to máme – budeme hovoriť, že ‚máme‘ – troch: pána Sloana, pani Sloanovú, doktora Wardesa. A čo tí dvaja ostatní? Vidíte tu niektorého z nich?“
Bell zavrtel hlavou. „Som si istý, že ani jeden nie je medzi pánmi, čo tu sedia okolo, prosím. Jeden z nich bol veľmi vysoký muž, priam obor. Vlasy mu už šediveli, mal červenú tvár, celú ako ohorenú. A rozprával ako Ír. Teraz sa nepamätám, či to bol ten, čo prišiel medzi touto dámou a tamtým pánom,“ ukázal na pani Sloanovú a doktora Wardesa, „alebo či to bol jeden z prvých dvoch.“
„Veľký Ír, vravíte?“ zvolal inšpektor. „Bože môj, čo ten hľadá v celej veci? Veď v našom prípade sme sa nestretli s mužom podobného opisu…! No dobre, pán Bell. Pozrite, ako to teraz vyzerá. Grimshaw prišiel s jedným človekom – človekom celkom zababušeným. Za nimi prišiel druhý. Potom prišla pani Sloanová. Potom ešte jeden chlap a potom doktor Wardes. Dvaja z troch zvyšujúcich mužov sú tu: pán Sloane a ten vysoký Ír. A čo tretí muž? Niet tu nikoho, kto by mohol byť tým tretím?“
„Naozaj vám neviem povedať, prosím,“ odpovedal ľútostivo Bell. „Som z toho celý popletený. Možno tu pán Sloane bol tým zahaleným mužom a možno, že ten druhý, ten, čo nám chýba, prišiel neskôr. Ja– ja…“
„Bell!“ zahrmel inšpektor. Bell vyskočil. „Takto sa to nedá! Neviete to určite?“
„Ja – nuž, prosím, nie.“ Inšpektor sa mrzuto obzrel, skúmajúc okolosediacich svojím prenikavým zrakom. Zrejme pátral, či sa v miestnosti nenachádza ešte niekto, na popis ktorého sa Bell nevedel rozpamätať. Potom mu oči divo zaiskrili a zareval: „Sto striel do toho! Ja som vedel, že niekto chýba! Cítil som to! Cheney! Kde je ten zelenáč Cheney?“ Všetci vyvalili oči. „Thomas! Kto mal službu pri prednom vchode?“
Velie vinovato vyskočil a veľmi ticho povedal: „Flint, pán inšpektor Queen.“ Ellery rýchlo potlačil úsmev: bolo to prvý raz, čo počul tohto v službe zošediveného veterána oslovovať starého pána celým jeho titulom. Velie bol úprimne prestrašený, vyzeral, že je z toho doslova chorý.
„Sem s ním!“ Velie odišiel tak rýchle, že ešte aj inšpektor, mrmlajúci nadávky pod nos, trochu zmäkol. Velie voviedol chvejúceho sa Flinta, ktorý bol temer taký chlapisko ako seržant, ale teraz vyzeral vystrašene. „No, Flint,“ povedal inšpektor hrozivo, „poďte ďalej. Poďte ďalej!“
Flint mumlal: „Áno, pán šéf. Áno, pán šéf.“
„Flint, videli ste Alana Cheneyho odchádzať z tohto domu?“
Flint kŕčovite prehltol. „Áno, prosím. Áno, pán šéf.“
„Kedy?“
„Včera večer, pán šéf. O štvrť na dvanásť, pán šéf.“
„Kam išiel?“
„Hovoril čosi, že ide do svojho klubu.“
„Pani Sloanová, je váš syn členom nejakého klubu?“ opýtal sa inšpektor pokojne.
Delphine Sloanová si stískala prsty a v očiach mala tragický pohľad. „Prečo? Nie, pán inšpektor, nie. Nerozumiem…
„Kedy sa vrátil?“
„On – on sa nevrátil, pán šéf.“
„Nevrátil sa?“ Inšpektorov hlas bol veľmi pokojný. „Prečo ste to nehlásili seržantovi Veliemu?“
Flint prežíval muky. „Ja – práve som mu to chcel hlásiť, pán šéf. Nastúpil som o jedenástej a mám – majú ma vystriedať o niekoľko minút. Chystal som sa to hlásiť, pán šéf. Myslel som si, že azda je niekde na fláme. Ostatne, pán šéf, neniesol si nijakú batožinu ani nič také…“
„Počkajte ma vonku. Neskôr sa porozprávame,“ povedal starý pán tým hrozným, pokojným hlasom. Flint vyšiel z knižnice ako odsúdený na smrť.
Seržantovi Veliemu sa rozochvela spodná čeľusť. Povedal: „To nie je Flintova vina, pán inšpektor Queen. Ja som na vine. Kázali ste mi, aby som sem zvolal všetkých. Keby som to bol urobil osobne, boli by sme na to prišli skôr…“
„Čušte, Thomas. Pani Sloanová, má váš syn konto v banke?“
„Áno. Áno, pán inšpektor,“ odvetila preskakujúcim hlasom „V Národnej obchodnej.“
„Thomas, zavolajte Národnú obchodnú banku a zistite, či si Alan Cheney dnes ráno vyberal peniaze.“ Aby sa seržant Velie mohol dostať k písaciemu stolu, musel sa prešuchnúť popri Joan Brettovej. Zamrmlal ospravedlnenie, ale ona sa ani nepohla. A hoci mal Velie vyše hlavy svojich vlastných starostí, predsa ho ohromil strach a zúfalstvo v Joaniných očiach. Sedela s rukami kŕčovite zovretými v lone a sotva dýchala. Velie pohol svojou mocnou čeľusťou a celkom obišiel jej stoličku. Keď dvíhal telefón, ešte stále na ňu pozeral – ale už to bol ten starý, prísny pohľad.
„Neviete, kam odišiel váš syn, madame?“ opýtal sa ostro inšpektor pani Sloanovej.
„Nie. Ja… Azda len nemyslíte…“
„A čo vy, pán Sloane? Hovoril vám syn včera večer niečo o odchode?“
„Ani slovo. Neviem si…“
„Tak čo, Thomas?“ opýtal sa starý pán netrpezlivo. „Čo hovoria?“
„Práve ich mám na linke.“ Velie sa krátko s kýmsi pozhováral, niekoľko ráz vážne prikývol a zavesil. Vrazil si ruky do vrecák a pokojne oznámil: „Zdrhol, pán šéf. O deviatej si vybral všetko, čo mal na konte.“
„Preboha,“ povedal inšpektor. Delphine Sloanová vstala, zaváhala, divo sa poobzerala, a keď sa Gilbert Sloane dotkol jej ramena, opäť si sadla. „Niečo bližšie o veci?“
„Mal na konte štyritisíc dvesto. Zrušil ho a vybral si peniaze v malých bankovkách. Mal malý kufrík, ktorý vyzeral ako nový. Nedal nijaké vysvetlenie.“
Inšpektor odišiel k dverám. „Hagstrom!“ Pribehol detektív, zrejme Škandinávec, nervózny a rozochvený, akoby stále čakal na poplach. „Alan Cheney zmizol. Dnes ráno si vybral z Národnej obchodnej štyridsaťdva stovák. Nájdite ho. Začnite tým, že zistíte, kde strávil noc na dnešok. Dajte si vystaviť zatykač a vezmite si ho so sebou. Sledujte jeho stopu. Vezmite si pomoc. Možno sa pokúsi opustiť Štáty. Bežte za f ním, Hagstrom.“ Hagstrom zmizol a Velie rýchlo za ním. Inšpektor sa opäť obrátil k nim, tentoraz však nebolo zhovievavosti v jeho hlase, keď ukázal na Joan Brettovú. „Doteraz ste mali prsty temer vo všetkom, čo sa stalo, slečna Brettová. Viete niečo o Cheneyho úteku?“
„Nič, pán inšpektor,“ povedala ticho.
„No – a niekto iný?“ zavrčal starý pán. „Prečo zmizol? Čo je za tým všetkým?“
Otázky. Slová s ostrím ocele. Skryté rany, ktoré krvácali dovnútra… A minúty leteli.
Delphine Sloanová vzlykala. „Azda si, pán inšpektor, nemyslíte… nemôžete si myslieť, že… Môj Alan je ešte dieťa, pán inšpektor. Ach, nie je možné, aby…! Tu sa stal nejaký omyl, pán inšpektor! Nejaký omyl!“
„Ale ste nám toho povedali, pani Sloanová,“ odvetil inšpektor s nepríjemným úškrnom. Obrátil sa na opätku – vo dverách stál Velie ako božstvo pomsty. „Čo je, Thomas?“
Velie natiahol svoje dlhé rameno. V ruke držal kúsok papiera. Inšpektor mu ho vytrhol. „Čo je to?“ Ellery a Pepper rýchlejšie vykročili k nemu a všetci traja čítali chvatne tých pár riadkov, načarbaných na papieri. Inšpektor pozrel na Velieho; ten prešiel na druhú stranu a spolu odišli do kúta. Inšpektor mu dal jednu jedinú otázku a Velie na ňu lakonicky odpovedal. Vrátili sa do stredu miestnosti. „Dovoľte, dámy a páni, aby som vám niečo prečítal.‘“ Všetci sa naklonili dopredu, celí rozochvení. Inšpektor povedal: „Mám v ruke odkaz, ktorý seržant Velie práve našiel v tomto dome. Podpísal ho Alan Cheney.“ Zdvihol papier pred oči a začal pomaly a zreteľne čítať. „‚Odchádzam. Možno navždy. Za týchto okolností – ach, aký to má všetko zmysel? Všetko je to hrozne zapletené a nevyznám sa v tom… Zbohom! Nemal by som to vôbec písať. Je to nebezpečné pre Vás. Prosím Vás, vo vlastnom záujme, spáľte tento lístok. Alan.‘“
Pani Sloanová sa nadvihla na stoličke, ožltnutá v tvári, vykríkla a Zamdlela. Sloane zachytil jej bezvládne telo, keď padala dopredu. V miestnosti sa strhla búrka kriku a volania. Inšpektor to všetko pokojne pozoroval, tichý ako mačka. Konečne sa podarilo vzkriesiť zamdletú. Potom šiel inšpektor k nej a veľmi ohľaduplne jej pridržal lístok pred očami, opuchnutými od plaču. „Je toto rukopis vášho syna, pani Sloanová?“
„Áno. Chúďa Alan. Chúďa Alan. Áno.“ Keď hovorila, ohyzdne naširoko otvárala ústa.
Inšpektor sa opýtal jasným hlasom: „Seržant Velie, kde ste našli tento lístok?“
„Hore v jednej zo spálni,“ odvetil Velie. „Bol strčený pod jedným matracom.“
„A čia je to spálňa?“
„Slečny Brettovej.“
To už bolo naozaj veľa pre všetkých. Joan zavrela oči, aby nevidela nepriateľské pohľady, nevyslovené obvinenie, inšpektorov bezvýrazný triumf. „Tak čo, slečna Brettová?“ To bolo všetko, čo povedal.
Nato otvorila oči a inšpektor videl, že ich má plné slz. „Ja – našla som to dnes ráno. Bolo to strčené pod dverami mojej izby.“
„Prečo ste to hneď nehlásili?“ Neodpovedala. „Prečo ste mi o tom nepovedali, keď sme objavili Cheneyovu neprítomnosť?“
Ticho.
„A čo ma najviac zaujíma: čo myslel Alan Cheney tým, keď písal: ‚Je to pre vás nebezpečné?‘“
Tu sa hrádze, ktoré sú také charakteristické pre jemnú ženskú povahu, náhle prelomili a slečna Joan Brettová začala roniť slzy, o ktorých už bola reč. Sedela a triasla sa, fikala, lapala po vzduchu, poťahovala nosom – stelesnený obraz najnešťastnejšieho dievčaťa toho slnečného októbrového rána na celom Manhattane. Bol to taký otrasný pohľad, že ostatným z neho bolo všelijako. Pani Simmsová inštinktívne urobila krok smerom k dievčaťu, ale potom sa stiahla. Doktor Wardes zrazu vyzeral ohromne zlostne; keď sa pozrel na inšpektora, z očí mu šľahali hnedé blesky. Ellery nesúhlasne vrtel hlavou. Len inšpektor zostal neoblomný. „No, čo poviete, slečna Brettová?“ Namiesto odpovede vyskočila zo stoličky, oči sklopené, potom si jednou rukou zakryla oči a ako slepá vybehla z miestnosti. Ešte počuli, ako sa na schodoch potkla.
„Seržant Velie,“ povedal inšpektor chladno, „postaráte sa, aby bol odteraz každý krok slečny Brettovej starostlivo sledovaný.“ Ellery sa dotkol otcovho ramena. Starý pán naňho nenápadne pozrel. „Milý, vážený, ba zbožňovaný otec, ako policista si z najlepších na svete, ale ako psychológ…“ Smutne zavrtel hlavou.

15
Teraz uvidíme, že zatiaľ čo sa Ellery Queen zaujímal o Chalkisov prípad až do deviateho októbra len tak zbežne, onoho pamätného sobotného odpoludnia sa vďaka nestálym reakciám svojej nepredvídanej povahy ocitol priamo uprostred záhady – už nie ako pozorovateľ, ale ako prvoradý činiteľ. Čas dospel k odhaleniam a scéna bola postavená tak bezchybne, že nevedel odolať pokušeniu vrhnúť sa do stredu udalostí. Musíme mať stále na pamäti, že toto bol mladší Ellery, než akého sme stretávali doteraz – Ellery s egoizmom, ktorý sa obyčajne pripisuje vysokoškolákom druhoročiakom. Život bol krásny, bol tu zauzlený problém, ktorý bolo treba rozmotať, spletité bludište, cez ktoré sa malo bezpečne prejsť, a aby to bolo aj trochu dramatické, bol tu aj sebavedomý okresný prokurátor, ktorému bolo treba prípad vyfúknuť.

Začalo sa to, ako sa začínali už mnohé osudné udalosti, v nerušenom ovzduší kancelárie inšpektora Queena v Centre Street. Bol tam Sampson a obchádzal okolo prípadu ako podozrievavý tiger; bol tam Pepper a vyzeral veľmi zamyslene; bol tam inšpektor, zapadnutý vo svojom kresle, s plamienkami v starých sivých očiach a s pevne zovretými perami. Ale ktože by bol odolal? Najmä keď uprostred Sampsonovho bezcieľneho záveru o prípade vbehla sekretárka inšpektora Queena a celá bez seba oznámila, že pán James J. Knox, ten chýrny James J. Knox – majiteľ toľkých miliónov, že sa to na jedného človeka ani nepatrí, Knox-bankár, Knox – kráľ Wall Streetu, Knox – priateľ prezidenta, je vonku a prosí, aby ho inšpektor Richard Queen prijal. Odolať tomuto by bolo bývalo nadľudské. Knox bol naozaj legendou. Používal svoje milióny a svoju moc, ktorá s ním kráčala, skôr na to, aby sa chránil pred verejnosťou, než aby si získal jej pozornosť. Ľudia poznali jeho meno, ale jeho osobne nie. Preto bolo celkom ľudské, že keď Knoxa uviedli do kancelárie, Queenovci, Sampson i Pepper vstali svorne ako jeden muž a preukázali mu viac úcty a boli vzrušenejší, než to predpisujú strohé konvencie demokracie. Veľký muž im chabo podal ruku a bez vyzvania si sadol. Bol to starnúci obor – mal už temer šesťdesiat rokov a jeho príslovečná fyzická sila ho opustila. Vlasy, obočie a fúzy mal už úplne biele; ústa trochu ovisnuté, iba mramorové sivé oči boli stále mladistvé. „Máte poradu?“ opýtal sa. Hlas mal neočakávane mäkký, bol to klamlivý hlas, tichý a váhavý.
„Nuž – áno, áno,“ odpovedal Sampson náhlivo. „Hovoríme o Chalkisovom prípade. Veľmi smutná záležitosť, pán Knox.
„Smutná.“ Knox pozrel priamo na inšpektora. „Pokročili ste v ňom nejako?“
„Trošku.“ Inšpektor sa tváril nešťastne. „Je to všetko veľmi komplikované, pán Knox. Treba rozlúštiť veľa spletitých momentov. Nemôžem povedať, že by sme už videli cestu k riešeniu.“ Toto bol rozhodujúci okamih. Ten okamih, o ktorom Ellery, keď bol mladší, blúznil vo svojich snoch – predstavitelia zákona, ktorí si nevedia rady, prítomnosť význačnej osobnosti… „Si veľmi skromný, otec,“ povedal Ellery Queen. V tejto chvíli to bolo iba pár slov, povedaných mierne vyčítavým tónom, malé gesto nesúhlasu, náznak úsmevu. „Si veľmi skromný, otec,“ ako keby inšpektor vedel, o čom Ellery hovorí.
Inšpektor Queen zostal pokojne sedieť, ale Sampson trošku otvoril ústa. Magnát pozrel z Elleryho na jeho otca pohľadom, v ktorom bola bystrá otázka. Pepper uprene hľadel s otvorenými ústami. „Viete, pán Knox,“ pokračoval Ellery stále tak skromne – ach, to bolo dokonalé! – pomyslel si, „pochopte, prosím, pretože tu a tam zostáva nevyriešená ešte nejaká maličkosť, môj otec sa vám neodvažuje povedať, že podstata prípadu už nadobúda určitú pevnú podobu.“
„Nerozumiem vám celkom,“ povedal Knox povzbudivo.
„Ellery,“ začal inšpektor rozochvene…
„Myslím, že je to dosť jasné, pán Knox,“ povedal Ellery so zvláštnym smútkom v hlase. Nebesá, aký skvelý okamih! pomyslel si. Prípad je vyriešený. V takýchto okamihoch, vytrhnutých z toku času, získavajú egoisti najcennejšie poklady. Ellery bol unesený: pozoroval zmenu vo výraze inšpektorovej, Sampsonovej a Pepperovej tváre ako vedec dosial neznámu, ale očakávanú reakciu v skúmavke. Pochopiteľne, Knox nechápal nič z tejto vedľajšej hry, prejavoval len veľký záujem. „Grimshawov vrah…“ začal priškrteným hlasom okresný prokurátor.
„Kto je vrahom, pán Queen?“ opýtal sa Knox mierne. Ellery vzdychol, zapálil si cigaretu a až potom odpovedal. S odhalením sa nikdy nevypláca ponáhľať. To si treba nechať na posledný, najvzácnejší okamih. A potom nechal slová odpovede zaznieť cez obláčky dymu. „Georg Chalkis,“ povedal.
Po dlhom čase sa okresný prokurátor Sampson priznal, že keby James J. Knox nebol pri tejto scéne, bol by chytil jeden z telefónov na inšpektorovom stole a bol by ho hodil Ellerymu na hlavu. Neveril tomu. Nemohol tomu veriť. Mŕtvy človek – a keby len to, človek, ktorý bol pred smrťou slepý – vrahom! To sa priečilo všetkým zákonom pravdepodobnosti. A bolo to preňho nielen neuveriteľné – bolo to samoľúbe chvastúnstvo šaša, fantázia vypätého mozgu… Treba povedať, že Sampson bol o tom presvedčený. Ale s ohľadom na prítomného Knoxa sa iba pohniezdil v kresle, zle zazerajúc, zatiaľ čo mu mozog už naplno fungoval, riešiac problém, ako zamaskovať tento prejav úplného bláznovstva. Prvý z nich prehovoril Knox, lebo on sa nemusel duševne zotavovať. Po Elleryho vyhlásení prekvapene zažmurkal, to je pravda, ale už v najbližšom okamihu povedal svojím mäkkým hlasom: „Chalkis… No, to je prekvapujúce.“
Nato sa inšpektorovi opäť vrátil dar jazyka. „Myslím,“ povedal, rýchlo si oblizujúc starecké červené pery, „myslím, že sme dlžní pánu Knoxovi vysvetlenie, však, chlapče?“ Tón jeho hlasu nebol v súlade s pohľadom, lebo pohľad mal zúrivý. Ellery vyskočil zo svojho kresla. „Pravdaže sme,“ povedal odvážne, „tým skôr, že pán Knox sa osobne zaujíma o prípad.“ Oprel sa o kraj inšpektorovho písacieho stola. „Je to skutočne jedinečný prípad,“ povedal. „Má niekoľko nesporne inšpirujúcich momentov. Dávajte, prosím, pozor. Boli tam dve hlavné nite, vedúce k rozlúšteniu záhady: prvá sa týkala toho, akú viazanku mal Chalkis v osudné ráno, keď zomrel na srdcovú porážku, a druhá čajníka a šálok v Chalkisovej pracovni.“ Knox hľadel dosť nechápavo. Ellery povedal: „Prepáčte, pán Knox. Vám, pravdaže, sú tieto veci neznáme,“ a rýchlo mu načrtol podrobnosti okolo vyšetrovania. Keď Knox prikývol, že porozumel, Ellery pokračoval: „A teraz dovoľte, aby som vysvetlil, čo sme mohli vyvodiť z vecí okolo Chalkisových viazaniek…“ Dával si pozor, aby sa vyjadroval v množnom čísle, lebo napriek tomu, že niektorí zlomyseľníci o tom pochybovali, Ellery mal mocne vyvinutý zmysel pre rodovú hrdosť. „Všimnite si, že pred týždňom, v sobotu ráno, v to ráno, keď Chalkis zomrel, pripravil slabomyseľný komorník Demmy svojmu bratancovi oblek, ako sám povedal, podľa plánovaného zoznamu. Dalo by sa teda očakávať, že Chalkis mal mať oblečené presne tie čiastky odevu, ktoré sú predpísané v zozname na sobotu. Pozrite sa však na sobotňajší plán, a čo vidíte? Vidíte, že okrem iného mal mať Chalkis na sebe zelenú hodvábnu viazanku.
„Až potiaľ bolo všetko v poriadku a Demmy, keď dokončil svoj ranný rituál a pomohol svojmu bratancovi obliecť sa alebo aspoň mu pripravil podľa zoznamu oblek, odchádza o deviatej hodine z domu. Uplynie pätnásť minút – čas, v ktorom je Chalkis úplne oblečený, sám vo svojej pracovni. O štvrť na desať vstupuje Gilbert Sloane, aby si pohovoril s Chalkisom o úlohách dňa. A čo vidíme? Vidíme, podľa Sloanovej výpovede – nezdôraznenej, ale predsa jestvujúcej – že o štvrť na desať má Chalkis červenú viazanku.“ Ellery mal svojich poslucháčov a svoj pocit uspokojenia vyjadril krátkym smiechom. „Zaujímavá situácia, však? Teda, ak Demmy hovoril pravdu, stojíme pred čudným rozporom, ktorý si žiada vysvetlenie. Ak Demmy hovoril pravdu a jeho duševný stav vylučuje klamstvo – musel Chalkis o deviatej, keď ho Demmy opustil, mať viazanku, ktorá bola predpísaná, teda zelenú. Ako však vysvetliť túto nezhodu? Nuž tu, hľa, je potrebné vysvetlenie: v rozpätí tých pätnástich minút, kým bol sám, Chalkis z neznámeho dôvodu, ktorý pravdepodobne nikdy nebudeme poznať, odišiel do svojej spálne a vzal si inú viazanku, zamenil zelenú, ktorú mu dal Demmy, za jednu z červených, čo viseli na vešiačiku v jeho šatníku. Okrem toho vieme zo Sloanovho svedectva aj to, že pri rozhovore Chalkisom krátko po štvrť na desať v to ráno ohmatal si Chalkis viazanku – ktorú si Sloane už pri vstupe do miestnosti všimol, že bola červená – a povedal presne týmito slovami: „Skôr než odídete, pripomeňte mi, že mám zavolať Barretovi a objednať si pár nových viazaniek, takých, ako je táto.“ Oči mu svietili. „Tieto slová som zdôraznil ja. Teraz dávajte dobrý pozor. Keď oveľa neskôr slečna Brettová práve odchádzala z Chalkisovej pracovne, počula, ako si Chalkis žiada číslo svojho dodávateľa bielizne Barreta. Od Barreta, ako sa neskôr pri vyšetrovaní potvrdilo, dodali – podľa svedectva zamestnanca, ktorý hovoril s Chalkisom – presne to, čo Chalkis objednal. A čo Chalkis objednal? Zrejme to, čo mu dodali. A čo dodali? Šesť červených viazaniek!“ Ellery sa naklonil dopredu a búchal na stôl. „Z toho všetkého vyplýva: Chalkis, keď hovoril, že si objedná rovnaké viazanky, ako je tá, čo má na sebe, a potom si ich objednal, musel vedieť, že má červenú viazanku. To je závažná vec. Inými slovami, Chalkis poznal farbu viazanky, ktorú mal uviazanú, keď sa s ním Sloane rozprával.“
„Ale ako mohol poznať farbu viazanky, keď bol slepý a nebola to farba predpísaná v plánovanom zozname na sobotu? Nuž, možno mu niekto povedal, aká je to farba. Ale kto? Len traja ľudia ho videli toho rána, skôr než telefonoval svoju objednávku Barretovi, a to: Demmy, ktorý ho obliekol podľa zoznamu, Sloane, ktorý nehovoril s Chalkisom vôbec o ich farbe, a Joan Brettová, ktorej zmienka o viazankách, adresovaná Chalkisovi, sa taktiež netýkala farby. Inými slovami, Chalkisovi nepovedali farbu zamenenej viazanky. Bola to teda len náhoda, že sám zamenil plánovanú zelenú za červenú, ktorú si potom uviazal? Bola to len náhoda, že vzal z vešiačika červenú viazanku? Áno, to je možné, lebo nesmieme zabúdať, že viazanky na vešiačiku neboli usporiadané podľa farieb, ale boli poprehadzované. Ale ako vysvetliť skutočnosť, že či si už vzal červenú viazanku náhodou alebo nie, vedel, ako to dokazujú jeho ďalšie činy, že si vzal červenú viazanku?“ Ellery pomaly zahasil cigaretu o dno popolníka na stole. „Páni, je len jeden spôsob, ako mohol Chalkis vedieť, že má uviazanú červenú viazanku. A ten je – že vedel rozoznať jej farbu – že videl!
„Ale vravíte, že bol slepý? A tu je dôležité miesto v prvej sérii mojich vývodov. Lebo, ako to doktor Frost tvrdil a doktor Wardes potvrdil, bol Georg Chalkis postihnutý zvláštnym druhom slepoty, pri ktorom sa mu zrak mohol hocikedy spontánne vrátiť. Čo z toho teda vyplýva? Že minulú sobotu ráno už pán Georg Chalkis videl tak dobre ako vy a ja.“ Ellery sa usmial. „Hneď vzniká niekoľko otázok. Ak po období skutočnej slepoty zrazu opäť videl, prečo o tom vzrušene neupovedomil všetkých v dome – svoju sestru, Sloana, Demmyho, Joan Brettovú? Prečo to nezatelefonoval svojmu lekárovi – a prečo o tom neinformoval doktora Wardesa, očného špecialistu, ktorý práve bol jeho hosťom? To mohlo mať len jeden, a to psychologický dôvod: nechcel, aby sa prezradilo, že opäť vidí. Nejakým jeho záujmom vyhovovalo udržiavať ľudí aj naďalej v presvedčení, že je ešte vždy slepý. Aký záujem to mohol byť?“ Ellery sa odmlčal a hlboko sa nadýchol. Knox bol naklonený dopredu a jeho prenikavé oči hľadeli uprene, ostatní od napätia zmeraveli. „Toto na chvíľu nechajme,“ navrhol Ellery pokojne, „a pozrime sa na čajník a čajové šálky.“
„Všimnite si ich trocha. Čajový riad, nájdete ho na stolíku, jasne naznačoval, že tri osoby tu pili čaj. Prečo by sme mali o tom pochybovať? Tri šálky javili bežné znaky použitia, a to suchú usadeninu na dne a prstencovitý krúžok znútra, hneď pod okrajom; tri suché vrecúška s čajom, keď sme sa ich pokúsili vytláčať v čerstvej vode a získali sme len slabý čajový roztok, naozaj dokazujú, že boli použité na prípravu čaju. Boli tam aj tri zoschnuté, vytlačené kúsky citróna a tri, strieborné lyžičky, potiahnuté škvrnitým povlakom – tiež dôkaz, že boli použité: vidíte, všetko nasvedčovalo, že tu tri •soby pili čaj. Malo by to byť potvrdením toho, čo sme už počuli; Chalkis predsa povedal v piatok večer Joan Brettovej, že čaká dvoch návštevníkov, tých dvoch návštevníkov videli prísť a vojsť do pracovne, a spolu s Chalkisom to boli traja ľudia. Toto je zase povrchný dôkaz. Ale – a toto závažné ‚ale‘, páni,“ uškrnul sa Ellery, „aké povrchné znaky to boli, to sa ukázalo hneď, len čo sme pozreli do čajníka. A čo sme videli? Stručne povedané: čajník, v ktorom bolo priveľa vody. Hneď sme sa pokúsili dokázať, že vody bolo priveľa. Vypustením vody z čajníka sme zistili, že jej bolo za päť šálok – piata nebola celkom plná, to je pravda, lebo trošku odstatej vody sme odobrali do fľaštičky na chemickú analýzu. Teda päť plných šálok. Neskôr, keď sme znovu naplnili čajník čerstvou vodou, naplnili sme ňou presne šesť šálok, kým prestala voda tiecť. To teda znamenalo, že čajník má obsah šesť šálok – a odstatej vody bolo za päť šálok. Ako to bolo možné, veď Chalkis a jeho dvaja návštevníci použili tri šálky, ako tomu nasvedčoval použitý riad? Podľa našej skúšky bola z čajníka odliata len jedna šálka vody, a nie tri. Znamená to azda, že každý z nich vypil len tretinu šálky? Nemožné – veď v každej šálke bol znútra pod okrajom krúžok od čaju, označujúci, že všetky šálky boli plné. Bolo teda možné, že z čajníka boli odliate tri šálky vody a potom ju niekto dolial, aby vyrovnal rozdiel tých dvoch šálok? Nie, analýza odstatej vody, ktorú som si nabral do ľlaštičky, ukázala pomocou jednoduchej fyzikálnej skúšky, že v čajníku nebola nijaká čerstvá voda. Bol možný len jeden uzáver: voda v čajníku bola pôvodná, ale dôkaz na troch šálkach bol falošný. Niekto úmyselne manipuloval s čajovým riadom – šálkami, lyžičkami a citrónom tak, aby vzbudil zdanie, že tu traja ľudia pili čaj. Ktokoľvek to bol, čo manipuloval so šálkami, urobil jednu chybu: nalial tú istú vodu do všetkých šálok, namiesto aby odlial z čajníka do každej šálky vodu osobitne. Ale načo sa tak trápil, aby vzbudil zdanie, že tam boli traja ľudia, keď sa beztak vedelo, že boli traja – podľa toho, že prišli dvaja návštevníci a z Chalkisových príkazov? Z jednej jedinej príčiny: aby bol tento fakt zdôraznený. Ale ak tam boli tri osoby, načo zdôrazňovať to, čo je evidentné? Len preto, že hoci sa to bude zdať čudné, neboli tam tri osoby.“
Uprene a triumfálne sa na nich pozeral svojimi horúčkovite sa lesknúcimi očami. Ktosi uznanlivo vzdychol a Ellery s pobavením konštatoval, že to bol Sampson. Pepper s hlbokým záujmom počúval a inšpektor smutne prikyvoval hlavou. James Knox si začal šúchať bradu. „Viete,“ pokračoval Ellery veľmi jasným mentorským hlasom, „keby tam boli bývali traja ľudia a všetci by boli pili čaj, chýbali by z čajníka tri šálky vody. Predpokladajme teraz, že nepili všetci – veď ľudia niekedy odmietnu takéto nealkoholické občerstvenie, hoci máme v Amerike prohibíciu. No dobre. Čo tu však nehrá? Načo bolo okolo toho toľko komplikovaných rečí, aby sa zdalo, že všetci pili? Znovu len nato, aby sa ešte viac potvrdilo to, čomu už každý veril a čo sám Chalkis rozchýril – to si, prosím, dobre všimnite – že pred týždňom v piatok večer, v ten večer, keď bol zavraždený Grimshaw, boli v pracovni traja.“ A rýchle pokračoval: „Preto stojíme pred zaujímavým problémom: ak tam neboli traja, koľkí teda boli? Mohlo ich byť viac než traja: štyria, piati, šiesti – potom, čo Joan Brettová vpustila tých dvoch návštevníkov a vyšla hore s opitým Alanom a uložila ho spať, mohlo vojsť do knižnice hocikoľko ľudí a nemusel ich nikto vidieť. Keďže však tento počet sa prostriedkami, ktoré máme k dispozícii, nedá nijako určiť, teória viacerých ako troch nevedie nikam. Naproti tomu ak skúmame teóriu, že ich bolo menej než traja, nachádzame sa na správnej stope. Nemohol byť len jeden, lebo do pracovne videli vstúpiť dvoch. Už sme poukázali na to, že nech ich bolo hocikoľko, neboli traja. Teda potom podľa jedinej možnej alternatívy v druhej teórii – teórii menej než troch – museli byť dvaja. Ak tam boli dvaja ľudia, čo je ďalším problémom? Vieme, že jedným bol Albert Grimshaw – slečna Brettová ho videla a neskôr spoznala. Druhým bol podľa všetkých zákonov pravdepodobnosti sám Chalkis. Ak je to pravda, potom človek, čo prišiel do domu s Grimshawom, ten ‚celkom zahalený‘, ako ho opísala slečna Brettová, musel byť sám Chalkis! Ale je to možné?“ Ellery si zapálil ďalšiu cigaretu. „Je to možné, určite. Zdá sa, že to potvrdzuje jedna zaujímavá okolnosť. Spomeniete si, že keď tí dvaja návštevníci vstúpili do pracovne, slečna Brettová nemohla nazrieť dnu, lebo Grimshawov spoločník ju odstrčil od dverí. Akoby jej chcel zabrániť, aby zazrela, čo bolo – alebo čo nebolo – v miestnosti. Toto počínanie si možno vysvetliť všelijako, ale to, čo sa stalo, je v zhode s teóriou, že Grimshawovým spoločníkom bol Chalkis, lebo iste by nebol chcel, aby slečna Brettová nazrela do pracovne a videla, že on tam nie je, hoci by tam mal byť… Čo ešte? Nuž, aké sú charakteristické znaky Grimshawovho spoločníka? Výškou a stavbou postavy bol približne taký ako Chalkis. To je jedna vec. A druhá vec je, že súdiac podľa príhody s Tootsie, prevzácnou mačkou pani Simmsovej, Grimshawov spoločník videl. Pretože mačka sedela úplne ticho na koberci predo dvermi a zabalený muž zastal s jednou nohou vo vzduchu a potom ju opatrne obišiel; keby bol býval slepý, bol by nevyhnutne musel na mačku stúpiť. Aj toto súhlasí, lebo z dedukcie s viazankou sme ukázali, že nasledujúce ráno nebol Chalkis slepý, ale sa slepým len robil, a máme všetky dôvody predpokladať, že zrak sa mu mohol vrátiť v ktorýkoľvek deň po štvrtku minulý týždeň, usudzujúc z toho, že naposledy mu doktor Wardes kontroloval zrak práve v tento deň – deň pred príchodom tých dvoch návštevníkov.“
„Ale toto dáva odpoveď aj na moje predchádzajúce otázky, ktoré zneli: Prečo mlčal Chalkis, že sa mu vrátil zrak? Odpoveď znie: keby našli Grimshawa zavraždeného a keby podozrenie padlo na Chalkisa, mal by svoju slepotu ako argument pre svoju nevinu: lebo by sa povedalo, že Chalkis, keďže je slepý, nemohol byť tým neznámym, čo zavraždil Grimshawa. Vysvetlenie, ako Chalkis uskutočnil romantické prvky svojho klamlivého manévru, je jednoduché; ten piatok večer, keď si dal doniesť čajový príbor a pani Simmsová si ľahla, musel si obliecť zvrchník, obuť topánky a vykradnúť sa z domu, stretnúť sa s Grimshawom – pravdepodobne podľa predchádzajúceho dohovoru – a vrátiť sa s ním, akoby bol jedným z dvoch očakávaných hostí.“ Knox sa ani nepohol vo svojom kresle: zdalo sa, že chce niečo povedať, potom však len zažmurkal a mlčal. „Čo nám potvrdzuje Chalkisove tajné zámery a podvody?“ pokračoval Ellery veselo. „Po prvé: on sám rozširoval myšlienku predstavy o troch ľuďoch v svojich príkazoch slečne Brettovej, keď úmyselne povedal, že čaká dvoch ľudí a že jeden z nich si praje zostať nepoznaný. Po druhé: úmyselne zatajil, že sa mu vrátil zrak, čo bola závažná okolnosť. A ďalej: vieme určite, že Grimshaw bol zahrdúsený šesť až dvanásť hodín pred Chalkisovou smrťou.“
„Ako mohol urobiť takú čertovskú chybu!“ preriekol okresný prokurátor.
„A akú myslíte?“ opýtal sa Ellery prívetivo.
„Myslím to, že Chalkis použil tú istú vodu na naplnenie nepoužitých šálok. Bolo to dosť hlúpe, keď si uvedomíme, ako šikovne bolo vymyslené všetko ostatné.“
Pepper ich prerušil s chlapčenskou horlivosťou. „Mne sa zdá, pán šéf,“ povedal, „pri všetkej úcte k názorom pána Queena, že to koniec koncov ani nebola chyba.“
„Ako to myslíte, pán Pepper?“ opýtal sa so záujmom Ellery.
„Nuž, predpokladajme, že Chalkis nevedel, že čajník je plný. Predpokladajme, že si myslel, že je plný len do polovice alebo také niečo. Alebo predpokladajme, že nevedel, že je to čajník, do ktorého sa zmestí šesť šálok vody. Hociktorý z týchto predpokladov by bol vysvetlením jeho zdanlivej hlúposti.“
„Niečo na tom je,“ usmial sa Ellery. „No dobre. Je pravda, že toto riešenie necháva nevysvetlené niektoré veci, z ktorých ani jednu nemôžeme vysvetliť dôsledne, hoci sa môžeme pokúsiť o rozumné vysvetlenia. Napríklad ak Chalkis zabil Grimshawa, aký mal na to dôvod? Nuž, vieme, že večer predtým ho Grimshaw navštívil sám. A že z tejto návštevy vznikli Chalkisove inštrukcie Woodruffovi, Chalkisovmu advokátovi, aby napísal nový testament: vlastne mu ich telefonoval neskoro tej istej noci. Najprv ho súril, potom – naliehal. V novom testamente bolo zmenené meno dediča Chalkisovej galérie, veľkého dedičstva, a nič viac; kto bol týmto novým dedičom, to sa Chalkis všetkými možnými spôsobmi usiloval zatajiť – ani jeho advokát to nesmel vedieť. Myslím, že nebudem ďaleko od pravdy, keď poviem, že novým dedičom bol Grimshaw alebo možno niekto, koho Grimshaw reprezentoval. Ale prečo urobil Chalkis túto prekvapujúcu vec? Logickou odpoveďou je vydieračstvo vzhľadom na Grimshawov charakter a jeho zločineckú minulosť. A nezabúdajte ani na to, že Grimshaw mal do činenia s Chalkisovým odborom: kedysi bol dozorcom v múzeu a zavreli ho za nepodarenú krádež akéhosi obrazu. Vydieračstvo zo strany Grimshawa by znamenalo, že mal Chalkisa, ktorý tiež pracoval v tom odbore, v hrsti. Toto sa mi zdá pravdepodobným dôvodom: Grimshaw vedel niečo na Chalkisa, niečo, čo bolo pravdepodobne v súvise s niektorou temnou stránkou obchodu s umeleckými dielami alebo s nejakou nezákonnou transakciou, týkajúcou sa nejakého umeleckého predmetu. Teraz dovoľte, aby som rekonštruoval zločin na základe tohto všeobecne predpokladaného motívu. Grimshaw navštívil Chalkisa vo štvrtok večer – a môžeme predpokladať, že počas tejto návštevy trestanec vyslovil ultimátum alebo vydieračskú požiadavku. Chalkis súhlasil, že zmení testament a že Grimshawovi alebo tomu, koho Grimshaw reprezentoval, namiesto odkázaného dedičstva zaplatí – pravdepodobne zistíte, že Chalkis bol v stiesnených finančných pomeroch a nemal k dispozícii hotové peniaze. Potom, ako dal svojmu právnikovi príkaz spísať nový testament, Chalkis musel cítiť, že aj po zmene testamentu bude ešte stále vystavený nebezpečenstvu ďalšieho vydierania, ale rozhodol sa celkom ináč; v každom prípade sa rozhodol radšej Grimshawa zabiť než mu zaplatiť, a toto rozhodnutie veľmi potvrdzuje skutočnosť, že Grimshaw konal za seba, a nie v mene niekoho iného, lebo ináč by Grimshawova smrť bola Chalkisovi málo pomohla, keďže by tu v pozadí ešte vždy bol niekto, kto by prevzal po zavraždenom zbraň vydierania. Tak či onak, Grimshaw sa na druhý večer, v piatok, vrátil, aby sa osobne pozrel na nový testament, chytil sa do Chalkisovej pasce, ako som už povedal, a bol zavraždený; Chalkis možno ukryl jeho mŕtvolu niekde v susedstve dovtedy, kým ju bude môcť definitívne odpratať. Ale potom si s ním zahral osud a Chalkis, vyčerpaný vzrušujúcimi udalosťami, zomrel na druhý deň ráno na srdcovú porážku skôr, než mohol dokončiť svoj čin a definitívne sa zbaviť mŕtvoly.“
„Ale pozrite…“ začal Sampson.
Ellery sa uškrnul. „Viem. Chcete sa ma opýtať; ak Chalkis zabil Grimshawa a potom sám zomrel, kto pochoval Grimshawa do Chalkisovej truhly po Chalkisovom pohrebe? Musel to zrejme byť niekto, kto objavil Grimshawovu mŕtvolu a použil Chalkisov hrob ako trvalú skrýšu pre ňu. No dobre, prečo tento neznámy hrobár neoznámil svoj nález namiesto toho, aby mŕtvolu tajne pochoval? Môžeme predpokladať, že mal podozrenie, kto je vinníkom, alebo omylom podozrieval zo zločinu niekoho iného a odstránil mŕtvolu, aby tak navždy uzavrel prípad: či už aby ochránil dobrú povesť mŕtveho, alebo život niekoho žijúceho. Nech je správne vysvetlenie akékoľvek, v našom zozname podozrivých je jedna osoba, ktorá zapadá do tejto teórie: človek, čo si vybral všetky peniaze z banky a zmizol, hoci mal príkaz byť stále k dispozícii; človek, ktorý po neočakávanom otvorení Chalkisovho hrobu a objavení Grimshawovej mŕtvoly videl, že podvod je prezradený, dostal strach, stratil nervy a utiekol. Áno, pravdaže, hovorím o Chalkisovom synovcovi Alanovi Cheneyovi. A myslím si, páni,“ dokončil Ellery s úsmevom, ktorý vyjadroval uspokojenie hraničiace až so samoľúbosťou, „myslím, že keď nájdete Cheneyho, budete mať v prípade jasno.“
Knoxova tvár mala veľmi čudný výraz. Inšpektor prehovoril prvý raz odvtedy, čo Ellery začal hovoriť. „Ale kto ukradol nový testament z Chalkisovej pokladnice v stene?“ opýtal sa podpichovačne. „Chalkis bol v tom čase už mŕtvy, on to nemohol urobiť. Vzal to Cheney?“
„Pravdepodobne nie. Najmocnejší dôvod ukradnúť testament mal, ako viete, Gilbert Sloane, pretože bol jediným zo všetkých podozrivých, koho sa testament týkal. To znamená, že krádež testamentu nemá s vraždou nič spoločné – je to len náhodný detail. A okrem toho nemáme nijaký dôkaz, na základe ktorého by sme mohli obviniť Sloana z krádeže. Naproti tomu keď nájdete Cheneyho, možno zistíte, že zničil testament. Keď uložil Grimshawa do rakvy, musel nájsť nový testament, ukrytý v rakve, kam ho dal Sloane, prečítal ho, videl, že novým dedičom je Grimshaw, vzal ho i s puzdrom, aby ho zničil. Zničenie testamentu by znamenalo, že Chalkis zomrel, nezanechajúc testament, a Cheneyho matka, Chalkisova najbližšia príbuzná, by zdedila väčšiu časť majetku na základe neskoršieho rozdelenia na civilnom súde.“
Sampson sa zatváril ustarostene. „A čo všetci tí, čo navštívili Grimshawa v jeho hoteli? Čo s nimi?“
Ellery mávol rukou. „Bezvýznamné, pán Sampson. Tí nie sú dôležití. Viete…“
Ktosi zaklopal na dvere a inšpektor podráždene zvolal: „Ďalej!“ Dvere sa otvorili a vošiel malý, nenápadný detektív menom Johnson. „No, čože je, Johnson?“ Johnson rýchle prešiel cez kanceláriu a naklonil sa k inšpektorovi. „Mám vonku to dievča, tú Brettovú, pán šéf,“ zašepkal. „Nedala pokoj, stále chcela ísť sem.“
„Za mnou?“
„Hovorila, že sa chce rozprávať s pánom Ellerym Queenom, pán šéf…“ odpovedal Johnson ospravedlňujúc sa.
„Uveďte ju.“ Johnson jej otvoril dvere. Muži vstali. Joan vyzerala neobyčajne rozkošne v sivom a modrom, ale pohľad mala utrápený a pri dverách sa Zatackala.
„Chceli ste sa rozprávať s pánom Queenom?“ opýtal sa inšpektor. „Sme práve zaneprázdnení, slečna Brettová.“
„Je to – myslím, že by to mohlo byť dôležité, pán inšpektor Queen.“
Ellery rýchle povedal: „Počuli ste o Cheneym!“ ale zavrtela hlavou. „Aký som nepozorný, slečna Brettová, dovoľte, aby som vám predstavil pána Knoxa, pána Sampsona…“ Okresný prokurátor krátko kývol hlavou, Knox povedal: „Už som mal to šťastie.“ Vznikla chvíľka trápneho ticha. Ellery ponúkol dievčaťu stoličku a všetci si sadli.
„Ja – ani neviem, kde a ako začať,“ povedala Joan a žmolila v rukách rukavice. „Budete si myslieť, že som hlúpa. Zdá sa to také smiešne malicherné. A predsa…“
„Objavili ste niečo, slečna Brettová?“ opýtal sa Ellery povzbudzujúco. „Alebo ste nám zabudli niečo povedať!“
„Áno. To jest… niečo som vám zabudla povedať.“ Rozprávala veľmi tichým hlasom, ktorý bol len ozvenou jej zvučného hlasu. „Niečo… niečo o šálkach na čaj.“
„O šálkach na čaj!“ Tieto slová prudko vyleteli Ellerymu z úst.
„Nuž… áno. Viete, keď ma prvý raz vypočúvali, naozaj som zabudla… Len pred chvíľou som si spomenula. Viete, veľa – veľa som o tom rozmýšľala.“
„Pokračujte, prosím,“ povedal Ellery ostro.
„Bolo to v ten deň, keď som preniesla stolček s riadom na čaj od stola do výklenku. Odpratala som ho z cesty.“
„O tom ste nám už raz hovorili, slečna Brettová.“
„Ale nepovedala som vám všetko, pán Queen. Teraz si spomínam, že pokiaľ ide o šálky na čaj, bolo tam niečo inak.“ Ellery sedel na otcovom stole ako soška Budhu na štíte vrchu. Groteskne ticho… Celá jej vnútorná istota sa rozplynula. Hľadel nechápavo na Joan. A ona trošku náhlivo pokračovala: „Viete, keď ste vy našli šálky na čaj v pracovni, boli špinavé tri…“ Ellery nezvučne pohol perami. „Ale ja sa pamätám, že keď som v deň pohrebu poobede odkladala stolček, bola špinavá len jedna šálka…“
Ellery prudko vstal. Z tváre sa mu stratila všetka dobrá nálada a črty mu stvrdli, boli bezmála nepríjemné. „Buďte veľmi opatrná, slečna Brettová.“ Hlas mal drsný. „To je veľmi dôležitá vec. Hovoríte, že minulý štvrtok, keď ste prenášali stolček od stola do výklenku, boli na tácni dve čisté šálky a len jedna bola použitá?“
„Presne tak. Dám na to hlavu. Teraz sa pamätám, že jedna šálka bola temer plná odstatého studeného čaju, na tanieriku bol kúsok vyschnutého citróna a špinavá lyžička. Všetko ostatné, čo bolo na tácni, bolo úplne čisté, nepoužité.“
„Koľko kúskov citróna bolo na mištičke na citrón?“
„Ľutujem, pán Queen, na to sa nepamätám. Ako viete, my Angličania nepoužívame do čaju citrón, to je taký nemožný ruský zvyk. A tie čajové vrecúška!“ Otriasla sa. „Ale pokiaľ ide o šálky, som si istá.“
„Toto bolo po Chalkisovej smrti?“
„Áno, pravdaže,“ vzdychla Joan. „A nielen po jeho smrti, aj po pohrebe, ako som povedala, v utorok.“
Ellery si hrýzol spodnú peru, oči mal ako z kameňa. „Ďakujem vám mnohokrát, slečna Brettová.“ Hovoril ticho. „Zachránili ste nás z veľmi trápnej situácie… Teraz choďte, prosím.“ Bojazlivo sa usmiala, poobzerala sa, akoby čakala vrelé uznanie, slová chvály. Ale nikto jej nevenoval pozornosť, všetci hľadeli spýtavo na Elleryho. Vstala, nepovedala už ani slova a odišla; Johnson vyšiel za ňou a tíško zavrel za sebou dvere. Sampson prehovoril prvý. „No, chlapče, to bolo fiasko. Ale to nič, Ellery,“ dodal láskavo, „neberte si to priveľmi k srdcu. Všetci robíme chyby. A tá vaša bola skvelá.“
Ellery kývol rukou, hlavu mal sklonenú na prsia a hlas veľmi tichý. „Chyba, pán prokurátor? Zaslúžil by som, aby ma vyšľahali bičom a zahnali domov…“
James Knox náhle vstal, prenikavo, so zábleskom humoru pozrel na Elleryho: „Pán Queen, vaše riešenie sa opieralo o dva hlavné body…“
„Viem, vážený pane, viem,“ zastenal Ellery. „Prosím, nevracajme sa k tomu.“
„Časom sa naučíte, mladý muž,“ povedal veľký Knox, „že nejestvuje úspech bez neúspechov… Dva body. Jedným boli šálky na čaj. Geniálne, veľmi geniálne vysvetlenie, pán Queen, ale slečna Brettová vám ho vyvrátila. Teraz už nemáte dôvod myslieť si, že tam boli len dve osoby. Od začiatku ste na základe šálok hovorili, že do prípadu sú zaangažované len dve osoby – Chalkis a Grimshaw, že bol urobený úmyselný pokus vytvoriť zdanie o prítomnosti troch osôb a že ten tretí tam nikdy nebol, ale že tým druhým bol Chalkis.“
„To je správne,“ potvrdil Ellery smutne, „ale teraz…“
„To je nesprávne,“ povedal Knox svojím mäkkým hlasom, „lebo tam bol tretí človek. A môžem to dokázať priamo, nie iba úvahou.“
„Čo to znamená?“ Ellery prudko zdvihol hlavu. „Čo to znamená, vážený pane? Bol tam ten tretí? Môžete to dokázať? Ako to viete?“
Knox sa zasmial. „Viem to,“ povedal, „lebo tým tretím som bol ja!“

16
Keď si Ellery po rokoch spomínal na tento okamih, smutne poznamenal: „Za dospelého sa počítam od chvíle, keď Knox urobil svoje vyhlásenie. Celkom zmenilo moju predstavu o vlastnej osobe a vlastných schopnostiach.“
Celá tá zložitá stavba jeho úvah, tak krásne skonštruovaná, sa prevrátila a rozsypala na kusy. Toto by samo osebe nebolo také katastrofálne pre jeho vlastnú osobu, ale spájalo sa to s mocným pocitom osobného sklamania. Tak si na tom zazakladal. Tak vtipne a šikovne to všetko postavil… Už Knoxova význačná prítomnosť, ktorá mu pôvodne vnukla myšlienku preukázať sa, škľabila sa teraz naňho z pozadia a vháňala mu do líc pálčivú červeň hanby. Myšlienky mu horúčkovite pracovali, usilujúc sa pochopiť vzburu faktov, usilujúc sa zabudnúť, ako študentsky hlúpo sa správal. Do mozgu narážali malé vlnky paniky a zatieňovali jasnosť myšlienok. Ale jedno vedel – musí sa pustiť smerom, ktorý naznačil Knox. Knox, ktorý urobil to zvláštne priznanie. Knox, ktorý bol tým tretím. Chalkis – obvinenie proti Chalkisovi, založené na čajových šálkach, teória tretieho človeka – všetko sa zosypalo… A tá slepota! Aj to bolo len tak vymyslené? Bude sa k tomu musieť vrátiť, nájsť iné vysvetlenie… Na šťastie si ho nevšímali, ako tam sedel schúlený v kresle. Inšpektor horúčkovitými otázkami zamestnával pozornosť magnáta. Čo sa stalo tej noci? Ako sa dostal Knox do spoločnosti Grimshawa? Čo to všetko malo znamenať…? Knox to vysvetlil, upierajúc sivé oči na inšpektora a Sampsona. Pred tromi rokmi, približne sa mu tak zdalo, obrátil sa Chalkis na Knoxa, jedného zo svojich najlepších zákazníkov, a urobil mu čudnú ponuku. Chalkis tvrdil, že má vo vlastníctve temer neoceniteľný obraz a je ochotný predať ho Knoxovi, ak Knox sľúbi, že ho nikdy neukáže na nijakej výstave. Čudná žiadosť! Knox bol opatrný. O čo tu išlo? A prečo tá opatrnosť? Chalkis zrejme postupoval čestne. Obraz vraj predtým patril Victoriinmu múzeu v Londýne. Jeho cenu odhadovalo múzeum na milión dolárov… „Milión dolárov, pán Knox?“ opýtal sa okresný prokurátor. „Nerozumiem sa veľmi umeleckým dielam, ale povedal by som, že to by bolo priveľa aj za majstrovské dielo.“
Knox sa krátko usmial. „Za toto dielo nie, pán Sampson. Bol to Leonardo.“
„Leonardo da Vinci?“
„Áno.“
„A ja som si myslel, že všetky slávne obrazy sú…“
„Tento objavilo múzeum pred niekoľkými rokmi. Olejom maľovaný detail z Leonardovho nedokončeného návrhu na fresku do siene v Palazzo Vecchio vo Florencii z prvej polovice šestnásteho storočia. Je to dlhá história a teraz sa do nej nejdem púšťať. Bol to vzácny nález, ktorý v múzeu nazvali ‚Detail z Boja o zástavu‘. Milión za nového Leonarda, to nie je veľa, verte mi.“
„Pokračujte, prosím.“
„Pochopiteľne, chcel som vedieť, ako Chalkis k nemu prišiel. Nepočul som, že by také niečo bolo v predaji. Chalkis odpovedal neurčito – chcel mi nahovoriť, že vystupuje ako agent múzea pre Ameriku. Hovoril, že múzeum nechce ísť s vecou na verejnosť, mohli by vzniknúť búrky protestu z britskej strany, keby sa prezradilo, že obraz opustil územie Anglicka. Bol to krásny obraz, naozaj. Vytiahol ho. Nevedel som odolať a kúpil som ho za cenu, ktorú Chalkis pýtal – sedemstopäťdesiattisíc, lacno.“
Inšpektor prikývol. „Myslím, že viem, čo teraz príde.“
„Áno. V piatok týždeň ma navštívil človek, ktorý sa predstavil ako Albert Grimshaw – za normálnych okolností by ho neboli vpustili, ale poslal mi vopred na lístku načarbané ‚Boj o zástavu‘, a tak som ho musel prijať. Malý chlap tmavej pleti s očami ako potkan. Prefíkaný, tvrdý obchodník. Rozprával mi ohromujúcu historku. Jej podstatou bolo, že Leonardo, ktorého som kúpil od Chalkisa v presvedčení, že ide o čestný obchod, vôbec nedalo predať múzeum, ale bol ukradnutý. Ukradnutý z múzea pred piatimi rokmi. On, Grimshaw, ho ukradol a nerobil s tým nijaké tajnosti.“
Okresný prokurátor Sampson bol plne zaujatý rozprávaním, inšpektor a Pepper sa nakláňali v kreslách dopredu. Ellery sedel nehybne a uprene hľadel na Knoxa. Knox pokračoval, zvoľna, chladno a presne. Grimshawovi, ktorý bol zamestnaný pod menom Graham v londýnskom múzeu ako dozorca, sa pred piatimi rokmi podarilo ukradnúť tohto Leonarda a utiecť s ním do Spojených štátov. Bola to odvážna krádež, ktorú odhalili až po Grimshawovom úteku z Anglicka. V New Yorku prišiel k Chalkisovi a chcel mu ho tajne predať. Chalkis bol statočný, ale bol zároveň vášnivým milovníkom umenia a nevedel odolať pokušeniu vlastniť jedno z najslávnejších diel na svete. Chcel ho pre seba: Grimshaw mu ho dal za pol milióna dolárov. Ale skôr než mu mohol Chalkis zaplatiť, Grimshawa zatkli pre dávnejší prípad falšovania a odsúdili ho na päť rokov do Sing-Singu. Medzitým, dva roky nato, čo Grimshawa uväznili, Chalkis, zdá sa, stratil neúspešnými investíciami väčšinu svojho disponovateľného majetku; zúfale potreboval hotovosť a predal obraz Knoxovi, ako už vieme, za tri štvrte milióna dolárov, a Knox ho kúpil na základe Chalkisovej rozprávky, nevediac, že v skutočnosti bol obraz ukradnutý.
„Keď v utorok ten týždeň Grimshawa pustili zo Sing-Singu,“ pokračoval Knox, „jeho prvou myšlienkou bolo zinkasovať si pol milióna, čo mu Chalkis dlhoval. Povedal mi, že vo štvrtok večer navštívil Chalkisa a žiadal ho, aby mu zaplatil. Ale zdá sa, že Chalkis aj naďalej podnikal neúspešné investície, lebo tvrdil Grimshawovi, že nemá peniaze. Nato Grimshaw žiadal späť obraz. Chalkis musel napokon priznať, že ho predal mne. Grimshaw sa Chalkisovi vyhrážal, že ho zabije, ak mu nezaplatí. Odišiel a na druhý deň prišiel ku mne, ako som už povedal. Bolo jasné, čo Grimshaw chce: aby som mu ja zaplatil toho pol milióna, čo mu je Chalkis dlžen. Pochopiteľne, že som odmietol. Grimshaw bol veľmi drzý, hrozil, že ak nezaplatím, verejne vyhlási, že nezákonne vlastním ukradnutého Leonarda. Nahnevalo ma to a veľmi pobúrilo.“ Knoxove čeľuste sa zvierali ako čeľuste železnej pasce, šedé oči mu iskrili hnevom. „Hneval som sa na Chalkisa, že so mnou takto vybabral a dostal ma do tejto hroznej situácie. Zatelefonoval som Chalkisovi a dohodol som sa s ním, že ho i s Grimshawom prídeme večer navštíviť, večer toho istého dňa, minulý piatok večer. Vec bola pochybná, žiadal som diskrétnosť. Chalkis, zničený, sľúbil mi telefonicky, že pošle všetkých ľudí preč a že nás – mňa a Grimshawa – vpustí jeho osobná sekretárka slečna Brettová, ktorá nevie o veci nič a na diskrétnosť ktorej sa možno spoľahnúť. Nechcel riskovať. Bola to nepekná záležitosť. Ten večer sme s Grimshawom odišli k Chalkisovi. Vpustila nás slečna Brettová. Chalkisa sme našli samotného v pracovni. Porozprávali sme sa otvorene.“
Elleryho líca a uši mali opäť normálnu farbu, zmizla z nich červeň a páľa hanby, napäto načúval Knoxovmu rozprávaniu ako ostatní. Knox vraj hneď Chalkisovi vysvetlil, že si želá, aby uspokojil Grimshawove nároky aspoň natoľko, aby vyslobodil Knoxa zo situácie, do ktorej ho dostal. Nervózny a zúfalý Chalkis tvrdil, že vôbec nemá peniaze; ale večer predtým, po prvej Grimshawovej návšteve, povedal Chalkis, že si vec premyslel a rozhodol sa ponúknuť Grimshawovi jediný spôsob platenia, ktorého je schopný. Nato Chalkis vytiahol nový testament, čo spísal ten deň ráno a ktorý podpísal. Tento nový testament ustanovoval Grimshawa za dediča Chalkisovej galérie a podniku, ktoré mali hodnotu vyššiu než toho pol milióna, čo bol Grimshawovi dlžen.
„Grimshaw nebol hlupák,“ pokračoval Knox. „Okamžite odmietol. Povedal, že by nemohol uplatniť svoj nárok na testament, keby príbuzní vzniesli proti nemu námietky – a keby aj mohol, musel by čakať, kým Chalkis zatrasie krpcami, ako sa obrazne vyjadril. Nie, povedal, a žiadal si svoje peniaze v speňažiteľných cenných papieroch alebo v hotovosti – a hneď. Povedal, že ‚nie je na to sám‘. Vraj má spoločníka, jedinú osobu na svete, ktorá vie o tom, že obraz je ukradnutý a že Chalkis ho kúpil; vraj predošlý večer po návšteve u Chalkisa sa s ním stretol a išli spolu do Grimshawovej izby v hoteli Benedict a tam vraj povedal svojmu partnerovi, že Chalkis predal Leonarda mne. Nechceli ani testament ani podobné nezmysly. Ak vraj Chalkis nemôže zaplatiť na ruku a hneď, sú ochotní prijať zmenku, vystavenú na doručiteľa…“
„Aby chránil svojho spoločníka,“ povedal inšpektor.
„Áno. Vystavenú na doručiteľa. Zmenku na päťstotisíc dolárov splatnú do mesiaca, aj keby Chalkis mal odpredať svoj podnik na dražbe, aby získal peniaze. Grimshaw sa zasmial svojím odporným spôsobom a povedal, že keby sme ho zabili, ani jednému z nás by to nepomohlo, lebo jeho partner vie o všetkom a prenasledoval by nás, keby sa Grimshawovi niečo stalo. A že nám ani nepovie, kto je tým jeho partnerom, a významne žmurkol… Ten chlap bol odporný.“
„Nepochybne,“ povedal zamračene Sampson, „tento príbeh mení celú situáciu… Bolo to šikovné od Grimshawa a či od jeho partnera, ktorý pravdepodobne viedol celú vec. Zatajiť totožnosť partnera znamenalo ochranu preňho i pre Grimshawa.“
„To je zrejmé, pán Sampson,“ prisvedčil Knox. „Ale poďme ďalej. Chalkis, hoci bol slepý, napísal súkromnú zmenku na doručiteľa, podpísal ju a dal ju Grimshawovi, ten ju vzal a odložil do roztrhanej náprsnej tašky, ktorú nosieval.“
„Tú tašku sme našli,“ poznamenal inšpektor prísne, „a nič v nej.“
„I ja som to čítal v novinách. Nato som povedal Chalkisovi, že si nad celou vecou umývam ruky. Pripomenul som mu, aby vzal liek. Keď sme odchádzali, bol Chalkis zničený, slepý starec. Precenil sa. To je zlá vec. Odišli sme z domu spolu s Grimshawom; pri odchode sme, na šťastie pre mňa, nestretli nikoho. Na schodoch vonku som povedal Grimshawovi, že ak má z celej záležitosti vynechá, som ochotný na všetko zabudnúť. Chceli ma natiahnuť! Blázni.“
„Kedy ste videli Grimshawa naposledy, pán Knox?“ opýtal sa inšpektor.
„V ten večer. Bol som šťastný, že som sa ho zbavil. Prešiel som na roh Piatej avenue, zavolal som na taxík a odišiel domov.“
„Kde bol Grimshaw?“
„Keď som ho videl posledný raz, stál na chodníku a díval sa za mnou. Prisahal by som, že sa mi zlostne uškŕňal.“
„Priamo pred Chalkisovým domom?“
„Áno. A ešte niečo. Na druhý deň poobede, keď som sa už dozvedel o Chalkisovej smrti, to bolo minulú sobotu, dostal som od Chalkisa lístok. Podľa pečiatky bol daný na poštu toho istého rána, než Chalkis zomrel. Musel ho napísať v piatok v noci, tesne po tom, čo sme s Grimshawom odišli, A ráno ho dal zaniesť na poštu. Mám ho pri sebe.“ Knox sa poprehŕňal v jednom z vrecák a vytiahol obálku. Podal ju inšpektorovi, ktorý z nej vybral stručný list a prečítal nahlas načarbanú správu: „Vážený J. J. K.:
Udalosti dnešného večera ma iste postavili do zlého svetla. Ale nedalo sa nič robiť. Prišiel som o peniaze, a to rozhodlo o mojom konaní. Nechcel som Vás do toho miešať, tušil som, že ten podliak Grimshaw pôjde za Vami a bude Vás vydierať. Ubezpečujem Vás, že odteraz budete mať pokoj. Pokúsim sa umlčať Grimshawa aj jeho partnera, hoci to znamená, že pravdepodobne budem musieť predať svoj podnik, vydražiť diela z vlastnej galérie, a ak bude treba, požičať si aj na dlžobný úpis. Vy ste v každom prípade v bezpečí, lebo jediní, čo vedia, že máte ten obraz, sme my dvaja a Grimshaw a pravdaže, jeho partner – a tým zavieram ústa tak, ako si žiadali. O prípade s Leonardom som nepovedal nikomu, ani Sloanovi, ktorý vedie moje obchodné záležitosti… CH.“
„Toto musí byť ten list,“ zavrčal inšpektor, „ktorý dal Chalkis slečne Brettovej v sobotu ráno, aby ho zaniesla na poštu. Písmo je nečitateľné, ale na slepca je to celkom dobré.“
Ellery sa pokojne opýtal: „Nikdy ste o tejto veci nehovorili nikomu, pán Knox?“
„Nikomu, pravdaže,“ povedal Knox. „Až do minulého piatku som si, prirodzene, myslel, že s tou Chalkisovou rozprávkou to nebude celkom v poriadku – múzeum si nepraje, aby sa záležitosť dostala na verejnosť a tak ďalej. Vo svojej súkromnej zbierke mám často návštevy – priatelia, zberatelia, znalci atp. A tak som mal Leonarda stále schovaného a nikomu som o ňom nepovedal ani slova. Od minulého Piatku mám ešte menej príčin hovoriť o ňom. Nikto v mojom okolí nevie o existencii toho Leonarda, ani o tom, že ho mám.“
Sampson sa tváril ustarostene. „Iste si uvedomujete, pán Knox, že ste sa dostali do zvláštnej situácie…“
„Áno? A v akom zmysle?“
„Chcel som povedať,“ pokračoval Sampson váhavo, „že keď vlastníte ukradnutý predmet, znamená to…“
„Pán Sampson chcel povedať,“ vysvetlil inšpektor, „že teoreticky ste sa dopustili zločinu.“
„Nezmysel.“ Knox sa náhle zasmial. „Aký máte na to dôkaz?“
„Vaše priznanie, že máte ten obraz.“
„Pche! A čo keď si zmyslím a popriem, čo som vám tu povedal?“
„Ale to by ste neurobili,“ povedal inšpektor pevne. „Som o tom presvedčený.“
Knox nestrácal svoju dobrú náladu. „Mohli by ste nájsť ten obraz, páni? Bez toho Leonarda nemáte istú pôdu pod nohami. A nepomôžu vám ani barly.“
Inšpektor prižmúril oči. „Chcete povedať, pán Knox, že by ste vedome zatajili ten obraz – odmietli vydať ho, popreli, že ho vlastníte?“
Knox si šúchal čeľusť a pozeral zo Sampsona na inšpektora. „Počúvajte. Idete na to z nesprávneho konca. Čo vlastne vyšetrujete: vraždu alebo krádež?“ Usmieval sa.
„Zdá sa mi, pán Knox,“ povedal inšpektor vstávajúc, „že si k prípadu vytvárate veľmi svojský postoj. Našou povinnosťou je vyšetrovať každý kriminálny čin v spoločnosti. Ak máte na vec taký názor, prečo ste nám to všetko povedali?“
„Teraz hovoríte k veci, pán inšpektor,“ odvetil Knox sucho. „Z dvoch príčin. Po prvé, chcem vám pomôcť vyriešiť okolnosti vraždy. Po druhé, chcem si prihriať aj svoju polievočku.“
„Čo to má znamenať?“
„Oklamali ma, to to má znamenať. Ten Leonardo, za ktorého som zaplatil tri štvrte milióna, vôbec nie je pravý!“
„Ale!“ Inšpektor sa naňho prenikavo zahľadel. „Teda odtiaľ vietor fúka? Kedy ste na to prišli?“
Včera. Včera večer. Dal som ho preskúmať svojmu vlastnému odborníkovi. Ručím za jeho diskrétnosť, nič neprezradí; len on vie, že mám obraz, a dozvedel sa to až včera neskoro večer. Myslí, že obraz namaľoval niektorý Leonardov žiak, prípadne Lorenzo di Credi, Leonardov rovesník, ktorý bol podobne ako Leonardo žiakom Verrocchiovým. Zopakujem vám jeho slová. Je to dokonale leonardovská technika, hovorí – ale svoj úsudok buduje na niektorých podrobných dôkazoch, do ktorých sa teraz nechcem púšťať. Tá prekliata mazanica nie je hodna viac než pár tisícok… Dostal som sa. Kúpil som iba starosti.“
„V každom prípade patrí múzeu Victoria, pán Knox,“ povedal okresný prokurátor defenzívne. „Bolo by ho treba vrátiť…“
„A ako sa presvedčím, že patrí Victoriinmu múzeu? Ako sa presvedčím, že to, čo som kúpil, nie je nejaká kópia, ktorú niekto niekde vyhrabal? Pripusťme, že Leonarda z Victoriinho múzea naozaj ukradli. To však neznamená, že je to ten obraz, čo mi ponúkli. Možno Grimshaw sám naletel. Alebo možno naletel Chalkis. Ktovie? A čo vy z toho chcete vyvodiť?“
„Navrhujem, aby sme o celej veci zachovali absolútnu mlčanlivosť,“ ozval sa Ellery. S tým súhlasili všetci. Knox bol pánom situácie. Okresný prokurátor sa cítil veľmi príjemne; horlivo šepkal čosi inšpektorovi a inšpektor len mykal plecami. „Prepáčte, že sa vraciam k otázke, v ktorej som utŕžil takú hanbu,“ povedal Ellery s neobvyklou pokorou. „Pán Knox, čo sa vlastne stalo minulý piatok večer s testamentom?“
„Keď Grimshaw odmietol, Chalkis mechanicky pristúpil k svojej pokladnici v stene, vložil testament do oceľového puzdra a zamkol ho do pokladnice.“
„A čo riad na čaj?“
„Vstúpili sme s Grimshawom do knižnice,“ odpovedal Knox prudko. „Čajový riad bol na stolíku pri písacom stole. Chalkis sa nás opýtal, či si želáme čaj – ako som si všimol, už skôr zapol varič a voda vrela. Obidvaja sme odmietli. Kým sme sa rozprávali, Chalkis si nalial do šálky…“
„Použil pritom vrecúško a kúsok citróna?“
„Áno. Potom vrecúško opäť vybral. Ale pri rozhovore, ktorý potom nasledoval, bol taký vzrušený, že nepil. Čaj mu vychladol. Za celý čas, čo sme tam boli, nepil.“
„Na tácni boli spolu tri šálky s tanierikmi, ako bolo povedané?“
„Áno. Ostatné dve zostali čisté. Nik do nich nenalial vody.“
„Musím skorigovať niektoré svoje chybné uzávery,“ ozval sa Ellery trpko a chladne. „Úprimne povedané – zdá sa, že som obeťou obratného protivníka. Niekto sa tu zahráva celkom macchiavellisticky. Úplne ma zosmiešnil. Na druhej strane však nesmieme dovoliť, aby osobné úvahy zahmlili širšie hľadiská. Prosím, dávajte dobrý pozor – vy, pán Knox, ty, otec, vy, pán Sampson, i vy, pán Pepper. Ak sa niekde potknem, Zachyťte ma. Vystrelil si zo mňa prešibaný kriminálnik: počítal s mojou dôkladnou povahou, nastrojil mi falošné stopy, a ja som sa ich vo svojich úvahách, konštruujúc „vtipné“ riešenie, chytil – mám na mysli riešenie, ktoré označovalo za vraha Chalkisa. Keďže vieme, že niekoľko dní po Chalkisovej smrti bola špinavá len jedna šálka, podstrčenie troch šálok muselo byť pascou, ktorú nám nachystal vrah. Zločinec pri zašpinení ostatných dvoch šálok úmyselne použil len čaj z Chalkisovej plnej, ale nedotknutej šálky a potom čaj niekde vylial a nechal v čajníku len pôvodné množstvo vody, aby ma pri úvahách zviedol na falošnú stopu. To, čo povedala slečna Brettová o čase, keď videla šálky v pôvodnom stave, úplne vylučuje, že by sám Chalkis bol zanechal túto falošnú stopu v podobe troch špinavých šálok, pretože v čase, keď slečna Brettová videla šálky v pôvodnom stave, Chalkis bol už mŕtvy a pochovaný. Existuje len jedna osoba, ktorá mala dôvod nastrčiť nám takúto falošnú stopu, a to bol sám vrah – osoba, ktorá mi podhodila podozrenie ušité na objednávku, aby od seba odpútala pozornosť.“
„A teraz sa pozrime na stopu, ktorá viedla k predpokladu, že Chalkis nebol slepý,“ pokračoval Ellery svojím pochmúrnym hlasom. „Zločinec musel využiť náhodnú okolnosť; objavil alebo poznal, čo predpisoval Chalkisov zoznam šiat, a našiel balík od Barreta a na stole na chodbe, pravdepodobne asi v tom čase, keď urobil manipuláciu so šálkami na čaj, a využijúc rozdiel vo farbách viazaniek, položil balík do zásuvky šatníka v Chalkisovej spálni, aby som ho určite našiel a začlenil do svojich dedukcií. Vzniká tým otázka: bol Chalkis naozaj slepý, bez ohradu na zámer zločinca, alebo nebol? Čo všetko zločinec vedel? Túto poslednú úvahu nateraz nechám bokom. Ale jedna vec je dôležitá. Zločinec nemohol zariadiť veci tak, aby Chalkis v sobotu ráno, keď zomrel, mal nesprávnu kravatu. Celá reťaz úvah, z ktorých som vyvodil svoj uzáver, že Chalkisovi sa vrátil zrak, má kdesi chybu, ak teraz pracujeme na teórii, že Chalkis bol naozaj slepý, hoci ešte stále je možné, že nebol…“
„Možné, ale nepravdepodobné,“ poznamenal Sampson, „lebo, ako ste zdôraznili, prečo mlčal, ak sa mu náhle opäť vrátil zrak?“
„To je úplne správne, pán Sampson. Zdalo by sa, že Chalkis bol slepý. Teda moja úvaha bola nesprávna. Ako však vysvetliť skutočnosť, že Chalkis vedel, že má červenú viazanku, hoci bol slepý? Je možné, že Demmy, Sloane alebo slečna Brettová mu povedali, že má červenú viazanku? To by bolo vysvetlením tejto skutočnosti, naproti tomu však, ak všetci hovorili pravdu, je to vysvetlenie ešte stále neurčité. Ak nevieme nájsť uspokojivú alternatívu, budeme musieť uzavrieť, že jeden z tých troch pri výpovedi luhal.“
„To dievča, tá Brettová,“ zavrčal inšpektor, „nie je ako svedkyňa celkom v poriadku.“
„S nepodloženými dojmami sa nikam nedostaneme, otec.“ Ellery zavrtel hlavou. „Kým nebudeme musieť priznať nesprávnosť svojho uvažovania, čo nerád robím… Za celý čas, čo pán Knox rozprával, skúmam v duchu možnosti, a teraz vidím, že moje pôvodné úvahy nerátali s jednou možnosťou, ktorá, ak sa ukáže správna, je ohromujúca. Lebo jestvuje možnosť, ako Chalkis poznal, že má na krku červenú viazanku, hoci mu to nemusel nikto povedať, ba ani sám ju nemusel vidieť… Je to jednoduché dokázať alebo vyvrátiť. Prepáčte mi na okamih.“ Ellery šiel k telefónu a zavolal Chalkisov dom; ostatní ho ticho pozorovali. Cítili, že je to akási skúška. „Pani Sloanová… pani Sloanová? Tu je Ellery Queen. Je tam pán Demetrios Chalkis…? Výborne. Prosím, povedzte mu, aby ihneď prišiel na Policajné riaditeľstvo v Centre Street do kancelárie inšpektora Queena… Áno, rozumiem. Dobre, nech s ním teda príde Weekes… pani Sloanová. Povedzte svojmu bratancovi, aby priniesol so sebou jednu zo zelených viazaniek vášho brata. Je to dôležité… Nie, prosím, Weekesovi nehovorte, čo bude mať Demmy pri sebe. Ďakujem.“ Stlačil vidlicu aparátu a povedal telefonistovi v policajnej centrále: „Prosím vás, nájdite Trikkalu, toho gréckeho tlmočníka, a nech príde do kancelárie inšpektora Queena.“
„Nerozumiem, čo…“ začal Sampson.
„Prosím, dovoľte mi pokračovať.“ Zapálil si pevnými prstami novú cigaretu. „Kam sme až došli? Až ta, že celé rozlúštenie, v ktorom by Chalkis bol vrahom, úplne padá, to musí byť teraz jasné každému. Lebo toto rozlúštenie sa zakladalo na dvoch predpokladoch: po prvé, že Chalkis nebol slepý, a po druhé, že v piatok večer boli v knižnici len dve osoby. Tento predpoklad už pán Knox a slečna Brettová vyvrátili, a mám všetky dôvody veriť, že ten prvý budem môcť vyvrátiť o chvíľu sám. Inými slovami: ak budeme môcť dokázať, že ten večer bol Chalkis naozaj slepý, nebudeme už mať dôvod upodozrievať Chalkisa z vraždy na Grimshawovi viac než kohokoľvek. V skutočnosti už môžeme vyňať Chalkisa spomedzi podozrivých; jediný, kto mal dôvod zanechať falošné stopy, bol vrah; tieto stopy boli umele vytvorené po Chalkisovej smrti, a čo viac, boli určené na to, aby sa vrahom zdal Chalkis. A tak je Chalkis nevinný aspoň v súvislosti so zavraždením Grimshawa. Z toho, čo povedal pán Knox, je zrejmé, že Grimshaw bol zavraždený z dôvodu, ktorý súvisí s ukradnutým Leonardom – čím nie sme ďaleko od mojej pôvodnej domnienky,“ pokračoval Ellery. „Jedna vec, ktorá sa zdá podporovať tento motív ukradnutého obrazu, je skutočnosť, že keď sme Grimshawa našli v rakve, zmenka, ktorú mu dal Chalkis, ako o tom hovoril pán Knox, sa nenašla ani v jeho náprsnej taške ani v šatách: zrejme si ju privlastnil vrah v čase, keď zahrdúsil Grimshawa. Vrah by bol mohol Chalkisovi túto jeho vlastnú zmenku hocikedy predložiť, lebo nesmieme zabúdať, že Grimshaw bol zavraždený skôr, než zomrel Chalkis. Keď Chalkis neočakávane zomrel, zmenka sa stala úplne bezcennou, lebo predložiť taký dokument komukoľvek inému než Chalkisovi, teraz už mŕtvemu, by bolo bývalo podozrivé a vyvolalo by vyšetrovanie, ktoré by bolo vrahovi ľahko vykrútilo krk. Vrah, keď ukradol Grimshawovi zmenku, urobil to preto, že Chalkis ešte žil. Tým, že zomrel, vykonal Chalkis svojim dedičom dobrý skutok, lebo takto zachránil zo svojho zmenšujúceho sa majetku úctyhodnú sumu pol milióna dolárov. Ale je tu ešte dôležitejšia skutočnosť.“ Ellery sa odmlčal a poobzeral sa po kancelárii. Dvere do inšpektorovej miestnosti boli zavreté; prešiel k nim, otvoril ich, nazrel za ne, opäť ich zavrel a vrátil sa na svoje miesto. „Je to také dôležité,“ vysvetľoval trpko, „že nechcem, aby to počul niektorý úradník. Počúvajte. Ako som pred chvíľou povedal, jediná osoba, ktorá mala záujem na tom, aby odvrátila podozrenie viny na mŕtveho Chalkisa, bol pochopiteľne vrah. Z toho vyplýva, že vrah musel mať dve možnosti, po prvé: aby mohol prichystať falošnú stopu so šálkami na čaj, musel mať po pohrebe prístup do Chalkisovho domu, a to v čase od utorka popoludní, keď slečna Brettová videla tie dve čisté šálky, do piatku, keď sme našli tri špinavé šálky. Po druhé: celý podvod s tromi špinavými šálkami na čaj, ak to malo vyzerať, že boli prítomné len dve osoby, sa absolútne zakladal na tom – toto si, prosím, všimnite – že pán Knox neprezradí skutočnosť, že on bol tým tretím mužom, to jest, že nejaký, tretí muž vôbec existoval. Ale sledujte ma ďalej. Chcel, aby polícia uverila, že tam boli prítomné len dve osoby; preto bolo treba zabezpečiť, aby všetci traja, čo tam skutočne boli, zachovali mlčanie, lebo inak by sa celý manéver nepodaril. Pôvodca podvodu s dvoma osobami sa teraz, v čase od utorka do piatku, keď konštruoval falošnú stopu, mohol spoliehať na mlčanlivosť dvoch z tých troch ľudí – zavraždeného Grimshawa a Chalkisa, ktorý zomrel prirodzenou smrťou. A tak zostal len tretí človek, pán Knox, ktorý by mohol vec prezradiť, a tak odhaliť podfuk s dvoma osobami. Ale hoci pán Knox žil, zdravý a spokojný, podvodník ďalej budoval na tomto klamstve. Inými slovami, cítil, že sa môže spoľahnúť na mlčanlivosť pána Knoxa. Je to doteraz jasné?“ Všetci prikývli, hltajúc každé jeho slovo. Knox sledoval Elleryho pery so zvedavým napätím. „Ale ako sa mohol tento intrigán spoliehať na to, že pán Knox bude mlčať?“ opýtal sa Ellery živo. „Len tak, že vedel o celej veci s Leonardom, len ak vedel, že pán Knox má obraz a vlastní ho nie celkom zákonne. Tak a len tak si mohol byť istý, že pán Knox v sebaobrane zamlčí, že on bol minulý piatok tým tretím u Chalkisa.“
„Vtipné, mládenček,“ priznal Knox.
„Na tentoraz!“ Ellery sa ani len neusmial. „Ale najvýznamnejší bod tejto analýzy ešte len príde. Lebo kto mohol poznať celý príbeh o ukradnutom Leonardovi a že s tým máte niečo do činenia, pán Knox? Pouvažujme.
Chalkis, podľa jeho vlastného listu, nepovedal o tom nikomu a sám je teraz mŕtvy. Vy, pán Knox, ste o tom nepovedali nikomu s výnimkou jedinej osoby – a tú môžeme vylúčiť už na základe prostej logiky: vy ste to povedali svojmu znalcovi, tomu znalcovi, ktorý včera preskúmal váš obraz a vyhlásil ho za dielo iného majstra než Leonarda da Vinci; ale povedali ste mu to až včera večer, teda príliš neskoro, aby mohol podhodiť falošné stopy! Tie boli vytvorené skôr ako včera večer, lebo som ich našiel už včera ráno. Toto vylučuje vášho znalca, jediného, kto vedel o tom, že máte obraz, a to od vás, pán Knox… Možno, že takto analyzovať vec sa vám zdá zbytočné, váš znalec sotva zasiahne do hry a určite niet dôvodu myslieť si, že on je tým zločincom, no ja som si jednako len vypracoval svoj názor na základe nezvratnej logiky.“ Hľadel mrzuto na stenu. „Kto nám zostáva? Len Grimshaw, a ten je mŕtvy. Ale z toho, ako ste nám reprodukovali vlastné slová Grimshawa z onoho večera u Chalkisa, pán Knox, Grimshaw povedal, že o ňom hovoril len jednej osobe – jedinej ďalšej osobe ‚na svete‘, tak ste nám, ak sa nemýlim, opakovali Grimshawov výrok. Touto jedinou osobou bol, ako Grimshaw priznal, jeho spoločník. A táto jediná osoba je preto jediným človekom, ktorý vedel dosť o ukradnutom obraze a o tom, že ho máte, aby nám mohol podvrhnúť falošnú stopu s tromi šálkami na čaj a spoliehať sa na vaše mlčanie!“
„Správne, správne,“ súhlasil Knox.
„A čo z, toho vyplýva?“ pokračoval Ellery bezvýrazným hlasom. „Keďže Grimshawov spoločník bol jediný, kto by bol mohol podvrhnúť falošné stopy, a keďže vrah bol jediný, kto mal dôvod podvrhnúť falošné stopy – musí byť vrahom Grimshawov spoločník. A podľa Grimshawovho rozprávania bol Grimshawov spoločník tým človekom, ktorý s ním večer pred onými osudnými udalosťami vošiel do jeho izby v hoteli Benedict – a možno predpokladať, že i tým, ktorý sa stretol s Grimshawom potom, ako ste s ním v piatok v noci vyšli od Chalkisa. Vtedy sa mohol dozvedieť všetko o Chalkisovej ponuke s novým testamentom, o osobnej zmenke a o všetkom ostatnom, čo sa stalo počas návštevy u Chalkisa.“
„Pravda,“ povedal inšpektor zamyslene, „toto je istý pokrok, ale v skutočnosti nás nateraz ešte nevedie nikam. Človek, čo bol s Grimshawom minulý štvrtok večer, mohol byť hocikto. Nemáme jeho opis, chlapče.“
„To je pravda, ale aspoň sme si objasnili niektoré východiská. Vieme, kam cielime.“ Ellery zatlačil svoju cigaretu a unavene pozrel na prítomných. „Doteraz som sa úmyselne vyhýbal jednému dôležitému bodu. A tým je skutočnosť, že vrah sa prepočítal: pán Knox nemlčal. Ale prečo ste vlastne nemlčali, pán Knox?“
„Už som vám povedal,“ odvetil bankár. „Leonardo, ktorého mám, vôbec nie je Leonardom. Je prakticky bezcenný.“
„Presne tak. Pán Knox prehovoril, lebo zistil, že jeho obraz je prakticky bezcenný – povedané stručne a jasne, aj sám utrpel škodu, preto sa necíti viazaný mlčaním. Ale povedal tú svoju záležitosť len nám, páni! Inými slovami, vrah, Grimshawov spoločník, si ešte stále myslí, že o obraze nevieme nič, ešte stále verí, že ak skočíme na jeho falošné stopy, riešenie s Chalkisom ako vrahom je pre nás prijateľné. Nuž dobre, urobíme mu tú láskavosť, ale sklameme ho v druhom. Riešenie s Chalkisom nemôžeme verejne prijať – vieme, že je nesprávne. Ale musíme si chrániť nášho vraha, necháme ho voľne konať, uvidíme, čo bude robiť ďalej, a možno, že ho nejako chytíme, že ho budeme nútiť, aby ako by som to povedal? – aby pokračoval vo svojej činnosti. Preto zverejníme riešenie s Chalkisom, potom zverejníme svedectvo slečny Brettovej, ktoré zničilo nesprávny variant riešenia s Chalkisom ako vrahom, ale pritom všetkom nepovedzme nič o tom, že pán Knox vyšiel na svetlo so svojím príbehom – ani slova. Vrah si bude ďalej myslieť, že pán Knox mlčal a mlčí, bude sa aj naďalej spoliehať na jeho mlčanie ako doteraz, nemajúc ani tušenia, že obraz nie je pravý Leonardo a nemá hodnotu milión dolárov.“
„Bude sa musieť maskovať,“ povedal okresný prokurátor. „Bude vedieť, že ešte hľadáme vraha. Dobrý nápad, Ellery.“
„Vôbec nám nehrozí,“ pokračoval Ellery, „že vyplašíme náš objekt pomsty, keď vyhlásime variant riešenia s Chalkisom ako vrahom za nesprávny na základe nového svedectva slečny Brettovej. Vrah sa s tým bude musieť zmieriť, lebo veď koniec koncov sa od začiatku vystavoval riziku, že niekto objaví podvod s čajovými šálkami. Skutočnosť, že si niekto ten podvod všimol, sa mu bude zdať nešťastnou, ale nie nevyhnutne katastrofálnou okolnosťou.“
„A čo zmiznutie Cheneyho?“ opýtal sa Pepper.
Ellery si vzdychol. „Pravda, môj pozoruhodný záver, že Alan Cheney pochoval Grimshawovu mŕtvolu, sa zakladal výlučne na predpoklade, že vrahom bol Chalkis, jeho strýko. Teraz, vzhľadom na nové fakty, mám dôvod veriť, že Grimshawa pochoval ten istý človek, ktorý ho zavraždil. V nijakom prípade nemáme na základe nových skutočností dôvod pripisovať Cheneyho zmiznutiu nejaký význam. To bude musieť počkať.“
Domáci telefón zabzučal a inšpektor vstal a šiel zdvihnúť slúchadlo. „Pošlite ho dnu. Druhý nech zatiaľ počká vonku.“ Obrátil sa k Ellerymu. „Máš tu svojho pacienta, chlapče,“ povedal. „Weekes ho priviedol.“ Ellery prikývol. Ktosi otvoril dvere a vošiel vysoký, nemotorný Demetrios Chalkis, slušne a triezvo oblečený, ale mrzký a tupý úškrn mu krivil ústa, a preto vyzeral ešte idiotskejšie než inokedy. Zazreli aj Weekesa, komorníka, ako sedí znepokojený v inšpektorovej predsieni a pritíska si klobúk na hruď. Vtom sa otvorili vonkajšie dvere a chvatne vošiel Trikkala, tučný grécky tlmočník. „Poďte ďalej, pán Trikkala!“ zvolal naňho Ellery a pozrel na balíček, ktorý držal Demmy vo svojich kostnatých prstoch. Trikkala vošiel so spýtavým výrazom na tvári. Ktosi zavrel dvere medzi kanceláriou a predsieňou. „Pán Trikkala,“ riekol Ellery, „opýtajte sa toho idiota, či doniesol to, čo sme mu kázali doniesť.“ Trikkala, pri vstupe ktorého sa Demmymu viditeľne rozjasnila tvár, zaplavil škeriaceho sa slabomyseľného Demmyho spŕškou rachotivých slov. Demmy horlivo prikývol a zdvihol balíček pred seba.
„Výborne,“ Ellery sa ovládal a bol veľmi pozorný. „A teraz sa ho opýtajte, pán Trikkala, čo mal doniesť.“ Po krátkej výmene prudko znejúcich slov Trikkala preložil: „Povedal, že mu kázali doniesť zelenú viazanku, jednu zo zelených viazaniek zo šatníka jeho bratanca Georga.“
„Výborne. Požiadajte ho, aby nám ukázal tú zelenú viazanku.“ Trikkala zase čosi prudko povedal Demmymu, ten prikývol a začal nešikovnými prstami rozväzovať motúzik na svojom balíčku. Trvalo mu to dlho, za ten čas všetci mlčali a sústredene pozorovali jeho veľké, neohrabané prsty. Konečne prekonal jeden priveľmi vzdorujúci uzol, opatrne zvinul motúzik a dal si ho do vrecka: potom otvoril balíček. Papier spadol a Demmy držal v ruke červenú viazanku… Ellery utíšil zmätok, ktorý nastal, vzrušené výkriky obidvoch právnikov aj inšpektorovo tiché zakliatie. Demmy na nich hľadel so svojím prázdnym úškľabkom, nemo čakajúc pochvalu. Ellery sa otočil, vytiahol vrchnú zásuvku otcovho písacieho stola a začal v ňom kutať. Konečne sa vzpriamil a v ruke držal pijak – zelený pijak. „Pán Trikkala,“ povedal Ellery pevne, „opýtajte sa ho, akej farby je tento pijak.“
Trikkala otázku preložil. Demmyho odpoveď po grécky bola. rozhodná. „Hovorí,“ oznámil tlmočník hlasom, prezrádzajúcim údiv, „hovorí, že pijak je červený.“
‚Skvelé. Ďakujem vám, pán Trikkala. Vyveďte ho a povedzte tomu človeku, čo naňho čaká v predsieni, že môžu ísť domov.“ Trikkala chytil slabomyseľného za rameno a vyviedol ho z miestnosti. Ellery za nimi zavrel dvere. „Toto vám, dúfam, vysvetlilo,“ povedal, „ako som sa vo svojej sebaistej logike pustil nesprávnym smerom. Neuvážil som málo pravdepodobnú možnosť, že Demmy je farboslepý!“
Prikývli. „Vidíte,“ pokračoval Ellery, „predpokladal som, že ak Chalkisovi nikto nepovedal, že viazanka, ktorú má, je červená, a ak ho Demmy obliekol podľa zoznamu, že Chalkis vedel, akej farby viazanku má, lebo ju videl. Nevzal som do úvahy, že aj sám zoznam šiat by mohol niekoho pomýliť. Podľa neho mal Demmy minulú sobotu ráno podať Chalkisovi zelenú viazanku. Ale my teraz už vieme, že pre Demmyho zelený znamená aj červený, že je farboslepý. Inými slovami, Demmy trpí na bežný druh čiastočnej farbosleposti, preto vidí zelenú i červenú ako sivastú farbu podobnej intenzity. Chalkis vedel o tejto Demmyho zrakovej chybe, a preto v tom zmysle upravil zoznam šiat, aspoň pokiaľ ide o tieto dve farby. Keď chcel červenú viazanku, vedel, že môže povedať Demmymu, aby mu podal zelenú. Zoznam šiat a doplnkov slúžil tomu istému cieľu. Slovom – toho rána napriek tomu, že mal viazanku inej farby, než akú predpisoval zoznam na sobotu, vedel, i keď mu to nikto nepovedal alebo sám ju nevidel, akú viazanku má. ‚Nevymenil‘ si viazanku – bola teda červená, keď Demmy o deviatej ráno odchádzal z domu.“
„Nuž,“ povedal Pepper, „to znamená, že Demmy, Sloane a slečna Brettová hovorili pravdu. To je dôležité.“
„Veľmi správne. Mali by sme si prediskutovať položenú otázku, či zákerný vrah vedel, že Chalkis bol slepý, alebo vedel z údajov, ktoré aj mňa zviedli z pravej cesty, že Chalkis nebol slepý. Teraz je to už neplodné uvažovanie, hoci odpoveď pravdepodobne leží v smere druhej možnosti a vrah pravdepodobne nevedel, že Demmy je farboslepý. Myslel si asi a ešte stále si myslí, že Chalkis v čase, keď zomrel, videl. V nijakom prípade však z toho nič nemáme.“ Ellery sa obrátil k otcovi. „Má niekto zoznam všetkých ľudí, čo navštívili Chalkisov dom od utorka do piatku?“
Sampson odpovedal: „Cohalan. Môj človek, čo tam ma. službu. Máte ho, Pepper?“ Pepper predložil list papiera, písaný strojom. Ellery ho rýchle prebehol. „Ako vidím, doplnil ho.“ V zozname boli návštevníci domu, ktorých mená videli obaja Queenovci už v štvrtkovom zozname, deň pred exhumáciou, a ďalšie mená osôb, ktoré navštívili dom odvtedy až do vyšetrovania tesne po exhumácii. V tejto prílohe boli všetci príslušníci Chalkisovej domácnosti a okrem nich tieto osoby: Nacio Suiza, Miles Woodruff, James J. Knox, dr. Duncan Frost, Honeywell, farár Elder, pani Zuzana Morsová a niekoľko starých klientov zosnulého – okrem už spomenutého Roberta Petrieho, pani Dukovej aj akýsi Reuben Goldberg, pani Walkerová, Robert Acton. Dom navštívili aj niekoľkí zamestnanci Chalkisovej galérie: Simon Broecken, Jenny Bohm, Parker Insull. Zoznam uzatvárali mená vyslaných spravodajcov novín. Ellery vrátil papier Pepperovi. „Vyzerá to, že tam boli všetci obyvatelia mesta… Pán Knox, zaručíte nám, že celú záležitosť s Leonardom a to, že ho máte, udržíte v tajnosti?“
„Ani o tom nemuknem,“ odvetil Knox.
„A pousilujete sa, vážený pane, oznámiť inšpektorovi každú novú okolnosť, hneď ako vznikne?“
„Veľmi rád.“ Knox vstal. Pepper sa poponáhľal pomôcť mu do kabáta. „Mám prácu s Woodruffom,“ povedal Knox, keď sa obliekal. „Zadržal som ho, aby sme vybavili právne záležitosti týkajúce sa pozostalosti. Pretože Chalkis nezanechal testament, vládne vo všetkom chaos. Dúfam, že sa niekde nenájde ten nový testament – Woodruff hovorí, že by , celú vec skomplikoval. Od pani Sloanovej ako najbližšej príbuznej som dostal povolenie vykonávať funkciu správcu pozostalostí, ak sa nový testament nenájde.“
„Čert aby vzal ten ukradnutý testament,“ riekol Sampson rozmarne, „hoci si myslím, že naozaj máme dostatočný dôvod vzniesť proti nemu námietku, lebo bol napísaný pod nátlakom. Možno, že po riadnom naťahovaní by sa ho podarilo zrušiť. Som zvedavý, či Grimshaw mal nejakých príbuzných.“
Knox zahundral na pozdrav, pokynul im rukou a už ho nebolo. Sampson a Pepper vstali a pozreli jeden na druhého. „Viem, na čo myslíte, pán šéf,“ povedal Pepper ticho. „Myslíte si, že Knoxova rozprávka o tom, že obraz, čo má, nie je pravý Leonardo, je naozaj len rozprávka, však?“
„No, nebol by som prekvapený, keby to tak bolo,“ priznal Sampson.
„Ani ja,“ pridal sa úsečne inšpektor. „Pravý alebo nepravý, ale zahráva sa s ohňom.“
„Je to celkom možné,“ súhlasil Ellery, „hoci podľa mňa nie nejako zvlášť dôležité. Ale je to vášnivo žiadostivý zberateľ a zrejme si ten obraz chce ponechať za každú cenu.“
„Nuž,“ vzdychol si starý pán, „je to pekná kaša.“ Sampson a Pepper pokývli Ellerymu hlavou na pozdrav a odišli z kancelárie. Inšpektor vyšiel za nimi, lebo mal tlačovú poradu s reportérmi-súdničkármi. Nechali Elleryho osamote nehybne sedieť, ale s mozgom pracujúcim naplno. Fajčil cigaretu za cigaretou a každú chvíľu sa strhával, spomínajúc si na čosi. Keď sa inšpektor vrátil sám, Ellery si prezeral topánky a neprítomne sa mračil. „Tak som im to naservíroval,“ povedal starý pán, spúšťajúc sa do svojho kresla. „Povedal som chlapcom variant a riešenie s Chalkisom ako vrahom a potom svedectvo Joan Brettovej, ktorá nám všetko obrátila hore nohami. O niekoľko hodín toho bude plné mesto a potom by sa náš priateľ vrah mal pustiť do práce.“
Zakričal do svojho komunikátora a hneď nato pribehla jeho sekretárka. Inšpektor jej nadiktoval kábelogram adresovaný Victoriinmu múzeu, ktorý mal byť označený ako dôverný.
„No, uvidíme,“ povedal starý pán chytrácky a rukou mimovoľne siahol po tabatierke. „Musíme si zistiť, na čom sme v tej veci s obrazom. Práve som o tom vonku hovoril so Sampsonom. Nemôžeme sa spoľahnúť na Knoxovo tvrdenie…“ Kriticky si prezeral svojho mlčanlivého syna. „No tak, El, veď sa už z toho spamätaj. Predsa nie je ešte koniec sveta. Čo na tom, že ti to riešenie s Chalkisom vybuchlo? Zabudni na to.“
Ellery pomaly zdvihol hlavu. „Zabudnúť? To tak ľahko nezabudnem, otec.“ Zaťal jednu ruku v päsť a bezmocne na ňu hľadel. „Ale táto vec ma predsa niečomu naučila – a keď ma niekedy pristihneš, že porušujem tento sľub, vpáľ mi guľku do kotrby – už nikdy nevyjdem s riešením nijakého prípadu, na ktorom mi záleží, kým mi nebudú hrať všetky, aj tie najmenšie podrobnosti v celom obraze zločinu, kým nevysvetlím každý nerozriešený detail.“
Inšpektor sa zatváril ustarostene. „A teraz pod, chlapče…“
Keď si pomyslím, akého hlupáka som to zo seba urobil, akého namysleného, zaťatého, egoistického, naivného hlupáka…“
„Ja by som povedal, že tvoje riešenie, hoci nesprávne, bolo čertovsky dobré,“ povedal inšpektor ako na jeho obranu.
Ellery neodpovedal. Pustil sa do čistenia svojho cvikra a zatrpknuto hľadel ponad otcovu hlavu na stenu.

17
Príslovečné rameno spravodlivosti sa natiahlo a vytiahlo z tmy na denné svetlo pána Alana Cheneyho. Presnejšie povedané, jeho prsty chňapli po ňom desiateho októbra v noci na letisku v Buffalo, keď sa práve chystal nastúpiť na lietadlo pripravené odletieť do Chicaga. Tieto prsty, patriace ruke detektíva Hagstroma, Američana, ktorý mal v žilách krv nórskych dobyvateľov spred storočí, boli veľmi pevné a postarali sa, aby mladý pán Alan Cheney s kalným zrakom, otupený, mrzutý a nadmieru spitý, nastúpil do vozňa rýchlika smerujúceho cez celý štát do New Yorku. Queenovci, informovaní telegraficky o chytení Alana, dostavili sa po nedeli, v ktorej akosi nápadne chýbali chválospevy a prevládajúcou náladou sa zdala pochmúrnosť, v pondelok skoro ráno, aby privítali vracajúceho sa rebelanta a jasajúceho Hagstroma, ktorý ho lapil. Táto privítacia delegácia sa rozmnožila ešte o okresného prokurátora Sampsona a zástupcu okresného prokurátora Peppera. Nálada v tomto kútiku Center Street bola naozaj pozdvihnutá. „No, vážený pán Alan Cheney,“ spustil bodro inšpektor, keď sa mladý Alan, po vytriezvení ešte otrávenejší a namrzenejší než inokedy, hodil do kresla, „čo pekného nám poviete?“
„Odmietam hovoriť,“ zachrípnuto odpovedal Alan dopukanými perami.
„Uvedomujete si, Cheney, čoho ste sa svojím útekom dopustili?“ udrel naňho Sampson. „Útekom?“ Mrzuto naňho pozrel.
„Ach, teda to nebol útek? Len výlet – menšia dovolenka, však, mladý pán?“ Inšpektor sa zasmial. A potom náhle zmenil taktiku, čo bolo preňho také charakteristické, a povedal: „Ale viete, nie je to žart a my nie sme deti. Prečo ste utiekli? Prečo?“ Mladý Alan si založil ruky na prsiach a hľadel vzdorne na dlážku. „Nebolo to,“ inšpektor sa pokutal vo vrchnej zásuvke svojho písacieho stola, „nebolo to preto, že ste sa báli zostať, však?“ Keď vytiahol ruku zo zásuvky, držal v nej načarbanú správu, ktorú seržant Velie našiel v spálni Joan Brettovej.
Alan zbledol a hľadel na ten kus papiera, akoby to bol živý nepriateľ. „Kde, preboha, ste ho vzali?“ zašepkal.
„To vás hnevá, čo? Našli sme ho pod matracom slečny Brettovej, ak chcete vedieť.“
„Ona – ona ho nespálila…?“
„Nespálila. Prestaňte hrať komédiu, chlapče. Budete hovoriť, alebo vás máme trošku pritlačiť?“ Alan rýchle zažmurkal. „Čo sa stalo?“ Inšpektor sa obrátil k ostatným. „On sa vypytuje nás, zelenáč!“
„Slečna Brettová… Nestalo sa jej nič?“
„Ešte nič.“
„Čo tým chcete povedať?“ Alan vyskočil zo stoličky. „Vari ste ju ne…?“
„Čo či sme ju ne…?“ Alan zavrtel hlavou, opäť si sadol a pritlačil si unaveným pohybom ruky na oči.
„Queen,“ oslovil Sampson inšpektora a kývol hlavou. Inšpektor vrhol zvláštny pohľad na mladíkove postrapatené vlasy a šiel za okresným prokurátorom do kúta. „Ak odmieta vypovedať,“ povedal Sampson potichu, „nemožno sa naňho veľmi spoliehať. Mohli by sme si ho tu nechať pod zámienkou vyšetrovania, ale nevidím, aký osoh by sme z toho mali. Ostatne, nič proti nemu nemáme.“
„Pravda. Ale je tu jedna vec, ktorú si ešte chcem overiť, kým to šteňa opäť pustím z ruky.“ Starý pán prikročil ku dverám. „Thomas!“
Zjavil sa seržant Velie a zastal na prahu ako obor. „Mám ho poslať hneď teraz?“
„Áno. Pošlite ho sem.“ Velie odišiel. Okamih nato sa vrátil, privádzajúc malého Bella, úradníka z recepcie hotela Benedict. Alan Cheney sedel veľmi ticho, zakrývajúc svoj nepokoj maskou zaťatej mlčanlivosti. Inšpektor ukázal prstom na svoju obeť. „Pán Bell, poznáte v tomto človeku jedného z mužov, čo pred týždňom vo štvrtok navštívili Alberta Grimshawa?“
Bell si starostlivo prezrel Alanovu tvár. Alan mu pozeral do očí s akýmsi vzdorným začudovaním. Potom Bell energicky zavrtel hlavou. „Nie, prosím. Nebol medzi nimi. Nikdy som tohto pána nevidel.“
Inšpektor zlostne zahromžil a Alan, hoci nevedel, čo znamená táto konfrontácia, predsa vycítil, že čosi, čo sa chystalo proti nemu, sa nepodarilo, a klesol späť do kresla so vzdychom úľavy. „Dobre, pán Bell. Počkajte vonku.“ Bell náhlivo odišiel a seržant Velie sa oprel chrbtom o dvere. „No, pán Cheney, ešte stále odmietate vysvetliť svoj výletík?“
Alan si oblizol pery. „Chcem sa porozprávať so svojím advokátom.“
Inšpektor zdvihol ruky nad hlavu. „Môj ty bože, koľko ráz som už počul tieto slová! A kto je vaším právnym zástupcom, pán Cheney?“
„Nuž, Miles Woodruff.“
„Hlas celej rodiny, čo?“ opýtal sa inšpektor znechutene. „No, netreba.“ Hodil sa do svojho kresla a šnupol si z tabatierky. „Pustíme vás von, mládenec,“ povedal a zamával starou hnedou tabatierkou, akoby ľutoval, že ho musí pustiť. „Ale sľubujem vám toto,“ pokračoval, nakláňajúc sa k nemu: „Ešte jeden taký kotrmelec, ako ste urobili v sobotu, chlapče, a pichnem vás za mreže, aj keby som kvôli tomu mal ísť za šéfom. Jasné?“
„Áno,“ zamrmlal Alan.
„A ďalej,“ pokračoval inšpektor, „nerobím z toho nijaké tajnosti a otvorene vám hovorím, že vás dám sledovať.
Každý váš krok. Nebude teda mať význam pokúšať sa o nejaký nový výlet, lebo len čo vytiahnete päty z chalkisovského domu, vždy budete mať za nimi jedného z mojich ľudí. Hagstrom!“ Detektív vyskočil. „Zaveďte pána Cheneyho domov. Zostaňte s ním v chalkisovskom dome. Nechajte ho na pokoji. Ale vždy, keď vyjdete z domu, držte sa ho ako ploštica.“
„Rozumiem. Poďme, pán Cheney.“ Hagstrom sa uškrnul a chmatol mládenca za rameno. Alan chytro vstal, vymanil sa detektívovi z ruky, vystrel plecia v akomsi žalostnom vzdore a vyšiel z kancelárie s Hagstromom v pätách.
Treba konštatovať, že pri tejto scéne Ellery Queen nepovedal ani slovka. Celý čas si obzeral svoje dokonalé nechty a prezeral si cviker proti svetlu, akoby ho prvý raz videl, niekoľko ráz vzdychol, vyfajčil niekoľko cigariet a vo všeobecnosti sa tváril smrteľne otrávene. Záblesk záujmu prejavil len pri konfrontácii Cheneyho s Bellom, ale i tento záujem pohasol, keď Bell vyhlásil, že Alana nepozná. Ellery natrčil uši, keď sa za Cheneym a Hagstomom zavreli dvere a Pepper povedal: „Zdá sa mi, pán šéf, že púšťame vraha.“
Sampson sa pokojne opýtal: „A čo si tá vaša múdra hlava myslí, ako mu to môžeme dokázať, Pepper?“
„No, veď utiekol, nie?“
„To je pravda! Ale budete vedieť presvedčiť porotu, že niekto je zločincom len preto, že ušiel?“
„To je jasné ako facka,“ zanovite húdol Pepper svoje.
„Hlúposť,“ odsekol mu inšpektor. „Nemáme na to dôkazu, ani čo by za necht vošlo, to by ste mali dobre vedieť, Pepper. Bude mlčať. Ak s tým mládencom niečo nie je v poriadku, prídeme na to… Čo vás trápi, Thomas? Zdá sa, že máte nejakú novinu, vidím, že vás div nerozhodí.“ A skutočne, seržant Velie sa obracal raz k jednému, raz k druhému, otváral ústa a zase ich zatváral, lebo nevedel vhodne vpadnúť do ich rozhovoru. Teraz sa mocne nadýchol a povedal: „Mám dvoch z nich vonku.“
„Dvoch z koho?“
„Tú ženu, čo sa s ňou Grimshaw pobil v putike Barneyho Schicka, a jej muža.“
„Ale čo!“ Inšpektor prudko vyskočil. „To je dobrá novina, Thomas. Ako ste ich našli?“
„Vysliedil som ju na základe Bellových opisov,“ odvetil Velie. „Je to akási Lily Morrisonová, kedysi bola Grimshawovou milenkou. A kým bol Grimshaw v diere, vydala sa.“
„Predvolajte Barneyho Schicka.“
„Aj ten už čaká.“
„Ohromné! Zavolajte ich všetkých dnu.“ Velie vybehol a inšpektor sa uvelebil vo svojom otáčacom kresle a čakal. Seržant sa o chvíľočku vrátil s človekom červenej tváre, majiteľom krčmy, ktorému inšpektor prikázal, aby mlčal. Velie sa hneď vzdialil druhými dverami a zakrátko sa vrátil s mužom a ženou. Vošli váhavo. Žena bola ozajstná Brunhilda, vysoká, mocná blondína, hotová amazonka. Muž k nej veľmi dobre pristal – bol to prešedivený obor, asi štyridsiatnik, s írskym nosom a chladnými čiernymi očami. Velie ohlásil: „Pán Jeremiah Odell a jeho manželka, pán inšpektor.“
Inšpektor im ukázal na stoličky a oni si meravo sadli. Starý pán začal prehŕňať papiere, no bola to iba mechanická činnosť, zameraná na efekt. Patrične tým na nich zapôsobil, lebo prestali blúdiť očami po celej kancelárii a sústredili sa na starého pána a jeho jemné ruky. „Teda, pani Odellová,“ začal, „prosím, ničoho sa nebojte, ide iba o formalitu. Poznáte Alberta Grimshawa?“
Pohľady sa im stretli, ona svoj odvrátila. „Myslíte toho chlapa, čo ho našli zahrdúseného v tej rakve?“ opýtala sa. Mala nízky, hrdelný hlas, ktorý znel čudne, akoby v ňom naspodku čosi vírilo. Ellery cítil, že pri jeho zvuku ho začína bolieť v hrdle.
„Áno. Poznáte ho?“
„Ja – nie, nepoznám. Len z novín.“
„Rozumiem.“ Inšpektor sa obrátil k Barneymu Schickovi, nehybne sediacemu na druhej strane miestnosti. „Pán Barney, poznáte túto pani?“ Odellovci rýchle obrátili hlavy a žena zalapala po vzduchu. Jej manžel ju schmatol chlpatou rukou za rameno a ona sa obrátila celá bledá, usilujúc sa ovládnuť. „Isteže, poznám,“ odpovedal Schick. Tvár mal celú spotenú.
„Kde ste ju videli naposledy?“
„U mňa na Štyridsiatej piatej ulici. Je tomu týždeň pomaly budú dva. Bolo to v stredu večer.“
„Za akých okolností?“
„Ako? Aha! S tým chlapom, čo ho odpravili – s Grimshawom.“
„Pani Odellová sa hádala s tým mŕtvym?“
„Hej.“ Schick sa hlučne zasmial. „Lenže vtedy nebol mŕtvy, pán inšpektor, ani trochu.“
„Prestaňte s tými šašovinami, Barney! Ste si istý, že je to žena, ktorú ste videli s Grimshawom?“
„Na betón.“
Inšpektor sa obrátil k pani Odellovej. „A vy tvrdíte, že ste nikdy nevideli Alberta Grimshawa, že ste ho nepoznali?“
Plné, prezreté pery sa jej začali chvieť. Odell sa nahol dopredu zazerajúc. „Keď moja žena hovorí, že nie,“ zavrčal, „tak to znamená nie, rozumiete?“
Inšpektor zauvažoval. „Hm,“ zahundral, „niečo na tom je… Barney, človeče, videli ste už niekedy tohto bojovného kohúta?“ A ukázal na obrovitého Íra.
„Nie. Nemôžem povedať, že hej.“
„V poriadku, pán Barney. Vráťte sa k svojim kunčaftom.“ Schick vyskočil a odišiel. „Pani Odellová, ako ste sa volali za slobodna?“
Pery sa jej rozochveli ešte väčšmi. „Morrisonová.“
„Lily Morrisonová?“
„Áno.“
„Ako dlho ste vydatá za Odella?“
„Pol treťa roka.“
„Tak.“ Starý pán zase chvíľu hľadel do svojich papierov, akoby ich študoval. „Teraz ma počúvajte, pani Lily Morrisonová-Odellová. Mám pred sebou presnú správu. Pred piatimi rokmi zatkli akéhosi Alberta Grimshawa a zavreli ho do Sing-Singu. V čase, keď ho zavreli, ste s ním nemali nič, to je pravda. Ale niekoľko rokov predtým ste s ním žili na… Akú mali adresu, pán seržant?“
„Desiata avenue číslo jedna nula štyri päť.“
Odell skočil na rovné nohy, v tvári červený ako oheň. „že ním žila, hovoríte?“ vrčal. „Nijaký tchor smradľavý si nesmie dovoliť povedať také niečo o mojej žene a nedostať za to po papuli! Ruky hore, ty staré táradlo! Veď ja ti…“ Prikrčil sa a naklonil dopredu, mávajúc päsťou vo vzduchu. Potom mu myklo hlavu dozadu tak prudko, že mu skoro stavce vyskočili; stiahla mu ju dozadu železná ruka seržanta Velieho, teraz zakvačená do chlapovho goliera. Velie Odellom dva razy zatriasol, ako keď malé decko trasie hrkálkou, a Odell s otvorenými ústami cítil, ako ho to hodilo späť na stoličku. „Len pokoj, pán Veľkohubý,“ povedal mu Velie mierne. „Neviete, že ohrozujete úradnú osobu?“ Nepustil Odellov golier z ruky a chlap sa dusil.
„No, som presvedčený, že bude robiť dobrotu, Thomas,“ povedal inšpektor, akoby sa nič nebolo stalo. „Teda, pani Odellová, ako som už povedal…“
Žena, ktorá so strachom v očiach pozorovala, ako zaobchodia s jej mužom, preglgla. „Neviem o ničom. Neviem, o čom hovoríte. Nikdy som nepoznala nijakého Grimshawa. Nikdy som ho nevidela…“
„Tých vašich ‚nikdy‘ je priveľa, pani Odellová. Prečo vás Grimshaw vyhľadal, len čo pred dvoma týždňami vyšiel z väzenia?“
„Neodpovedaj,“ povedal priškrtene Odell.
„Nebudem, nebudem.“
Inšpektor obrátil svoj ostrý pohľad na chlapa. „Uvedomujete si, že vás môžem zatknúť, lebo odmietate pomôcť polícii pri vyšetrovaní vraždy?“
„Len to skúste,“ povedal Odell. „Mám vplyvné známosti, veruže mám. S tým nepochodíte. Poznám sa s Ollivantom z mestskej rady…“
„Počujete ho, pán okresný prokurátor? Pozná sa s Ollivantom z mestskej rady,“ povedal inšpektor a vzdychol si. „Tento človek sa nám tu vyhráža svojimi známosťami… S čím kšeftujete, Odell?“
„Nekšeftujem s ničím.“
„Ach, teda sa živíte statočnou prácou. Aké máte zamestnanie?“
„Mám klampiarstvo.“
„To vysvetľuje vaše známosti… Kde bývate, Ír?“
„Brooklyn, štvrť Flatbush.“
„Máme tu niečo o tomto vtáčkovi, Thomas?“
Seržant Velie pustil Odellov golier. „Nemá v registri nič, pán šéf,“ odpovedal ľútostivo.
„A čo žena?“
„Zdá sa, že nemá nič na rováši.“
„Vidíte!“ zahlaholila pani Odellová víťazoslávne.
„Ach, teda pripúšťate, že by ste na ňom niečo mohli mať?“ Jej oči, veľké ako oči kravy, sa rozšírili ešte viac, ale zanovite mlčala ďalej.
„Navrhujem predvolať vševedúceho pána Bella,“ ozval sa pomaly Ellery z hĺbky svojho kresla.
Inšpektor kývol hlavou Veliemu, ktorý vyšiel a v momente sa vrátil s recepčným úradníkom. „Pozrite sa na tohto človeka, pán Bell,“ povedal inšpektor. Bellov ohryzok na krku výrazne poskočil. Ukázal trasúcim sa prstom na podozrivú, chmúrne zazerajúcu tvár Jeremiaha Odella. „Je to on! Je to on!“ zakričal.
„Ha!“ Inšpektor vstal. „Ktorý z nich to bol, pán Bell?“
Bell chvíľku hľadel nerozhodne. „Namojdušu,“ zahundral, „tuším sa nerozpamätám presne – ale áno! Tento človek prišiel predposledný, práve pred tým bradatým doktorom!“ Jeho hlas znel dôverne. „On bol ten veľký Ír, ten obor, čo som vám spomínal, pán inšpektor. Teraz sa už pamätám.“
„Určite?“
„Mohol by som to odprisahať.“
„V poriadku, pán Bell. Teraz choďte domov.“ Bell odišiel. Odellovi ovisli mohutné čeľuste a v čiernych očiach mal zúfalstvo. „No, čo vy na to, pán Odell?“
Zavrtel hlavou ako zápasník, ktorý prehral vo finále. „Čo myslíte?“
„Videli ste už niekedy toho človeka, ktorý práve vyšiel?“
„Nie!“
„Viete, kto je to?“
„Nie!“
‚Je to úradník, ktorý mal službu v recepcii hotela Benedict,“ povedal inšpektor milo. „Boli ste tam niekedy?“
„Nie!“
A on hovorí, že vás tam videl pri svojom pulte vo štvrtok tridsiateho septembra medzi desiatou a pol jedenástou večer.“
„To je hnusná lož.“
„Pýtali ste sa pri pulte, či je tam prihlásený nejaký Albert Grimshaw.“
„Nepravda!“
„Opýtali ste sa Bella na číslo jeho izby a potom ste išli hore. Izba číslo tristoštrnásť, pán Odell. Pamätáte sa? Také číslo sa ľahko pamätá… No?“
Odell sa zviechal a vstal. „Počúvajte. Platím dane a som statočný občan. Neviem nič o tom, o čom tu všetci blúznite. Tu nie sme v Rusku!“ kričal. „Mám nejaké právo! Pod, Lily, ideme, nemôžu nás tu držať!“ Žena poslušne vstala; Velie si stal za Odella a chvíľku sa zdalo, že tí dvaja chlapi sa musia do seba pustiť, ale inšpektor kývol Veliemu, aby ustúpil nabok, a díval sa na Odellovcov, ako najprv pomaly a potom smiešne zrýchľujúc krok, kráčajú k dverám. Rýchle prestúpili prah a zmizli. „Pošlite niekoho za nimi,“ povedal inšpektor Queen ukrutne otrávene. Velie vyšiel za Odellovcami.
„Najhlúpejší pár svedkov, akých som kedy videl,“ zahundral Sampson. „Čo sa za tým všetkým skrýva?“
„Počuli ste pána Jeremiaha Odella, však, pán Sampson?“ spýta sa Ellery. „Je to sovietske Rusko. Kúsok tej dobrej starej červenej propagandy. Dobré staré Rusko! Čo by si naši šľachetní občania bez neho počali?“
Nikto mu nevenoval pozornosť. „Je to celé akési pobalamutené, hovorím vám,“ povedal Pepper. „Tento Grimshaw bol zapletený do celého radu čertovsky záhadných prípadov.“ Inšpektor len bezmocne rozhodil ruky a dlhú chvíľu bolo ticho.
Ale keď Pepper a okresný prokurátor vstali a chystali sa odísť, Ellery veselo povedal: „Povedzme si s Terentiom: ‚Čokoľvek osud prinesie, budeme znášať s pokojnou mysľou.‘ „ Až do neskorého popoludnia toho dňa bol status quo v Chalkisovom prípade smutne nezmenený. Inšpektor sa venoval svojim veciam, ktoré boli veľmi rozmanité, a Ellery sa venoval svojim – fajčeniu a chvatnému čítaniu náhodne vybraných veršov z tenučkého zväzku Sapho, ktorý mal vo vrecku; sedel zavŕtaný v koženom ušiaku v kancelárii svojho otca a zúrivo rozmýšľal. Zdalo sa, že je ľahšie Terentia citovať ako sa správať podľa jeho rady. Bomba vybuchla krátko predtým, čo sa inšpektor Queen po skončení svojich obvyklých denných povinností zberal osloviť syna a odísť s ním domov, kde ich sotva čakala veselšia nálada. Pepper vpadol do inšpektorovej kancelárie s tvárou červenou od vzrušenia a čudného vytrženia. Mával obálkou v ruke. „Pán inšpektor! Pán Queen! Pozrite na toto!“ Hodil obálku na písací stôl a začal chodiť nepokojne sem a tam. „Práve to prišlo s poštou. Je to adresované na Sampsona, ako vidíte, ale šéf je preč, jeho sekretárka to otvorila a dala mne. Je to príliš dobré, aby som si to nechal pre seba. Čítajte!“
Ellery rýchlo vstal a postavil sa vedia otca. Spolu hľadeli na obálku. Bola to obyčajná lacná obálka, adresa bola napísaná strojom, poštová pečiatka prezrádzala, že bola udretá na list na ústrednom poštovom úrade v ten deň ráno. „No, no, čože sa robí?“ zamrmlal inšpektor. Potom opatrne vytiahol z obálky list papiera, takého lacného ako obálka. Rozložil ho. Bolo na ňom niekoľko riadkov písaných strojom – bez dátumu, bez oslovenia, bez podpisu. Starý pán ich nahlas, pomaly prečítal: ‚Pisateľ týchto riadkov objavil niečo dôležité – významné a dôležité – čo sa týka prípadu Grimshaw. Okresného prokurátora to iste bude zaujímať. O čo ide? Preštudujte si dávnejšiu minulosť Alberta Grimshawa, a zistíte, že mal brata. Ale možno tam nezistíte, že jeho brat je aktívne zapletený do prípadu. Teraz žije pod menom Gilbert Sloane.“
„Čo na to poviete?“ skríkol Pepper.
Queenovci pozreli na seba a potom na Peppera. „Zaujímavé, len či je to pravda,“ poznamenal inšpektor. „Veď to môže byť len výplod bláznivého mozgu.“
„Keby to aj bola pravda, nevidím v tom nijakú závažnosť,“ povedal Ellery pokojne.
Pepperova tvár sa pretiahla. „Akože, do čerta!“ zvolal.
Veď Sloane poprel, že by bol niekedy videl Grimshawa, nie? To je dôležité, ak sú bratia, nie?“
Ellery zavrtel hlavou. „Prečo by to malo byť dôležité, pán Pepper? Preto, že Sloane sa hanbil priznať k bratovi, lebo bol kriminálnik? Najmä keď jeho brata zavraždili? Nie, obávam sa, že pána Sloana neviedlo nič horšie ako obavy pred spoločenskou degradáciou.“
„No, ja by som to netvrdil tak isto,“ odporoval Pepper zanovite. „A stavím sa, že aj šéf bude tej mienky, že mám pravdu. Čo s tým urobíme, pán inšpektor?“
„Keď sa vy dvaja prestanete hádať,“ odpovedal inšpektor sucho, „prvá vec bude zistiť, či v tomto liste nenájdeme niečo, čo má význam aj pre nás.“
Pristúpil ku komunikátoru. „Slečna Lambertová? Tu inšpektor Queen. Príďte na chvíľku do mojej kancelárie.“ Obrátil sa. „Uvidíme, čo povie odborníčka.“
Una Lambertová bola mladá žena výraznej tváre so slabým náznakom prešedivenosti v tmavých vlasoch. „O čo ide, pán inšpektor?“
Starý pán jej hodil list ponad stôl. „Pozrite, či tu niečo nenájdete.“ Bohužiaľ, málo toho v ňom našla. Okrem faktu, že list bol napísaný na dosť opotrebovanom stroji značky Underwood nie veľmi starého typu a že niektoré písmená mali nepatrné, ale zreteľne rozoznateľné chyby, nevedela povedať nič zaujímavé. Ale tvrdila s istotou, že by vedela zistiť každý iný text písaný na tom istom stroji.
„No,“ povedal inšpektor, keď prepustil Unu Lambertovú, „vidím, že ani od odborníkov nemôžeme očakávať zázraky.“ Poslal seržanta Velieho s listom do policajných laboratórií, aby ho odfotografovali a preskúmali na ňom odtlačky prstov.“
„Musím zistiť, kde je pán okresný prokurátor, a informovať ho o tomto liste,“ povedal Pepper bezútešne.
„Informujte ho,“ povedal Ellery, „a zároveň by ste ho mohli informovať, že ihneď ideme s otcom do Päťdesiatej štvrtej východnej ulice na číslo trinásť – sami.“
Inšpektor bol rovnako prekvapený ako Pepper. „Čo to má znamenať, ty hlupák? Ritter už ten prázdny dom prezrel, to dobre vieš. Čo tým chceš dosiahnuť?“
„Čo tým dosiahnem, je veľmi neisté,“ odvetil Ellery, „ale účel je zrejmý na prvý pohľad. Slovom, mám síce slepú dôveru v statočnosť tvojho vzácneho Rittera, ale mám isté neurčité pochybnosti o jeho pozorovacích schopnostiach.“
„Nemusel by to byť zlý nápad,“ povedal Pepper. „Napokon je možné, že Ritterovi niečo ušlo.“
„Hlúposť!“ povedal inšpektor ostro. „Ritter je jeden z mojich najspoľahlivejších ľudí.“
„Sedím tu celé odpoludnie,“ povedal Ellery s trpkým povzdychom, „a rozmýšľam, ja úbohý hriešnik, o spletitosti tohto problému, ktorý sa nám vysmieva. Veľmi jasne som si pritom uvedomil, že, ako tvoja milosť vraví, Ritter je jedným z tvojich najspoľahlivejších ľudí. Ergo: rozhodol som sa prezrieť si terén osobne.“
„Azda len nechceš povedať, že si myslíš, že Ritter…“ Inšpektor bol šokovaný.
„Namojdušu, ako to kresťania hovorievajú – nie,“ odpovedal Ellery. „Ritter je statočný, odvážny, svedomitý človek a robí česť svojmu stavu. Ale ja odteraz neverím ničomu, len svojim dvom očiam a chabému mozgu, ktorým ma Večná Vôľa vo svojej absolútnej, náhodnej, neuvedomelej a nezničiteľnej múdrosti ráčila obdariť!“

18
Večer stáli inšpektor, Ellery a seržant Velie pred chmúrnym priečelím domu číslo trinásť. Knoxov prázdny dom bol ako dvojča Chalkisovho domu. Bola to rozpadávajúca sa stavba, poznačená vekom, otvory po starých oknách zakryté šedými okenicami – skrátka odpudzujúca budova. Vedľa v chalkisovskom dome boli svetlá, ktoré premietali nepokojné postavy na múry opustenej budovy; v porovnaní s ňou bol chalkisovský dom veselým miestom. „Máte kľúč, Thomas?“ Ešte aj inšpektor cítil akúsi chmúrnu hrôzu a pritlmil hlas, Velie mu ticho podal kľúč.
„En avant!“ zvolal Ellery a všetci traja prešli vŕzgajúcou bráničkou na chodník.
„Najskôr nahor?“ opýtal sa seržant.
„Áno.“ Vystúpil po otlčených kamenných schodoch. Velie vytiahol veľkú baterku, pichol si ju pod pazuchu a odomkol predný vchod. Vstúpili do vestibulu, ktorý bol ako krypta. Velie svietil hore-dolu, našiel zámku vnútorných dverí a otvoril ich. Traja chlapi vstúpili jeden za druhým a ocitli sa v čiernej jaskyni, ktorá sa v mihotavom svetle baterky seržanta Velieho ukázala čo do veľkosti a pôdorysu presnou kópiou haly vo vedľajšom chalkisovskom dome.
„No, teda poďme,“ povedal inšpektor. „Bol to tvoj výmysel, Ellery, nuž chod napred.“ Ellerymu čudne žiarili oči v mihotavom svetle. Zaváhal, poobzeral sa a potom sa pustil cez halu k tmavým otvoreným dverám. Inšpektor a Velie išli trpezlivo za ním, Velie držiac baterku vysoko nad hlavou. Miestnosti boli úplne prázdne – všetko zariadenie zrejme odviezol majiteľ, keď sa odtiaľto sťahoval. Na prízemí sa nedalo nájsť nič – ale naozaj nič. Boli tu len prázdne miestnosti, pokryté prachom, a v ňom kde-tu stopy, ktoré tu zanechali Ritter a jeho kolegovia, keď robili prehliadku. Steny boli žlté, stropy dopukané, dlážky pokrútené a pri každom kroku prenikavo praskali. „Dúfam, že si spokojný,“ zavrčal starý pán, keď skončili prehliadku všetkých miest-ností na prízemí. Mohutne kýchol, lebo sa nadýchal prachu, dusil sa, lapal po vzduchu a nadával.
„Ešte nie,“ odpovedal Ellery. Viedol ich nahor po holých schodoch. Ich kroky v prázdnom dome duneli. Ale ani na prvom poschodí nenašli nič. Tak ako v chalkisovskom dome, na prvom poschodí boli len spálne a kúpelne, lenže nebolo tu ani postelí ani kobercov, ktoré by ich robili obývateľnými, a starý pán bol čím ďalej tým podráždenejší. Ellery sa kutal v starých, do stien vstavaných šatníkoch. Bola to bezvýsledná práca – nenašiel nič, ani len kúsok starého papiera.
„Už si spokojný?“
„Nie.“ Pustili sa po vŕzgajúcich schodoch nahor do podkrovia. Nič.
„No, už je raz tak,“ povedal starý pán, keď schádzali do prízemia. „Teraz, keď sa toto bláznovstvo skončilo, môžeme ísť domov a niečo si zajesť.“
Ellery neodpovedal, len zamyslene obracal svoj cviker v ruke. Potom pozrel na seržanta Velieho. „Nebola reč o nejakom rozbitom kufri, čo má byť niekde v pivnici, pán seržant?“
„Hej, Ritter o tom referoval, pán Queen.“
Ellery sa pustil na koniec chodby. Pod schodmi, ktoré viedli na poschodia, boli dvere. Otvoril ich, požičal si od Velieho baterku a namieril jej svetlo dolu. V jeho lúčoch zjavilo sa točité schodište. „Pivnica,“ povedal. „Poďte.“ Zostúpili po nie práve bezpečných schodoch a ocitli sa vo veľkej miestnosti, ktorá sa rozprestierala pod domom v celej jeho dĺžke a šírke. Bolo to strašidelné miesto, plné tieňov, vytváraných svetlom baterky, a bolo tu ešte viac prachu než v miestnostiach hore. Ellery hneď vykročil k miestu asi tri metre od schodov. Zamieril naň svetlom Velieho baterky. Ležal tu veľký, starý, otlčený kufor – vyradená, železom okovaná debna, veko mal prichlopené a odlomená zámka trčala dopredu.
„Nič v ňom nenájdeš, Ellery,“ povedal inšpektor. „Ritter hlásil, že ho prehľadal.“
„Pravdaže prehľadal,“ zahundral Ellery a rukou, na ktorej mal natiahnutú rukavicu, zdvihol veko. Posvietil do chatrného vnútrajška kufra. Prázdny. Už sa chystal opäť spustiť veko, ale tu sa mu nozdry náhle stiahli, potom zachveli; rýchle sa nahol dopredu a ňuchal. „Heuréka,“ povedal ticho. „Otec, pán Velie, potiahnite si z tohto parfumu.“
Obidvaja ovoňali. Potom sa narovnali a inšpektor povedal. „Namojpravdu, ten istý zápach, ako keď sme otvorili rakvu! Len slabší, oveľa slabší.“
„Celkom tak,“ prisvedčil Velie hlbokým hlasom.
„Áno.“ Ellery spustil veko, ktoré sa s tresnutím zachlopilo. „Áno. Objavili sme, aby som tak povedal, miesto prvého odpočinku telesných pozostatkov pána Alberta Grimshawa.“
„Vďaka bohu, že aspoň niečo,“ povedal inšpektor nábožne. „Len nechápem, že ten hlupák Ritter…“
„Grimshaw bol zaškrtený pravdepodobne tu, vnútri, alebo niekde nablízku,“ pokračoval Ellery viac pre seba než pre svojich spoločníkov. „Stalo sa to v piatok, neskoro večer, prvého októbra. Telo bolo napchaté do kufra a nechané tu. Neprekvapilo by ma, keby som sa dozvedel, že vrah pôvodne nemal úmysel uložiť mŕtvolu niekde inde. Tento prázdny dom bol ideálnym úkrytom pre mŕtvolu.“
„A potom Chalkis zomrel,“ zauvažoval starý pán.
„Správne. Potom Chalkis zomrel – na druhý deň, v sobotu, druhého. Vrah videl skvelú príležitosť zaopatriť pre svoju zavraždenú obeť trvalejšiu skrýšu. Preto si počkal na pohreb a v utorok alebo v stredu v noci sa sem vkradol, vyvliekol mŕtvolu.“ – Ellery sa odmlčal, rýchle prešiel dovnútra tmavej pivnice a prikývol, keď videl dažďami a vetrom ošľahaný starý dvor – „tu cez tieto dvere do dvora a potom cez bránu do cintorína. Kopal meter do hĺbky po klenbu… Bolo to jednoduché pod rúškom tmy za predpokladu, že človek je úplne ľahostajný k takým veciam, ako sú cintoríny, mŕtvoly, zápach hrobov a duchovia. Náš vrah musí byť človek s praktickou fantáziou. Teda Grimshawova mŕtvola tu ležala štyri až päť dní a nocí. To by malo stačiť,“ povedal chmúrne, „na vysvetlenie toho mŕtvolného zápachu.“ Posvietil baterkou na rozličné miesta. Na dlážke pivnice, kde bol miestami cement a miestami dosky, nebolo celkom nič, iba prach a ten kufor. Ale neďaleko od nich sa týčilo čosi ohromné, hrozné teleso, siahajúce až do povaly… Svetlo lampičky šialene poskákalo po ňom a ukázalo sa, že táto obluda je obrovská pec – vlastne kotol ústredného kúrenia. Ellery prešiel k nej, potrápil sa trochu s hrdzavou kľučkou dvierok ohnišťa, otvoril ich a strčil ruku s baterkou dovnútra. Hneď zvolal: „Čosi tu je! Otec, Velie, rýchlo!“ Všetci traja sa sklonili a nazreli cez hrdzavé dvierka dovnútra pece. Na spodku ohniska, v jednom jeho kúte, bola pekná malá hŕbka popola a z neho vytŕčal malý, celkom maličký kúštik hrubšieho bieleho papiera. Ellery vytiahol z hĺbky jedného zo svojich vreciek zväčšovacie sklo, namieril lúče baterky na papierik a vážne naň hľadel… „No?“ opýtal sa inšpektor.
„Myslím,“ povedal pomaly Ellery, už opäť vzpriamený, „myslím, že sme konečne našli testament Georga Chalkisa.“
Seržantovi trvalo dobrých desať minút, kým rozlúštil otázku, ako dostať ten kúštik papiera z jeho neprístupného úkrytu. Bol príliš telnatý, aby mohol preliezť dvierkami do ohniska, a ani inšpektor ani Ellery, ktorí boli telesne útlejší, nemali chuť váľať sa v mnohoročnej špine. Pri rozlúštení tohto problému sa od Elleryho nemohlo čakať nič, a tak musel seržant, ktorý mal viac zmyslu pre mechaniku, vynájsť spôsob, ako dostať ten útržok z pece. Do Elleryho palice vrazil ihlu z jeho príručnej taštičky s náradím, a tak vytvoril akýsi provizórny oštep; potom sa mu klačiačky bez väčších ťažkostí podarilo napichnúť naň ten kúštik papiera. Pohrabal v popole, ale ten už bol na nič – bol tak dokonale zhorený, že na ňom už nebolo čo skúmať. Zvyšok papiera sa zdal – ako to predpovedal Ellery – naozaj kúskom Chalkisovho testamentu. Na kúsku papiera, ktorý bol nepoškodený ohňom, stálo meno dediča Chalkisovej galérie. Písmom, v ktorom inšpektor hneď rozpoznal písmo Georga Chalkisa, bolo načmárané: Albert Grimshaw. „Toto potvrdzuje Knoxove slová, to súhlasí,“ povedal inšpektor. „A jasne dokazuje, že ten, koho nový testament poškodil, bol Sloane.“
„Dokazuje,“ prisvedčil Ellery. „A ten, kto spálil tento dokument, je náramný hlupák a babrák… Je to nepríjemný prípad. Veľmi nepríjemný prípad.“ Jemne si poklepkával cvikrom na zuby a uprene hľadel na zhorený papier, ale nevysvetlil, čo je vlastne podstatou problému ani prečo je nepríjemný.
„Jedna vec je istá,“ povedal inšpektor so zadosťučinením. „Pán Sloane nám bude musieť kadečo podrobne a od základu vysvetliť, pokiaľ ide o ten anonymný list, že je Grimshawovým bratom, a pokiaľ ide o testament. Už si hotový, chlapče?“
Ellery prikývol a ešte raz prebehol očami pivnicu. „Áno. Myslím, že je to všetko.“
„Teda poďme.“ Inšpektor si opatrne odložil obhorený zvyšok papiera do jednej z priehradiek náprsnej tašky a vykročil prvý k východu z pivnice. Ellery, zamyslený, šiel za ním a Velie tvoril zadný voj; treba priznať, že sa trochu ponáhľal, lebo ani jemu nebolo ľahostajné, že sa na jeho široký, mohutný chrbát tlačí tma, čierna ako smrť.

19
Keď Queenovci so seržantom Veliem zastali v chodbe chalkisovského domu, Weekes im hneď oznámil, že všetci ľudia, ktorí v dome bývajú, sú tu. Inšpektor drsne prikázal, aby prišiel Gilbert Sloane, Weekes chytro odišiel ku schodišťu na konci chodby a naši traja muži vošli do Chalkisovej knižnice. Inšpektor ihneď pristúpil k telefónu, čo bol na stole, zavolal si okresnú prokuratúru a krátko sa pozhováral s Pepperom, pričom mu zreferoval, čo našli a čo bolo, podľa jeho mienky, strateným Chalkisovým testamentom. Pepper zakričal, že hneď odchádza. Potom si starý pán zavolal policajné riaditeľstvo, hlasne položil pár otázok, vypočul si odpovede a nahnevane zavesil. „Tým anonymným listom sa nevysvetlilo nič. Nijaké odtlačky prstov, Jimmy je toho názoru, že pisateľ musel byť čertovsky opatrný. – Poďte ďalej, pán Sloane, poďte ďalej. Musíme sa s vami porozprávať.“
Sloane zaváhal vo dverách. „Je niečo nové, pán inšpektor?“
„Len poďte ďalej, človeče! Veď vám neodhryznem hlavu!“ Sloane vkročil a sadol si na kraj stoličky, biele ruky zložené na kolenách. Velie pomaly prešiel do kúta a prehodil si zvrchník cez operadlo stoličky. Ellery si zapálil cigaretu a študoval Sloanov profil cez jej stúpajúci dym. „Pán Sloane,“ začal inšpektor náhle, „prichytili sme vás pri celej hŕbe zrejmých lží.“
Sloane zbledol. „Čo to má znamenať? Veď som –“
„Od začiatku ste tvrdili, že Alberta Grimshawa ste prvý raz videli vtedy, keď tam vonku na cintoríne vytiahli Chalkisovu truhlu,“ povedal inšpektor. „A zotrvávali ste na tomto zjavne falošnom tvrdení aj potom, keď vo vás Bell, úradník nočnej smeny v recepcii hotela Benedict, spoznal jedného z tých ľudí, čo večer tridsiateho septembra navštívili Grimshawa.“
„Pravdaže. Pravdaže. Veď to nebola pravda,“ odpovedal Sloane.
„Nebola, naozaj?“ Inšpektor sa naklonil a poklepal ho po kolene. „Teda, pán Gilbert Grimshaw, čo poviete na to – zistili sme, že ste bratom Alberta Grimshawa!“ Pohľad na Sloana nebol nijako povznášajúci. Spodná čelusť mu ovisla, oči vyvalil, jazyk sa mu vysunul z otvorených úst, na čelo mu vysadli kropaje potu a ruky sa mu chveli, natoľko sa nevedel ovládať. Zo dva razy sa pokúsil prehovoriť, ale vždy sa mu podarilo vyraziť len nezrozumiteľný zvuk. „Tentoraz vás máme, pán Sloane, však? No, len pekne s pravdou von, vážený pane.“ Inšpektor sa zachmúril. „Tak, ako to je vlastne?“
Sloanovi sa konečne podarilo ovládnuť hlasivky. „Ako – ako ste na to, preboha, prišli?“
„Na tom nezáleží ako. Ale je to pravda, všakže?“
„Áno.“ Sloane si rukou prešiel po čele, a keď ju odtiahol, bola mokrá. „Áno, ale neviem pochopiť, ako ste…“
„Začnite už hovoriť, pán Sloane.“
„Albert bol – bol môj brat, ako ste už povedali. Keď nám zomrela matka a potom otec, už je tomu veľa rokov, zostali sme sami. Albert mal vždy nejaké ťažkosti. Pohádali sme sa a rozišli.“
„A vy ste si zmenili meno.“
„Áno. Volal som sa Gilbert Grimshaw, pravdaže.“ Preglgol, do očí mu vstúpili slzy. „Alberta zavreli – za nejaký drobný priestupok. Ja, viete, ja som nemohol zniesť tú hanbu a to, že sa to roznieslo. Prijal som matkino dievčenské meno a začal som život celkom odznovu. Vtedy som povedal Albertovi, že už nechcem mať s ním nič do činenia…“ Sloane hovoril ťažko, slová mu vychádzali z úst naozaj ako z donútenia. „Nevedel – nepovedal som mu, že som si zmenil meno. Odišiel som od neho tak ďaleko, ako sa len dalo. Prišiel som do New Yorku, našiel som si tu zamestnanie… Ale vždy som ho pozoroval v obave, aby neprišiel na to, čo robím, aby nerobil ďalšie nepríjemnosti, aby nežiadal odo mňa peniaze, aby neprezradil, že sme bratia… Je to môj brat, ale bol to nenapraviteľný naničhodník. Náš otec bol učiteľom, učil kreslenie a trochu aj maľoval; vyrástli sme v slušnej, vzdelanej rodine. Nemôžem pochopiť, prečo sa Albert tak zvrhol…“
„Nezaujímajú ma rozprávky o minulosti, potrebujem nové fakty. Teda predsa ste navštívili Grimshawa ten večer v hoteli, však?“
Sloane si vzdychol. „Myslím, že teraz už nemá zmysel zapierať to… Áno. Počas jeho pochybného života, keď klesal čoraz nižšie a nižšie, som ho vždy tajne pozoroval – nevedel, že ho sledujem. Vedel som, že bol v Sing-Singu, a čakal som, kedy ho vypustia. Keď sa v ten utorok dostal na slobodu, vypátral som, kde sa ubytoval, a vo štvrtok večer som šiel do hotela Benedict porozprávať sa s ním. Nepáčila sa mi myšlienka, že bude tu v New Yorku. Chcel som – no, proste, aby odišiel…“
„Odišiel, a to dôkladne,“ povedal inšpektor zlovestne.
„Okamih, pán Sloane,“ prerušil ich Ellery. Sloane mykol hlavou nabok, vyplašený ani sova. „Kedy ste posledný raz videli svojho brata pred tou návštevou uňho v izbe v onen štvrtok?“
„Zoči-voči, myslíte?“
„Áno.“
„Nestretol a nerozprával som sa s ním prakticky celý čas, odkedy som žil pod menom Sloane.“
„Obdivuhodné,“ povedal Ellery a ďalej sa venoval svojej cigarete.
„Čo sa medzi vami odohralo tej noci?“ opýtal sa inšpektor Queen.
„Nič, prisahám! Žiadal som ho, prosil som ho, aby odišiel z mesta. Ponúkol som mu peniaze… Bol prekvapený, a ako som videl, zlomyseľne potešený, že ma vidí, ako keby stretnutie so mnou bolo niečo také nemožné, že sa mu o ňom ani nesnívalo. Ostatne, ani nebolo také nepríjemné… Hneď som si uvedomil, že som spravil chybu, keď som prišiel, a že som radšej nemal jatriť staré rany. Lebo mi povedal, že celé roky si na mňa ani len nespomenul, že temer aj zabudol, že má brata – to sú presne jeho slová, predstavte si! Ale už bolo neskoro. Ponúkol som mu päťtisíc dolárov, aby odišiel z mesta a nevracal sa sem. Doniesol som tie peniaze so sebou v malých bankovkách. Sľúbil mi to, zhrabol peniaze a ja som odišiel.“
„Videli ste ho ešte potom živého?“
„Nie, nie! Myslel som, že naozaj odišiel. Keď otvorili rakvu a zazrel som ho v nej…“
„A prezradili ste pri tomto rozhovore všadeprítomnému Albertovi, pod akým menom žijete?“ opýtal sa pomaly Ellery.
Zdalo sa, že Sloane sa zhrozil. „Bože môj, nie. Pravdaže nie. To som si nechával ako – no, istý druh sebaobrany. Myslím, že vôbec netušil, že sa už nevolám Gilbert Grimshaw. Preto som taký prekvapený, keď pán inšpektor hovorí, že sme bratia – nechápem, ako vôbec mohol…“
„Chcete tým povedať,“ opýtal sa Ellery rýchlo, „že nikto nevedel, že Gilbert Sloane je brat Alberta Grimshawa?“
„Presne tak.“ Sloane si opäť utrel čelo. „Predovšetkým, nikdy som ani živej duši nepovedal, že mám brata, ani len svojej žene. Ani Albert to nemohol nikomu povedať, lebo hoci vedel, že má kdesi brata, nevedel, že sa volám Gilbert Sloane. A nevedel to ani potom, keď som ten večer bol uňho v hoteli.“
„Milá vec,“ poznamenal inšpektor.
„Všakže?“ povedal Ellery. „Pán Sloane, vedel váš brat, že pracujete pre Chalkisa?“
„Ach, nie! Som si istý, že nevedel. Veď sa ma aj opýtal, čo robím, a to tak posmešne, že som mu neodpovedal. Nechcel som, aby za mnou chodil.“
„Ešte niečo. Stretli ste svojho brata niekde inde večer v ten štvrtok a vstúpili ste do hotela spoločne s ním?“
„Nie. Bol som sám. Vošiel som do hotelovej haly skoro tesne za bratom a druhým človekom, celkom zahaleným…“ Inšpektor ticho vykríkol. „… Zahaleným. Tvár som mu nevidel. Nesledoval som Alberta celý večer a nevedel som, odkiaľ sa vrátil. Keď som ho však zazrel, opýtal som sa v recepcii na číslo jeho izby, tam mi ho povedali, a ja som išiel za bratom a jeho spoločníkom nahor. V chodbe na treťom poschodí, ktorá odbočovala, som chvíľu počkal, dúfajúc, že ten druhý chlap odíde a budem môcť vojsť k Albertovi, porozprávať sa s ním a odísť…“
„Pozorovali ste pritom dvere číslo tristoštrnásť?“
„Nuž – áno i nie. No predpokladám, že Albertov spoločník sa vytratil von, keď som sa práve nedíval. Chvíľu som čakal, potom som šiel k dverám číslo tristoštrnásť a zaklopal som. Po chvíľke mi Albert otvoril…“
„A v izbe nebol nik?“
„Nie. Albert nespomenul, že mal predtým návštevu, a ja som si myslel, že to iste bol nejaký jeho známy z hotela, ktorý odišiel predo mnou, kým som čakal.“ Sloane si vzdychol. „Príliš som túžil mať túto nepríjemnú záležitosť čím skôr za sebou a stratiť sa, než aby som sa na niečo vypytoval. Potom sme si povedali, čo som vám už spomenul, a ja som odišiel. Veľmi mi odľahlo.“
„To je všetko,“ povedal náhle inšpektor.
Sloane skočil na rovné nohy. „Ďakujem vám, pán inšpektor, ďakujem vám za vašu ozajstnú ohľaduplnosť. Aj vám, pán Queen. Vôbec to nebolo to, čo mi nahovárali – nijaký výsluch tretieho stupňa a podobné veci…“ Dotkol sa rukou svojej viazanky a Velieho plecia sa zachveli ako svahy Vezuvu pri výbuchu. „Dúfam, že – že sa niekde uchytím,“ povedal neisto. „Azda len dostanem nejaké zamestnanie v galérii. No…“ Všetci boli ticho a hľadeli naňho. Sloane čosi zamrmlal, vydal zo seba zvuk, ktorý sa veľmi podobal zachichotaniu, a vykĺzol z knižnice. Niekoľko okamihov nato počuli, ako sa zabuchli dvere hlavného vchodu.
„Thomas,“ povedal inšpektor Queen, „zaobstarajte mi presný odpis knihy hostí z hotela Benedict, z ktorého by sa dalo zistiť, kto tam býval zo štvrtka tridsiateho na piatok prvého.“
„Teda si myslíš,“ povedal Ellery veselo, keď Velie odišiel z pracovne, „myslíš si, že je niečo na tom predpoklade, podľa ktorého Grimshawov spoločník tiež býval v hoteli, ako to spomínal Sloane?“
Inšpektorova bledá tvár očervenela. „A prečo by nie? Ty si to nemyslíš?“ Ellery si vzdychol.
V tomto okamihu vrazil do izby Pepper. Poly kabáta mu viali, ošľahanú tvár mal ešte tmavšiu od vetra a oči mu svietili. Žiadal, aby mu ukázali zvyšok testamentu, ktorý vyhrabali z pece vo vedľajšom dome. Keď Pepper a inšpektor skúmali útržok papiera pod jasným svetlom pri stole, Ellery sedel bokom a rozmýšľal. „Ťažko povedať,“ riekol Pepper. „Úprimne povedané, nevidím dôvod, prečo by toto nemal byť zvyšok pôvodného dokumentu. Zdá sa, že rukopis je ten istý.“
„To si overíme.“
„Pravdaže.“ Pepper si vyzliekol kabát. „Ak sa dokáže, že je to časť posledného Chalkisovho testamentu,“ pokračoval zamyslene, „a spojíme ju s tým, čo rozprával pán Knox, zapadneme až po krk do jednej z tých čertovských zápletiek okolo testamentu, ktoré tak spestrujú život civilným sudcom.“
„Čo to má znamenať?“
„Nuž, ak nebudeme môcť dokázať, že tento testament bol podpísaný za okolností, ktoré by sa dali nazvať nátlakom, Chalkisovu galériu zdedí nebohý Albert Grimshaw!“
Pozerali na seba. Inšpektor pomaly povedal: „Rozumiem. A keďže Sloane je pravdepodobne Grimshawov najbližší príbuzný…“
„Za podozrivých okolností,“ zamrmlal Ellery.
„Chcete povedať, že Sloane by pokladal za bezpečnejšie dediť prostredníctvom svojej ženy?“ opýtal sa Pepper.
„A vy nie, Pepper, keby ste boli v Sloanovej koži?“
„Niečo na tom je,“ povedal inšpektor. Mykol plecami a zopakoval výpoveď, ktorú Sloane povedal pred chvíľou; a Pepper prikývol. Znovu hľadeli na malý obhorený kúsok papiera v akejsi bezmocnosti. „Prvá vec, čo treba urobiť, je ísť za Woodruffom a porovnať tento útržok s jeho exemplárom v úrade,“ povedal Pepper. „Keď porovnáme rukopis, mali by sme sa dozvedieť…“
V hale predo dvermi do pracovne sa ozvali ľahké kroky a všetci sa rýchle obrátili. Pani Vreelandová, oblečená do čiernych šiat z lesklej látky, stála vo dverách a jej postoj vyzeral temer ako póza. Pepper chvatne strčil kúsok papiera do vrecka a inšpektor ju prívetivo oslovil: „Poďte ďalej, pani Vreelandová. Hľadáte mňa?“
„Áno,“ odpovedala temer šepky a poobzerala sa po chodbe. Potom rýchle vstúpila a zavrela za sebou dvere. V jej správaní bolo čosi tajomné – akési potlačované vzrušenie, títo muži by ho nevedeli bližšie určiť, ale jej farbilo líca, oči od neho dostávali lesk a prsia sa dvíhali a klesali v dlhých vdychoch a výdychoch. V jej malej, peknej tvári bolo čosi zlomyseľné – smelé oči bodali ako dva malé hroty dýky. Inšpektor ju ponúkol stoličkou, ale odmietla, radšej zostala vzpriamene stáť, opretá o zavreté dvere. Jej spôsoby prezrádzali zjavnú opatrnosť – akoby sa cvičila v zachytávaní zvukov, čo sem doliehali z haly. Inšpektor prižmúril oči. Pepper sa mračil a ešte aj Ellery sa na ňu díval so záujmom. „Tak, čo mi nesiete, pani Vreelandová?“
„Len toľko, pán inšpektor,“ zašepkala, „že som vám niečo zatajila…“
„Naozaj?“
„Musím vám porozprávať istú vec – ktorá by vás mala veľmi zaujímať –“ Sklopila čierne dlhé mihalnice a zakryla si nimi oči; potom ich opäť zdvihla a oči boli tvrdé ako kameň. „V stredu večer, pred týždňom…“
„V deň po pohrebe?“ spýtal sa inšpektor rýchlo. „Áno. Minulú stredu večer, bolo to už veľmi neskoro, nemohla som spať,“ povedala. „Nespavosť, viete, často trpím nespavosťou. Vstala som z postele a šla som k oknu. Z môjho okna vidno na dvor za zadnou časťou domu. A náhodou som zazrela, ako sa nejaký človek zakráda po dvore k bráne cintorína. Vošiel na cintorín, pán inšpektor!“
„Nepochybne,“ povedal inšpektor láskavo. „To je veľmi zaujímavé, pani Vreelandová. A kto to bol?“
„Gilbert Sloane!“ povedala to s takým dôrazom, že v ňom bola – nepochybne – cítiť zloba. Pútala ich pohľadom svojich čiernych očí, ktorý bol temer zmyselný a jej krivil pery. V tomto okamihu vyzerala táto žena hrozne – a vážne. Inšpektor žmurkal a Pepper, ktorý jasal, zaťal jednu ruku v päsť. Len Ellery sa ani nepohol – skúmal ženu, ako keby bola baktériou pod šošovkou mikroskopu.
„Gilbert Sloane. Ste si tým istá, pani Vreelandová?“
„Istá.“ To slovo plesklo ako bič.
Inšpektor zdvihol plecia. „No, toto je, ako aj vy hovoríte, veľmi vážna vec, pani Vreelandová. Pokúste sa nám podať presné informácie. Povedzte mi, len čo ste videli – nič viac a nič menej. Keď ste sa dívali z okna, videli ste, odkiaľ pán Sloane prichádza?“
„Vynoril sa z tieňa pod mojím oknom. Neviem vám povedať, či sa vynoril z tieňa domu alebo nie, no myslela som, že prichádza z Chalkisovej pivnice. Aspoň som mala taký dojem.“
„Ako bol oblečený?“
„Mal plstený klobúk a zvrchník.“
„Pani Vreelandová,“ ovinul sa okolo nej Elleryho hlas, „bolo už veľmi neskoro?“
„Áno. Neviem presne, koľko bolo hodín, ale muselo byť už poriadne po polnoci.“
„Skoro po polnoci je dvor veľmi tmavý,“ povedal Ellery láskavo.
Na krku jej vystúpili dve žily. „Ó, viem, na čo myslíte! Myslíte si, že som ho vôbec nevidela! Ale bol to on, to vám hovorím!“
„Videli ste mu naozaj do tváre, pani Vreelandová?“
„Nie, nevidela. Ale bol to Gilbert – poznala by som ho hocikde, hocikde a za každých okolností…“ Hrýzla si pery. Pepper múdro prikývol a inšpektor zlostne zazeral.
„Teda, keby to bolo potrebné, odprisahali by ste,“ opýtal sa starý pán, „že ste videli Gilberta Sloana tej noci na dvore, ako ide na cintorín?“
„Áno, odprisahala.“ Pozrela úkosom na Elleryho.
„Zostali ste pri okne i potom, keď zmizol na cintorín?“ opýtal sa Pepper.
„Áno. Asi o dvadsať minút sa zjavil opäť. Kráčal rýchlo a obzeral sa, akoby sa bál, že ho niekto zbadá, a skočil do tieňa práve pod mojím oknom. Som si istá, že vošiel do domu.“
„Iné ste nevideli nič?“ naliehal Pepper.
„Bože môj,“ zvolala trpko, „vari to nebolo dosť?“
Inšpektor sa pohol, jeho nos smeroval teraz presne na ňu. „Keď ste ho videli prvý raz ísť na cintorín, pani Vreelandová – niesol dačo?“
„Nie.“
Inšpektor sa odvrátil, aby nebolo vidieť, že je sklamaný. Ellery sa pomaly opýtal: „Prečo ste neprišli s touto peknou rozprávkou skôr, pani Vreelandová?“
Zase naňho zazrela, lebo cítila v jeho vecnej, bystrej a trochu štiplavej otázke tón podozrenia. „Nechápem, že by na tom nejako záležalo!“
„Ale áno, záleží, pani Vreelandová.“
„Nuž, doteraz som si na to nespomenula.“
„Hm,“ povedal inšpektor. „To je všetko, pani Vreelandová?“
„Áno.“
„Potom teda, prosím vás, neopakujte toto, čo ste nám povedali, nikomu, naozaj nikomu. Teraz môžete odísť.“
V tom okamihu akoby v nej niečo povolilo a rozpadlo sa – napätie ochablo a zrazu vyzerala stará. Išla pomaly k dverám a zašepkala: „A nebudete v tej veci robiť nič?“
„Teraz odíďte, prosím vás, pani Vreelandová.“ Unavene otočila gombíkom na dverách a odišla bez obzretia. Inšpektor zavrel za ňou dvere a pošúchal si ruky čudným pohybom, akoby si ich umýval. „Nuž,“ povedal britko, „toto je už iná pesnička. Tá ženská hovorila pravdu, prisahám! A začína to vyzerať, akoby…“
„Iste si si všimol,“ prerušil ho Ellery, „že tá pani vlastne vôbec nezazrela tvár toho muža.“
„Myslíš, že klame?“
„Myslím, že povedala to, čo pokladá za pravdu. Ženská psychológia je háklivá vec.“
„Ale musíš priznať,“ povedal inšpektor, „že je veľmi pravdepodobné, že to naozaj bol Sloane.“
„Q, to áno,“ povedal Ellery ustato a mávol rukou.
„Mali by sme urobiť jedno, a to hneď,“ povedal Pepper, sklapnúc čeľuste, „a to: prehľadať byt pána Sloana tu na poschodí.“
„Úplne s vami súhlasím,“ odpovedal inšpektor. „Ideš s nami, El?“ Ellery si vzdychol a pobral sa za inšpektorom a Pepperom, ale na tvári mu bolo vidno, že si od toho veľa nesľubuje. Keď vyšli na chodbu, zazreli na druhej strane haly drobnú postavu Delphiny Sloanovej, ako sa ponáhľa preč, celá rozpálená, s horúčkovite sa lesknúcimi očami. Zmizla vo dverách vedúcich do salónu. Inšpektor zastal. „Dúfam, že nepočúvala,“ povedal s obavou. Potom zavrtel hlavou a pustil sa ďalej po chodbe k schodom, po ktorých, vystúpili na poschodie. Hore starý pán zastal, poobzeral sa, prešiel popri zábradlí vľavo a zaklopal na jedny dvere. Hneď sa v nich zjavila pani Vreelandová. „Veľmi by som vám bol povďačný, milostivá,“ zašepkal inšpektor, „keby ste zišli do salónu a zabavili tam pani Sloanovú, kým sa nevrátime dolu.“ Mrkol na ňu a ona bez dychu prikývla. Zavrela dvere svojej izby a zbehla dolu schodmi. „Aspoň nás nikto nevyruší,“ riekol starý pán pokojne. „Poďte, chlapci.“
Súkromný byt Sloanovcov na poschodí pozostával z dvoch miestností – z obývačky a spálne. Ellery odmietol zúčastniť sa prehliadky; stál nečinne a pozoroval inšpektora a Peppera, ako prehľadávajú spálňu – zásuvky, šatník, skrine. Inšpektor si počínal veľmi dôkladne, nevynechal nič; kľakol si a pozrel i pod koberec, preklepal steny, poprezeral skrine. Ale bezvýsledne. Nenašli vôbec nič, čo by stálo za reč. Nato sa vrátili do obývačky a začali všetko odznova. Ellery sa oprel o stenu a pozoroval ich, vzal si z tabatierky cigaretu, vložil si ju medzi tenké pery, škrtol zápalkou – a zahasil ju pohybom ruky prv, než by si bol pripálil. Na takomto mieste sa nemá fajčiť. Strčil cigaretu a obhorenú zápalku opatrne do vrecka.
Už-už sa zdalo, že ich hľadanie bude neúspešné, keď niečo objavili. Podarilo sa to veľmi zvedavému Pepperovi, keď si prezeral starý vyrezávaný stolík v kúte izby. Prekutal všetky zásuvky, no nenašiel nič významné; ale keď tak stál nad stolom a uprene naň hľadel, upútala mu pozornosť veľká dóza na tabak. Zdvihol veko. Nádoba bola plná jemného tabaku. „Toto by bolo dobré miesto,“ zahundral si… a odrazu stíchol, keď ruky, ktorými prehrabával a preberal vlhký tabak, narazili na akýsi chladný kovový predmet. „Preboha!“ zvolal ticho. Inšpektor, ktorý obchádzal okolo kozuba, zdvihol hlavu, zotrel si z líca šmuhu od sadzí a utekal k stolu. Ellery sa prebral z ľahostajnosti a ponáhľal sa hneď za inšpektorom. V trasúcej sa ruke, na ktorej ešte liplo niekoľko omrviniek tabaku, držal Pepper kľúč.
Inšpektor vytrhol zástupcovi okresného prokurátora kľúč z ruky. „Vyzerá ako…“ začal. Potom zovrel pery a strčil si kľúč do vrecka vesty. „Myslím, že to stačí, pán Pepper. Poďme odtiaľto. Ak sa tento kľúč hodí ta, kde si myslím, že by sa mal hodiť, tak sa tu strhne pekelný tanec!“
Rýchle a opatrne opustili obývačku. Dole pri schodoch našli seržanta Velieho. „Poslal som jedného človeka do hotela Benedict po tú knihu hostí,“ hlásil Velie, „a už by mal byť tu…“
„Tým sa teraz netrápte, Thomas,“ povedal inšpektor a chytil Velieho za ruku. Starý pán sa poobzeral, chodba bola prázdna. Vytiahol kľúč, ktorý mal vo vrecku svojej vesty, vtisol ho Veliemu do ruky a niečo mu zašepkal do ucha. Velie prikývol a odišiel cez chodbu k dverám; okamih neskôr počuli, ako vychádza z domu.
„No, páni,“ povedal inšpektor rozjarene a s ohromnou chuťou vtiahol do nosa šnupec tabaku, „no, páni“ – hap-čí! „je to ako za čias dobrého starého McCoya. Poďme sem do knižnice, preč odtiaľto.“ Zadirigoval Peppera a Elleryho do pracovne a zostal stáť pri dverách, ktoré nechal pootvorené iba na pár centimetrov. Boli ticho a čakali; Ellery mal na chudej tvári výraz unaveného očakávania. Zrazu starý pán otvoril dvere, načiahol sa von a vtiahol seržanta Velieho. Dvere hneď zavrel. Na Velieho sardonických črtách sa javili zrejmé znaky vzrušenia. „No, Thomas, čo je, čo je?“
„Je to on, celkom iste!“
„Nebesá!“ zvolal inšpektor. „Ten kľúč zo Sloanovej dózy na tabak pasuje do dverí pivnice v tom prázdnom Knoxovom dome!“ Starý pán čvirikal ako starý drozd. Velie, ktorý stál na stráži pri zavretých dverách, vyzeral ako kondor s lesknúcimi sa očami. Pepper poskakoval ako vrabec. A Ellery, ako sa dalo očakávať, sa tváril ako smutný mĺkvy havran s čiernym perím. „Táto záležitosť s kľúčom znamená dve veci,“ povedal inšpektor s úškrnom, ktorý mu rozdelil napätú tvár na dvoje. „Vytrháva list z tvojej knihy, chlapče… Naznačuje, že Gilbert Sloane, ktorý mal naozaj dôvod, aby ukradol testament, má druhý kľúč od pivnice, kde sa našiel zvyšok testamentu. To znamená, že to musel byť on, čo sa ho pokúsil spáliť tam v peci. Vieš, keď ukradol testament pôvodne ešte z pokladnice v stene tejto knižnice, ukryl ho v rakve – pravdepodobne ešte uložený v puzdre – a vytiahol ho odtiaľ v stredu alebo vo štvrtok večer. Kľúč to potvrdzuje. Ten starý páchnúci kufor, kľúč od pivnice – to sú dôkazy, že Grimshawova mŕtvola tu bola uložená skôr, než ju pochovali do Chalkisovej rakvy. Prázdna pivnica hneď v susedstve bola dobrým miestom… Bože, odtrhnem Ritterovi hlavu za to lajdáctvo! Predstavte si, že nenašiel ten zvyšok testamentu v peci!“
„Začína to byť zaujímavé,“ povedal Pepper, šúchajúc si čelusť. „Čertovsky zaujímavé. Je mi úplne jasné, čo spravím: musím ísť hneď k Woodruffovi a porovnať obhorený zvyšok s kópiou v jeho kancelárii. Musím sa presvedčiť, či je zvyšok pravý.“ Išiel k stolu a vykrútil si číslo. „Obsadené,“ povedal a na chvíľku zložil. „Pán inšpektor, zdá sa mi, že si tu voľakto nabral na rohy viac, ako vládze uniesť. Keby sme len vedeli dokázať…“ Vytočil číslo znovu a podarilo sa mu dostať spojenie s Woodruffovým domom. Woodruffov sluha vyslovil poľutovanie, že advokát nie je doma, ale je možné, že sa asi o pol hodiny vráti. Pepper odkázal Woodruffovi po jeho sluhovi, aby ho čakal, a s hlučným buchnutím položil slúchadlo.
„Mali by ste sa švihnúť,“ blysol očami inšpektor, „aby ste nezmeškali ohňostroj. V každom prípade musíme však vedieť, či je ten kúsok testamentu pravý. Chvíľu tu na vás počkáme, a potom, len čo si to zistíte, nám to oznámte, pán Pepper.“
„Dobre. Pravdepodobne budeme musieť zájsť do Woodruffovej kancelárie a vyhľadať kópiu, ale vrátim sa sem čo najrýchlejšie.“ Pepper schmatol klobúk a kabát a rýchle odišiel.
„Akí ste len punktičkári v tej veci,“ poznamenal Ellery. Vyzeral vážne a ustarostene.
„A prečo nie?“ Starý pán si sadol do Chalkisovho otáčavého kresla a tíško si vzdychol pri tom príjemnom pocite. „Zdá sa, že to je koniec prípadu – aspoň pre nás a pre pána Gilberta Sloana.“ Ellery zamrmlal nízkym hlasom. „Toto je jeden z prípadov,“ zasmial sa inšpektor, „v ktorých tvoja nafúknutá dedukčná metóda nestojí ani za fajku dymu. Tu platí len staré a dobré priame myslenie – nijaké fantázie, syn môj.“ Ellery zase zamrmlal. „Máš jednu chybu,“ podpichol ho inšpektor, „myslíš si, že každý prípad musí byť veľkým duševným zápasom. Nechceš pripustiť, že aj tvoj starý tatko má kúsok zdravého rozumu. No, a to je vlastne všetko, čo detektív potrebuje: aby mu to myslelo. Ty ideš prihlboko a potom sa v tej hĺbke utopíš, chlapče.“ Ellery na to nepovedal nič.
„Vezmi si len prípad Gilberta Sloana,“ pokračoval starý pán. „Má hlavu a pätu. Motívy? Mnohé. Sloane odpravil Grimshawa z dvoch príčin: po prvé: Grimshaw mu bol nebezpečný, ba možno sa ho pokúšal aj vydierať za všetko, čo vedel. Ale toto nie je ten dôležitejší dôvod. Totiž Grimshaw sám ako dedič nového Chalkisovho testamentu bol príčinou, že Sloane prišiel o dedičstvo. Keď však bol Grimshaw odprataný z cesty a testament zničený z dôvodu, ktorý sme spomenuli – aj to, že Sloane nechcel, aby sa prezradilo, že bol Grimshawovým bratom, a že nechcel dediť nebezpečným spôsobom – teda, keď bol testament zničený, bol tu predpoklad, že Chalkis zomrel bez testamentu a Sloane by bol dostal svoj podiel prostredníctvom svojej ženy. Jasné, však?“
„Úplne.“
Inšpektor sa usmial. „Neber si to tak k srdcu, chlapče… Stavím sa, že keď preskúmame Sloanovu finančnú situáciu, zistíme, že má ťažkosti. Potrebuje groše. V poriadku. To nám vymedzuje motívy konania. A teraz sa na to pozrime z inej strany. Ako si zdôraznil už vo svojej analýze o Chalkisovi ako páchateľovi, je nepochybné, že ktokoľvek zaškrtil Grimshawa, musel vytvoriť tie falošné stopy proti Chalkisovi neskôr, a preto musel vedieť, že Knox má ten obraz, keďže sa spoliehal na jeho mlčanie. V poriadku. Lenže jediný zvonku, kto mohol podvrhnúť tie falošné stopy a vedieť o tom, že Knox má toho Leonarda, mohol byť, ako si to vysvetlil, jedine Grimshawov záhadný spoločník. Pravda?“
„To je sväté.“
„A teda,“ zamračil sa starý pán a zložil si ruky prstami k sebe, „– Thomas, prestaňte sa tu motať! Teda, keď sa veci takto majú a keď je Sloane vrahom, musel byť aj Grimshawovým ‚neznámym‘ spoločníkom – a tomu sa podľa mojej mienky dá ľahko uveriť, keď si uvedomíme, že boli bratia.“ Ellery zastenal. „Áno, viem,“ povedal jeho otec zhovievavo, „to potom znamená, že Sloane pred chvíľou luhal vo dvoch dôležitých bodoch svojej hry. Po prvé: ak bol Grimshawovým spoločníkom, potom Grimshaw musel vedieť, že Sloane, hoci pod menom Sloane, je jeho brat, a preto vedel, akú pozíciu má Sloane v Chalkisovom obchode. Po druhé: Sloane musel byť tým človekom, čo prišiel do hotela Benedict s Grimshawom, a nie hneď po nich, ako nám to tvrdil. To znamená, že ak bol Sloane Grimshawovým neznámym spoločníkom, jediný nezistený návštevník musel byť niekto iný – a kam ho zaradiť, to vie sám pánboh – a ak ho ta vôbec môžeme zaradiť.“
„Každého by sme mali niekam zaradiť,“ riekol Ellery.
„A ty vieš kam, však?“ uškrnul sa inšpektor. „Ale mne to stačí, chlapče. Ak je Sloane vrahom a Grimshawovým spoločníkom, v každom prípade tu rozhodoval motív testamentu, snaha zbaviť sa Grimshawa ako osobného nezbezpečenstva bola podradným motívom a vydieranie Knoxa, ktoré sa zakladalo na tom, že mal ukradnutého Leonarda, bol ďalší, tretí motív.“
„To je dôležitý bod,“ poznamenal Ellery. „Toto si musíme všímať predovšetkým. A teraz, keď si si to všetko tak pekne k svojej spokojnosti usporiadal, veľmi by som ti bol povďačný za rekonštrukciu zločinu. Myslím, že je to pre mňa veľmi názorný príklad na poučenie, a vrelo túžim po ďalších vedomostiach.“
„Prečo by nie? Je to celkom jednoduché. Sloane pochoval minulú stredu v noci Grimshawa do Chalkisovej rakvy – bolo to tej noci, keď ho pani Vreelandová videla zakrádať sa po dvore. Predpokladám, že ho videla, keď ta šiel druhý raz, čomu by nasvedčovala skutočnosť, že neniesol mŕtvolu. Musel ju už predtým dovliecť na cintorín.“
Ellery zavrtel hlavou. „Nemám poruke argument, ktorým by som mohol podvrátiť tvoje tvrdenie, otec, ale neznie mi to pravdepodobne.“
„Hlúposti. Niekedy si hlavatý ako mulica. Mne to znie pravdepodobne. Prirodzene, Sloane pochoval Grimshawa ešte vtedy, keď sa nemusel obávať úradnej exhumácie. Keď rakvu vykopal, aby do nej vložil mŕtvolu, pravdepodobne súčasne vybral aj testament, aby ho pre istotu mohol zničiť. To neznamenalo preňho nijaké zvláštne riziko, rakva už bola otvorená, chápeš? Sloane musel okrem toho vziať Grimshawovi osobnú zmenku, keď ho zabil, a neskôr ju zničiť, aby si zabezpečil pozostalosť, ktorú mal aj tak nepriamo zdediť, proti nárokom kohokoľvek, kto by zmenku našiel a predložil na výplatu. To všetko, sedí, chlapče, ako ruka v rukavici!“
„Myslíš?“
„Nemyslím, viem to, do čerta! Veď druhý kľúč od pivnice v Sloanovej dóze na tabak, to je dôkaz. Obhorený zvyšok testamentu v peci susedného domu je tiež dôkaz. A najmä skutočnosť, že Sloane a Grimshaw boli bratia… Zobuď sa, chlapče! Nemôžeš predsa zatvárať oči pred takýmito vecami.“
„Smutné, ale pravdivé,“ povedal Ellery. „Ale prosím ťa, otec, vynechaj ma z toho. Nechaj si celú zásluhu za rozlúštenie prípadu, ja z nej nechcem nič. Popálil som si prsty na falošných stopách, ktoré sa ukázali úmyselne nastražené.“
„Nastražené!“ Inšpektor si posmešne odfrkol. „Chceš povedať, že si myslíš, že ten kľúč strčil do Sloanovej dózy na tabak niekto iný, aby ho dostal do podozrenia?“
„Moja odpoveď musí byť neurčitá. Ale prosím, všimni si, že otváram oči tak naširoko, ako mi to príroda dovoľuje,“ odpovedal Ellery. „A hoci nevidím jasne, čo je pred nami, prosím, aby mi ‚le bon Dieu‘ doprial to ‚dvojnásobné potešene‘, o ktorom La Fontaine tak výrečne hovorí: ‚potešenie oklamať klamára… de tromper le trompeur‘.“
„Táraniny a nezmysly!“ zvolal inšpektor a vyskočil z Chalkisovho otáčavého kresla. „Thomas, vezmite si klobúk a kabát a zožeňte si zopár chlapcov. Urobíme si krátku návštevu Chalkisovej galérie.“
„Chcete povedať, že idete konfrontovať Sloana s tým, čo ste našli?“ opýtal sa Ellery pomaly.
„Áno, vážený,“ potvrdil inšpektor. „A keď Pepper zistí, že zvyšok testamentu je pravý, bude pán Sloane ešte dnes večer za krásne ligotavými mrežami s obžalobou z vraždy na krku!“
„Ibaže tie mreže nie sú také krásne ligotavé,“ poznamenal seržant Velie.

20
Okolie Chalkisovej galérie na Madison avenue bolo tmavé a pokojné miesto, keď ta v neskorých hodinách toho večera prišli z rozličných strán inšpektor Queen, Ellery Queen, seržant Velie a niekoľko detektívov. Pracovali nehlučne. V obchode, ako mohli vidieť cez okno z ulice, bolo tma. Vchod do obchodu bol zavretý dobre známou mrežou, nabitou elektrinou. No zaujal ich zvláštny vchod vedia hlavných dverí do obchodu, a inšpektor a seržant Velie si chvíľku šepkali. Nato seržant stisol svojím veľkým palcom gombík, nad ktorým bolo napísané NOČNÝ CENGÁČ, a ticho čakali. Nikto neprišiel otvoriť a Velie zacengal ešte raz. Keď prešlo päť minút a nikto sa neozval ani sa vnútri nezjavilo nijaké svetlo, Velie zahundral, privolal k sebe pokynom ruky niekoľko svojich ľudí a spoločne vylomili dvere. Povolili, drevo vŕzgalo, železo škrípalo, a potom sa zosypali na hromadu do tmy chodby. Muži vybehli po schodoch, prešli k druhým dverám, na ktorých našli vo svetle svojich bateriek zabezpečovacie zariadenie proti lupičom; nešetrne sa do nich pustili, vôbec sa neobávajúc poplachu, ktorý spôsobia v ústredni, a vylomili ich. Ocitli sa v dlhej čiernej galérii, ktorá sa ťahala po celej dĺžke domu. Vo svetle bateriek sa zjavilo na stenách množstvo portrétov s nehybnými pohľadmi, na dlážke debny, čo obsahovali umelecké predmety a bledé sochy. Zdalo sa, že všetko ja v poriadku a nikto sa neozve na ich nečakaný príchod. Temer na konci galérie, po ich ľavej ruke, pretínal dlážku prúd svetla, vychádzajúci z otvorených dverí. Inšpektor zakričal: „Sloane! Pán Sloane!“ ale nikto sa neozval. Všetci sa ponáhľali k miestu, odkiaľ vychádzalo svetlo, a ocitli sa na prahu oceľových dverí; boli otvorené dokorán a na nich bol nápis GILBERT SLOANE, Súkromná kancelária. Ale o takéto bezvýznamné maličkosti sa zaujímali len veľmi zbežne, lebo všetci zatajili dych a natisli sa do dverí, tichí ako smrť… naozaj ako smrť, ktorej obraz bol tu, pred nimi pri stole, kde stolná lampa nemilosrdne ožarovala stuhnutú mŕtvolu Gilberta Sloana.
Nebolo tu veľa nad čím uvažovať. Stáli roztrúsení po izbe – ktosi šťukol vypínačom svetla – a pozerali na dokaličenú, krvavú hlavu Gilberta Sloana. Stôl, za ktorým sedel s hlavou položenou ľavou sluchou na zelenom stolovom pijaku, bol v strede súkromnej kancelárie. Jeden koniec stola bol pootočený šikmo k dverám, takže kto sa díval na Sloana zvonku, z galérie, videl ho zboku. Sedel v koženom kresle, naklonený dopredu, ľavé rameno mal natiahnuté na stolovom pijaku, pravé mu viselo nadol popri kresle. A priamo pod pravou rukou, niekoľko centimetrov od jeho mŕtvych prstov, ležal na dlážke revolver, akoby mu bol vypadol z ruky. Inšpektor sa k nemu zohol a bez dotyku skúmal pravú sluchu, na ktorú plne dopadalo svetlo lampy. V sluche bola hlboká, rozstrapkaná červená diera, naokolo posiata stopami po čiernom strelnom prachu – nepochybne miesto, kade guľka vošla do hlavy. Starý pán si kľakol a veľmi opatrne pozrel zásobník. Bol plný, iba v jednej komore chýbal náboj. Privoňal si k ústiu hlavne a prikývol. „Nech som pápež,“ povedal vstávajúc, „ak toto nie je samovražda.“
Ellery sa poobzeral po miestnosti. Bola to malá, pekná kancelária. Všetko vyzeralo, že je na svojom obvyklom mieste. Nikde najmenšej stopy po zápase. Medzitým inšpektor poslal jedného detektíva s revolverom, aby dal zistiť jeho majiteľa. Keď detektív odišiel, obrátil sa k Ellerymu. „No, nestačí ti to? Ešte stále si myslíš, že je to nástraha?“
Ellery hľadel kamsi do diaľky, za múry miestnosti. Odpovedal: „Nie, vyzerá to dosť vierohodne. Ale nechápem, prečo musel spáchať samovraždu. Konečne, veď v našom nedávnom rozhovore so Sloanom nebolo nič, z čoho by mohol usudzovať, že ho chceš obviniť. Vtedy nepadlo ani slovo o testamente, ešte sme nemali kľúč a pani Vreelandová nám ešte nepovedala o svojom objave. Začínam mať podozrenie, že…“ Hľadeli jeden na druhého. „Pani Sloanová!“ skríkli obidvaja naraz a Ellery skočil k telefónu na Sloanovom stole. Veľmi usilovne sa začal vypytovať telefonistky v centrále, potom sa dal prepojiť na ústrednú kanceláriu… Vtom zaujalo inšpektora niečo iné. Z Madison avenue doľahlo sem slabé jačanie sirény, na ulici zaškrípali brzdy a na schodoch zazneli ťažké kroky. Inšpektor vykukol do galérie. Seržant Velie bezohľadne zničil poplašné zariadenie, a to prinieslo svoje ovocie. Pribehol oddiel nepriateľsky hľadiacich chlapov s pripravenými automatmi. Trvalo niekoľko minút, kým sa inšpektorovi podarilo presvedčiť ich, že on je ten známy inšpektor Queen z Detektívnej ústredne, a že ľudia okolo neho sú detektívi, a nie zlodeji, a že v Chalkisovej galérii nebola spáchaná nijaká krádež. Keď ich konečne upokojil a poslal preč, vrátil sa do kancelárie. Ellery tu sedel v kresle, fajčil a vyzeral ešte znepokojenejší ako pred chvíľou. „Zistil si dačo?“
„To je neuveriteľné… Chvíľu mi to trvalo, ale nakoniec som dostal žiadanú informáciu. Na tomto aparáte bol dnes večer jeden hovor. Volali zvonku,“ povedal Ellery mrzuto. „Nie je tomu ani hodina. Pátrali sme, kto volal. Bolo to z Chalkisovho domu.“
„To som si mohol myslieť. Teda odtiaľ sa dozvedel, že to prasklo. Niekto nás počul, keď sme hovorili v knižnici, a upozornil Sloana telefonicky z domu.“
„Na druhej strane,“ pokračoval Ellery unavene, „sa však nedalo zistiť, kto prepol rozhovor sem do kancelárie, ani o čom sa rozprávali. Budeš sa musieť uspokojiť s holými faktmi.“
„Úplne mi postačia, to mi ver. Thomas!“ Velie sa zjavil vo dverách. „Bežte späť do Chalkisovho domu a vypočujte všetkých. Zistite, kto bol v dome dnes večer, keď sme prehľadávali Sloanovu izbu, vypočúvali Sloana a pani Vreelandovú a rozprávali sa o Sloanovom prípade dole v knižnici. Ak je to možné, zistite, kto použil dnes večer niektorý z telefónov – a dajte si záležať, aby ste pani Sloanovú poriadne pritisli. Rozumiete?“
„Mám vysypať tej Chalkisovej perepúti, čo sa stalo?“ zavrčal Velie.
„To sa vie! Vezmite si so sebou niekoľko chlapcov. Nikto nech sa ani nepohne z domu, kým nedovolím.“ Velie odišiel. Zacengal telefón, inšpektor zdvihol slúchadlo. Volal detektív, ktorého inšpektor poslal s revolverom. Podarilo sa mu zistiť všetky podrobnosti; bol naň vydaný úradný zbrojný pas na meno Gilbert Sloane. Starý pán, vrcholne spokojný, telefonoval na policajné riaditeľstvo po doktora Samuela Proutyho, zástupcu lekárskeho súdneho znalca. Keď sa odvrátil od telefónu, videl, že Ellery skúma malú železnú pokladnicu, zapustenú do steny za Sloanovým stolom, ktorej okrúhle oceľové dvere boli otvorené dokorán. „Je tam niečo?“
„Ešte neviem… Íha!“ Ellery si pevnejšie založil cviker na nos a zohol sa nad pokladnicu. Pod niekoľkými listinami, pohodenými na dne pokladnice, ležal kovový predmet. Inšpektor mu ho hneď vzal z ruky. Boli to ťažké, starodávne zlaté hodinky, ošúchané dlhým nosením. Nešli.
Starý pán ich obrátil. „Toto je najčertovskejšie –!“ Zamával hodinkami vysoko nad hlavou a zaimprovizoval malý bojový tanec. „Ellery,“ zakričal, „toto je posledný dôkaz! Matička božia, celý ten zamotaný prípad sa končí!“ Ellery si pozorne prezrel hodinky. Na vnútornej strane otvoreného plášťa stáli drobným písmom vyleptané a teraz už temer zodraté písmená mena „Albert Grimshaw“. Táto rytina bola úctyhodne stará. Ellery sa tváril ešte nespokojnejšie ako dosial. Jeho nespokojnosť ešte vzrástla, keď si ich inšpektor strčil do jedného z vrecák vesty a povedal: „Je to nesporné. Toto je dôkaz. Sloane zrejme vzal hodinky mŕtvole vtedy, keď mu zobral osobnú zmenku. Tie hodinky a Sloanova samovražda sú také dôkazy Sloanovej viny, že lepšie si nikto ani nemôže priať.“
„V tomto s tebou úplne súhlasím,“ riekol Ellery skormútene.
Miles Woodruff a zástupca okresného prokurátora Pepper prišli na miesto samovraždy o niečo neskôr. Vecne pozerali na telesné zostatky Gilberta Sloana.
„Tak predsa to bol Sloane,“ povedal Woodruff. Na jeho obvykle červenej tvári sa črtali bledé svaly. „Vedel som, že to mohol byť iba on, čo ukradol testament… Teda, pán inšpektor, je to skončené, čo?“
„Skončené, chvalabohu.“
„Mizerná smrť pre muža,“ poznamenal Pepper. „Zbabelý spôsob. Ale podľa toho, čo som počul, Sloane bol temer zženštený typ… Práve sme sa s pánom Woodruffom vracali do Chalkisovho domu, keď sme sa zrazili so seržantom Veliem. Povedal nám, čo sa stalo, a tak sme sa ponáhľali sem. Mohli by ste im povedať o testamente, pán Woodruff.“
Woodruff si ťažko sadol na moderný diván v kúte a utrel si tvár. „Nieto veľa čo hovoriť. Zvyšok je pravý. Myslím, že aj pán Pepper to potvrdí, presne sa zhoduje so zodpovedajúcou časťou kópie v mojej kancelárii, presne. A rukopis – rukou vpísané meno Grimshaw – to je Chalkisova ruka, nepochybne, nepochybne.“
„Výborne. Ale ešte by sme sa o tom mohli presvedčiť. Doniesli ste zvyšok a kópiu so sebou?“
„Pravdaže.“ Woodruff podal inšpektorovi veľkú obálku zo silného papiera. „Ako uvidíte, vzal som aj niektoré iné ukážky Chalkisovho rukopisu.“
Starý pán nazrel do obálky, prikývol a pohybom ruky privolal jedného z policajtov, čo čakali obďaleč. „Johnson, choďte do mesta a nájdite Unu Lambertovú, znalkyňu písma. Jej adresu dostanete na veliteľstve. Povedzte jej, aby preskúmala všetky vzorky rukopisu v tejto obálke. Aj strojopis obhoreného zvyšku. Potrebujem okamžitý posudok.“ Len čo Johnson odišiel, vstúpil do kancelárie vysoký, štíhly doktor Prouty so svojou večnou cigarou v ústach. „Poďte len, pán doktor!“ volal inšpektor bodro. „Máme pre vás novú mŕtvolu. Dúfame, že už poslednú.“
„V tomto prípade,“ povedal doktor Prouty veselo. Odložil si čiernu tašku a pozrel na dokaličenú hlavu mŕtveho. „Hm! Teda to ste vy! Nikdy by som si nebol pomyslel, že vás ešte stretnem za takýchto okolností, pán Sloane.“ Odložil kabát a klobúk a dal sa rýchlo do práce. O päť minút vstal, lebo kľačal. „Jasný prípad samovraždy. To je môj názor, ak len niekto nevie o veci niečo iné. Kde je revolver?“
„Poslal som ho po jednom človeku do laboratória,“ odpovedal inšpektor. „Revolver je jeho.“
„Tridsaťosmička, však?“
„Správne.“
„Dôvod, prečo to hovorím,“ pokračoval zástupca súdneho znalca, hryzúc ďalej svoju cigaru, „je, že guľka nie je tu.“
„Čo tým chcete povedať?“ opýtal sa rýchle Ellery.
„Len sa nevzrušujte, pán Queen. Poďte sem.“ Ellery a ostatní sa nahrnuli okolo stola, keď sa doktor Prouty sklonil nad mŕtvym, chytil ho za riedke schlpené vlasy a zdvihol mu hlavu. Na ľavej strane hlavy, ktorá ležala na pijaku, bola zaschnutá vrstva krvi a viditeľná dierka; na pijaku, tam, kde sa oň hlava opierala, bola krvavá škvrna. „Guľka zrejme prešla lebkou. Musí byť niekde tu.“ Zdvihol mŕtveho z kresla do sediacej polohy tak pokojne, akoby dvíhal balík mokrej bielizne. Držal hlavu za klzké vlasy a mykol ňou tak, aby sedela vzpriamene, a pozrel smerom, ktorým guľka musela letieť, ak sa Sloane zastrelil v kresle.
„Priamo cez dvere von,“ povedal inšpektor. „Dá sa to ľahko zistiť podľa obrátenia a polohy tela. Keď sme ho našli, dvere boli otvorené, guľka teda musí byť niekde vonku v galérii.“ Inšpektor vybehol do galérie, teraz už naplno osvetlenej. Odhadoval očami pravdepodobnú dráhu guľky, prikývol a išiel priamo k stene naproti dverám. Visel tam hrubý perzský koberec. Starý pán sa chvíľku starostlivo pozeral, chvíľku vŕtal hrotom svojho vreckového nožíka a potom sa víťazoslávne vrátil v ruke so zdeformovanou a trochu sploštenou guľkou. Doktor Prouty súhlasne zahundral a spustil mŕtveho do pôvodnej polohy. Inšpektor si obzeral smrtonosný projektil. „Niet pochyby, zastrelil sa sám, guľka mu prešla pekne hlavou a vyšla ľavou stranou lebky opäť von, preletela otvorenými dverami – vtedy už mala slabý dolet – a uviazla v tom koberci na protiľahlej stene, ani nie nadlho. Všetko súhlasí.“
Ellery preskúmal guľku, potom ju vrátil otcovi so zúfalým myknutím pliec, ktoré vyjadrovalo, že je akosi čudne a trvalo zmätený. Utiahol sa do kúta a tu sedel vedia Woodruffa a Peppera, zatiaľ čo inšpektor a doktor Prouty dozerali, keď odvážali mŕtvolu na pitvu, na ktorej starý pán z opatrnosti veľmi nástojil. Kým vynášali mŕtvolu cez dlhú galériu, vybehol hore schodmi seržant Velie. Prebehol popri nosidlách, sotva im venoval zbežný pohľad a vošiel do kancelárie ako granátnik na slávnostnej prehliadke. Ani si nesňal veľký plstený klobúk, ktorý mal narazený na hlave ako husár baranicu, a hlásil inšpektorovi: „Nemal som šťastie.“
„Nuž, veď na tom vlastne ani nezáleží. A čo ste teda zistili?“
„Dnes večer netelefonoval nikto – aspoň to všetci tvrdia.“
„Pochopiteľne, ak niekto telefonoval, neprizná sa k tomu. Tento bod asi nikdy neobjasníme,“ poznamenal inšpektor, hľadajúc si tabatierku. „Stavím dolár proti celému miliónu, že pani Sloanová varovala Sloana. Pravdepodobne načúvala za dverami, keď sme sa rozprávali v knižnici, potom počkala, kým sa bude môcť zbaviť pani Vreelandovej, a potom chytro zavolala Sloana. Alebo bola Sloanovou spoluvinníčkou, ale mohla byť aj nevinná, a keď počula náš rozhovor, dozvedela sa, kto je vinníkom, a telefonovala svojmu mužíčkovi, aby si zistila pravdu… Ťažko povedať. Čo jej povedal Sloane alebo čo mu povedala ona, to je otázne, ale tento telefonický rozhovor bol dobrý aspoň na to, aby ukázal Sloanovi, že je s ním koniec. A tak mu zostala samovražda ako jediné východisko.“
„Ja by som povedal,“ ozval sa Velie, „že nie je vinná. Keď počula novinu, hneď Zamdlela – a verte mi, pán šéf, nebolo to predstierané. Boli to mdloby podľa predpisu.“ Ellery, ktorý sotvaže počúval, opäť nepokojne vstal a zase začal chodiť po kancelárii. Opäť si prezrel pokladnicu, kde ho zjavne nič nezaujalo, potom prešiel k písaciemu stolu, na ktorom boli porozhadzované všelijaké papiere, a starostlivo sa vyhýbal pohľadu na tmavú škvrnu na pijaku, kam vytiekla krv zo Sloanovej hlavy. Začal sa prehŕňať v papieroch. Všimol si predmet vyzerajúci ako kniha; bol to v marokéne viazaný denník, ako to bolo vidno aj z pozláteného nápisu: Diár 192 –, vytlačeného na obálke. Bol napoly založený všelijakými papiermi. Dychtivo ho vzal zo stola. Inšpektor pristúpil k nemu a zvedavo nakúkal synovi ponad plece. Ellery prelistoval stránky diára –. všetky boli popísané pekným, pravidelným veľkým písmom. Vzal zo stola niekoľko listov papiera, na ktorom bol Sloanov rukopis, a porovnal ho s písmom v diári; presne sa zhodovali. Prečítal si úryvky z diára, nahnevane pokrútil hlavou, zavrel knihu a – strčil si ju do bočného vrecka kabáta.
„Je v tom niečo?“ opýtal sa inšpektor.
„Ak aj je,“ odpovedal Ellery, „teba by to nezaujímalo, otec. Veď si tuším povedal, že prípad je skončený, nie?“ Starý pán sa uškrnul a odvrátil. Vonku v hlavnej galérii sa začali ozývať chrapľavé mužské hlasy. Seržant Velie sa zjavil uprostred skupiny hlučných reportérov. Fotografom sa akosi podarilo vkĺznuť dnu a zakrátko bola kancelária plná bleskov a dymu. Inšpektor začal trpezlivo vysvetľovať fakty, reportéri si horlivo robili poznámky. Aj seržanta Velieho pritisli, aby vyrozprával svoju verziu príbehu, a zástupca okresného prokurátora Pepper sa stal stredobodom skupiny, ktorá ho cynicky obdivovala. A Miles Woodruff vypäl prsia a začal hovoriť, rýchle a stále v prvej osobe, a zlatým klincom jeho rečí bolo, že on, advokát Woodruff, vedel po celý čas, kto je vinník, ale oni – no veď viete, chlapci, ako sa tieto úradné vyšetrovačky vždy nemožne vlečú, a tí policajti a kriminálne oddelenie… V tomto zmätku sa Ellerymu podarilo nepozorovane vykĺznuť z kancelárie. Prešmykol sa poza sochy v galérii a popod pestré maľby na stenách, zbehol ľahko po schodoch, vyšiel cez rozbité hlavné dvere s hlbokým vzdychom úľavy do temného, chladného vzduchu Madison avenue. O pätnásť minút ho tu inšpektor našiel, ako sa opiera o tmavý výklad, zahĺbený do chmúrnych myšlienok, ktoré sa mu preháňali hlavou.

21
V tejto chmúrnej nálade bol Ellery ešte aj neskoro v noci – vlastne už skoro ráno, keď už obloha začala sivieť. Márne sa inšpektor usiloval všetkými možnými otcovskými fígľami presvedčiť svojho mrzutého potomka, aby už prestal dumať a hľadal útechu v posteli. Ellery, v župane a pantofliach, sa krčil v kresle pred slabým ohníkom v obývačke, a pozorne sledoval každé slovo z diára, viazaného v marokéne, ktorý potiahol zo Sloanovho stola, a ani len neráčil odpovedať na dohováranie starého pána. Nakoniec sa inšpektor, celý zúfalý, odšuchtal do kuchyne, uvaril za hrniec kávy – mladý Djuna tvrdo spal vo svojej izbičke – a ticho a sám si ju popíjal. Vôňa kávy pošteklila Elleryho čuchové ústrojenstvo práve vtedy, keď dočítal; ospanlivo si pretrel oči, odišiel do kuchyne, nalial si za šálku kávy a obidvaja pili v takom tichu, až od neho uši boleli.
Starý pán položil hlučne svoju šálku. „Povedz mi už konečne, čo ti vliezlo do hlavy, chlapče?“
„Dobre, že sa pýtaš,“ povedal Ellery. „Očakávam tú otázku netrpezlivo ako lady Macbethová. Zastávaš názor, že Gilbert Sloane je vrahom svojho brata Alberta Grimshawa, tvoj predpoklad vychádza zo všeobecne známych faktov, a preto považuješ tento prípad za jednoznačne jasný. Ale pýtam sa ťa: kto ti poslal ten anonymný list, ktorý odhalil, že Sloane je Grimshawov brat?“
Starý pán si prešiel jazykom po zuboch. „Pokračuj,“ povzbudil ho, „odľahne ti na duši. Mám pre teba odpoveď na všetko.“
„Ale, naozaj?“ opýtal sa Ellery, akoby neveril. „Teda dobre: dovoľ, aby som na to išiel trocha zoširoka. Sloane sám ten list neposlal, to je zrejmé – myslíš, že by dával polícii takú zničujúcu informáciu, keby bol vinný? Prirodzene, že nie. Kto teda písal ten list? Nezabúdaj, že Sloane povedal, že nikto na svete okrem neho – teda ani Grimshaw, prosím, jeho vlastný brat – nevedel, že Gilbert Sloane, to znamená ten, čo žil pod menom Gilbert Sloane, je bratom zavraždeného. A tak sa pýtam znova: kto písal ten list? Lebo nech ho písal hocikto, musel o tom vedieť, a tak sa zdá, že ho predsa napísala tá osoba, ktorá by ho nikdy nebola napísala! To nehrá.“
„Ach, chlapče, keby sa všetky otázky dali zodpovedať tak ľahko ako táto,“ zaškeril sa inšpektor. „Sloane ten list nepísal, pravdaže nie! A ja sa ani trošku nestarám, kto ho písal! To nie je dôležité. Lebo –“a horlivo zašermoval tenkým ukazovákom – „lebo na to, že o tom nevedel nikto iný, máme ako dôkaz len Sloanovo tvrdenie. Chápeš? Pravdaže, keby bol Sloane hovoril pravdu, táto otázka by bola veľkým chytákom, ale pretože bol Sloane vinníkom, možno pochybovať o všetkom, čo povedal, najmä ak to povedal – ako v tomto prípade – v čase, keď si myslel, že je mimo nebezpečenstva, a keď jeho lož mohla popliesť polícii stopy. A tak je pravdepodobné, že ešte niekto iný vedel, že Sloane nie je Sloane, ale Grimshawov brat. Sloane to sám musel niekomu prezradiť. Najpravdepodobnejšie pani Sloanovej, hoci je pravda, že sotva mala dôvod dávať polícii informácie proti svojmu mužovi…“
„Veľmi správna poznámka,“ povedal pomaly Ellery, „lebo v tvojom prípade proti Sloanovi ti pani Sloanová figuruje ako osoba, čo telefonicky varovala Sloana. A to zrejme nie je v súlade so zlomyseľnosťou, vlastnou pisateľovi toho anonymného listu.“
„Správne,“ odpovedal okamžite inšpektor, „ale pozri na to z inej strany. Mal Sloane nepriateľov? Môžeš byť čertovsky istý, že mal – toho, čo proti nemu vypovedal neskoršie: Vreelandovú! A tak možno ona písala ten list. Ako sa dozvedela, že sú bratia, o tom, pravda, môžu byť rozličné dohady, ale stavím sa…“
„A prehráš. Je čosi také zhnité v štáte dánskom, že ma z toho až hlava bolí – treba tu čerstvý vietor, čerstvý vietor! Nech ma čert vezme, ak…“ Nedokončil; tvár sa mu pretiahla, ak sa to vôbec ešte dalo, a zlostne odhodil do zhasínajúceho ohňa zápalku. Vtom sa strhli na prenikavé zvonenie telefónu. „Kto, do čerta, môže volať v túto hodinu?“ zvolal starý pán. „Haló!… Ach, dobré ráno, nie večer… Správne. Čo ste zistili?… Rozumiem. To je výborné. A teraz šup pekne do postele: keď mladé pekné dámy chodia neskoro spať, kazí im to pleť, ha-ha!… Výborne. Dobrú noc, milá moja!“ A s úsmevom zložil. Ellery len zdvihol obočie a v tom bola celá otázka. „Una Lambertová. Hovorí, že nieto pochybností o pravosti mena napísaného na tom obhorenom zvyšku testamentu. Je to celkom určite Chalkisovo písmo. A hovorí, že všetko nasvedčuje tomu, že ten zvyšok je časťou originálneho dokumentu.“
„Pravdaže.“ Táto informácia zdeprimovala Elleryho, ale inšpektor si nevedel vysvetliť prečo. Dobrá nálada starého pána sa rozplynula v malom podráždení. „Preboha, ty tuším nechceš, aby sa tento prekliaty prípad raz skončil!“
Ellery mierne zavrtel hlavou. „Nenadávaj, otec. Ani nevieš, ako si prajem, aby sa skončil. Ale musí to byť zakončenie, s ktorým budem spokojný.“
„Nuž, ja som s ním spokojný. Dôkazy proti Sloanovi sú nezvratné. A tým, že zomrel Sloane, zmizol zo sveta aj Grimshawov spoločník a všetko sa vyčistilo. Lebo, ako si povedal, Grimshawov spoločník bol jediný človek zvonku, čo vedel, že Knox má ten leonardovský tento… a teraz, keď je na druhom svete – hoci prípad s obrazom je možno ešte stále jedným z vedľajších motívov v Sloanovom pôvodnom pláne – celá vec zostáva tajomstvom polície. To znamená,“ pokračoval inšpektor a mierne pritom mľaskol, „že sa môžeme pustiť do pána Jamesa J. Knoxa. Musíme dostať ten obraz späť, ak je to naozaj ten obraz, ktorý Grimshaw ukradol v londýnskom múzeu Victoria.“
„Dostal si odpoveď na kábelogram?“
„Ani slova.“ Inšpektor sa zamračil. „Nechápem, prečo múzeum neodpovedá. Ale v každom prípade to bude, ak sa tí Angličania pokúsia dostať obraz od Knoxa späť, tuhý zápas. Knox so svojimi peniazmi a vplyvom bude uplatňovať svoje právo. Myslím, že by sme aj so Sampsonom radšej mali tento problém pomaly riešiť; nerád by som, aby sa náš bohatý vták naplašil a veľmi na nás otŕčal pazúry.“
„Na vybavenie tejto veci budeš mať dosť príležitosti. Pochybujem, že by múzeum chcelo, aby sa prípad rozmazával a aby sa rozchýrilo, že obraz, ktorý znalci vyhlásili za pravého Leonarda a ktorý aj verejne vystavovalo ako originál, je temer bezcenná kópia. Pravda, ak je to naozaj len kópia. Vieš, že na to nemáme dôkaz, len Knoxovo tvrdenie.“
Inšpektor si zamyslene odpľul do ohňa. „Zamotáva sa to čoraz viac. Ale vráťme sa k Sloanovmu prípadu. Thomas má zoznam ľudí prihlásených v hoteli Benedict v ten štvrtok a piatok, keď tam bol aj Grimshaw, a niet v ňom mena, ktoré by patrilo niekomu, kto je do prípadu zapletený alebo s ním má niečo spoločné. Myslím, že sme to mohli čakať. Sloane povedal, že pokladal toho chlapa za nejakého Grimshawovho známeho z hotela – iste klamal, a ten záhadný človek, čo prišiel po Sloanovi, musel byť niekto iný a nemal s tým nič spoločné.“
Inšpektor trkotal ďalej a plne vychutnával pocit pokojnej a príjemnej samoľúbosti. Ellery neodpovedal na tieto jeho mierumilovné slovné exkurzie ani slova; natiahol dlhé rameno a vzal do ruky Sloanov denník, listoval v ňom a opäť ho zamračene študoval. „Pozri, otec,“ povedal konečne, uprene hľadiac na papier, „je pravda, že keď nám v udalostiach figuruje Sloane ako deus ex machina, všetko to do seba zdanlivo hladko zapadá. Ale to je práve to, čo ma znepokojuje; všetko sa to zbehlo príliš náhodne, aby ma to vedelo uspokojiť. Nezabúdaj, prosím ťa, že raz sme sa – som sa dal zviesť k tomu, že som prijal vysvetlenie… ktoré mohlo byť prijaté a zverejnené a dnes už aj zabudnuté, keby ho nebola zvrátila tá najhlúpejšia náhoda… Toto vysvetlenie sa zdá priam neotrasiteľné…“ Zavrtel hlavou. „Nieto na ňom nič, o čo by sa dalo hoci len prstom zachytiť, ale cítim, že tu niečo nehrá.“
„Ale hlavou múr neprebiješ, chlapče.“
Ellery sa jemne uškrnul. „Možno by mi v nej pritom skrsla nejaká inšpirácia,“ povedal a zahryzol si do pery. „Sleduj ma chvíľku.“ Zdvihol diár a inšpektor priťapkal vo svojich papučiach, aby doň pozrel. Ellery ho otvoril na mieste, kde bol posledný zápis – obsiahly záznam pekným, drobným písmom pod natlačeným dátumom: Nedeľa 10. október. Na strane oproti bol nápis: Pondelok 11. október. Táto strana bola prázdna. „No, vidíš,“ povedal Ellery s povzdychom. „Hladím tu do tohto osobne ladeného, a preto veľmi zaujímavého denníka, a tak som si nemohol nevšimnúť, že dnes večer – večer svojej, ako ty hovoríš, samovraždy – si Sloane doňho nič nezapísal. Dovoľ, aby som ti stručne podal myšlienkový obsah tohto denníka. Pochopiteľne, hneď na začiatku necháme bokom skutočnosť, že nikde na jeho stránkach niet ani zmienky o udalostiach okolo zavraždeného Grimshawa a že o Chalkisovej smrti je tu len konvenčná poznámka. Je to prirodzené, lebo ak bol Sloane vrahom, vyhýbal sa tomu, aby dal na papier niečo, čo by ho obviňovalo. Naproti tomu isté pozorovania sú zjavné. Po prvé Sloane písaval do svojho denníka temer zbožne večer čo večer v tú istú hodinu a pred svoje zápisky vždy uviedol hodinu zápisu; ako vidíš, po celé mesiace to bola jedenásta hodina večer alebo podobný čas. Po druhé, tento denník ukazuje, že Sloane bol namyslený človek a egoista, ktorý sa až priveľmi zaoberal vlastnou osobou. Pri čítaní nájdeš trápne podrobnosti, napríklad – a tie sú nepríjemne trápne – o pomere s akousi ženou, ktorú z opatrnosti nemenuje.“ Ellery hlasne zavrel denník a hodil ho na stôl, potom vyskočil na rovné nohy a začal chodiť hore-dolu pred kozubom, s čelom rozrytým desiatkami vrások. Starý pán ho ustarostene pozoroval. „A teraz sa ťa pýtam v mene vedomostí modernej psychológie,“ skríkol Ellery, „či by človek, ako bol tento, človek, ktorý všetkému, čo sa týkalo jeho, prikladal takú dôležitosť, ako to jasne nasvedčuje jeho denník, človek, ktorý v uplatňovaní svojej osoby zrejme nachádzal chorobné sebauspokojenie, charakteristický znak pre takéto typy – či by takýto človek bol vynechal neopakovateľnú a jedinečnú príležitosť dramaticky opísať najväčšiu udalosť v svojom živote: svoju budúcu smrť?“
„Možno, že práve myšlienky na túto smrť mu znemožnili, aby myslel na hocičo iné,“ namietal inšpektor.
„Pochybujem,“ odvetil Ellery trpko. „Keby ho boli telefonicky informovali, že polícia ho podozrieva, a keby bol videl, že nemôže ujsť trestu za svoj zločin, hoci mal už len krátku chvíľku, v ktorej mohol pracovať nerušene, bol by každý vzrušený nerv jeho osobnosti túžil urobiť tento posledný, hrdinský zápis do denníka… Tento môj argument podporuje aj skutočnosť, že sa všetko odohralo okolo jedenástej hodiny – teda v čase, keď si obyčajne zapisoval do denníka. A predsa,“ zvolal, „tento jediný večer nezapísal vôbec nič!“
Oči mu horúčkovite svietili; inšpektor vstal, položil svoju malú, jemnú ruku Ellerymu na plece a zatriasol ním skoro žensky súcitne. „Nože, nedávaj sa tak unášať. Znie to pravdepodobne,“ riekol, „ale dôkaz to nie je, chlapče… Pod spať.“
Ellery sa dal odviesť do spálne. „Áno,“ povedal, „nie je to dôkaz.“ A o pol hodiny, keď jeho otec už jemne pochrapkáva!, povedal: „Ale práve takýto psychologický jav ma núti klásť si otázku, či Gilbert Sloane vôbec spáchal samovraždu!“ Keďže hustá tma spálne mu neposkytla nijakú útechu a nijakú odpoveď, Ellery ukázal, že je filozof, a šiel spať. Celú noc sa mu snívalo o živých denníkoch, čo sedeli obkročmo na čudných umrlčích truhlách a strieľali z revolvera na tvár mesiaca, ktorá sa neodškriepiteľne podobala Albertovi Grimshawovi.

Z knihy „Cesty modernej vedy“ od dr. Georga Hinchcliffa

„Väčšina základných objavov v modernej vede vznikla vďaka tomu, že ich autori s chladnou logikou zhodnotili niekoľko akcií a reakcií…
Lavoisierovo jednoduché vysvetlenie, aspoň teraz sa nám už zdá jednoduché, čo sa stane s čistým olovom, keď ho spálime – vysvetlenie, ktoré muselo bojovať po stáročia s najstrašnejším výmyslom stredoveku, flogistonom – bolo výsledkom niečoho, čo sa nám v atmosfére modernej vedeckej dôkladnosti zdá a naozaj je absurdným základným princípom: že totiž ak nejaká látka váži pred spálením na vzduchu jednu uncu a po spálení na vzduchu 1,07 unce, zvýšenie váhy treba vysvetliť tým, že pôvodná látka prijala nejakú inú látku zo vzduchu… Trvalo asi šestnásť storočí, kým si toto človek uvedomil a nazval novú látku kysličníkom olovnatým!
V zločine niet javu, ktorý by bol nevysvetliteľný. Vytrvalosť a jednoduchá logika sú základné vlastnosti detektíva. Čo je pre nemysliaceho človeka záhadou, to je pre človeka uvažujúceho samozrejmou pravdou… Odhalenie zločinu už nie je stredovekým odriekaním zázračných slov nad kryštálom, ale je to jedna z najmodernejších exaktných vied. A jej základom je logika.“

22
Ellery Queen so stále vzrastajúcim pocitom bezmocnosti konštatoval, že Pittacus z Mitylén, jeden z jeho početných dávnovekých prameňov múdrosti, nemal nijaký liek proti prílišnej ľudskej slabosti. Čas nebolo možné chytiť za vlasy, Dni sa míňali a nemal moc zastaviť ich. Prešiel celý týždeň, a jemu sa podarilo vyžmýkať z jeho odlietajúcich hodín iba niekoľko kvapiek horkosti, a vôbec nijakú múdrosť; bolo to ako prázdny pohár, na dno ktorého pozeral čoraz nešťastnejšie. Ale ostatným priniesol tento týždeň až priveľa udalostí. Sloanova samovražda a pohreb uvolnili hrádzu. Noviny sa prehrabávali v množstve detailov. Váľali sa v mútnych vodách osobnej minulosti Gilberta Sloana. Zaliali nebohého prúdmi rafinovaných výčitiek a ani sa len nepokúsili zmäkčiť vonkajšiu škrupinu jeho života, preto sa pokrútila, pukla a odškerila, takže jeho povesť bola už veľmi biedna a celkom premočená. Tých, čo ho prežili, zachytila spiatočná vlna; z nich bola Delphine Sloanová iste najvýznačnejšou postavou. Vlny slov špliechali o brehy jej smútku. Chalkisovský dom sa premenil na neprístupný maják, za ktorého signálom dotieraví predstavitelia tlače obracali svoje bárky.
Jedny maličké noviny, ktoré sa celkom dobre mohli volať – ale sa nevolali – The Enterprise, navrhli vdove kráľovskú odmenu za súhlas uverejniť sériu článkov s faksimilom jej podpisu a pod nepríjemným, redakciou navrhnutým titulom „Delphine Sloanová rozpráva o svojom živote s vrahom“. A hoci táto veľkodušná ponuka sa stretla s urazeným a mlčanlivým odmietnutím, podarilo sa tomuto jasnému prípadu novinárskej bezočivosti vyhrabať niekoľko cenných osobných údajov, ktoré sa týkali prvého manželstva pani Sloanovej, a predložiť ich s pýchou čitateľom pikantne prikorenené, akoby išlo o nejaké nové významné archeologické objavy. Mladý Alan Cheney sa pustil do jedného z reportérov tohto plátku päsťami a poslal ho späť do redakcie s podbehnutým okom a dotlčeným nosom a stálo to veľa behania a naťahovačiek s novinami, aby nedali Alana zatknúť pre ublíženie na tele. Počas tohto rušného medziobdobia, v ktorom smetiari rozčúlene debatovali nad svojimi vozíkmi, zachovalo policajné riaditeľstvo obdivuhodný pokoj. Inšpektor sa vrátil k bežným, menej záhadným prípadom a uspokojil sa s tým, že tu a tam vyjasnil nejaký bod, aby vyhovel úradným správam o prípade Chalkis – Grimshaw – Sloane, ako ho noviny virtuózne nazvali. Prehliadka mŕtvoly Gilberta Sloana, ktorú vykonal doktor Prouty síce len ako úradnú povinnosť, ale predsa dôkladne, neobjavila ani najmenší znak zločinu: nenašiel nijakú stopu po jede ani zrejmé znaky násilia, rana po guľke bola práve taká, ako keď sa človek strelí do sluchy. A Sloanovu mŕtvolu, ako už bolo naznačené, vydal Úrad súdneho lekára, aby ju pochovali do kvetmi obsypaného hrobu na predmestskom cintoríne.
Jediná omrvinka z informácií, ktorá podľa úsudku Elleryho Queena mala v sebe aspoň štipku stráviteľnosti, bolo to, že Gilbert Sloane zomrel okamžite. Ale priznával si, že ani sám nevedel, ako mu táto skutočnosť mohla byť v hustnúcej hmle okolo prípadu užitočná. Táto hmla, hoci on si to v terajšej fáze nejasnosti neuvedomoval, sa mala veľmi skoro rozplynúť a fakt okamžitej smrti sa mal stať jasným, ďaleko viditeľným ukazovateľom novej cesty.

23
Začalo sa to celkom nevinne v utorok devätnásteho októbra, krátko pred poludním. Pani Sloanová nevysvetlila, ako sa jej podarilo vyhnúť ostrému zraku svojich mučiteľov, ale taktom zostalo, že nikým nesprevádzaná a neprenasledovaná sa zjavila na policajnom riaditeľstve, oblečená v nenápadných smútočných šatách s malým závojom, a bojazlivo sa pýtala, či by sa mohla rozprávať v dôležitej veci s inšpektorom Richardom Queenom. Zdalo sa, že inšpektor Richard Queen by ju bol radšej nechal osamote na ostrove jej smútku, ale pretože bol gentleman a trocha fatalista vo veciach týkajúcich sa žien, zmieril sa s nevyhnutnosťou a súhlasil, že ju prijme. Inšpektor bol sám, keď vstúpila – drobná, krehká žena stredných rokov, ktorej oči hnevlivo blčali aj cez tenký závoj. Keď jej niekoľkými bežnými slovami prejavil sústrasť, usadil ju do kresla, zostal stáť pri svojom písacom stole a čakal – akoby jej tým, že stojí, chcel jemne naznačiť, že život kriminalistu-inšpektora je plný práce a že by svojmu mestu poslúžila, keby hneď pristúpila k veci. Urobila to spôsobom, ktorým ho trochu priviedla do rozpakov. Hlasom, v ktorom bolo trošku hystérie, povedala: „Môj muž nebol vrah, pán inšpektor.“
Inšpektor si vzdychol. „Ale fakty, pani Sloanová…“
Zdalo sa, že nechce brať na vedomie tie vzácne fakty.
„Po celý týždeň opakujem novinárom,“ plakala, „že Gilbert je nevinný. Žiadam spravodlivosť, počujete, pán inšpektor? Táto hanba ma bude sprevádzať, nás všetkých, môjho syna, až do hrobu!“
„Ale, vážená pani, váš manžel vzal spravodlivosť do vlastných rúk. Nezabúdajte, že jeho samovražda bola prakticky priznaním sa k vine.“
„Samovražda!“ povedala pohŕdavo; netrpezlivo si odhrnula závoj a pozrela naňho blčiacimi očami. „Vari ste všetci slepí? Samovražda!“ Slzy jej pridusili hlas. „Môjho úbohého Gilberta zavraždili, a nikto – nikto…“ začala vzlykať.
Bola to veľmi skľučujúca chvíľa a inšpektor hľadel oknom von, lebo nevedel, čo si počať. „To je tvrdenie, ktoré vyžaduje dôkazy. Máte nejaký dôkaz?“
Vyskočila zo stoličky. „Žena nepotrebuje dôkazy,“ kričala. „Dôkazy! Pravdaže, nemám nijaké! Ale čo na tom záleží? Viem, že…“
„Milá pani Sloanová,“ povedal inšpektor sucho, „to je bod, v ktorom sa zákon a ženské pokolenie rozchádzajú. Ľutujem, ale ak mi nemôžete dať nové fakty, ktoré priamo dokazujú, že vrahom Alberta Grimshawa je niekto iný, mám zviazané ruky. V našich spisoch je tento prípad uzavretý.“ Odišla bez slova.
Táto krátka, nešťastná a bezvýsledná príhoda nespôsobila nijaký zvrat, a predsa vyvolala niekoľko celkom nových a súvisiacich udalostí. Prípad by bol zostal – aspoň Ellery to veľa rokov tvrdil s pevným presvedčením – nedoriešenou záležitosťou v preťažených policajných archívoch, keby si inšpektor toho dňa pri večeri nebol skúmavým okom všimol kyslý výraz svojho syna a keby mu pri káve nebol vyrozprával o návšteve pani Sloanovej, hnaný otcovskou túžbou a nádejou, že nové správy, hocijaké správy, zaženú synovi z tváre ten nešťastný výraz. Na jeho prekvapenie, lebo napriek všetkej túžbe sa mu to zdalo márne, jeho trik dokonale zaúčinkoval. Ellery ihneď prejavil záujem. Nepokoj zmizol a vystriedalo ho charakteristické zamyslenie. „Teda aj ona sa domnieva, že Sloana zavraždili?“ povedal prekvapene. „Zaujímavé.“
„Všakže?“ Inšpektor pokynul chudému Djunovi, ktorý tu stál s krčahom v tenkých rukách a hľadel svojimi čiernymi cigánskymi očami ponad jeho okraj na Elleryho. „Zaujímavé, ako pracuje ženský mozog. Nedá sa presvedčiť. Ako ty, na moj pravdu.“ Zasmial sa, ale dúfal, že Ellery s porozumením prikývne.
Neprikývol. Ellery pokojne povedal: „Myslím, že tento prípad berieš príliš ľahkomyseľne, otec. Pridlho som sa povaľoval, cmúlal som si palec a mrzuto som mraučal ako decko. Teraz sa dám usilovne do práce.“
Inšpektor sa naľakal. „Čo chceš robiť, El, prehrabávať staré smeti? Prečo tomu radšej nedáš pokoj?“
„Tento postoj laissez-faire,“ poznamenal Ellery, „pácha väčšie škody iným, nie Francúzom, a v iných oblastiach, ako je fyziokratická ekonómia. Znie to azda príliš didakticky? Obávam sa, že nejeden úbožiak leží v nevysvätenom hrobe vraha, a pritom potomstvo má práve tak málo práva pokladať po za vraha ako teba a mňa.“
„Rozprávaj rozumne, chlapče,“ povedal inšpektor stiesnene. „Ešte stále a napriek všetkým dôkazom si presvedčený, že Sloane bol nevinný?“
„Nie je to presne tak. Nepovedal by som to toľkými slovami.“ Ellery si poklepkával cigaretou o necht. „Hovorím toto: mnoho otázok tohto prípadu, ktorý ty, Sampson, Pepper a bohvie koľkí ďalší pokladáte za nedôležité a bezvýznamné, zostáva nevysvetlených. Chcem ich skúmať dovtedy, kým je aspoň maličká nádej, že mi potvrdia moju domnienku, ktorá – pripúšťam – nie je zatiaľ podložená.“
„Máš už nejakú jasnú myšlienku?“ opýtal sa inšpektor chytrácky. „Tušíš, kto to urobil, keďže si myslíš, že Sloane to nebol?“
„Nemám ani najmenšiu predstavu, kto by sa mohol skrývať za týmito výletíkmi do oblasti zločinu.“ Ellery mocne vyfúkol dym. „Ale jednou vecou som si istý, tak ako som si istý, že celý svet sa mýli. A to je, že Gilbert Sloane nezabil Alberta Grimshawa ani seba.“
Bolo to siláctvo, ale siláctvo, za ktorým bol pevný zámer. Na druhý deň ráno, po nepokojnej noci, Ellery sa hneď po raňajkách vybral na Päťdesiatu štvrtú východnú ulicu. Okenice na chalkisovskom dome boli pospúšťané; vonku nik nestrážil a dom vyzeral ako vymretý. Vystúpil po schodoch a zacengal. Dvere sa neotvorili, namiesto toho začul zavrčať hundravý, vôbec nie komornícky hlas: „Kto je to?“ Musel dlho a trpezlivo vysvetľovať, kým presvedčil majiteľa hlasu, aby odomkol dvere. Neotvoril ich však celkom, ale ich len trocha odchýlil, a cez škáru Ellery zazrel Weekesovu ružovú lebku a utrápené oči. Potom už išlo všetko hladko a Ellery sa ani len neusmial, keď Weekes prudko otvoril dvere dokorán, vystrčil hlavu, chytro sa poobzeral po Päťdesiatej štvrtej ulici, chytro ich zavrel za Ellerym, zamkol ich a kráčal pred Ellerym do salónu. Pani Sloanová, ako sa ukázalo, bola zabarikádovaná vo svojich izbách hore. Keď vdova začula meno Queen, referoval o chvíľku Weekes s pokašlávaním, očervenela, oči jej zablýskali a z pier jej zaznela nadávka. Weekes veľmi ľutoval, ale pani Sloanová – uh! – nemohla, nemala chuť alebo nechcela prijať pána Queena. Ale pán Queen sa nedal odbyť. Vážne sa Weekesovi poďakoval, ale namiesto toho, aby sa pobral chodbou južným smerom, kde bol východ, obrátil sa na sever a pustil sa hore schodmi vedúcimi na poschodie. Weekes sa tváril zhrozene a zalamoval rukami.
Elleryho plán, ako sa k nej dostať, bol veľmi prostý. Zaklopal pani Sloanovej na dvere, a keď mu do uší doľahlo vdovino ostré „Kto je?“, odpovedal: „Človek, ktorý neverí, Že Gilbert Sloane bol vrahom.“ Reagovala okamžite. Dvere sa rozleteli a v nich stála pani Sloanová, prudko dýchala a nedočkavými očami hľadala tvár človeka, čo vyslovil tento pre ňu priam prorocký výrok. Keď spoznala, kto je návštevník, zmenila sa jej nedočkavosť na nenávisť. „To je podvod!“ povedala nahnevane. „Nechcem vidieť ani jedného z vás, vy hlupáci!“
„Pani Sloanová,“ povedal Ellery zdvorilo, „veľmi mi krivdíte. Nebol to podvod, a čo som povedal, tomu pevne verím.“
Nenávisť sa rozplynula a na jej miesto nastúpila chladná rozvaha. Mlčala a skúmala ho. Potom sa i chlad roztopil, vzdychla, pridržala mu otvorené dvere a pozvala ho: „Prepáčte, pán Queen. Som trochu – trochu rozčúlená. Nech sa páči.“
Ellery si nesadol. Položil si klobúk a palicu na písací stôl, Sloanová osudná dóza na tabak tam ešte ležala – a povedal: „Poďme hneď k veci, pani Sloanová. Zrejme nám chcete pomôcť. Vy iste pociťujete najväčšiu túžbu očistiť meno svojho manžela.“
„Bože môj, áno, pán Queen.“
„Dobre teda. Vykrúcaním sa nikde nedostaneme. Preskúmam každú štrbinu tohto prípadu a pozriem, čo sa skrýva v každom jeho tmavom, neprebádanom kútiku. Potrebujem vašu dôveru, pani Sloanová.“
„To znamená…“
„To znamená,“ povedal Ellery pevne, „že chcem, aby ste mi povedali, prečo ste pred niekoľkými týždňami navštívili Alberta Grimshawa v hoteli Benedict.“
Sklonila hlavu na prsia a Ellery čakal, ale nerobil si veľké nadeje. No keď zdvihla zrak, videl, že prvý boj vyhral. „Poviem vám všetko,“ povedala prosto. „A prosím Boha, aby vám to pomohlo… Pán Queen, keď som vtedy hovorila, že som nešla do hotela Benedict navštíviť Alberta Grimshawa, bola to svojím spôsobom pravda.“ Ellery jej povzbudivo prikývol. „Nevedela som, kam idem. Lebo, aby ste vedeli, toho večera som sledovala svojho manžela…“ Príbeh sa pomaly odhaľoval. Už mnoho mesiacov pred smrťou svojho brata Georga upodozrievala pani Sloanová manžela, že udržiava tajne pomer s pani Vreelandovou, ktorej vyzývavá krása a do pokušenia uvádzajúca prítomnosť v dome, spojená s dlhými obdobiami neprítomnosti Jana Vreelanda a Sloanovou zápalistou prístupnosťou, museli temer nevyhnutne takto skončiť. Pani Sloanová, ktorej v hrudi hrýzol červ žiarlivosti, nevedela nájsť nič skutočné, čím by ho živila. Nevedela potvrdiť svoje podozrenie, a preto mlčala, úmyselne predstierajúc, že vôbec netuší, čo sa deje. Ale oči mala stále otvorené, aby mohla vidieť, a uši nastražené, aby mohla začuť prípadné znaky. Sloane sa celé týždne vracal do chalkisovského domu v neskorých hodinách. Vyhováral sa na kadečo – a to bola pre červa žiarlivosti chabá potrava. Keď už nemohla vydržať muky hryzenia, podľahla pani Sloanová chorobnej túžbe po dôkazoch. Vo štvrtok večer, tridsiateho septembra, vydala sa sledovať svojho manžela, ktorý v poobedňajších hodinách povedal, že má akúsi záhadnú „poradu“, aby mohol potom po večeri odísť z chalkisovského domu.
Sloane sa spočiatku zrejme len bezcieľne potuloval, bolo úplne jasné, že nemá nijakú poradu, a až do desiatej večer sa s nikým nestretol. Potom však odbočil z Broadway a pobral sa do ošúchaného hotela Benedict. Išla za ním do haly; červ žiarlivosti jej nahováral, že tu bude getsemanská záhrada jej manželského života a že Sloane, ktorý sa správal čudne a placho, sa má stretnúť v nejakej pochybnej izbe hotela Benedict s pani Vreelandovou na to, na čo sa zhrozená pani Sloanová neopovážila ani pomyslieť. Videla ho, ako ide k recepcii a rozpráva sa s úradníkom, potom šiel, opäť tak zvláštne, k výťahu. Kým sa Sloane rozprával s úradníkom, podarilo sa jej zachytiť slová: „Izba číslo tristoštrnásť.“ Nato pristúpila k recepcii presvedčená, že v izbe číslo tristoštrnásť sa mala odohrať schôdzka, žiadala vedľajšiu izbu. Konala impulzívne; nemala na mysli nijakú konkrétnu predstavu, čo urobí, iba azda divokú predstavu, že bude načúvať pri dverách hriešneho páru a vpadne k nim, práve keď budú jeden druhého zvierať v chlipnom objatí.
Ženine oči horeli pri spomienke na tie nenávidené okamihy a Ellery jemne živil jej vybuchujúce city. Čo urobila? Tvár jej horela; išla priamo do izby, ktorú si najala a zaplatila, do izby číslo tristo šestnásť, a pritisla ucho na stenu. Ale nepočula nič; keď nič iné, nuž múry hotela Benedict boli konzervatívne. Sklamaná a chvejúca sa opierala sa o tichý múr a div neplakala; vtom začula, že dvere na susednej izbe sa otvorili. Skočila ku dverám vlastnej izby a opatrne ich otvorila – práve včas, aby ešte zazrela, že objekt jej podozrenia – jej manžel – odchádza z izby tristo štrnásť a kráča po chodbe k výťahu… Nevedela, čo si o tom má myslieť. Vykradla sa z izby a zbehla tri poschodia núdzovým schodišťom do haly. Ešte zazrela Sloana, ako sa ponáhľa preč. Sledovala ho; na jej veľké prekvapenie sa pustil k chalkisovskému domu. Keď ta prišla aj ona, šikovnými otázkami, ktoré dala pani Simmsovej, zistila, že pani Vreelandová bola celý večer doma. Vedela teda, že aspoň pre tento večer bol Sloane nevinne obviňovaný z cudzoložstva. Nie, nepamätala sa, koľko bolo hodín, keď Sloane vyšiel z izby číslo tristo štrnásť. Nepamätala sa na nijaký čas. Zdalo sa jej, že to je všetko. S obavou sa naňho dívala, ako keby sa ho pýtala, či mu jej rozprávanie dalo stopu, nejakú stopu vôbec…
Ellery bol zamyslený. „Kým ste boli v izbe číslo tristo šestnásť, pani Sloanová, počuli ste niekoho vstúpiť do izby číslo tristo štrnásť?“
„Nie. Videla som, ako Gilbert vošiel a potom vyšiel, a hneď som ho sledovala. Som si istá, že keby bol niekto otvoril alebo zavrel dvere, kým som bola vo vedľajšej izbe, bola by som to počula.“
„Rozumiem. To nám pomôže, pani Sloanová. A keďže ste boli taká veľmi úprimná, povedzte mi ešte jedno: telefonovali ste odtiaľto svojmu manželovi minulý pondelok večer, večer, keď zomrel?“
„Nie, ako som to povedala aj seržantovi Veliemu, keď ma vypočúval ešte toho istého večera. Viem, upozodozrievate ma že som svojho muža varovala, ale neurobila som to, pán Queen, nemala som – nevedela som, že sa ho polícia chystala zatknúť.“
Ellery skúmal jej tvár; mal pocit, že hovorí pravdu. „Budete sa pamätať, že ten večer, keď sme – môj otec, pán Pepper a ja – vychádzali z pracovne dolu, videli sme vás ponáhľať sa chodbou do salónu. Prepáčte mi túto otázku, pani Sloanová, ale musím to vedieť: nepočúvali ste pri dverách, kým sme vyšli?“
Tvár sa jej do tmava zapálila. „Možno… mám všelijaké iné chyby, pán Queen, a možno moje správanie k manželovi by nasvedčovalo o opaku… ale prisahám vám, že som nenačúvala.“
„No, a čo myslíte, mohol načúvať niekto iný?“
Jej hlas zaznel vzdorne. „Áno, mohol! Pani Vreelandová. Ona… bola dosť blízka Gilbertovi, dosť blízka…“
„Ale to je v rozpore s jej konaním, totiž s tým, že nám ten večer rozpovedala, ako videla zakrádať sa pána Sloana na cintorín,“ povedal Ellery mierne. „Zdá sa, že je náchylná skôr zlomyseľne ohovárať než obhajovať svojho milenca.“
Neisto vzdychla. „Možno sa mýlim. Nevedela som, že pani Vreelandová vám ten večer niečo povedala, dozvedela so sa to až po manželovej smrti, a to z novín.“
„Ešte jednu otázku, pani Sloanová, poslednú: povedal vám pán Sloane niekedy, že má brata?“
Pokrútila hlavou. „Nikdy to ani len nespomenul. Pravda, o svojej rodine nikdy veľa nehovoril. Povedal mi o svojej matke a otcovi – mám dojem, že to boli celkom milí ľudia zo strednej vrstvy – ale o bratovi ani slovo. Vtedy som žila v presvedčení, že bol jediným dieťaťom a že z jeho rodiny už nikto nežije.“ Ellery si vzal klobúk a palicu, povedal: „Buďte trpezlivá, pani Sloanová, ale najmä – nehovorte o týchto veciach,“ usmial sa a rýchle odišiel.
Keď zišiel dole, dozvedel sa Ellery od Weekesa novinku, ktorá ho na chvíľku ohromila: doktor Wardes odišiel. Mohlo to niečo znamenať! Ale Weekes mu nevedel dať vcelku nijakú informáciu. Vyzeralo to tak, že keď sa o rozriešenie Grimshawovho prípadu začala zaujímať verejnosť, doktor Wardes sa utiahol do svojej tvrdej anglickej ulity a začal hľadať možnosť úniku z tejto domácnosti, o ktorú bol priveľký záujem. Keď po Sloanovej samovražde zrušila polícia zákaz voľného pohybu, dal si odniesť batožinu, napochytre sa rozlúčil so svojou domácou – ktorá, ako sa ukázalo, nebola ochotná starať sa o jeho propriety – vyslovil svoje poľutovanie a odcestoval nevedno kam. Odišiel minulý pondelok a Weekes bol presvedčený, že nikto v dome nevedel, kde odišiel.
„A aj slečna Joan Brettová…“ doložil Weekes.
Ellery zbledol. „Čo je so slečnou Joan Brettovou? Vari aj oná odišla? Veď hovorte, preboha, ste nemý?“
Weekes nemý nebol. „Nie, prosím, pravdaže nie, ešte neodišla, ale trúfam si povedať, prosím, že pôjde, ak ma rozumiete, prosím. Už sa…“
„Hovorte zrozumiteľne, Weekes,“ povedal mu Ellery divoko. „Čo sa tu robí?“
„Slečna Brettová odchádza, prosím,“ odpovedal Weekes a zdvorile si pritom odkašlal. „Jej zamestnanie sa tu takrečeno skončilo. A pani Sloanová,“ zdalo sa, že to ľutuje, „pani Sloanová jej oznámila, že ju už nebude potrebovať. A tak…“
„Kde je teraz?“
„Vo svojej izbe hore, prosím. Myslím, že sa balí. Prvé dvere od schodišťa po vašej pravej ruke…“ Ale Ellery už letel, až mu krídla kabáta povievali. Bral schody po troch. Keď však prišiel na hornú plošinu, zastal. Začul hlasy; a ak ho sluch neklamal, jeden z týchto hlasov vychádzal z hrdla slečny Joan Brettovej. Stál tu bez hanby s palicou v ruke, hlavu trošku nachýlenú napravo… a počúval, ako nejaký mužský hlas, zdrsnený tým, čo sa všeobecne nazýva vášňou, kričí: „Joan, drahá moja, ľúbim vás…“
„Ste napitý,“ odpovedala Joan chladne – vôbec to nebol hlas mladej ženy, ktorá počúva muža, čo sa vyznáva z nesmrteľného citu k nej.
„Nie, Joan, nerobte si zo mňa žarty. Hovorím smrteľne vážne. Ľúbim vás, ľúbim vás, drahá. Ja vás naozaj…“ Zazneli isté zvuky, naznačujúce zápas. Majiteľ mužského hlasu pravdepodobne vyjadroval svoje vyznanie aj fyzicky. Ozvalo sa krátke urazené a celkom zreteľné zalapanie po vzduchu a potom ostré plesknutie, pri ktorom sa strhol aj Ellery, hoci bol mimo dosahu mocného ramena slečny Brettovej. Potom bolo ticho. Ellery s istotou cítil, že teraz sa obidve bojujúce stránky premeriavajú nepriateľskými pohľadmi, možno okolo seba i krúžia, ako to robievajú mačkovité šelmy a ľudia, čo podľahli cholerickému záchvatu svojho temperamentu. Načúval pokojne ďalej a uškrnul sa, keď počul, ako muž mrmle: „To ste nemali robiť, Joan. Nechcel som vás prestrašiť…“
„Prestrašiť, mňa? Bože môj! Ubezpečujem vás, že som vôbec nebola prestrašená,“ zaznel Joanin hlas s nádychom roztopašnej povýšenosti.
„Ale, do čerta,“ skríkol muž zúfalo, „kto to kedy videl takto sa správať, keď vás človek požiada o ruku? Na moj…“
Opäť zalapanie po vzduchu. „Ako sa opovažujete ešte mi robiť aj výčitky, vy – vy hlupák?!“ kričala Joan. „Mala by som vás vyšľahať bičom. Ach, v živote ma ešte nikto tak neurazil. Ihneď odíďte z mojej izby!“ Ellery sa pritisol ku stene. Zaznel pridusený výkrik sklamania a zúrivosti, potom sa dvere otvorili hlučne a prudko dokorán a hneď sa zatresli, až sa celý dom otriasol. Keď Ellery vykukol spoza rohu, ešte zazrel mladého pána Alana Cheneyho, ako uháňa chodbou, zúrivo gestikuluje zaťatými päsťami a myká hlavou… Keď mladý pán Alan Cheney zmizol vo svojej izbe a tiež zavrel za sebou dvere s takou silou, že celý dom sa odznova zatriasol, upravil si pán Ellery Queen viazanku a bez váhania pristúpil k dverám slečny Joan Brettovej. Zdvihol palicu a jemne zaklopal. Ticho. Zaklopal ešte raz. Nato začul celkom nevychované smrknutie, pridusený vzlykot a Joanin hlas: „Neopovážte sa sem ešte raz vkročiť, vy – vy – vy…“
„Tu je Ellery Queen, slečna Brettová,“ povedal Ellery tým najpokojnejším hlasom, ako keby dievčenské vzlyky boli tou najprimeranejšou odpoveďou, keď na dvere zaklope návšteva. Smrkanie okamžite prestalo. Ellery trpezlivo čakal. Potom sa veľmi ticho ozvalo: „Poďte ďalej, pán Queen. Je – je otvorené.“ Roztvoril dvere a vstúpil. Uvidel slečnu Joan Brettovú, ako stojí pri svojej posteli, v malej rúčke, na ktorej sa črtali biele hánky – stískala vlhkú vreckovku a na lícach mala geometricky presné okrúhle červené škvrny. Po celej útulnej izbe, na dlážke, na stoličkách i na posteli boli porozkladané rozličné súčiastky ženskej garderóby. Na stoličkách ležali dva otvorené kufre a na dlážke bol rozškľabený malý lodný kufor. Na toaletnom stolíku si Ellery nenápadne všimol zarámovanú fotografiu, položenú tvárou nadol, akoby ju bol niekto v náhlivosti prevrátil. Ellery, keď chcel, vedel byť veľmi diplomatický. Zdalo sa mu, že situácia si vyžadovala taktnosť a konverzačnú naivitu. Zasmial sa teda dosť prázdno a opýtal sa: „Čo ste to povedali, keď som prvý raz zaklopal, slečna Brettová? Obávam sa, že som vám nerozumel presne.“
„Ach!“ – bolo to naozaj veľmi slabučké ach. Joan ukázala na stoličku a sama si sadla na druhú. „To ja… ja sa často rozprávam sama so sebou. Hlúpy zvyk, však?“
„Vôbec nie,“ odpovedal Ellery bodro a posadil sa. „Vôbec nie. Niektorí naši najvýznamnejší ľudia majú tento zvyk. Podľa všeobecne rozšírenej mienky majú tí, čo sa rozprávajú sami so sebou, veľa peňazí v banke. Máte vy v banke peniaze, slečna Brettová?“
Mdlo sa na to usmiala. „Mám nejakú sumu, nie veľa, a mimochodom, dávam si ju predisponovať, viete…“ Z líc jej zmizla farba a trošku si vzdychla. „Odchádzam zo Spojených štátov, pán Queen.“
„Weekes mi už povedal. Bude nám za vami veľmi smutno, slečna Brettová.“
„Ale čo!“ Nahlas sa zasmiala. „Hovoríte ako Francúz, pán Queen.“ Načiahla sa na posteľ a vzala si kabelku. „Tu je môj kufor, moja batožina… Cestovanie po mori je dosť otupné.“ Vytiahla z tašky cestovné lístky na loď. „Prišli ste za mnou služobne? Naozaj odchádzam, pán Queen. Tu sú hmatateľné dôkazy o mojom úmysle cestovať po mori. Dúfam mi nepoviete, že nesmiem ísť?“
„Ta? Za nič na svete! A naozaj chcete ísť, slečna Brettová?“
„Ihneď by som odišla,“ odpovedala a divoko zaškrípala drobnými zubami. „Naozaj strašne túžim odísť.“
Ellery začal kľučkovať. „Rozumiem. Celá táto záležitosť s vraždami a samovraždami, to určite pôsobí na vás deprimujúco… Nebudem vás teda dlho zdržiavať. Účel mojej návštevy nemá nič spoločného s týmito hrôzami.“ Vážne na ňu pozrel. „Prípad je uzavretý. Je tu však niekoľko bodov doteraz neobjasnených, a hoci sú možno bezvýznamné, neprestávajú ma znepokojovať. Slečna Brettová, čo ste hľadali v pracovni, keď vás vtedy v noci Pepper našiel chodiť po dome?“
Skúmavo sa naňho zahľadela svojimi chladnými modrými očami. „Vy ste teda neuverili môjmu vysvetleniu… Zapáľte si, pán Queen.“ Odmietol, nuž si sama pripálila; prsty so zápalkou sa jej vôbec nezachveli. „Nuž dobre, milý pane – ‚Bývalá sekretárka vyzrádza tajomstvo‘, napísali by vaše plátky. Budem sa spovedať a opovažujem sa tvrdiť, že vás čaká náramné prekvapenie, pán Queen.“
„O tom ani na okamih nepochybujem.“
„Pripravte sa.“ Hlboko sa nadýchla, a keď prehovorila, dym sa jej vinul z krásnych úst ako bodky a čiarky vo vete. „Máte pred sebou tajného-ženu, pán Queen.“
„Nemožné!“
„Je to tak. Som zamestnankyňou múzea Victoria v Londýne, nie Scotland Yardu, prosím, to nie. To by bolo priveľa. Len múzea, pán Queen.“
„No, nech ma polárnu na kolese, rozštvrtia, rozrežú a uvaria v oleji,“ povedal Ellery. „Hovoríte v hádankách. Múzea Victoria, hovoríte? Milá slečna, toto je novinka, pre detektíva veľmi potešiteľná. Vysvetlite mi to trochu bližšie.“
Joan odklepla popol z cigarety. „Je to celkom vzrušujúci príbeh. Keď som sa uchádzala u Georga Chalkisa o miesto, bola som platenou stopovateľkou v službách múzea Victoria. Sledovala som stopu, ktorá viedla k Chalkisovi – boli to zlomky zmätených informácií naznačujúcich, že Chalkis je zamiešaný do krádeže obrazu z múzea, pravdepodobne ako jeho majiteľ.“
Ellerymu zmizol úsmev z tváre. „Od koho bol ten obraz, slečna Brettová?“
Mykla plecom. „To je vedľajšie. Bol dosť cenný, pravý Leonardo da Vinci, majstrovské dielo, ktoré len nedávno objavil jeden z pracovníkov múzea vonku – je to detail nejakej fresky, na ktorej Leonardo pracoval vo Florencii v prvom desaťročí šestnásteho storočia. Zdá sa, že to bol olej, ktorý Leonardo namaľoval potom, keď sa vzdal uskutočnenia pôvodného plánu s freskou. V katalógu je uvedený ako ‚Detail z Boja o zástavu‘…“
„Takéto šťastie,“ zamrmlal si Ellery. „Pokračujte, slečna Brettová. Počúvam vás nanajvýš pozorne. Ako v tom bol Chalkis zapletený?“
Vzdychla si. „Nebolo to veľmi jasné, len mysleli sme si, ako som už povedala, že ukradnutý obraz by mohol byť uňho. Skôr sme to ‚cítili vo vzduchu‘, ako vy Američania hovoríte, než by sme to presne vedeli. No začnem pekne od začiatku. Moje odporúčanie pre Chalkisa bolo dosť pravé – sir Artur Ewig, ktorý mi dal odporúčajúci list, je správny muž – jeden z riaditeľov múzea Victoria a zároveň chýrny londýnsky obchodník s umeleckými dielami; on, pochopiteľne, zostal v pozadí a odporúčanie neprezradilo nič. Takúto pátraciu službu som pre múzeum vykonávala už predtým, ale najmä v Európe – tu ešte nikdy. Riaditeľstvo žiadalo absolútnu diskrétnosť – musela som pracovať nepozorovane, viete, pátrať po obraze a usilovať sa zistiť, kde je. Krádež zatiaľ pred verejnosťou tajili a neprítomnosť obrazu odôvodňovali reštauračnými prácami na ňom.“
„Začínam do toho vidieť.“
„To potom máte veľmi ostrý zrak, pán Queen,“ povedala Joan prísne. „Dovolíte, aby som pokračovala vo svojom príbehu, alebo nie…? Po celý čas, ktorý som strávila v tomto dome ako sekretárka pána Chalkisa, som sa snažila nájsť nejaké nitky, čo by viedli k Leonardovi, ale nikdy sa mi nepodarilo nájsť ani najmenšie stopy, či už z jeho listín, či z rozhovorov. Už som strácala odvahu, napriek tomu, že správy, ktoré sme o veci mali, sa zdali spoľahlivé. A tak sa dostávam k pánu Albertovi Grimshawovi. Obraz pôvodne ukradol jeden zo sprievodcov múzea, človek, ktorý sa menoval Graham a ktorého pravé meno, ako sa neskôr ukázalo, bolo Albert Grimshaw. Prvá štipka nádeje, prvý náznak, že som zachytila stopu, bol, keď sa tento človek menom Grimshaw večer tridsiateho septembra ohlásil v našom dome. Z opisu, ktorý som dostala, som ihneď videla, že tento človek je zlodej Graham, ktorý bez stopy zmizol z Anglicka a ktorého za tých päť rokov, čo uplynuli od krádeže, nikto nevidel.“
„Ach, výborne!“
„Naozaj. Usilovala som sa počúvať pri dverách pracovne ale z jeho rozhovoru s pánom Chalkisom som nezačula nič. A nedozvedela som sa nič ani na druhý večer, keď Grimshaw prišiel s tým neznámym človekom – s tým, čo som mu nevidela do tváre. A aby sa veci ešte skomplikovali,“ jej tvár sa zachmúrila, „pán Alan Cheney si vybral práve tento okamih, aby sa dotrepal do domu nechutne opitý, a kým som sa oňho starala, tí dvaja mi odišli. No jednou vecou som si bola istá: že tajomstvo úkrytu Leonardovho obrazu je kdesi medzi Grimshawom a Chalkisom.“
„Predpokladám teda, že vaše hľadanie v pracovni bolo inšpirované nádejou, že by ste v Chalkisovej pozostalosti mohli nájsť nejaký nový záznam – novú stopu, aby sa zistilo miesto, kde by sa obraz mohol vyskytovať, však?“
„Presne tak. Ale toto hľadanie, ako aj predchádzajúce, bolo bezvýsledné. Viete, občas som osobne prehľadala dom, obchod i galériu a bola som presvedčená, že Leonardo nie je ukrytý medzi múrmi chalkisovského domu. Pritom sa však zdalo, že ten neznámy, č. prišiel s Grimshawom, – podľa toho, ako tajomne prišiel a podľa nervózneho Chalkisovho správania – by mohol mať záujem o obraz. Som si istá, že, ten neznámy je zásadne dôležitou stopou v osude Leonardovho obrazu.“
„A nikdy sa vám nepodarilo zistiť totožnosť tohto človeka?“
Rozdrvila cigaretu v popolníku. „Nie.“ Potom pozrela podozrievavo na Elleryho. „Prečo sa pýtate: vy viete, kto to bol?“
Ellery neodpovedal. Jeho pohľad sa upieral do neurčita. „A teraz mi dovoľte háklivú otázku, slečna Brettová… Prečo sa teraz, keď sa všetko skončilo tak dramaticky, vraciate domov?“
„Pre tú príčinu, ktorá je dostatočná, že okolo celého prípadu je už priveľa hluku.“ Poprehŕňala sa v svojej taštičke a vytiahla list s pečiatkou londýnskej pošty. Podala ho Ellerymu, on ho prečítal a nepovedal ani slova. Bol napísaný na hlavičkovom papieri múzea Victoria a podpísaný riaditeľom. „Vidíte, stále som informovala Londýn o svojich úspechoch – alebo lepšie povedané o neúspechoch. Tento list je odpoveďou na moju poslednú správu o neznámom človekovi. Môžete vidieť aj sám, že sme v závoze. Múzeum píše, že od prvej telegrafickej depeše, ktorú v tejto veci poslal inšpektor Queen, sa medzi riaditeľom múzea a newyorskou políciou vyvinula rozsiahla korešpondencia. Predpokladám, že o tom viete. Pravda, spočiatku nevedeli, či majú odpovedať alebo nie, bolo by to znamenalo vyjsť s celou záležitosťou na svetlo. Ako vidíte, oprávňuje ma tento list zveriť sa newyorskej polícii a vo svojej ďalšej činnosti konať, ako sama uznám za vhodné.“ Vzdychla. „A ja uznávam za vhodné otvorene si priznať, že moje skromné schopnosti na tento prípad už nestačia; práve som sa chystala navštíviť inšpektora; rozpovedať mu všetko o sebe a vrátiť sa do Londýna.“ Ellery jej vrátil list a ona ho starostlivo uložila späť do taštičky. „Áno,“ povedal, „som ochotný priznať, že cesta za obrazom sa stala mimoriadne spletitou a hľadať ho je teraz už skôr vecou profesionálov než izolovaného stopovateľa-amatéra. Ale na druhej strane…“ Zamyslene sa odmlčal. „Je celkom možné, že vám čoskoro budem vedieť poskytnúť pomoc vo vašom zdanlivo beznádejnom hľadaní.“
„Pán Queen!“ Oči jej svietili.
„Súhlasilo by múzeum, aby ste ďalej zostali v New Yorku, keby ešte bola nádej, že Leonardo sa v tichosti nájde?“
„Ó, áno! Som o tom presvedčená, pán Queen! Hneď zatelegrafujem riaditeľovi.“
„Telegrafujte. A, slečna Brettová,“ usmial sa, „na vašom mieste by som ešte nechodil na políciu. Ani k môjmu otcovi, nech sa za to na mňa nehnevá. Možno budete užitočnejšia, ak zostanete, zdvorile povedané, podozrivá.“
Joan rýchle vstala. „To by sa mi páčilo. Máte nejaké rozkazy pre mňa, veliteľ?“ Postavila sa posmešne do pozoru, pravú ruku mala zdvihnutú k meravému pozdravu.
Ellery sa uškrnul. „Bude z vás obdivuhodný detektív, už to vidím. Teda, slečna Joan Brettová, vy a ja sme odteraz a navždy spojenci – súkromná dohoda.“
„Dúfam, že priateľská?“ Šťastlivo vzdychla. „To bude vzrušujúce!“
„A možno aj nebezpečné,“ dodal Ellery. „Áno, a napriek našej tajnej dohode, poručík Brettová, bude lepšie, keď vás do niektorých vecí nezasvätím – v záujme vašej bezpečnosti.“ Tvár sa jej pretiahla, a on ju potľapkal po ruke. „Nie preto, že by som vám nedôveroval, čestné slovo, že nie, milá slečna. No dôverujte mi.“
„V poriadku, pán Queen,“ odvetila Joan pokojne. „Som úplne vo vašich rukách.“
„Nie,“ povedal Ellery, „to by bolo príliš veľké pokušenie. Ste pripekné dievča… No, no!“ Odvrátil hlavu, aby sa vyhol jej veselému pohľadu, a začal nahlas uvažovať. „Pozrime sa, aká je situácia. Hmm… Musíme si vymyslieť vhodnú výhovorku, prečo ste tu zostali: predpokladám totiž, že každý vie, že váš zamestnanecký pomer tu sa skončil… Nemôžete zostať v New Yorku bez zamestnania, to by mohlo byť podozrivé… A nemôžete zostať tu, v chalkisovskom dome… Už to mám!“ Vzrušene“ ju chytil za ruku. „Existuje miesto, na ktorom by ste mohli zostať, a celkom legálne, takže by ste nevzbudili nijaké podozrenie.“
„A to je kde?“ Pritiahol ju k posteli, obidvaja si sadli a dali hlavy dokopy. „Poznáte všetky Chalkisove súkromné i obchodné záležitosti, všakže? Je tu istý muž, ktorý sa ráčil zapliesť do zmätku, čo zavládol v týchto záležitostiach. A to je James Knox!“
„Och, skvelé!“ zašepkala.
„A teraz chápete,“ pokračoval Ellery rýchlo, „že Knox, ktorý sa v tomto zmätku nevyzná a bolí ho z neho hlava, by privítal odbornú pomoc. Práve včera som sa dopočul, že Knoxova sekretárka ochorela. Narafičím všetko tak, aby vám Knox sám ponúkol to miesto, čo vás zbaví akéhokoľvek podozrenia. Ale musíte o tomto všetkom mlčať, milá slečna, uvedomte si to, prosím. A musíte robiť dojem, že ste tu len kvôli tomu zamestnaniu; a pracujte statočne – nikto sa nesmie dozvedieť, že nie ste tým, za čo sa vydávate.“
„V tomto smere nemusíte mať nijaké obavy,“ povedala vážne.
„Verím, že nemusím.“ Vstal a vzal si klobúk a palicu. Chvalabohu, máme pred sebou peknú prácu… Zbohom, poručík! Zostaňte tu, v dome, kým sa vám neozve všemocný Knox.“
Odmietol slová vďaky, ktorými ho Joan bez dychu zahrnula, a vybehol z izby. Dvere sa za ním pomaly zavreli. V hale sa zastavil a zamyslel sa. Potom sa s trocha zlomyseľným úškrnom na perách pustil po chodbe a zaklopal na dvere Alana Cheneyho. Spálňa Alana Cheneyho vyzerala ako izba v zrúcaninách domu, ktorý zničilo kansaské tornádo. Veci boli porozhadzované po izbe, akoby sa tu odohrala súťaž vo vrhaní s jeho vlastným tieňom. Ohorky cigariet sa povaľovali tam, kde dopadli, ako malí mŕtvi vojaci. Alanov účes vyzeral, akoby bol práve vypadol z mláťačky, a oči sa mu zúrivo gúľali v sčervenených jamkách. On sám chodil po izbe ako vojak na stráži – kráčal, premeriaval ju a požieral hladnými krokmi znovu a znovu. Mladý muž bol veľmi nepokojný a aj potom, keď povedal: „Poďte ďalej, do čerta, nech je to ktokoľvek!“ Ellery ostal stáť vo dverách a s očami naširoko otvorenými hľadel na bojisko pred sebou posiate troskami. „Čo tu vlastne chcete?“ zavrčal mladík a náhle zastal, keď videl, kto ho prišiel navštíviť.
„Prehovoriť si s vami pár slov.“ Ellery zavrel dvere. „Zdá sa mi,“ pokračoval s úškrnom, „že ste v trochu vzrušenej nálade, ale nepripravím vás o veľa nepochybne vám drahocenného času. Môžem si sadnúť, alebo to má byť rozhovor vedený podľa všetkých pravidiel súboja?“
Zrejme v mladom Alanovi predsa ešte zostal zvyšok slušnosti, lebo zahundral: „Pravdaže, sadnite si. A prepáčte Tuto, sadnite si sem,“ a zmietol hŕbku cigariet zo stoličky na dlážku, beztak špinavú.
Ellery si sadol a začal si čistiť sklá cvikra. Alan sa naňho díval s akýmsi neurčitým podráždením. „No, pán Cheney.“ začal Ellery a pevne si založil cviker na rovný nos, „poďme k veci. Zaoberám sa teraz tým, že objasňujem dosiaľ nejasné body tej smutnej Grimshawovej vraždy a samovraždy vášho otčima.“
„O samovražde môžete rozprávať svojej babke,“ odvrkol Alan. „To nebola samovražda.“
„Myslíte? Aj vaša matka nedávno vyslovila ten istý názor. Máte nejaký konkrétny podklad pre toto svoje presvedčenie?“
„Nie. Nemám. Ale na tom nezáleží. Je mŕtvy a dva metre pod zemou, a na tom sa už nedá nič zmeniť.“ Alan sa hodil na posteľ. „Čo na mňa šijete, Queen?“
Ellery sa usmial: „Jednu zbytočnú otázku, na ktorú teraz už naozaj nemáte prečo odopierať odpoveď… Prečo ste ušli pred pol druha týždňom?“
Alan zostal ležať na svojej posteli s očami upretými na starú africkú černošskú kopiju, zavesenú na stene. „Patrila môjmu starému,“ povedal. „Bol zbláznený špeciálne do Afriky.“ Potom odhodil cigaretu, vyskočil z postele a zase začal bláznivo chodiť po izbe a vrhať zúrivé pohľady na sever – lebo, aby bolo jasné, tým smerom ležala izba Joan Brettovej. „Teda dobre,“ vyrazil zo seba, „poviem vám to. Predovšetkým to bolo prekliate Somárstvo, že som to urobil. Je to temperamentná malá koketa, a basta, bodaj hneď ošpatnela!“
„Milý Cheney,“ ozval sa Ellery, „o čom to, preboha, hovoríte?“
„Hovorím o tom, aký námesačný hlupák som bol, o tom hovorím. Počúvajte, Queen, lebo toto je najznamenitejší príbeh mužskej ‚rytierskosti‘ všetkých čias,“ povedal Alan a zaškrípal svojimi pevnými mladými zubami. „Bol som zaľúbený, uvedomte si: zaľúbený! – do tejto… no, do Joan Brettovej A pristihol som ju, že vetrí po tomto dome, celé mesiace, a čosi hľadá, sám boh vie, čo. Nikdy som o tom nepovedal slova ani jej, ani nikomu inému. Hovorí sa tomu obeť z lásky a podobné nezmysly. Keď ju inšpektor sekíroval pre to, čo na ňu pichol ten Pepper, že Joan tej noci po strýkovom pohrebe manévrovala okolo pokladnice… do čerta, nevedel som, čo si mám myslieť. Dával som všetko do súvisu s ňou: zmiznutie testamentu, zavraždenie toho chlapa. Bolo to priam hrozné… Cítil som, že je akosi zapletená do tohto strašného prípadu. A tak…“ Ostatné si už zamrmlal pod nos len pre seba.
Ellery vzdychol. „Ach, láska, cítim, ako sa mi vynára v pamäti citát, ale tuším by som radšej nemal… Tak teda, mladý pán Alan, vy, vznešený Pelleas, zohrdený povýšeneckou pani Ettarre, ste odcválali na širokom chrbte svojho bieleho žrebca, horiac túžbou po rytierskych činoch…“
„Dobre, že si z toho uťahujete,“ zaškľabil sa Alan. „No tak urobil som to, áno, urobil. Tú blbosť, že som sa hral na galantného rytiera, ako hovoríte, úmyselne som utiekol, aby som vzbudil dojem, že ide o niečo podozrivé, a obrátil podozrenie na seba. Fuj!“ Trpko mykol plecami. „A bola toho hodná? Ako sa mi odplatila? Som rád, že vám môžem celú tú prekliatu vec vysypať a zabudnúť na všetko, aj na ňu.“
„A potom sa povie tomuto,“ povedal Ellery vstavajúc, „vyšetrovanie vraždy. Ach, čo! Kým sa psychiatria nenaučí brať do úvahy všetky citové impulzy v motívoch ľudského konaia, odhaľovanie zločinov bude vždy trpieť na detské choroby… Ďakujem vám, rytier Alan, tisícoraká vďaka, a nezúfajte, zaprisahám vás. Prajem vám všetko najlepšie!“
Asi o hodinu sedel Ellery Queen v kresle oproti advokátovi Milesovi Woodruffovi v jeho skromne zariadenom byte medzi kaňonmi dolného konca Broadway, fajčil – to nasvedčovalo, že ide o mimoriadnu príležitosť – jednu z výborných cigár advokáta Woodruffa a zhováral sa s ním len tak o bezvyznamných veciach. Zdalo sa, že advokát práve prežíva akúsi duševnú krízu: bol mrzutý, oči mal žlté ako pri žltačke, a nechutne odpľúval do blýskavého pľuvadla, skromne položeného na okrúhlej gumovej podložke pri písacom stole; sťažoval sa a konečný zmysel všetkých jeho nárekov bol, že nikdy za všetky rušné roky svojej advokátskej praxe nemal taký pozostalostný prípad, v ktorom by bolo toľko hádaniek ako vo veci dedičstva Georga Chalkisa. „Viete, pán Queen,“ zvolal, „neviete si predstaviť, čo nás ešte čaká! Zrazu sa vám objaví zdrap zo spáleného nového testamentu a my musíme vyhlásiť, že bol napísaný pod nátlakom a hrozbou, lebo inak Grimshawova pozostalosť zhltne väčšinu… Veru tak. Stavím sa, že chudák starý Knox poriadne ľutuje, že súhlasil a stal sa správcom pozostalosti.“
„Knox. Áno, má s tým plné ruky roboty, čo?“
„Voľačo hrozné! Veď predsa aj dovtedy, kým sa zistí presný stav pozostalosti, treba všeličo urobiť. Ešte treba hromadu vecí spísať, Chalkis zanechal veľa drobných záležitostí. Bojím sa, že mi to všetko hodí na plecia, totiž Knox, to sa obyčajne stáva, keď sa správcom pozostalosti stane človek takého spoločenského postavenia, ako je Knox.“
„Možno,“ poznamenal Ellery akoby mimochodom, „že teraz, keď je Knoxova sekretárka chorá a slečna Brettová je nateraz bez zamestnania…“
Woodruffovi sa zakývala v ústach cigara. „Slečna Brettová! Počujte, pán Queen, to je nápad! Pravdaže. Pozná dokonale Chalkisove záležitosti. Myslím, že to navrhnem Knoxovi. Myslím, že áno…“ Keď Ellery zasial svoje semienko, krátko nato sa pobral. Šiel spokojne rezkým krokom hore Broadway a pohvizdoval si.
Necelé dve minúty po tom, čo sa za Elleryho širokým chrbtom zavreli dvere, advokát Woodruff sa už telefonicky rozprával s pánom Jamesom J. Knoxom. „Tak mi prišlo na um, že teraz, keď slečna Joan Brettová už nemá v chalkisovskom dome nijakú prácu…“
„Woodruff! To je vynikajúci nápad…!“ Výsledkom bolo, že pán James J. Knox s hlbokým vzdychom úľavy ďakoval advokátovi Woodruffovi za jeho skvelú myšlienku, a len čo položil telefón, už aj vytáčal číslo Chalkisovho domu. A keď sa mu podarilo dostať k aparátu slečnu Joan Brettová, predstieral, že na to prišiel sám, a požiadal ju, aby nastúpila ako sekretárka hneď na druhý deň… na taký čas, kým sa pozostalosť nezlikviduje. A vzhľadom na to, že slečna Brettová bola britská štátna občianka a nemala v New Yorku pevné bydlisko, pán Knox jej ďalej navrhol, aby zatiaľ, kým bude uňho zamestnaná, prišla bývať do jeho, Knoxovho domu… Slečna Brettová prijala skromne túto ponuku, treba poznamenať, že s platom značne vyšším, než dostávala od skôr spomínaného Američana gréckeho pôvodu, ktorého kosti teraz pokojne odpočívali pod klenbou hrobky, vybudovanej jeho predkami. A zároveň obdivovala pána Elleryho Queena, ako šikovne celú vec narafičil.

24
V piatok dvadsiateho druhého októbra sa pán Ellery Queen, treba povedať, že celkom neúradne, stretol s aristokraciou. Totiž pán James J. Knox telefonicky poprosil pána Queena, aby ihneď prišiel do Knoxovej rezidencie, že sa dozvie niečo, čo ho možno bude zaujímať. Ellery sa tešil nielen preto, že mal rád vyberanú spoločnosť, ale aj pre menej osobné dôvody, a tak sa rýchle vybral v peknom taxíku na Riverside Drive, kde vystúpil pred domom úctyhodných rozmerov, vyplatil taxikára, zrazu veľmi úslužného, a vstúpil dôstojne na pôdu majetku, ktorý aj v tomto meste, vychýrenom svojimi nemovitými majetkami, treba pokladať za veľký. Starý, vysoký a chudý lokaj ho po krátkom čakaní v prijímacej miestnosti, ktorá vyzerala ako odkopírovaná z paláca Mediciovcov, uviedol k domácemu pánovi. Domáci pán i napriek svojmu štýlovému prostrediu pracoval za veľmi moderným písacím stolom vo svojom ‚brlohu‘ – Ellery mal tento výraz od takej autority, ako bol starý škrobený lokaj. Bol to však ‚brloh‘ rovnako moderný ako písací stôl. Steny polepené čiernou lakovanou kožou, moderný nábytok a lampy ako vo fantastickom sne… A pri všemocnom domácom pánovi sedela korektne, s poznámkovým blokom na pôvabných kolenách slečna Joan Brettová. Knox srdečne pozdravil Elleryho, prisunul mu škatuľku zo vzácneho dreva, plnú pätnásťcentimetrových cigariet, ponúkol pohybom ruky svojho návštevníka, na ktorého toto všetko zjavne mocne zapôsobilo, aby si sadol na jedno z kresiel, na prvý pohľad nepohodlných, a potom povedal svojím klamlivo mäkkým a nerozhodným hlasom: „Ohromné, že ste mohli prísť tak skoro, pán Queen. Ste prekvapený, že tu vidíte slečnu Brettovú, čo?“
„Som úplne omráčený,“ odvetil Ellery vážne. Slečna Brettová si celú večnosť uhládzala všelijaké stužky a naprávala sukňu. „Pre slečnu Brettovú je to určite veľké šťastie.“
„Nie, nie. Ak je tu dakto šťastný, tak som to ja. Slečna Brettová je priam poklad. Moja sekretárka maróduje, má mums alebo koliku alebo dačo podobné. Nedá sa na ňu spoľahnúť ani trochu. Slečna Brettová mi pomáha v mojich súkromných veciach i v Chalkisovej pozostalosti. Tá prekliata Chalkisova pozostalosť! Nuž, vážený, môžem povedať, že to človeku napraví náladu, keď môže celý deň hľadieť na peknú mladú dámu, ohromne. Moja vlastná sekretárka je Škótka s vpadnutými čeľusťami, ktorá sa posledný raz zasmiala, keď ju mať pestovala na kolenách. Prepáčte mi na chvíľku, pán Queen. Musím tu so slečnou Brettovou ešte prebrať pár maličkostí, a potom som voľný… Vypíšte šeky na tie účty, čo sú splatné, slečna Brettová…“
„Účty,“ opakovala slečna Brettová poslušne.
„… a za kancelárske potreby, čo ste dali doniesť. Keď budete platiť účet za ten nový písací stroj, nezabudnite pripočítať aj ten malý účet za spätný posunovač a dajte poslať starý stroj do dobročinného ústavu: nenávidím staré stroje…“
„Dobročinný ústav.“
„A keď si nájdete chvíľku času, objednajte tie nové kartotečné skrinky, čo ste navrhovali. To je na dnes všetko.“ Joan vstala a prešla na druhý koniec miestnosti, kde si sadla k malému modernému stolíku, ako si sadajú sekretárky, tak zľahka ako sa len dalo, a začala písať na stroji. „No, a teraz sa venujem vám, pán Queen… Strašná otrava, tieto drobné hlúposti. Pre chorobu mojej sekretárky je to všetko veľmi zanedbané.“
„Pochopiteľne,“ prisvedčil Ellery. Bol zvedavý, prečo pán James J. Knox rozpráva o týchto nudných podrobnostiach človeku tak pomerne neznámemu, ako bol on, kedy chce pán James J. Knox pristúpiť k veci a či pán James J. Knox týmto trkotaním nezakrýva nejaký vážny nepokoj. Knox sa bavil so zlatou ceruzkou. „Dnes sa mi čosi prihodilo, pán Queen, som akýsi vykoľajený, lebo ináč by mi to už dávno bolo prišlo na um. Úplne som zabudol spomenúť to pri svojej prvej výpovedi inšpektorovi Queenovi v jeho kancelárii na riaditeľstve.“
‚Máš ty ale čertovské šťastie, Ellery Queen,‘ pomyslel si Ellery. ‚To je odmena za tvoju psiu vytrvalosť. Natrč svoje šťastné uši‘… „A čo to bolo?“ opýtal sa, akoby na tom vôbec nezáležalo.
Knox mu rozprával svoj príbeh; začal svojím charakteristickým nervóznym spôsobom, ktorý však postupne mizol, čím viac sa príbeh rozvíjal. Knox sa priznal, že ten večer, keď v sprievode Grimshawa navštívil Chalkisa, stala sa zvláštna vec. Stala sa hneď potom, keď Chalkis napísal a podpísal Grimshawovi osobnú zmenku, ktorú Grimshaw žiadal. Ukázalo sa, že Grimshaw, kým si odkladal zmenku do náprsnej tašky, zrejme prišiel k presvedčeniu, že chvíľa je vhodná na to, aby si vynútil ďalšie výhody. Nato odôvodnil svoju požiadavku, že ide o ‚dobrovoľné platenie‘, chladnokrvne žiadal od Chalkisa tisíc dolárov, vraj ako zálohu na sumu, ktorú mu zabezpečuje zmenka, čo má vo vrecku, lebo potrebuje okamžite peniaze. „Nijakých tisíc dolárov sa nenašlo, pán Knox!“ povedal Ellery prudko.
„Nechajte ma pokračovať, mladý muž,“ odvetil Knox. „Chalkis hneď povedal, že doma nemá toľko peňazí. Obrátil sa na mňa, aby som mu požičal: sľúbil mi ich vrátiť na druhý deň. Nuž, teda dobre…“ Knox s odporom odhodil cigaretu. „Stálo to za to. Toho dňa som si práve vyzdvihol v banke päť tisícdolárových bankoviek na osobné výdavky. Vybral som ich z náprsnej tašky, podal som jednu z nich Chalkisovi a on ju dal Grimshawovi.“
„Mhm,“ poznamenal Ellery. „A kam si ju dal Grimshaw?“
„Grimshaw ju vytrhol Chalkisovi z ruky, vytiahol z vrecka na veste ťažké zlaté hodinky, museli to byť tie, čo sa našli v Sloanovej pokladnici, otvoril zadné viečko plášťa, poskladal bankovku, vopchal ju pod viečko, zaklapol ho a strčil hodinky späť do vrecka vesty…“
Ellery si hrýzol necht. „Ťažké zlaté hodinky. Ste si istý, že sú to práve tie hodinky?“
„Som si tým absolútne istý. Videl som fotografiu hodiniek zo Sloanovej pokladnice začiatkom týždňa v jedných novinách. Boli to tie hodinky, celkom určite.“
„Panebože!“ vzrušene zašepkal Ellery. „Ak toto nie je… Pán Knox, pamätáte sa na čísla bankoviek, čo ste si ten deň vybrali z banky? Je nevyhnutné ihneď preskúmať vnútro tých hodiniek. Ak sa tá bankovka stratila, jej číslo nám môže ukázať cestu k vrahovi.“
„Presne to isté som si myslel i ja. Zistíme to za okamih. Slečna Brettová, zavolajte mi telefonicky Bowmana, hlavného pokladníka mojej banky.“
Slečna Brettová celkom mechanicky poslúchla, odovzdala slúchadlo Knoxovi a vrátila sa pokojne k svojim sekretárskym povinnostiam. „Bowman? Tu Knox. Dajte mi série a čísla tých piatich tisícdolároviek, čo som si vybral prvého októbra… Rozumiem. Dobre.“ Knox chvíľu čakal, potom vzal kus počarbaného papiera a začal naň písať svojou zlatou ceruzou. Usmial sa, položil a podal papier Ellerymu. „Tu máte, pán Queen.“
Ellery neprítomne prevzal papier. „Ach, boli by ste taký láskavý a šli so mnou na riaditeľstvo, pán Knox, kde by sme prezreli spolu tie hodinky?“
„Bude mi potešením. Tieto detektívne záležitosti ma ohromne zaujímajú.“ Telefón na jeho stole zacengal a Joan išla zdvihnúť slúchadlo. „Volajú vás, prosím. Ide o záručné listiny. Mám…?“
„Vezmem to. Prepáčte, pán Queen.“
Kým Knox viedol suchý, nezmyselný – pokiaľ to Ellery mohol posúdiť – a úplne otravný obchodný rozhovor, Ellery vstal a prešiel k druhému stolu, pri ktorom sedela Joan. Významne sa na ňu pozrel a povedal: „Ehm – slečna Brettová, boli by ste taká láskavá a prepísali mi tieto série a čísla na stroji?“ – čo bolo len zámienkou, aby sa mohol skloniť k nej a zašepkať jej niečo. Vzala od neho veľmi pokojne ceruzou písaný záznam, vložila si do stroja list papiera a začala písať. Medzitým sa ticho a vyčítavo opýtala: „A prečo ste mi nepovedali, že pán Knox bol ten neznámy človek, čo vtedy večer prišiel s Grimshawom?“
Ellery varovne zavrtel hlavou, ale Knox ani na okamih neprestal hovoriť do telefónu. Joan rýchle vytrhla papier zo stroja a povedala nahlas: „Ach, bodaj ho…! Slovo ‚čísla‘ musím vypísať, a vkladajúc do stroja nový list papiera, začala rýchle prepisovať čísla. „Nejaké správy z Londýna?“ zamrmlal Ellery.
Zavrtela hlavou, bleskový pohyb jej prstov sa troška spomalil a zvolala: „Ešte stále som si nezvykla na osobný stroj pána Knoxa, je to remingtonka, a ja som vždy používala len underwoodku, a v dome nieto iného stroja…“ skončila svoju prácu, vytrhla list papiera zo stroja a podala ho Ellerymu so slovami: „Je to možné, že by on mal Leonarda?“
Ellery ju schmatol za plece tak pevne, že sa až skrútila a zbledla. S úsmevom a srdečným tónom povedal: „To je nádherné, slečna Brettová. Ďakujem vám,“ a keď si pchal záznam do jedného z vrecák na veste, dodal: „Buďte opatrná. Nehrajte viac, než máte hrať. Nech vás neprichytí, že tu Sliedite. Dôverujte mi. Ste sekretárka, nič viac. O tej tisícdolárovke nikomu ani nemuknite…“
„Nemáte za čo, naozaj, pán Queen,“ odpovedala jasne a žmurkla naňho ako dokonale zohratá spolupáchateľka.
Ellery mal to potešenie odviezť sa do mesta na úradnom aute pána Jamesa J. Knoxa a sedieť pritom vedia veľkého muža, zatiaľ čo auto riadil šofér v prostej uniforme, čo sedel veľmi meravo za volantom. Keď prišli pred policajné riaditeľstvo na Centre Street, obidvaja vystúpili, vyšli širokým schodišťom pred budovou a zmizli v nej. Ellery sa veľmi zabával na tom, s akým rešpektom bral multimilionár na vedomie srdečnosť, ktorú mu tu ako synovi inšpektora Queena preukazovali všetci policisti, detektívi i všelijakí asistenti. Kráčal pred ním do jednej z miestností pre kartotéky. Tu, využívajúc celú váhu svojej fiktívnej autority, vyžiadal si dôkazový materiál k prípadu Grimshaw – Sloane, čo tu bol uložený. Nedotkol sa ničoho, iba starodávnych zlatých hodiniek; vybral ich z oceľovej skrinky a chvíľu si ich aj s Knoxom mlčky prezerali v miestnosti, kde okrem nich nebol nik. Ellery mal v tom okamihu pocit predtuchy, že sa stane niečo významné. Knox sa zdal byť iba zvedavý. Ellery teda otvoril zadné viečko plášťa hodiniek; A tu ležala na drobno poskladaná tisícdolárová bankovka. Ellery bol dokonale sklamaný. Možnosti, s ktorými počítal v Knoxovom hniezde, stroskotali, len čo sa našla tisícdolárovka. No i napriek tomu, pretože bol dôsledný, porovnal čísla bankovky nájdenej v hodinkách so zoznamom čísel, ktoré mal vo vrecku, a zistil, že nájdená bankovka bola naozaj jedna z tých piatich, ktorých čísla mu Knox dal na papieri. Zaklapol opäť viečko plášťa a vrátil hodinky do schránky.
„Ste z toho múdrejší?“
„Ani o chlp. Tento nový fakt vôbec nič nemení na okolnostiach, ako sa javia v riešení so Sloanom,“ odpovedal Ellery smutne. „Ak Sloane zavraždil Grimshawa a bol Grimshawovým neznámym spoločníkom, potom to, že sme bankovku ešte našli v hodinkách, znamená iba toľko, že Sloane nevedel nič o existencii bankovky. Znamená to, že Grimshaw klamal svojho spoločníka, že mu nechcel povedať o tých tisíc dolároch, čo sa mu podarilo vytiahnuť od Chalkisa, ani sa o ne rozdeliť so Sloanom; len uvážte to neobvyklé miesto, kam ukryl bankovku. A teraz si Sloane, keď zabil Grimshawa, vzal hodinky, aby s nimi naložil podľa svojho uváženia, ale nikdy mu neprišlo na um pozrieť pod viečko, keďže nemal dôvod predpokladať, že by tam niečo mohlo byť. Teda bankovka je stále tam, kam ju Grimshaw dal. Quod erat demonstrandum – nezmysel!“
„Ak dobre rozumiem, neveľmi veríte riešeniu so Sloanom,“ povedal Knox prefíkane.
„Ani neviem, čo si mám myslieť, pán Knox.“ Kráčali chodbou. „No, v každom prípade by som vám bol povďačný, keby ste…“
„čokoľvek si želáte, pán Queen.“
„Nepovedzte nikomu ani slovo o tej tisícdolárovke, len tak, zo zásady. Prosím vás.“
„Samozrejme. Ale vie o tom aj slečna Brettová, musela počuť, keď som vám o tom hovoril.“
Ellery prisvedčil. „Mohli by ste ju upozorniť, aby o tom čušala.“ Podali si ruky a Ellery sa díval, ako Knox odchádza. Chvíľu nepokojne chodil hore-dolu po chodbe a potom vykročil k otcovej kancelárii. Tam nebol nikto. Zavrtel hlavou, zostúpil na Centre Street, poobzeral sa, potom zavolal taxík. O päť minút už bol v banke pána Jamesa J. Knoxa. Žiadal si hovoriť s pánom Bowmanom, hlavným pokladníkom. Bleskove ukázal svoju legitimáciu od polície, ktorú mal len vďaka svojej odvahe, a požiadal pána Bowmana, aby mu hneď dal zoznam sérií a čísel tých piatich tisícdolároviek, čo si Knox vyzdvihol prvého októbra. Číslo bankovky z Grimshawových hodiniek sa zhodovalo s jedným z piatich čísel, ktoré mu predložil bankový úradník. Ellery odišiel z banky a akoby cítil, že nemá dôvod k neskromnosti, vzdal sa drahšieho taxíka a šiel domov podzemnou železnicou.

25
Sobotňajšie poobedie v Brooklyne je hrozné… ale ešte horšie je sobotňajšie poobedie vo štvrti Flatbush, pomyslel si Ellery pokorne, keď kráčal dlhými ulicami s obytnými domami pod holými stromami Brooklynu… Ale potom, keď na chvíľku zastal a hľadal na jednom dome číslo, si povedal, že to predsa nie je také hrozné, ako o tom hovoria autori posmešných pesničiek. Niečo na tom bolo aj príjemné, pokoj a triezvosť – veľký pokoj a veľká triezvosť. Predstavil si broadwayskú figúrku požívačnej manželky Jeremiaha Odella v tomto temer idylickom prostredí a zasmial sa. Ako sa ukázalo, keď zabočil na kamenný chodník, z ktorého viedlo päť drevených schodov na verandu bieleho dreveného domca, pani Odellová bola doma. Keď prišla na cenganie otvoriť, zlaté obočie jej vyletelo dohora; zrejme ho pokladala za nejakého podomového agenta a s ostrieľanou odhodlanosťou skúsenej gazdinej ustúpila o krok a zrejme mu chcela zavrieť dvere pred nosom. Ellery si však položil nohu cez prah a usmial sa. Až keď sa legitimoval, ochladla jej zdravá bojovnosť a na veľkej, peknej tvári sa jej zjavilo čosi ako strach.
„Poďte ďalej, pán Queen. Poďte ďalej, nepoznala som vás na prvý pohľad.“ Nervózne si utrela ruky o zásteru, mala oblečené naškrobené kvietkavé šaty, a vzrušene ho viedla do tmavej chladnej chodby. „Ja… chcete sa rozprávať aj s Jerrym, to ako s mojím mužom?“
„Keď budete taká láskavá…“
Rýchle odišla. Ellery sa s úškrnom obzeral okolo seba. Manželstvo znamenalo pre Lily Morrisonovú viac ako zmenu mena: manželský stav zrejme uvolnil v jej veľkej okrúhlej hrudi zmysel pre domácnosť. Ellery stál vo veľmi príjemnej, konvenčnej a čistej izbe – nepochybne to bola u Odellovcov ‚lepšia izba‘. Láskyplné, ale neskúsené ruky sem dali tie ohnivočervené podušky, nové vážne spoločenské postavenie bolo radcom pri výbere tých krikľavých tapiet na stenách a temer viktoriánskych lámp, roztrúsených všade naokolo. Nábytok bol preťažený plyšovým poťahom a vyrezávaním; stačilo privrieť oči a Ellery videl, ako Lily z prostredia Alberta Grimshawa stojí, celá červená v tvári, vedia solídnej postavy Jeremiaha Odella v obchode s lacným nábytkom a vyberá si najťažšie, najbohatšie a najozdobnejšie kusy, čo tam boli… V jeho predstavách, pri ktorých sa smial, ho vyrušil príchod hlavy domácnosti – pána Jeremiaha Odella osobne, ktorý, súdiac podľa jeho špinavých prstov, nepochybne umýval auto vo svojej súkromnej garáži kdesi za domom. Írsky obor sa neospravedlnil ani za to, že má košeľu bez goliera a na nohách staré topánky, ani za svoje špinavé ruky. Pokynom ruky ponúkol Ellerymu stoličku, aj sám si sadol, zatiaľ čo jeho žena zostala meravo stáť vedľa neho, a zavrčal: „Čo sa robí? Myslel som, že toto prekliate špehovanie sa už skončilo. Čo vám teraz vŕta v hlave?“
Žena si zrejme nemienila sadnúť. Aj Ellery zostal stáť. Odellova tvár bola zachmúrená ako pred búrkou. „Len som sa chcel s vami porozprávať. Viete, tak neúradne,“ odpovedal Ellery. „Chcem si len overiť…“
„Myslel som, že prípad je už skončený!“
„Veď aj je.“ Ellery si vzdychol. „Zdržím vás len na chvíľu… Len tak pre svoje vlastné uspokojenie sa pokúšam objasniť si niektoré nedôležité, ale doteraz nevysvetlené body. Rád by som vedel…“
220
„Nemáme vám už čo povedať.“
„Ale, nie tak.“ Ellery sa usmial. „Nepochybujem, že už nemáte čo povedať také, čo by mohlo mať rozhodujúci vplyv na riešenie prípadu, pán Odell. Viete, tie dôležité veci už poznáme všetky…“
„Počujte, toto je jeden z vašich špinavých policajných trikov, čo?“
„Pán Odell!“ Ellery sa tváril pobúrene. „Nečítali ste noviny? Prečo by sme mali na vás ísť nejakými úskokmi? Prišiel som preto, že vtedy, keď vás vypočúval inšpektor Queen, ste vypovedali vyhýbavo. No, odvtedy sa situácia podstatne zmenila. Teraz už nie ste v podozrení, pán Odell.“
„Veď dobre, dobre. A čože by ste chceli vedieť?“
„Prečo ste klamali, že ste nenavštívili Grimshawa v ten štvrtok večer v hoteli Benedict?“
„Počujte,“ spustil Odell hrozivo, ale prestal, lebo žena mu prudko stisla plece. „Ty sa do toho nemiešaj, Lily.“
„Nie,“ povedala chvejúcim sa hlasom, „nie Jerry, nejdeme na to správne. Nepoznáš fíz… policajtov. Budú nás prenasledovať, kým na to neprídu… Povedz pánu Queenovi pravdu, Jerry.“
„To je vždy najmúdrejšie, pán Odell,“ dodal Ellery bodro. „Ak nemáte nič na svedomí, prečo by ste sa mali stále zatínať a nehovoriť?“ Pohľady sa im skrížili. Nato Odell sklonil hlavu a poškrabal sa rukou po čiernej škrani; lenivo uvažoval, neponáhľal sa, a Ellery čakal.
„Dobre,“ povedal Ír konečne, „budem hovoriť. Ale nech vás boh chráni, človeče, ak sa ma pokúsite oblafnúť! Sadni si, Lily, znervózňuješ ma.“ Poslušne si sadla na pohovku. „Bol som tam, ako ma inšpektor obvinil. A pristúpil som k recepcii pár minút po akejsi žene…“
„Boli ste teda štvrtým z Grimshawových návštevníkov,“ poznamenal Ellery zamyslene, „nepochybne. Prečo ste k nemu išli, pán Odell?“
„Grimshaw, ten potkan, vyhľadal Lily hneď potom, čo ho pustili z basy. Nevedel som o tom, nevedel som nič o tom, ako žila Lily predtým, než som si ju vzal. Nie že by som si z toho bol dačo robil, rozumiete, ale ona si myslela, že by som si bol robil, a preto mi, hlúpa, nikdy nepovedala, čím bola, kým sme sa poznali…“
„To bolo veľmi nerozumné, pani Odellová,“ povedal Ellery prísne. „Vždy dôverujte svojmu životnému druhoví, vždy. To je základom dokonalého manželského vzťahu.“
Odell sa chvíľočku uškŕňal. „Čuješ, čo hovorí ten mládenec…? Myslela si si, že sa za to na teba vyrútim, však, Lil?“ Žena neodpovedala nič, len sklopila oči a zahýbala si okraj sukne. „Nuž teda, nech je už, ako chce, Grimshaw ju navštívil, – neviem, ako ju vysliedil, ale prišiel, potvora prefíkaná, a prinútil ju, aby sa s ním stretla v krčme u toho Schicka. Išla, lebo sa bála, že keď sa bude vzpierať, on mi všetko vykrámi.“
„Rozumiem.“
„Myslel si, že pracuje s nejakou novou bandou, nechcel jej veriť, keď mu povedala, že sa dala na počestný život a nechce mať nič s jeho pochybnými machľami. Bol z toho zronený, žiadal ju, aby prišla za ním do jeho izby v Benedicte, bodaj sa prepadol do horúceho pekla! – a ona mu ušla, a potom prišla domov a porozprávala mi to… videla, že to zachádza priďaleko.“
„A vy ste si to s ním išli do Benedictu vybaviť?“
„Tak je.“ Odell sa mrzuto pozrel na svoje veľké zjazvené ruky. „Povedal som to tomu hadovi z mosta doprosta. Upozornil som ho, aby sa neopovážil priblížiť s tými svojimi špinavými paprčami k mojej žene, lebo z neho kožu zderiem. To je všetko. Ešte som mu dôrazne pripomenul, že sa má mať na pozore predo mnou, a odišiel som.“
„Ako na to Grimshaw reagoval?“
Odell sa zatváril rozpačite. „Zdá sa mi, že sa veľmi naľakal, lebo zbledol ako smrť, keď som ho zdrapil pod krk…“
„Ach! Vy ste proti nemu použili násilie?“
Odel sa búrlivo rozrehotal. „Tomu vy hovoríte násilie, pán Queen, keď dakoho drapnem pod krk? Počujte, to by ste mali vidieť, ako zaobchodíme s tými veľkými montérmi parného potrubia, keď sa dostanú priveľmi ‚pod paru‘… Neurobil som mu nič, len som ním troška zatriasol. Bol taký vyjašený, že ani ruku nezdvihol.“
„Mal revolver?“
„Nuž, možno ani nemal. Nevidel som nijaký. Ale takí vtáci vždy mávajú.“
Ellery sa zamyslel. Odellova žena povedala: „Vidíte teda, pán Queen, Jerry naozaj neurobil nič zlé.“
„Ale zato, pani Odellová, obidvaja by ste nám boli ušetrili mnoho starostí, keby ste boli takto hovorili hneď pri prvom výsluchu.“
„Nechcel som dobrovoľne pchať krk do slučky,“ zamrmlal Odell. „Nemal som chuť dať sa obesiť za zabitie toho trkvasa.“
„Pán Odell, bol niekto u Grimshawa v izbe, keď vás vpustil?“
„Okrem Grimshawa tam nebolo živej duše.“
„A izba – nebolo tam vidno zvyšky jedla, alebo kališteky od pijatiky – niečo, čo by bolo naznačovalo, že tam bol ešte niekto?“
„Nebol by som si všimol, aj keby tam bolo. Bol som veľmi najedovaný.“
„Videl niektorý z vás Grimshawa po tomto večere?“ Obidvaja hneď zavrteli hlavou. „Teda dobre. Ubezpečujem vás, že vás už nikto nebude znepokojovať.“
Cesta domov podzemnou železnicou pripadala Ellerymu veľmi nudná; nebolo veľa o čom rozmýšľať a neupútali ho ani noviny, čo si kúpil. Keď zacengal na druhom poschodí starodávneho queenovského bytu v Osemdesiatej siedmej západnej ulici, mračil sa, a ani pohľad na ostro rezané cigánske črty Djunovej tváre, ktorá vykukla z dverí, nevedel mu zahnať z tváre chmáry – hoci Djuna bol obvykle liekom na zlú náladu. Djunov malý bystrý mozog vycítil, že niečo nie je v poriadku, a pokúsil sa zakročiť svojím vtipným spôsobom. Vzal Ellerymu veľmi obradne klobúk, kabát a palicu, spravil na skúšku niekoľko grimás, na ktoré aj Ellery obvykle reagoval úškrnom – ale teraz ostal vážny – vybehol zo spálne opäť do salónu, strčil Ellerymu do úst cigaretu a obradne mu pripálil… „Stalo sa dačo zlé, pán Ellery?“ opýtal sa nakoniec plačlivo, keď videl, že jeho snaha vyznieva naprázdno.
Ellery si vzdychol. „Djuna, chlapče, všetko ide zle. To by ma však, ako sa poznám, malo povzbudiť. Lebo ‚Maj vždy úsmev na tvári, aj keď sa ti nedarí,‘ ako povedal Robert W. Service v nenáročnom veršíku. No predsa nemožno čakať, že si budem, ako Serviceov malý vojačik, pískať veselú pesničku a víťazne sa usmievať. Som strašne nemuzikálny tvor.“ Pre Djunu to bol najzjavnejší nezmysel, ale Ellery mal náladu citovať, a to veštilo, že ešte niečo príde, preto sa Djuna naňho povzbudivo zaškeril.
„Djuna,“ pokračoval Ellery a pohodlne sa oprel, „počúvaj. Pána Grimshawa v tú hnusnú noc navštívilo päť ľudí, z tých piatich poznáme doteraz troch: nebohého Gilberta Sloana, jeho váženú manželku a hrôzostrašného Jeremiaha Odella. Sme presvedčení, že jedným zo zvyšujúcich dvoch bol doktor Wardes napriek tomu, že to popiera. Keby sme mohli zlikvidovať prípad doktora Wardesa, ktorého návšteva mohla mať celkom nevinný dôvod, bolo by to nádherné: mali by sme už len jediného, dosial nezisteného návštevníka, ktorý – ak vrahom bol naozaj Sloane – by bol v poradí piatich druhý.“
„Áno, prosím,“ povedal Djuna.
„Ale zato, synak,“ pokračoval Ellery, „priznávam šach-mat. Toto sú všetko len plané reči. Ešte som neobjavil nič, čo by vrhlo aspoň trochu pochybnosti na všeobecne prijaté riešenie, že Grimshawa zabil Sloane.“
„Áno, prosím,“ povedal opäť Djuna. „Držím v kuchyňa trochu kávu –“
„Mám v kuchyni trochu kávy, ty gramatický antitalent,“ povedal Ellery prísne. Bol to, keď sa to tak všetko vezme, veľmi mrzutý deň.

26
Ale tento deň, ako mohol Ellery čoskoro zistiť, sa ešte neskončil. Lebo po telefonickom rozhovore s otcom o hodinu neskôr zrnko, ktoré zasadila pani Sloanová pri svojej pamätihodnej návšteve pred niekoľkými dňami, vyklíčilo a rozkvitlo tak bohato, že to bolo prekvapujúce i neočakávané. „Čosi sa stalo,“ povedal inšpektor stroho do telefónu, „je to dosť čudná vec a myslel som si, že by ťa to azda mohlo zaujímať.“
Ellery nebol príliš nadšený. „Už som sa toľko ráz sklamal…“
„Nuž, pokiaľ ide o mňa, táto vec nijako nemení verziu, podľa ktorej je vrahom Sloane.“ Starý pán začal byť prudký. „Počuj, chceš o tom počuť, alebo nie?“
„Ale, myslím, že chcem. Čo sa stalo?“
Ellery počul, ako otec kýchol, zakašlal a Zaodŕhal – a to bolo znamením nesúhlasu. „Bolo by lepšie, keby si prišiel ku mne do úradu. Je to dlhá história.“
„Dobre.“ Ellery šiel do mesta, ale nebol veľmi nadšený. Podzemné železnice sa mu srdečne protivili, trochu ho bolela hlava a celý svet sa mu zdal protivný. A okrem toho našiel otca v rozhovore s jeho zástupcom a musel čakať tri štvrte hodiny za dverami. Keď sa potom Ellery vtiahol do kancelárie starého pána, bol veľmi uštipačný. „Čože je to za ohromujúca novina?“
Inšpektor mu nohou prihral stoličku. „Odľahči trochu svojim nohám. A teraz počuj, o čo ide. Dnes po obede ma navštívil tvoj priateľ, akože sa volá? Suiza.“
„Môj priateľ? Nacio Suiza? A čo chcel?“
„Povedal mi, že toho večera, keď Sloane spáchal samovraždu, bol v Chalkisovej galérii.“
Hneď bolo po únave. Ellery vyskočil na rovné nohy. „Nemožné!“
„Len pokojne,“ zavrčal inšpektor. „Niet sa nad čím rozčuľovať. Vec sa má tak, že Suiza pracoval na propagačnom materiáli o umeleckých dielach v Chalkisovej galérii – vraj to bola dlhá a únavná práca a myslel si, že sa do toho pustí ešte v ten večer.“
„V ten večer, keď Sloane spáchal samovraždu?“
„Áno. Ale počúvaj, chlapče, dobre! Teda šiel tam, otvoril si falošným kľúčom a šiel nahor do hlavnej galérie…“
„Otvoril si falošným kľúčom. Ako mohol, keď fungovalo elektrické poplašné zariadenie?“
„Nefungovalo. Z toho je zrejmé, že bol ešte niekto v podniku – obyčajne ten, čo odchádzal posledný, sa postaral, aby poplašné zariadenie fungovalo a hlásilo strážcovi. Či tak alebo onak, keď išiel nahor, uvidel v Sloanovej kancelárii svetlo. Chcel sa Sloana čosi opýtať o tom materiáli – vedel, že Sloane tam pravdepodobne pracuje. Vošiel teda a, pochopiteľne, našiel Sloanovu mŕtvolu, presne tak, ako sme ju neskôr našli my.“
Ellery bol čudne vzrušený. Keď si len zo zvyku strkal cigaretu do úst, mal oči hypnoticky upreté na inšpektora. „Presne?“
„Áno, áno,“ povedal inšpektor. „S hlavou na stole, revolver na zemi pod ovisnutým pravým ramenom, tak, ako sme ho našli. Bolo to niekoľko minút predtým, než sme ta prišli my. Pravda, Suizu sa zmocnila panika, nemôžem mu to zazlievať, bol v ťažkej situácii. Dal si veľký pozor, aby sa ničoho nedotkol, uvedomil si, že keby ho tam niekto našiel, dalo by mu to veľa vysvetľovania, kým by sa z toho dostal, a tak odtiaľ radšej rýchle ušiel.“
„Pri nejestvujúcej brade Napoleonovej!“ zvolal Ellery s planúcimi očami. „Keby to len bolo možné!“
„Čo keby bolo možné? Sadni si, už ťa to zase chytá,“ krotil ho inšpektor. „Nerob si nijaké falošné predstavy, Ellery. Mal som Suizu na ražni celú hodinu a ostreľoval som ho otázkami, ako vyzerala izba, a vyplával z toho čistý ako ľalia. Keď vyšla v novinách správa o samovražde, vraj mu trochu odľahlo, ale ešte vždy bol nervózny. Povedal, že chcel vidieť, či sa vec ešte nejako vyvinie. Nič sa nedialo, videl, že už mu nezaškodí, keď všetko rozpovie, a aj svedomie ho hrýzlo, nuž tak prišiel s tou vecou ku mne. A to je všetko.“ Ellery fajčil krátkymi, prudkými ťahmi, myšlienkami bol veľmi ďaleko. „Ostatne,“ pokračoval inšpektor trochu stiesnene, „netýka sa to podstaty celej veci. Je to len zaujímavé svetielko zboku, ktoré ani v najmenšom neovplyvní verziu so Sloanom-samovrahom.“
„Áno, pravdaže. V tom s tebou súhlasím. Je jasné, že Suiza, keďže nebol podozrivý, že je do veci zapletený, by nebol prišiel so svojou návštevou na dejisku samovraždy, keby nebol nevinný. Ale ja nemyslím na toto… Otec!“
„Čo je?“
„Chceš si potvrdiť svoju teóriu, že Sloane spáchal samovraždu?“
„Čože? Potvrdiť?“ Starý pán si odfrkol. „To ani nie je teória, to je fakt. Ale myslím, že nejaký ten dôkaz navyše nezaškodí. Čo zamýšľaš?“
Ellery bol napätý a veľmi vzrušený. „Je úplne pravda,“ zvolal, „že ak vychádzame z toho, čo si práve povedal, na Suizovom príbehu niet nič, čo by podvracalo verziu so Sloanom. Ale teraz môžeme dokázať samovraždu úplnejšie tak, že dáme pánu Naciovi Suizovi len jedinú malú otázočku… Vieš, otec, napriek tvojmu presvedčeniu, že Suizova návšteva v Sloanovej kancelárii nemení nič na skutočnostiach, zostáva tu maličká štrbina, nepatrná možnosť… Mimochodom, zapäl Suiza poplašné zariadenie, keď toho večera odchádzal z budovy?“
„Áno. Povedal, že to urobil celkom mechanicky.“
„Rozumiem.“ Ellery rýchle vstal. „Poďme hneď k Suizovi. Vôbec by som nespal, keby som si to neoveril.“
Inšpektor si cmúlal spodnú peru. „Namojveru,“ zahundral, „máš pravdu ako vždy, ty kopov. Že mi to, hlupákovi, neprišlo na um, opýtať sa ho na to!“ Vyskočil a vzal si zvrchník. „Povedal, že ide späť do galérie. Poďme!“
Nacia Suizu našli v opustenej Chalkisovej galérii na Madison avenue čudne vzrušeného. Suiza nebol tak bezchybne upravený ako obyčajne a vo vlasoch mal kučeru, ktorá tam nemala byť. Stretol sa s nimi pred zavretými a zabarikádovanými dverami do kancelárie Gilberta Sloana; vysvetlil im, že od Sloanovej smrti sa miestnosť nepoužíva. Toto boli reči, len snaha slovami zakryť mocné vzrušenie. Uviedol ich do vlastnej, rozličnými kuriozitami vyzdobenej kancelárie, usadil ich a vyhŕkol: „Stalo sa niečo, pán inšpektor? Azda voľačo…“
„Len sa neplašte, priateľko,“ povedal inšpektor prívetivo. „Tu pán Queen sa vás chce opýtať na pár vecí.“
„Prosím.“
„Počul som,“ povedal Ellery, „že tej noci, keď Sloane zomrel, ste vošli do Sloanovej kancelárie tu vedľa, pretože ste videli, že sa tam svieti. Súhlasí to?“
„Nie celkom. Suiza pevne zopäl ruky. „Chcel som sa len so Sloanom o niečom porozprávať. Keď som vošiel do galérie, vedel som, že Sloane je vo svojej kancelárii, lebo svetlo presvitalo popod dvere…“
Queenovcov trhlo, akoby boli sedeli na elektrickom kresle. „Ach, popod dvere,“ čudne zatiahol Ellery. „Teda dvere do Sloanovej kancelárie boli zatvorené, prv než ste do nej vstúpili?“
Suiza sa zatváril nechápavo. „Akože, pravdaže! Je to také dôležité? Myslel som, že som vám to spomínal, pán inšpektor.“
„Nespomínali ste!“ odsekol inšpektor. Starý nos mu ovísal viditeľne nižšie k ústam. „A keď ste vybehli, nechali ste dvere otvorené?“
Suiza zajachtal: „Áno. Zachvátila ma panika, nemyslel som… Ale čo ste sa ma to chceli opýtať, pán Queen?“
„Už ste mi to povedali,“ odvetil Ellery sucho. Bolo sa treba pustiť iným smerom. A tak o pol hodiny boli Queenovci už doma v svojej obývačke. Inšpektor mal mizernú náladu a stále si čosi hundral, Ellery bol veselý ako nikdy, pospevoval si a pobehával pred kozubom, v ktorom Začudovaný Djuna chytro rozložil oheň. Potom mal inšpektor dva telefonické rozhovory, po ktorých si nepovedali ani slova. Ellery sa upokojil, ale keď sa vrhol do svojho kresla, oprel si nohy o železné kovanie kozuba a pozoroval plamene, oči mu blčali. Zaznelo divoké zvonenie. Djuna šiel otvoriť a vpustil dvoch pánov, rozpálených v tvári – okresného prokurátora Sampsona a zástupcu okresného prokurátora Peppera. Vzal im kabáty a čudoval sa čoraz väčšmi. Obaja boli nervózni, pozdrav len vyštekli, potom si sadli a tvárili sa nedotklivo; nedotklivosť zrazu zavládla v celej izbe. „To sme v peknej situácii,“ povedal konečne Sampson, „naozaj v krásnej situácii! Do telefónu ste si boli akosi veľmi istý, Queen. A ste naozaj?“
Starý pán mykol hlavou smerom k Ellerymu. „Opýtajte sa jeho. Bola to predovšetkým jeho myšlienka, aby ho čert vzal!“
„No, Ellery, teda čo?“ Všetci naňho hľadeli. Ellery odhodil cigaretu do ohňa a bez obzretia pomaly začal: „Odteraz, páni, dôverujte varovnému hlasu môjho podvedomia. Udalosti potvrdili, že som oprávnene vystríhal pred prenáhlenosťou, ako by to azda povedal náš priateľ Pepper. Ale to je vedľajšie. Hlavné je proste toto: guľka, ktorá zabila Sloana, vnikla do hlavy a opäť z nej vyšla, ale nie cez dvere kancelárie. Guľku sme našli zachytenú v koberci na stene galérie oproti dverám kancelárie. Teda keď bola guľka vypálená, dvere boli zrejme otvorené. Keď sme vošli do galérie v ten večer, keď Sloane zomrel, našli sme dvere na jeho kancelárii otvorené, čo bolo úplne v poriadku vzhľadom na to, kde sa našla guľka. Ale teraz prichádza Nacio Suiza a hovorí, že sme neboli prví, čo vstúpili do galérie po Sloanovej smrti, ale že on, Suiza, tam bol pred nami. Inými slovami, všetky okolnosti, týkajúce sa dverí Sloanovej kancelárie vo chvíli, keď sme prišli, treba preskúmať a uviesť do súvisu s predchádzajúcou návštevou. Vzniká teda otázka: Našiel Suiza, keď ta prišiel, dvere tak, ako sme ich našli my? Ak ich našiel otvorené, boli by sme tam, kde aj predtým.“
Ellery sa zasmial. „Ale Suiza našiel dvere zavreté! Čo toto mení na situácii? Nuž, keď bola guľka vypálená, dvere určite museli byť otvorené, ináč by sa guľka bola zaryla do dverí, a nie do koberca oproti na stene. Dvere teda musel ktosi zatvoriť po výstrele. A to by znamenalo, že Sloane si vpálil guľku do hlavy, potom z nejakej záhadnej príčiny šiel ku dverám, zatvoril ich, vrátil sa ku stolu a sadol si presne do tej istej polohy, ako bol v okamihu, keď potiahol kohútik. To však je smiešne, a nielen smiešne, ale nemožné: lebo, ako správa doktora Proutyho o pitve zdôrazňuje, smrť bola okamžitá. To vylučuje aj možnosť, že sa zastrelil v galérii, dovliekol sa do svojej kancelárie a pri návrate zavrel za sebou dvere. Nie! Keď z revolvera vyšiel výstrel, Sloane zomrel okamžite, a okrem toho boli dvere otvorené. Ale Suiza ich našiel zavreté… Inými slovami: keďže ich Suiza našiel po Sloanovej rýchlej smrti zatvorené a guľka nemohla vyletieť cez zatvorené dvere, ktoré – ako sme zistili pri predchádzajúcej prehliadke – sú z ocele, jediný logický uzáver, čo môžeme urobiť je, že niekto zavrel dvere potom, ako Sloane zomrel, a predtým, než ta Suiza vstúpil.“
„Ale, pán Queen,“ namietol Pepper, „nie je možné, že Suiza nebol jediným návštevníkom v kancelárii, že ta niekto prišiel a zase odišiel, prv než prišiel on?“ –
„Znamenitý postreh, pán Pepper, a práve na to cielim: že pred Suizom tam bol ešte jeden návštevník – a to bol Sloanov vrah!“
Sampson si podráždene trel chudé líca. „Čert aby to vzal! Počujte, Ellery, viete, je ešte stále možné, že Sloane naozaj spáchal samovraždu, ale že návštevník, ktorého hľadá Pepper, bol nevinný človek ako Suiza, ale priveľmi sa bojí priznať, že tam bol.“
Ellery horlivo zakýval rukou. „Je to možné, ale čertovsky nepravdepodobné, aby ta v takom krátkom čase prišli dvaja nevinní návštevníci. Nie, pán Sampson, neverím, že by hociktorý z vás nepriznal, že teraz máme dosť dôvodov vážne zapochybovať o teórii samovraždy a podporovať teóriu vraždy.“
„To je pravda,“ povedal inšpektor zúfalo. „To je pravda.“
Ale Sampson sa nedal. „Dobre, povedzme, že Sloana zavraždili a jeho vrah pri odchode zavrel dvere. Zdá sa mi, že to bola strašná hlúposť, keď to urobil. Vari nezbadal, že guľka prevŕtala Sloanovi hlavu a vyletela otvorenými dverami?“
„Sampson, Sampson,“ povedal Ellery unavene, „rozmýšľajte o tom chvíľku. Môže ľudské oko sledovať let guľky, hoci stlmenej? Pochopiteľne, keby vrah bol zbadal, že guľka úplne preletela Sloanovu lebku, nebol by zavrel dvere. Skutočnosť, že tie dvere zavrel, teda potvrdzuje, že si to nevšimol. Nezabúdajte, prosím, že Sloanovi odkväcla hlava na stôl tak, že jej ľavá strana, teda strana, kade guľka vyšla, ležala na pijaku. Táto poloha úplne zakryla miesto, kade guľka vyšla, a do značnej miery aj krv. Ostatne, vrah sa pravdepodobne ukrutne ponáhľal, prečo by teda mal dvíhať hlavu mŕtvole a obzerať si ju? A koniec koncov, nemal dôvod predpokladať, že guľka nielenže vojde do hlavy, ale z nej aj vyjde. Viete, to sa obyčajne nestáva.“ Chvíľu mlčali, potom sa starý pán krivo uškrnul na svojich dvoch návštevníkov. „Pritisol nás ku stene, chlapci. Mne je vec jasná, akože dva a dva sú štyri. Sloana zavraždili.“ Zachmúrene prikývli.
Ellery rozprával ďalej, stroho a bez toho tónu osobného triumfu, akým sa vyznačoval jeho výklad o klamlivom riešení s Chalkisom. „Teda dobre. Rozoberme si to. Ak Sloana zavraždili, a tomu teraz máme najlepší dôvod veriť, Sloane nezabil Grimshawa. Znamená to, že skutočný vrah Grimshawov zabil Sloana a narafičil veci tak, aby to vyzeralo ako samovražda a akoby Sloane tým, že sa zastrelil, potichu priznával, že bol naozaj Grimshawovým vrahom. Ale vráťme sa k niektorým pôvodným predpokladom. Vieme z predchádzajúcich vývodov, že Grimshawov vrah, aby mohol vytvoriť falošné stopy proti Chalkisovi, musel vedieť o tom, že Knox má ukradnutý obraz; dokázal som to už dávno, keď som poukázal, že celé riešenie s Chalkisom ako vrahom zakladalo sa na presvedčení, že Knox nevyjde s vecou na svetlo. Teda: jediný človek stojaci mimo, ktorý o tom vedel – a to dokázali aj smutné udalosti minulých dní – bol Grimshawov spoločník. Z toho vyplýva: Grimshawov spoločník je vrahom, a pretože aj Sloana zavraždili, nemohol byť Sloane Grimshawovým spoločníkom. Vrah je teda ešte stále na slobode a ďalej sa zabáva snovaním ďalších úkladov. Ešte je stále na slobode, a čo by som chcel zdôrazniť, vie o Knoxovom prípade.“
„Teda,“ pokračoval Ellery, „musíme si zrevidovať všetky stopy proti Sloanovi – stopy, ktoré vzhľadom na to, že Sloane bol obeťou vraždy a je teda nevinný, mohol len dodatočne vyrobiť a zanechať skutočný vrah. Predovšetkým, keďže Sloane bol nevinný, nemôžeme už ďalej pochybovať o platnosti jeho vyhlásenia, čo sa stalo toho večera, keď navštívil Grimshawa v hoteli Benedict. Lebo vtedy, keď bol podozrivý, mohlo sa pochybovať o jeho svedectve, teraz mu ako nevinnému musíme bezvýhradne veriť. Preto Sloanovo svedectvo, že bol toho večera druhým návštevníkom, bude naozaj pravdivé. Ten neznámy tam bol skutočne pred ním, ako povedal Sloane; ten neznámy preto musel byť Grimshawov spoločník, ten, čo išiel s Grimshawom do izby číslo tristo štrnásť, ako to potvrdil liftboy. Návštevníci teda išli za sebou takto: neznámy – ten zahalený muž, po ňom prišiel Sloane potom pani Sloanová,. potom Jeremiah Odell a nakoniec doktor Wardes.“
Ellery zakýval chudým ukazovákom. „Dovoľte mi, aby som vám ukázal, ako logika a uvažovanie poskytujú zaujímavú dedukciu. Iste sa pamätáte, že podľa Sloanovho tvrdenia bol jediným človekom, ktorý vedel, že hoci žil pod menom Gilbert Sloane, bol Grimshawovým bratom, a že ani Grimshaw nepoznal bratovo zmenené meno. No ten, čo písal anonymný list, nech už to bol ktokoľvek, vedel o tomto fakte – že Sloane bol Grimshawovým bratom. Kto napísal ten list? Grimshaw nepoznal meno svojho brata, nemohol to preto prezradiť; Sloane, podľa svojho tvrdenia, ktoré teraz musíme pokladať za vierohodné, to nikdy nikomu nepovedal. Preto tretia osoba, ktorá by bola mohla objaviť tento fakt, je niekto, kto ich videl spolu, počul, že sú bratia, a teda už to vedel alebo neskôr objavil, a keď stretol Sloana, upamätal sa na jeho hlas a tvár a uvedomil si, že Grimshawov brat je teraz Gilbert Sloane. Ale je tu prekvapujúca vec! Sloane sám povedal, že v ten večer, keď išiel za Grimshawom do hotelovej izby, bolo to ich prvé stretnutie odvtedy, čo si zmenil meno – a to sa stalo už pred mnohými rokmi – keď si stáli s bratom zoči-voči! Inými slovami, ktokoľvek zistil, že Gilbert Sloane je brat Alberta Grimshawa, musel byť toho večera osobne prítomný pri Sloanovej návšteve v Grimshawovej izbe. Sloane nám však povedal, že keď sa zhovárali, Grimshaw bol Sám, ako teda mohol byť niekto pri tom? Veľmi jednoducho. Ak Sloane túto osobu nevidel, a táto osoba tam určite bola, znamená to, že ju Sloane jednoducho nevidel. Inými slovami: skrývala sa niekde v izbe, alebo v šatníku, alebo v kúpelni. Nezabúdajme, že Sloane nevidel nikoho vyjsť z izby číslo tristo štrnásť, napriek tomu, že Grimshawov spoločník ta vstúpil s Grimshawom len o niekoľko minút skôr. A takisto nezabúdajme, že Sloane povedal: keď zaklopal na dvere, brat mu prišiel otvoriť až po chvíľke – to sú Sloanove vlastné slová. Môžeme teda predpokladať, že keď Sloane zaklopal, Grimshawov spoločník ešte bol v izbe číslo tristo štrnásť, ale že nechcel, aby ho niekto videl, s Grimshawovým súhlasom alebo vkĺzol do šatníka, alebo do kúpeľne.“
„A teraz,“ pokračoval Ellery, „sa vžime do situácie. Sloane a Grimshaw sa rozprávajú a náš záhadný neznámy počúva a natŕča uši vo svojom úkryte. Počas rozhovoru začuje Grimshawovu zlomyseľnú poznámku, že už temer zabudol, že má brata. Ukrytý človek sa teda dozvie, že Grimshaw a jeho návštevník sú bratia. Spoznal Sloanov hlas a vedel, že počuje Gilberta Sloana? Azda ho mohol aj vidieť – spoznal Sloanovu tvár? Alebo stretol Sloana neskôr a spoznal jeho hlas, uvedomil si súvislosti a vyvodil z toho to, o čom si Sloane myslel, že to vie na celom svete len on? Nevieme si to zrekonštruovať, ale jedna vec je istá: neznámy musel byť toho večera v Grimshawovej izbe, musel vypočuť rozhovor, musel si odvodiť vysvetlenie, že Gilbert Sloane a Albert Grimshaw sú pokrvní príbuzní. Toto je totiž jediný spôsob úvahy, ktorou sa dá vysvetliť, ako niekto odhalil zrejme neodhaliteľný fakt.“
„No, aspoň toto niekam povedie,“ povedal Sampson. „Pokračujte, Ellery. Čo ešte vidíte tým svojím čarodejným mozgom?“
„To je logika, a nie čarodejníctvo, pán Sampson, hoci je pravda, že predvídam budúcnosť akousi konzultáciou s mŕtvymi… Vidím jasne toto: neznámy, ukrytý v izbe, bol jedným z tých, čo prišli s Grimshawom tesne predtým, než vstúpil Sloane, bol to Grimshawov spoločník, ten ‚partner‘, ktorého Grimshaw špeciálne spomínal na druhý deň večer v Chalkisovej knižnici. A tento neznámy, Grimshawov partner a vrah – ako sa dokázalo pred chvíľou – bol jediný, kto mohol napísať polícii onen anonymný list, čo odhalil, že Sloane a Grimshaw sú bratia.“
„To znie pravdivo,“ priznal inšpektor.
„A zdá sa, že aj je pravdivé.“ Ellery si založil ruky za hlavu. „Nuž? Tento list bol teda jednou úmyselne nastraženou stopou proti Sloanovi, ktorá mala naňho vrhnúť podozrenie, že je vrahom, s tým rozdielom oproti predchádzajúcim, že nebola falošná, ale pravdivá. No, to ešte nebolo obvinenie, keď sa však skombinovala s ostatnými a priamejšími dôkazmi, bol to vyberaný kúsok pre políciu. Teraz, keď vidíme, že táto stopa s anonymným listom bola nastrojená, máme plné právo predpokladať, že aj kľúč od pivnice, čo sme našli v Sloanovej dóze na tabak, bola narafičená stopa, a takisto Grimshawove hodinky v Sloanovej pokladnici. Len Grimshawov vrah mohol mať tie hodinky; a pretože Sloane bol nevinný, Grimshawov vrah položil hodinky ta, kde sa hneď po Sloanovej zdanlivej samovražde nájdu. Aj nezhorený zvyšok Chalkisovho testamentu musel byť podhodený, aby sa podozrenie obrátilo na Sloana, lebo hoci je pravdepodobné, že spočiatku Sloane ukradol testament a dal ho do rakvy preto, že ho tak navždy odstráni zo sveta, vrah ho nepochybne našiel, keď pochovával Grimshawa, vybral ho a vzal v nádeji, že ho azda bude môcť použiť neskôr – čo aj urobil, a uvedomme si, že to bolo vtedy, keď zlyhalo riešenie s Chalkisom ako vrahom.“
Pepper a Sampson prikývli.
„A teraz sa podívajme na motív činu,“ pokračoval Ellery. „Prečo boli veci nastrojené tak, aby sa práve Sloane zdal Grimshawovým vrahom? Pochopiteľne – to, že Sloane bol Grimshawov brat, že si pre Grimshawovu zločineckú minulosť, ktorou uvalil na rodinu hanbu, zmenil meno, že ukradol Chalkisov testament a ukryl ho v rakve, že patril k domu a teda mal tú možnosť všetko urobiť – všetky tieto okolnosti dávali vrahovi jedinečnú možnosť vybrať si Sloana za obeť a urobiť ho v očiach polície ‚prijateľným‘ páchateľom. Ale ak je pravda, čo rozprávala pani Vreelandová, že totiž Sloane bol na cintoríne toho večera, keď musela byť Grimshawova mŕtvola pochovaná do Chalkisovej rakvy, Sloane tam musel byť z inej príčiny, ktorá nesúvisí s pochovaním Grimshawa, lebo je isté, že on ho nezabil. Nezabúdajme, že pani Vreelandová nevidela, že by bol niečo niesol… Poďme ďalej. Prečo sa však Sloane toho večera potajomky zakrádal cez dvor a na cintorín?“ Ellery zamyslene hľadel do ohňa. „Mám v tejto súvislosti zaujímavú myšlienku. Lebo čo ak Sloane toho večera zbadal nejakú podozrivú činnosť, sledoval nepozorovane vraha na cintorín, bol svedkom, ako pochoval Grimshawa, a videl, ako si vrah vybral oceľové puzdro s testamentom…? Vidíte, kam to všetko smeruje? Na základe týchto nie neodôvodnených predpokladov môžeme usúdiť, Čo by bol Sloane potom urobil. Poznal vraha a videl ho pochovávať Grimshawa. Prečo neodhalil toto pozorovanie polícii? Dôvod je nad slnko jasný – vrah mal pri sebe testament, ktorý ho zbavoval dedičstva! Je azda nepravdepodobný predpoklad, že Sloane neskôr prišiel za vrahom s návrhom, že neprezradí vraha, ak vrah vydá Sloanovi alebo ihneď zničí zlovestný nový testament? Toto by dávalo vrahovi ďalší motív: teraz by mal o to väčší záujem na tom, aby urobil zo Sloana ‚prijateľného páchateľa‘, aby ho zabil a nastrojil veci tak, aby to vyzeralo ako samovražda a tým zlikvidoval jedinú živú osobu, ktorá poznala vrahovu totožnosť.“
„Ale mne sa zdá,“ namietol Sampson, „že v prípade, ak k nemu Sloane prišiel, vrah bol nútený vydať mu testament. A to súhlasí s faktami, lebo testament sme našli spálený v peci pivnice vedľajšieho domu, hoci vy tvrdíte, že ho tam dal vrah, aby sme ho našli.“
Ellery zívol. „Sampson, Sampson, kedy sa konečne naučíte používať to šedé, čo máte v hlave? Myslíte, že náš milý maniak, čo vraždil ľudí, je hlupák? Nepotreboval nič, len pohroziť Sloanovi. Asi povedal: „Ak poviete polícii, že som zabil Grimshawa, dám polícii tento testament. Nie, pán Sloane, testament si nechám, aby som sa poistil, že budete držať jazyk za zubami.“ A Sloane by nemal inú možnosť než pristúpiť na tento kompromis. Ako to vyzerá, nuž vo chvíli, keď išiel k nášmu priateľovi vrahovi, spečatil svoj osud. Chudák Sloane! Obávam sa, že nebol veľmi rozumný.“
Čo sa stalo potom, bolo rýchle, bolestivé a nepríjemné. Inšpektor, hoci veľmi nerád, musel Suizovo svedectvo a z neho vyplývajúce vývody dať napospas reportérom novín. Nedeľné noviny prípad nahryzli, pondelňajšie správu rozpitvali – pondelok je vždy chudobný na správy – a hneď nato celý New York vedel, že ten toľko ohováraný Gilbert Sloane vôbec nebol vrahom a samovrahom, ako to polícia doteraz videla, ale nevinnou obeťou prešibaného vraha – noviny používali slovo „diabolského“. A ďalej informovali verejnosť, že polícia preto ešte stále hľadá skutočného vraha, ktorý má teraz už dve vraždy na svojom krvavom svedomí, na ktorom mal dosial len jednu. Treba poznamenať, že pani Sloanová priam žiarila v oneskorenej sláve. Jej vzácna rodinná česť bola očistená a opäť jasne žiarila v trocha pozdnom, ale veľmi vítanom jase verejného ospravedlnenia, ktorého sa jej dostalo od tlače, polície a okresného prokurátora. Pani Sloanová nebola nevďačná pani; cítila, že za príbehom Nacia Suizu sa skrýva jemná intelektuálna ruka Elleryho Queena, a privádzala mladého muža do pomykova výlevmi, v ktorých sa o ňom rozplývala pred veľmi spokojnými novinármi. A čo sa týka Sampsona, Peppera, inšpektora Queena… čím menej sa o nich hovorilo, tým lepšie. Sampson pripisuje nejeden svoj strieborný vlas tomuto obdobiu svojej úradnej kariéry a inšpektor stále tvrdí, že Ellery ho svojou „logikou“ a vytrvalosťou temer priviedol do hrobu.

27
V utorok dvadsiateho šiesteho októbra, presne týždeň nato, čo pani Sloanová nechtiac začala reťaz udalostí, ktoré viedli k stroskotaniu riešenia so Sloanom, sa pán Ellery Queen zobudil o desiatej predpoludním na drnčanie telefónu. Volal ho otec. Toho rána zrejme vznikla napätá situácia v súvise s výmenou kábelogramov medzi New Yorkom a Londýnom. Múzeum Victoria začínalo byť nepríjemné. „O hodinu porada u Henryho Sampsona v úrade, chlapče.“ Zdalo sa, že starý pán bol toto ráno veľmi ostarnutý a unavený. „Myslel som, že by si azda chcel byť pri tom.“
„Prídem ta, otec,“ odpovedal Ellery, a ticho dodal: „Kde je váš sparťanský duch, pán inšpektor?“
O hodinu našiel Ellery v osobnej kancelárii okresného prokurátora veľmi zle naladenú spoločnosť. Inšpektor bol nahnevaný a mrzutý, Sampson bol popudlivý, Pepper mlčal a znamenitý James J. Knox tam sedel ako na tróne, a črty jeho starej tváre boli tvrdé a ako rezané z diamantu. Sotvaže odpovedali Ellerymu na pozdrav. Sampson mu kývnutím ruky ukázal na kreslo a Ellery sa doň posadil, a oči mu len tak iskrili od nedočkavosti.
„Pán Knox,“ Sampson chodil sem a ta pred trónom, „požiadal som vás dnes ráno, aby ste sem prišli, lebo…“
„Prosím?“ opýtal sa Knox svojím naoko mäkkým hlasom.
„Pozrite, pán Knox,“ začal Sampson z druhej strany, „ako viete, nezúčastňujem sa aktívne na tomto pátraní – mám príliš veľa práce s inými prípadmi. Veciam sa v mojom zastúpení venuje môj zástupca pán Pepper. Teraz však, pri všetkej úcte ku schopnostiam pána Peppera, dospeli udalosti k takému bodu vývoja, že som nútený osobne prevziať oficiálne vyšetrovanie prípadu.“
„Naozaj.“ Knoxovo slovo nebolo ani úsmeškom, ani obžalobou. Zdalo sa, že vyčkáva, duševne schúlený a prichystaný skočiť.
„Áno,“ povedal Sampson, temer akoby vrčal. „Naozaj! Chcete vedieť, prečo som prevzal veci od pána Peppera?“ Zastal pred Knoxovým kreslom a uprene sa naňho zahľadel. „Pretože, pán Knox, váš postoj vyvoláva vážnu medzinárodnú zápletku. Preto!“
„Môj postoj?“ Knox sa tváril, že sa nad tým baví.
Sampson neodpovedal ihneď. Podišiel ku svojmu stolu a vzal do ruky hŕbku bielych polhárkov zopnutých dokopy – boli to kábelogramy spoločnosti Western Union s textami na úzkych žltých pásikoch, nalepených na listoch papiera. „Teraz vám, pán Knox,“ pokračoval Sampson priškrteným hlasom, akoby spieval v opere buffe, aby ovládol svoj jazyk i situáciu, „postupne prečítam niekoľko telegramov. Táto séria telegramov predstavuje korešpondenciu medzi inšpektorom Queenom a riaditeľom múzea Victoria v Londýne. Na konci sú dva telegramy, ktoré nie sú ani od jedného z týchto pánov; sú to telegramy, ako som zdôraznil, ktoré môžu veľmi ľahko spôsobiť medzinárodný konflikt.“
„Nuž, viete,“ povedal Knox so slabým úsmevom, „nerozumiem, prečo si myslíte, že by ma tieto veci mali zaujímať. Ale som občan, ktorý sa zaujíma o verejné veci. Pokračujte.“
Tvár inšpektora Queena sa kŕčovite stiahla, ale ovládol sa a opäť si pokojne sadol do kresla, červený ako Knoxova viazanka.
„Prvý,“ pokračoval okresný prokurátor prudko, no konverzačným tónom, „je pôvodný kábelogram inšpektora Queena, ktorý poslal múzeu, keď sa dozvedel o vás – v čase, keď padlo riešenie s Chalkisom. Počujte, čo telegrafoval inšpektor.“ Sampson prečítal nahlas, veľmi nahlas prvý kábelogram. ZMIZOL Z VASHO MUZEA ZA POSLEDNYCH PAT ROKOV VZACNY OBRAZ OD LEONARDA DA VINCI? Knox si vzdychol. Po chvíľke rozpačitého váhania Sampson pokračoval: „Tu je odpoveď, čo prišla po nejakom čase od múzea.“ Druhý telegram znel: TAKY OBRAZ UKRADNUTY PRED PIATIMI ROKMI. Z KRADEZE PODOZRIVY NIEKDAJSI DOZORCA ZNAMY TU AKO GRAHAM, VLASTNYM MENOM ASI GRIMSHAW, ALE PO OBRAZE ANI STOPY. Z POCHOPITELNYCH PRICIN KRADEZ UTAJENA. VASA OTAZKA NAZNACUJE, ZE VIETE NIECO O LEONARDOVI. PODAJTE HNED SPRAVU. ZACHOVAJTE DISKRETNOST.
„Všetko je omyl. Omyl,“ povedal Knox bodro.
„Myslíte, pán Knox?“ Sampsonovi tvár priam horela. Prevrátil druhý kábelogram a čítal tretí: JE MOZNE, ZE UKRADNUTY OBRAZ NEMALOVAL LEONARDO, ALE IBA JEHO ZIAK ALEBO SUCASNIK A ZE PRETO JE HODEN LEN ZLOMOK KATALOGOVEJ CENY?
Odpoveď riaditeľa múzea Victoria: PROSIM ODPOVEDZTE NA OTAZKU PREDOSLEHO KABELOGRAMU. KDE JE OBRAZ? AK SA OBRAZ HNED NEVRATI PODNIKNEME VAZNE KROKY. LEONARDOVO AUTORSTVO POTVRDZUJU NAJZNAMENITEJSI BRITSKI ZNALCI. PRI OBJAVENI OHODNOTENY NA DVESTOTISIC FUNTOV.
Odpoveď inšpektora Queena: PROSIME DOPRAJTE NAM CASU. NIE SME SI ISTI BEZPECNOU STOPOU. CHCEME PREDIST NEPRIJEMNYM KOMPLIKACIAM VO VASOM I NASOM ZAUJME. ROZDIELNOST NAZOROV NAZNACUJE ZE OBRAZ PO KTOROM PATRAME NIE JE PRAVY LEONARDO.
Odpoveď múzea: NEROZUMIEME SITUACII. AK OBRAZ O KTORY IDE JE UVODZOVKY BITKA O ZASTAVU UVODZOVKY OLEJ KTORY MAJSTER MALOVAL UDAJNE PO OPUSTENI PLANU MALOVAT FRESKU PRE PALAZZO VECCHIO ROKU TISIC PAETSTO PAET JE TO NAS OBRAZ. AK AMERICKI ZNALCI VYSLOVUJU O NOM SVOJU MIENKU MUSITE VEDIET KDE JE. ROZHODNE ZIADAME VRATIT BEZ OHLADU NA MIENKU AMERICKYCH ZNALCOV. TOTO DIELO PATRI MUZEU VICTORIA PODLA PRAVA OBJAVITELA A JEHO PRITOMNOST V SPOJENYCH STATOCH JE VYSLEDOK KRADEZE.
Odpoveď inšpektora Queena: NASA SITUACIA VYZADUJE VIAC CASU. DOVERUJTE NAM.
Okresný prokurátor Sampson urobil významnú pauzu. „A teraz prichádzame k prvému z dvoch kábelogramov, pre ktoré nás všetkých môže poriadne bolieť hlava, pán Knox. Prichádza ako odpoveď na kábelogram, čo som vám práve prečítal, a podpísal ho inšpektor Broome zo Scotland Yardu.“
„Veľmi zaujímavé,“ podotkol Knox sucho.
„Veru, čertovsky, pán Knox!“ Sampson naňho prenikavo pozrel a trasúcim sa hlasom pokračoval v čítaní. Telegram zo Scotland Yardu znel: PRIPAD S MUZEOM VICTORIA V NASICH RUKACH. PROSIME VYSVETLITE SITUACIU POLICII V NEW YORKU.
„Dúfam,“ hovoril priškrtene Sampson a búchal po bielom polhárku, „naozaj dúfam, pán Knox, že začínate chápať, čo nás čaká. A tu je odpoveď inšpektora Queena: LEONARDO NIE V NASICH RUKACH. MEDZINARODNY NATLAK BY TERAZ MOHOL SPOSOBIT UPLNU STRATU OBRAZU. VSETKY NASE KROKY ROBENE V ZAUJME MUZEA. POSKYTNITE NAM DVA TYZDNE.
James Knox prikývol: obrátil sa, aby bol tvárou proti inšpektorovi, ktorý zatínal nechty do kresla, a riekol s lichotivým súhlasom: „Výborná odpoveď, pán inšpektor. Veľmi múdra. Veľmi diplomatická. Dobrá práca.“ Na túto poznámku nikto neodpovedal, konštatoval Ellery s rastúcou veselosťou, ale bol dosť rozumný, aby si zachoval vážnu tvár. Inšpektor prudko pregĺgal a Sampson s Pepperom si vymieňali pohľady, ktorých jedovatosť nebola určená ani jednému z nich. Sampson pokračoval takým tónom, že sa slová dali rozumieť. „A tu je posledný kábelogram. Prišiel práve dnes ráno, aj ten je od inšpektora Brooma.“ Kábelogram znel: MUZEUM POVOLUJE LEHOTU DVA TYZDNE. DOVTEDY NEPODNIKNE NIC. VELA STASTIA.
Keď Sampson hodil zväzok kábelogramov späť na svoj stôl a zastal pred Knoxom s rukami v bok, nastalo ticho. „Teda takto sa majú veci, pán Knox. My sme vyložili svoje karty na stôl. Preboha, pane, buďte rozumný! Vyjdite nám na pol cesty v ústrety – aspoň nám dovoľte pozrieť sa na ten obraz, čo máte, dovoľte, aby sme ho dali preskúmať nestranným znalcom…“
„Neurobím ani jeden z týchto nezmyslov,“ odpovedal bezstarostne mocný človek. „Nie je to potrebné. Môj znalec hovorí, že to nie je Leonardo, a on by to už teda mal vedieť, dostáva odo mňa dosť peňazí. Múzeum Victoria nech ide do čerta, pán Sampson. Tieto inštitúcie sú všetky rovnaké.“
Inšpektor sa už nevedel ovládnuť a skočil na rovné nohy. „Pán-nepán, z hrušky dole,“ skríkol, „nech ma čert vezme, Henry, ale nedovolím, aby tento… tento…“ Hlas sa mu zadrhol. Sampson ho chytil za rameno, odtiahol ho do kúta a tu mu rýchlo čosi zašepkal. Inšpektorovi krv trochu ustúpila z tváre a namiesto nej sa zjavil výraz prešibanosti. „Prepáčte, pán Knox,“ povedal zdvorile, vracajúc sa so Sampsonom. „Vypovedali mi nervy. Prečo nepostupujete čestne a nevrátite tú haraburdu múzeu? Berte tú stratu športovo. Predtým ste stratili v obchodoch dva razy toľko, a ani okom ste nemihli.“
Z Knoxovej tváre odletel úsmev. „Športovo, hovoríte?“ Namáhavo vstal. „Existuje na tomto božom svete rozumný dôvod, prečo by som mal vracať niečo, za čo som zaplatil tri štvrte milióna dolárov? Na toto mi odpovedzte, Queen. No odpovedzte!“
„Ostatne,“ rýchlo dodal Pepper skôr, než sa inšpektor mohol vytasiť s nejakou odpoveďou, „vaša zberateľská vášeň predsa nijako neutrpí, pane, lebo podľa názoru vášho znalca je obraz, ktorý máte, z umeleckého hľadiska v podstate bezcenný.“
„A okrem toho ste sa dopustili protizákonného činu,“ dodal Sampson.
„Dokážte to. Len sa to pokúste dokázať.“ Knox sa už hneval; svaly na čeľustiach mal napäté a výrazne mu vystupovali pod kožou. „Hovorím vám, že obraz, čo som kúpil, nie je obrazom, čo ukradli z múzea. Dokážte, že je, preboha! Ak mi nedáte pokoj, páni, ukážem vám, s kým máte do činenia!“
„Ale, ale,“ začal Sampson bezmocne, ale vtom sa Ellery najnevinnejším hlasom na svete opýtal: „Mimochodom, pán Knox, kto je vaším znalcom?“
Knox sa obrátil. Chvíľku žmurkal, potom sa krátko zasmial. „To je čiste moja vec, pán Queen. Keď to budem pokladať za potrebné, oznámim jeho meno. A keď tu budete do mňa priveľmi rýpať, zapriem aj to, že tú prekliatu haraburdu vôbec mám!“
„To by som nerobil,“ povedal inšpektor. „Nie, vážený pane, to by som nerobil. Obžalovali by sme vás aj z krivej prísahy, namojdušu!“
Sampson udrel na stôl. „Váš postoj, pán Knox, stavia mňa i políciu do veľmi vážnej situácie. Ak zotrváte na tomto detinskom stanovisku, budem musieť odovzdať prípad federálnym úradom. Scotland Yard sa nebude s nikým hrať na schovávačku, a ani nijaká okresná prokuratúra v Spojených štátoch.“ Knox chytil klobúk a kráčal ku dverám. Jeho široký chrbát vyjadroval rozhodnosť.
Ellery pomaly povedal: „Ale, milý pán Knox, chcete azda bojovať s vládou Spojených štátov a Veľkej Británie súčasne?“
Knox sa obrátil na opätku a narazil si klobúk na hlavu. „Mladý muž,“ povedal zlostne, „vy si ani predstaviť neviete, s kým všetkým by som sa pustil do boja o niečo, čo ma stálo tri štvrte milióna dolárov. To nie je bagateľ ani pre Jima Knoxa. Už som bojoval s vládami – a vyhral som!“ A dvere sa za ním zabuchli.
„Mali by ste viac čítať bibliu, pán Knox,“ povedal Ellery ticho pri pohľade na zatresnuté dvere. „Boh si vyvolil slabých na tomto svete, aby porazil mocných…“ Ale nikto si ho nevšímal. Okresný prokurátor zastenal: „Sme teraz vo väčšej kaši než predtým. Čo, do čerta, môžeme robiť?“
Inšpektor si nervózne pomykával fúzy. „Myslím, že by sme konečne mali do toho seknúť. Už dosť dlho sme ako poondiati. Ak Knox nevydá do niekoľkých dní ten svoj maliarsky zázrak, mali by ste odovzdať celú vec do rúk federálneho prokurátora. Nech sa on naťahuje so Scotland Yardom.“
„Tak sa mi zdá, že sa toho obrazu musíme zmocniť násilím,“ povedal Sampson mračne.
„A čo, ctihodní páni,“ poznamenal Ellery, „a čo ak ho pán James J. Knox nebude môcť okamžite nájsť?“ Zauvažovali nad touto možnosťou a podľa výrazu ich tvárí bol to pre nich tvrdý oriešok. Sampson pokrčil plecami. „No, vy obyčajne máte odpoveď na všetko. Čo by ste si počali v tejto zamotanej situácii?“
Ellery sa zahľadel na bielu povalu. „Neurobil by som absolútne nič. Toto je jedna zo situácií, v ktorej je línia laissez-faire jedine správna. Keby ste teraz na Knoxa naliehali, ešte viac by sa zaťal; je to tvrdohlavá obchodnícka povaha, ale keď mu doprajete času… Ktovie?“ Usmial sa a vstal. „Doprajte mu aspoň tú dvojtýždňovú lehotu, čo ste vy dostali od múzea. Ďalší ťah v tejto hre urobí nepochybne Knox.“ Prikývli, ale bola v tom akási smutná neochota. No Ellery sa v tomto prípade, kde každý ďalší fakt popieral doterajšie, opäť raz dokonale mýlil, pretože keď prišiel ďalší ťah, ukázalo sa, že ho urobil niekto celkom iný… a bol to, mimochodom, ťah, ktorý namiesto toho, aby do prípadu vrhol svetlo, zjavne celú vec ešte viac skomplikoval.

28
Úder prišiel vo štvrtok, dva dni nato, čo James J. Knox prejavil ochotu pustiť sa do boja so Spojenými štátmi a Veľkou Britániou súčasne. Ale osud tak chcel, že toto chvastúnstvo sa nemalo dostať do súdnej siene, lebo vo štvrtok ráno, keď sa Ellery len tak nečinne potĺkal po otcovej kancelárii na policajnom riaditeľstve a veľmi nešťastný hľadel oknom na oblohu, Merkúr v osobe ošúchaného doručovateľa telegramov doniesol správu, ktorá mala celkom jednoznačne spojiť rebelanta so silami zákona a poriadku. Telegram bol podpísaný menom Knox a prinášal tajomnú správu: PROSIM POSLITE CLOVEKA V CIVILE VYZDVIHNUT BALIK ODO MNA ULOZENY V KANCELARII SPOLOCNOSTI WESTERN UNION TRIDSIATA TRETIA ULICA STOP Z POCHOPITELNYCH PRICIN NEMOZEM KONAT PRIAMO.
Pozreli na seba. „To je pekná kaša,“ povedal inšpektor. Hádam si nemyslíš, El, že nám takto vracia toho Leonarda, čo?“
Ellery sa mračil. „Nie, nie,“ odpovedal netrpezlivo. „To nemôže byť ono. Ten Leonardo, ak sa dobre pamätám, je veľký meter dvadsať krát meter osemdesiat. Aj keby bolo plátno vyrezané z obrazu a stočené, sotva by z neho bol ‚balík‘! Nie, bude to niečo iné. Radil by som ti, otec, neodkladať túto vec ani na okamih. Knoxova správa ma prekvapuje, je – no, taká zvláštna.“
Celkom sa spotil od zvedavosti, čakajúc, kým jeden detektív šiel na telegrafnú stanicu označenú v telegrame. Detektív sa vrátil skôr ako o hodinu a priniesol malý balík bez adresy, len s Knoxovým menom v rožku. Starý pán ho roztrhol. Vnútri bola obálka a v nej list a ešte jeden list papiera – správa od Knoxa inšpektorovi – a všetko bolo zabalené v kartóne, asi preto, aby zamaskoval obsah balíčka. Prečítali najprv Knoxovu správu – krátku, stručnú a vecnú. Stálo v nej: ‚Pán inšpektor Queen! Priložene Vám posielam anonymný list, ktorý som dostal dnes ráno riadnou poštou. Pochopiteľne sa bojím, že pisateľ striehne, preto používam túto okľuku, aby som Vám ho poslal. Čo mám robiť? Možno, že by sme toho chlapa mohli chytiť, ak budeme opatrní. Zrejme ešte nevie, že pred niekoľkými týždňami som Vám o obraze rozpovedal všetko. J. J. K.‘
Knoxov list bol napísaný starostlivo. List v obálke, ktorú Knox pripojene posielal, bol malý kúsok bieleho papiera. Obálka bola len obyčajná a lacná, akú možno kúpiť v hociktorom papiernictve za cent. Knoxova adresa na nej bola napísaná strojom. List bol podaný na jednej pošte v strede mesta a jeho pečiatka prezrádzala, že bol podaný pravdepodobne večer predošlého dňa. List papiera v obálke, na ktorom bola naklepaná správa Knoxovi, bol akýsi čudný. Jeden okraj listu bol rozstrapkaný – akoby to bola polovica veľkého hárku, nešetrne roztrhnutého napoly.
Ale inšpektor sa nezdržiaval prezeraním papiera; jeho staré oči sa upierali na strojom písaný text: ‚Vážený pán James J. Knox. Pisateľ tohto listu od vás niečo chce a vy mu to dáte, ani nemuknete. Aby ste videli, s kým máte do činenia pozrite na druhú stranu tohto papiera – a zistíte, že píšem na druhej strane polovice osobnej zmenky, čo dal Chalkis Grimshawovi vo Vašej prítomnosti toho večera pred niekoľkými týždňami…‘
Ellery nahlas vykríkol a inšpektor prestal čítať a trasúcimi sa prstami obrátil papier. Bolo to neuveriteľné… ale bolo tam – veľké, nepekné písmo Georga Chalkisa.
‚Je to polovička osobnej zmenky, to sedí!“ zvolal inšpektor. „To je jasné ako nos medzi očami. Z nejakého dôvodu ju naprostriedku roztrhol, je tu len polovička, ale je na nej Chalkisov podpis, do hroma…“
„Čudné,“ povedal Ellery. „Pokračuj, otec. Čo stojí ďalej v liste?“
Inšpektor si oblizol suché pery, obrátil list a čítal ďalej: „ ‚Nebuďte taký hlúpy, aby ste s týmto išli na políciu, lebo máte toho ukradnutého Leonarda, a ak s tým pôjdete na políciu, potom musíte priznať, že veľavážený pán James J. Knox má umelecké dielo ukradnuté z jedného britského múzea a hodné maličkosť – milión. Môžete sa tomu smiať. Budem Vás teraz poriadne šklbať, pán Knox, a čoskoro dostanete špeciálne inštrukcie, pokiaľ ide o podrobnosti prvého šklbania, aby sme to tak povedali. Ak sa sprotivíte, len si poškodíte, lebo sa postarám, aby sa polícia dozvedela, že prechovávate ukradnutý tovar.‘ „ List nebol podpísaný.
„Je to táravý lotor, čo?“ povedal Ellery.
„No, nech ma boh skára,“ povedal inšpektor, krútiac hlavou. „Ktokoľvek písal ten list, je to veľký bezočivec. Chce vydierať Knoxa, lebo má ukradnutý obraz!“ Položil list opatrne na stôl a začal si natešene šúchať ruky. „No, chlapče, máme toho darebáka. Máme ho zviazaného. Myslí si, že Knox nám nemôže nič povedať, lebo nevieme o tomto nepeknom prípade. A…“
Ellery neprítomne prikývol. „Tak sa zdá.“ Hľadel na list papiera záhadným pohľadom. „Ale i tak by bolo múdre overiť si Chalkisov rukopis. Tento list je – no ani neviem povedať, aký dôležitý, otec.“
„Dôležitý!“ zasmial sa starý pán. „Preceňuješ ho, nie?
Thomas! Kde je Thomas?“ Utekal ku dverám a pozval prstom kohosi z predsiene. Seržant Velie vpálil do izby. „Thomas, doneste z fascikla ten anonymný list – ten, čo sa v ňom hovorí, že Sloane a Grimshaw sú bratia. A cestou nazad doveďte slečnu Lambertovú. Povedzte jej, nech si donesie nejaké vzorky Chalkisovho písma, myslím, že ich zopár má.“ Velie odišiel a vrátil sa zakrátko s mladou ženou ostrých čŕt s nádychom šedín v čiernych vlasoch.
„Len poďte ďalej, slečna Lambertová, len poďte ďalej,“ pozýval ju inšpektor. „Máme tu pre vás trošku roboty. Mrknite na tento list a porovnajte ho s tým, čo ste skúmali nedávno.“ Una Lambertová sa dala ticho do práce. Porovnala Chalkisov rukopis na opaku listu so vzorkom, čo si doniesla. Potom preskúmala vydieračský list pod silne zväčšujúcim sklom, často sa vracala ku vzorke, čo doniesol Velie, a porovnávala ho s ňou. Netrpezlivo čakali na jej výrok.
Konečne odložila obidva listy. „Ukážka rukopisu na tomto novom liste je rukopis pána Chalkisa. A čo sa týka listov písaných na stroji, pán inšpektor, obidva sú písané na tom istom stroji a pravdepodobne ich písala tá istá osoba.“
Inšpektor a Ellery prikývli. „Predpoklad sa potvrdzuje,“ povedal Ellery. „Autor listu o bratskom príbuzenskom pomere je nepochybne ten, koho hľadáme.“
„Máte k tomu niečo dodať, slečna Lambertová?“ opýtal sa inšpektor.
„Áno. Tak ako pri prvom liste použil aj tu pisateľ stroj značky Underwood s veľkým typom písma. Predsa však je tu veľmi málo vnútornej podobnosti. Ktokoľvek písal obidva tieto listy, veľmi starostlivo odstránil všetky stopy svojej osobnosti.“
„Máme do činenia s veľmi prefíkaným zločincom, slečna Lambertová,“ poznamenal Ellery sucho.
„Nepochybne. Viete, takéto prípady hodnotíme podľa viacerých hľadísk – podľa medzier, marga, interpunkcie, sily, s akou bolo udreté na niektoré písmená, a tak ďalej. Tu vidno úmyselný a úspešný pokus odstrániť znaky osobnej Povahy. Ale jednu vec pisateľ nemohol odstrániť, a to sú fyzické charakteristiky jednotlivých písmen samotných. Každé písmeno na stroji má takrečeno svoju vlastnú osobnosť, a písmená sú v skutočnosti od seba tak odlišné ako odtlačky prstov. Niet pochybnosti, že obidva listy sú písané na tom istom stroji, a povedala by som – hoci v tomto bode vám nemôžem dať nijakú záruku – že ich písali aj tie isté ruky.“
„Prijímame váš názor,“ uškrnul sa inšpektor, „presne v tom zmysle, ako ho podávate. Ďakujem vám, slečna Lambertová. Thomas, zaneste tento vydieračský list do laboratória a Jimmy nech pozrie, či nie sú na ňom nejaké odtlačky prstov, hoci predpokladám, že náš chlapík je na to príliš prešibaný.“ Velie sa o chvíľu vrátil s listom a s negatívnou správou. Na čerstvo popísanej strane papiera neboli nijaké odtlačky, ale na opaku, na ktorom Georg Chalkis naškrabal svoj osobný záväzok Grimshawovi, bol podľa hlásenia odborníka zreteľný odtlačok jedného z Chalkisových prstov.
„To potvrdzuje pravosť osobnej zmenky dvojakým spôsobom – podľa písma i podľa odtlačkov prstov,“ povedal spokojne inšpektor.
„Áno, chlapče, nech to bol ktokoľvek, čo napísal tento list na druhej strane osobnej zmenky, je to ten, koho hľadáme, ten, čo zabil Grimshawa a mŕtvemu potom vzal zmenku.“
„Keď nič iné,“ povedal Ellery, „nuž to potvrdzuje môj názor, že Gilberta Sloana zavraždili.“
„Tak je. Poďme s týmto listom za Sampsonom do kancelárie.“ Queenovci našli Sampsona s Pepperom utiahnutých v kancelárii okresného prokurátora. Inšpektor víťazoslávne vytiahol nový anonymný list a oznámil, čo zistili odborníci. Prokurátorovi a jeho zástupcovi sa hneď rozjasnila tvár a a v miestnosti zavládlo ovzdušie, ktoré sľubovalo skoré a správne rozriešenie prípadu.
„Jedno je isté,“ povedal Sampson. „Vy, inšpektor, sa so svojimi plochými nohami nepúšťajte do tohto tanca. Teraz príde ďalší list alebo nejaká správa od toho chlapíka, čo poslal toto. Ak budete tými svojimi päťaštyridsiatkami dupkať Knoxovi okolo chalupy, mohli by ste nám vtáčika odplašiť.“
„Na tom niečo je, Henry,“ priznal inšpektor.
„A čo bude so mnou, pán šéf?“ opýtal sa Pepper nedočkavo.
„Výborne. Vy ste práve človek, akého potrebujeme. Choďte hore a čakajte, čo sa bude diať ďalej.“ Okresný prokurátor sa veľmi trpko usmial. „Takto zabijeme jedným úderom dve muchy, pán inšpektor. Čapneme pisateľa listu, a tým, že budeme mať v Knoxovom dome svojho človeka, budeme môcť sledovať, čo je s tým prekliatym obrazom!“
Ellery sa zasmial. „Podajme si ruky, pán prokurátor. V sebaobrane budem musieť pestovať Baptistovu prešibanú filozofiu. Lebo voči bystrým ľuďom,“ povedal, „budem veľmi milý.“

29
Ale ak bol okresný prokurátor Sampson bystrý, ako sa ukázalo, bolo bystré aj to neznáme zločinné indivíduum, proti ktorému okresný prokurátor Sampson svoj um namieril. Celý týždeň sa nestalo vôbec nič. Zdalo sa, že pisateľa anonymného listu zmietla nejaká prírodná katastrofa, o ktorej sa nepísalo. Zástupca okresného prokurátora Pepper denne hlásil z Knoxovho palazza na Drive, že vrah a vydierač sa neohlásil ani slovom a neprejavil ani ináč známky života. Možno, myslel si Sampson a povedal to povzbudivo aj Pepperovi – možno, že ten chlap bol veľmi ostražitý a podozrievavo skúmal terén, pretože sa obával pasce. Pepper sa preto musel správať veľmi nenápadne. Po porade s Knoxom, ktorý napriek tomu, že sa nič nedialo, zostával obdivuhodne pokojný, sa Pepper rozhodol nepúšťať do nijakých akcií; niekoľko dní zostal v dome a nevychádzal von, ani v noci. A pán James J. Knox, ako o tom Pepper jedno odpoludnie telefonicky referoval svojmu šéfovi, stále zachovával opatrné mlčanie o Leonardovi, alebo o tom, čo sa považovalo za Leonarda. Nedal sa vyprovokovať ani k rozhovorom, ani sa nepreriekol. Pepper ďalej povedal, že veľmi prísne sledoval slečnu Brettovú – veľmi prísne, ako pravý šéf. Pri tomto Sampson zavrčal a poznamenal, že práca, ktorú pánu Pepperovi pridelili, mala aj svoje príjemné stránky.
Ale piateho novembra, v piatok ráno, vyšľahol plameň a bolo po prímerí. Len čo prišla prvá pošta, Knoxova rezidencia ožila šialeným zhonom. Lesť a fígeľ doniesli svoje ovocie. Pepper a Knox stáli v Knoxovom kožou vytapetovanom hniezde a prezerali si s víťazným nadšením list, ktorý práve doniesol listár. Narýchlo sa poradili a Peppera s klobúkom stiahnutým nízko na oči a drahocenným dokumentom vo vnútornom vrecku kabáta vypravi! i bočným vchodom pre služobníctvo. Skočil do telefonicky objednaného taxíka a šialene uháňal do Centre Street. Vrhol sa k okresnému prokurátorovi s výkrikom… Sampson ohmatal list, čo doniesol Pepper, a oči sa mu zaleskli ako oči poľovníka. Bez slova vzal list a kabát a potom obaja muži vybehli z budovy a hnali sa na policajné riaditeľstvo. Ellery ako čakateľ mal stráž – ako čakateľ, ktorý si hrýzol nechty z nedostatku lepšej zábavy. Inšpektor sa zaoberal poštou… Keď Pepper a Sampson vpadli do kancelárie, nemuseli ani hovoriť. Vec bola jasná.
Queenovci skočili na rovné nohy. „Druhý vydieračský list,“ dychčal Sampson. „Práve prišiel dnešnou rannou poštou!“
„Je písaný strojom na druhej polovici zmenky, pán inšpektor!“ kričal Pepper. Queenovci skúmali list spoločne. Ako zástupca okresného prokurátora pripomenul, list bol napísaný na druhej polovici originálu Chalkisovej listiny, ktorou sa zaväzuje platiť. Inšpektor vytiahol z vrecka pravú polovicu a priložil ich k sebe rozstrapkanými stranami – priľahlí k sebe dokonale.
Tak ako prvý, ani druhý vydieračský list nebol podpísaný. Stálo v ňom: „Prvá splátka, pán Knox, bude sumička 30 000 dolárov v hotovosti, v bankovkách po 100 dolárov. Dáte ich do pekného malého balíčka a necháte ich dnes večer po desiatej hodine v úschovni batožiny v budove časopisu Times na námestí Times Square. Balíček treba adresovať pánu Leonardovi de Vinceymu s tým, že balíček treba vydať osobe, ktorá sa bude hlásiť pod týmto menom… Nezabúdajte, že nesmiete ísť na políciu. A dám si pozor, aby ste mi nevyviedli nejaký trik, pán Knox.“
„Predmet našej pomsty má zrejme zmysel pre humor,“ povedal Ellery. „Tón jeho listu je celkom zábavný, a takisto spôsob, ako poangličtil meno Leonarda da Vinci. Šťastný človek!“
„Veď zajtra o takomto čase mu už nebude do smiechu,“ zavrčal Sampson.
„Chlapci, chlapci!“ smial sa inšpektor. „Teraz nie je čas na zbytočné reči.“ Zakričal pár úsečných slov do interkomunikátora a o niekoľko minút sa už naša známa Una Lambertová, špecialistka na písmo, a drobný šéf daktyloskopického oddelenia policajného riaditeľstva dychtivo skláňali nad listom na inšpektorovom stole a skúmali, čo by sa z neho – okrem toho, čo oznamoval pisateľ – dalo ešte vyčítať. Slečna Lambertová bola obozretná. „Tento list je napísaný na inom stroji, než bol prvý vydieračský list, pán inšpektor. Tento je napísaný na remingtonke s veľkými typmi, a súdiac podľa tvaru písma, celkom novej. Čo sa týka pisateľa…“ Mykla plecami. „Nechcela by som, aby ste to brali za Písmo sväté, ale na základe hlavných znakov mi vychádza, že ho písala tá istá osoba, čo predchádzajúce dva… A tuto je malá zaujímavosť. Chyba v písaní číslic, označujúcich tridsaťtisíc dolárov. Pisateľ bol napriek svojej bezočivosti zrejme veľmi nervózny.“
„Skutočne?“ opýtal sa Ellery. Mávol rukou. „Na tom teraz nezáleží. Čo sa týka zistenia totožnosti, nie je potrebné dokazovať autorstvo na základe písma. Už sám fakt, otec, že prvý vydieračský list bol napísaný na jednej polovičke Chalkisovej zmenky, a druhý na druhej polovici, dokazuje to celkom dostatočne.“
„Nejaké odtlačky, Jimmy?“ opýtal sa inšpektor, a v jeho hlase nebolo veľa nádeje na kladnú odpoveď.
„Nič,“ odvetil daktylograf.
„V poriadku. To je všetko, Jimmy. Ďakujem vám, slečna Lambertová.
„Sadnite si, páni, len si sadnite,“ povedal Ellery veselo a sám sa usadil. „Netreba sa ponáhľať. Máme ešte celý deň.“ Sampson a Pepper, ktorí sa mrvili ako deti, bez slova poslúchli. „Viete, na tom liste je veľa zaujímavého.“
„Že by? Mne sa zdá dosť pravý,“ vyhŕklo z inšpektora.
„Moja poznámka sa netýka pravosti. Ale všimnite si, že náš vydierajúci vrah má zaujímavý zmysel pre čísla. Nezdá sa vám čudné, že žiada práve tridsaťtisíc dolárov? Mali ste už dakedy do činenia s prípadom vydierania, v ktorom išlo o takú sumu? Obyčajne to býva desať, dvadsaťpäť, päťdesiat alebo stotisíc.“
„Pche!“ povedal Sampson. „Nebuďte malicherný. Nevidím na tom nič čudné.“
„Nebudeme sa o tom škriepiť. Ale to nie je všetko. Slečna Lambertová poukázala na veľmi zaujímavú vec.“ Vzal druhý list a ukázal nechtom na číslicu 30 000 dolárov. „Všimnite si,“ povedal Ellery, keď sa ostatní zhŕkli okolo neho, „že tam, kde sú napísané tieto číslice, pisateľ urobil bežnú chybu, aká sa stáva pri písaní na stroji. Slečna Lambertová si myslí, že pisateľ bol nervózny. Na prvý pohľad sa to zdá byť logické vysvetlenie.“
„Pravdaže,“ prisvedčil inšpektor. „Tebe nie?“
„Chyba,“ povedal Ellery pokojne, „pozostáva z tohto: keďže klapka na dvíhanie vozíka bola stlačená, aby sa dal napísať znak pre dolár, bolo treba uvolniť klapku vozíka, aby mohol napísať číslicu 3, ktorá sa vždy nachádza v spodnom rade písmen. No, a z dôkazov, ktoré máme pred sebou, je zjavné, že pisateľ nemal ešte celkom uvolnenú klapku vozíka, keď udrel na klapku číslice 3, a výsledkom tohto prvého úderu bol nejasný typ a pisateľ musel vozík vrátiť a udrieť trojku ešte raz. Veľmi zaujímavé, veľmi zaujímavé.“
Dívali sa na číslice, ktoré predstavovali takýto obraz:

?
$ 30 000
3

„Čo je na tom také zaujímavé?“ opýtal sa Sampson. „Možno, že som chápavý, ale nevidím, že by to znamenalo niečo zvláštne – okrem toho, čo ste už povedali, že pisateľ sa pomýlil a opravil chybu bez gumovania. Domnienka slečny Lambertovej, že túto chybu zapríčinila náhlivosť alebo nervozita, úplne zodpovedá skutočnosti.“
Ellery sa usmial a pohol plecami. „To zaujímavé, vážený pán Sampson, nie je tá chyba – hoci aj tá mi trošku šteklí šedú mozgovú hmotu. Zaujímavá je skutočnosť, že písací stroj remington, použitý pri písaní tohto listu, nemá štandardnú klávesnicu. Myslím, že je to pomerne nedôležité.“
„Nemá štandardnú klávesnicu?“ opakoval Sampson začudovane. „Prečo, ako ste na to prišli?“ Ellery opäť mykol plecami.
„Nech je to už akokoľvek,“ prerušil ich inšpektor, „nesmieme vzbudiť podozrenie toho naničhodníka. Čapneme ho dnes večer, keď si príde do budovy Timesov po peniaze.“
Sampson, ktorý sa díval na Elleryho trošku s obavou, pohol plecami, akoby z nich chcel striasť neviditeľné bremeno, a prikývol. „Budete si musieť dať pozor na každý krok, inšpektor. Knox musí predstierať, že skladá peniaze, ako má rozkaz. Postaráte sa, aby bolo všetko zariadené?“
„To nechajte na mňa,“ uškrnul sa starý pán. „Teraz si budeme musieť o celej veci pohovoriť s Knoxom, a opatrne sa dostať do jeho domu. Možno, že náš človek striehne.“
Odišli z inšpektorovej kancelárie, vzali si nenápadné policajné auto a dali sa zaviezť k bočnému vchodu do Knoxovej rezidencie v obytnej štvrti, do ktorej sa vchádzalo bočnou uličkou. Policajný šofér obozretne obišiel celý blok, skôr než zašiel pred bočný vchod; nablízku nebolo podozrivo vyzerajúcej osoby, a tak Queenovci, Sampson a Pepper rýchlo prebehli vysokou bránou v plote k bytom služobníctva. Knoxa našli v jeho luxusnom brlohu, bol dokonale pokojný a diktoval Joan Brettovej. Joan bola zdržanlivá, najmä voči Pepperovi; Knox ju ospravedlnil, a keď sa utiahla ku svojmu stolíku v kúte pracovne, okresný prokurátor Sampson, inšpektor, Pepper a Knox debatovali o pláne večerného útoku. Ellery sa nezúčastnil na šepkaní sprisahancov; motal sa po miestnosti, pohvizdoval si a podarilo sa mu prešmyknúť k Joaninmu písaciemu stolu, pri ktorom sedela a pokojne písala; vyzeralo to celkom prirodzene. Naklonil sa Joan nad plece, akoby si chcel pozrieť, čo robí, a pošepkal jej: „Zachovajte si ten nevinný výzor školáčky, milá slečna. Držíte sa skvele a veci sa naozaj výborne vyvíjajú.“
„Naozaj?“ šepla, pričom nepohla hlavou, a Ellery sa s úsmevom vzpriamil a odišiel späť k ostatným.
Sampson práve hovoril – Sampson bol tvrdý partner, keď bol pánom situácie!, – Jamesovi Knoxovi: „Iste si uvedomujete, pán Knox, že situácia sa obrátila. Od dnešného večera nám budete veľmi zaviazaný. My vás, súkromnú osobu, ochraňujeme, a vy sa nám za to odplácate tým, že nám odmietate vydať ten obraz…“
Knox náhle zdvihol ruky. „Dobre, páni, vzdávam sa. Toto je koniec všetkého. Už mám po krk toho prekliateho obrazu. A tento prípad s vydieraním… Berte si tú prekliatu haraburdu a robte si s ňou, čo chcete.“
„No ako viem, povedali ste, že to nie je obraz ukradnutý z múzea Victoria v Londýne,“ povedal pokojne inšpektor. Uľavilo sa mu, ale nedával to najavo.
„A stále to hovorím! Ten obraz je môj. Ale dám vám ho k dispozícii, aby ste ho mohli dať preskúmať znalcom. Len vás prosím, keď zistíte, že hovorím pravdu, vráťte mi ho.“
„Ach, to radi urobíme,‘ odpovedal Sampson.
„Nemyslíte,“ opýtal sa ustarostene Pepper, „že by sme sa mali starať predovšetkým o vydierača, pán šéf? Mohol by…“
„Máte pravdu, Pepper,“ prisvedčil inšpektor už v celkom dobrej nálade. „Predovšetkým je povinnosť, do čerta! Prosím vás, slečna Brettová…“
Starý pán prešiel cez miestnosť a zastal nad Joan; ona zdvihla hlavu s úsmevom, v ktorom bola otázka. „Boli by ste taká láskavá a napísali mi jeden telegram, čo chcem odoslať? Alebo, počkajte chvíľku. Máte ceruzku?“
Poslušne mu podala ceruzku a papier. Inšpektor niekoľko okamihov náhlivo písal. „Tu je to, milá slečna, opíšte tento telegram a hneď ho pošlite. Je to dôležité.“ Joanin stroj začal klopkať. Pri slovách, ktoré prepisovala, sa jej srdce roztancovalo, ale v tvárí sa jej ani sval nepohol. Lebo správa, čo jej prsty vyklopávali, znela:
INSPEKTOR BROOME
SCOTLAND YARD LONDYN
DOVERNE
LEONARDA MA ZNAMY AMERICKY ZBERATEL, KTORY ZAN ZAPLATIL 150 000 FUNTOV STERLINGOV. NEVEDEL, ZE OBRAZ JE UKRADNUTY. SU NEJAKE POCHYBNOSTI, Cl IDE O TEN ISTY OBRAZ, CO PATRI MUZEU VICTORIA, ALE TERAZ UZ MOZEME ZARUČIT VRATENIE OBRAZU ASPON NA PRESKUMANIE. TU U NAS MUSIME OBJASNIT ESTE NIEKTORE PODROBNOSTI. DO DVADSATSTYRI HODIN OZNAMIME PRESNE DATUM ODOSLANIA OBRAZU.
INSPEKTOR RICHARD QUEEN
Keď správa prešla z ruky do ruky, aby ju ostatní schválil, Knox na ňu len zbežne pozrel, inšpektor vrátil papier Joan a tá hneď podala telegram telefonicky. Inšpektor znovu načrtol presný plán na večer, Knox unavene prikývol na znak súhlasu a návštevníci si šli po kabáty. Ellery sa však ani nepohol. „Ty nejdeš s nami, chlapče?“
„Budem taký smelý a využijem ešte pár minút pohostinstvo pána Knoxa, ktoré sme tak nepríjemne zneužívali. Len chod s pánom Sampsonom a Pepperom, otec. O chvíľu prídem domov.“
„Domov? Vraciam sa do kancelárie.“
„Dobre, teda prídem za tebou do kancelárie.“ Zvedavo naňho hľadeli, ale on sa celkom nenútene usmieval. Pokynul im na rozlúčku a oni mlčky odišli.
„Nuž, mladý muž,“ povedal James Knox, keď sa za nimi zavreli dvere, „neviem, čo máte za lubom, ale zostaňte, ak chcete, ste vítaný. Vyzerá to tak, že podľa plánu by som mal ísť osobne do svojej banky a predstierať, že si vyberám tridsaťtisíc. Sampson si, tuším, myslí, že náš človek by mohol striehnuť.“
„Sampson myslí na všetko,“ usmial sa Ellery. „Ste veľmi láskavý.“
„Ale vôbec nie,“ povedal Knox náhle a čudne sa pozrel na Joan, ktorá sedela pri svojom stroji a písala mlčanlivo ako dokonalá sekretárka. „Len mi nezveďte slečnu Brettovú. Povedali by to na mňa.“ Knox mykol plecami a vyšiel z miestnosti.
Ellery počkal desať minút. Neprehovoril k Joan a ona ani na okamih neprestala rýchle písať a manipulovať so strojom. Ellery trávil čas veľmi nečinne, vlastne sa len díval von oknom. Potom videl, ako Knoxova vysoká, chudá postava vychádza spod hlavnej brány – okno, z ktorého sa Ellery díval, bolo v krídle hlavnej budovy, a videl z neho každý detail priečelia – a nastupuje do svojho mestského auta. Auto odfrčalo príchodovou cestou. Ellery hneď ožil, a preto ožila aj slečna Joan Brettová; ruky jej klesli z klávesov a vyčkávavo hľadela na Elleryho s previnilým úsmevom.
Ellery pristúpil živo k jej stolu. „Preboha!“ skríkla, napodobňujúc komicky zdesenie a uhýbajúc pred ním, „vari nechcete tak skoro prestúpiť výslovný zákaz pána Knoxa, pán Queen?“
„Čert ho ber aj s jeho nápadmi,“ povedal Ellery. „A teraz sa vás chcem spýtať na niekoľko vecí, milá slečna, kým sme sami.“
„Očakávam nedočkavo vaše otázky,“ odvetila Joan.
„Keď uvážime, že ste žena… Počujte, mylady. Koľko služobníctva je zamestnaného v tomto luxusnom dome?“
Zatvárila sa sklamane a odula pery. „Čudná otázka, mylord, veľmi čudná pre ženu, ktorá čaká, že bude musieť brániť svoju počestnosť. Počkajte, nech porozmýšľam.“ V duchu počítala. „Osem. Áno, osem. Pán Knox má pokojnú domácnosť. Myslím, že zriedka usporadúva zábavy.“
„Viete niečo o tomto služobníctva?“
„Pane! Žena vie všetko… Pýtajte sa, pán Queen.“
„Sú to nejakí zamestnanci, čo nastúpili len nedávno?“
„Preboha nie. Toto je veľmi korektný dom, du bon vieux temps. Pokiaľ viem, každý zo zamestnancov je u pána Knoxa aspoň päť alebo šesť rokov, a niektorí až pätnásť.“
„Dôveruje im Knox?“
„Bezvýhradne.“
„C’est bien!“ Ellery hovoril chrapľavo. „Maintenant, mademoiselle, attendez. Il faut qu’on fasse l’examen des serviteurs – des bonnes, des domestiques, des employés. Tout de suite!“*
Vstala a urobila poklonu. „Mais oui, monsieur. Vos ordres?“**
„Pôjdem do vedľajšej izby a zavriem za sebou dvere, to znamená, že ich privriem len natoľko, aby ostala uzučká škára, cez ktorú budem môcť pozorovať týchto ľudí, ako budú prichádzať. Musíte na nich zacengať, zavolať ich postupne všetkých pod nejakou zámienkou a zadržať ich tu tak, aby som na nich videl, a dosť dlho, aby som si mohol dôkladne poprezerať ich tváre… Mimochodom, šofér nepríde, ale toho som už videl. Akože sa volá?“
„Schultz.“
„Je to jediný šofér, čo je tu zamestnaný?“
„Áno.“
„Výborne. Commencez!“*** Rýchle vstúpil do vedľajšej izby a postavil sa k uzučkej škárke vo dverách. Videl, ako Joan cengá. Žena v stredných rokoch, oblečená v čiernom tafte, ktorú predtým nikdy nevidel, vstúpila do pracovne. Joan jej položila otázku, žena odpovedala a potom odišla. Joan opäť zacengala a vošli tri mladé ženy, oblečené vo vkusných čiernych šatách služobných. Hneď po nich nasledoval vysoký chudý starý komorník, po ňom malý robustný muž s hladkou tvárou a úhľadne oblečený, a vysoký, spotený človek galského typu, oblečený v bezchybnom konvenčnom obleku šéfkuchára. Keď sa za týmto, ktorý bol posledný, zavreli dvere, Ellery vystúpil zo svojho úkrytu. „Skvelé. Kto bola tá žena stredných rokov?“
„Pani Healyová, gazdiná.“
„Tie slúžky?“
„Grantová, Burrowsová, Hotchkissová.“
„Komorník?“
„Kraft.“
„Ten malý chlapík s tvárou stoika?“
„Harris, osobný sluha pána Knoxa.“
„A hlavný kuchár?“
„Boussin, parížsky emigrant. Alexandre Boussin.“
„To sú všetci? Ste si istá?“
„Áno, okrem Schultza.“
Ellery prikývol. „Všetci sú mi celkom neznámi, takže, Pamätáte sa na to ráno, keď prišiel prvý vydieračský list?“
„Veľmi dobre.“
„Kto vstúpil do tohto domu od toho rána? Myslím osoby, čo nebývajú v dome.“
„Prišlo ich sem veľa, ale ani živá duša sa nedostala za prijímaciu miestnosť na prízemí. Pán Knox nechcel odvtedy nikoho prijať, väčšinu z nich odbavil Kraft už pri vchode zdvorilým: „Pán Knox nie je doma.“
„Prečo?“
Joan mykla plecami. „Napriek tomu, že pán Knox sa tvári nedbanlivo a niekedy až prívetivo, myslím, že odvtedy, čo prišiel prvý vydieračský list, je naozaj nervózny. Často sa čudujem, prečo si nenajme súkromných detektívov.“
„Skrátka a dobre preto,“ povedal Ellery, „že nechce, alebo nechcel, aby mu niekto mazaný všetkými policajnými masťami vstúpil do domu. Najmä keď tu ide o toho Leonarda alebo jeho kópiu.“
„Neverí nikomu. Ani svojim starým priateľom, ani známym, ani obchodným klientom.“
„A čo Milesovi Woodruffovi?“ opýtal sa Ellery. „Ako viem, Knox si ho ponechal, aby mu pomohol s právnymi otázkami pri likvidovaní Chalkisovej pozostalosti…“
„To súhlasí. Ale pán Woodruff tu ešte osobne nebol. Zato sa denne zhovárajú telefonicky.“
„Je to možné?“ zahundral Ellery. „Také šťastie, také zázračné, ohromujúce šťastie.“ Chytil ju pevne za ruky a ona ticho vykríkla. Ale ako sa zdalo, Elleryho úmysly boli čisto platonické, lebo stisol jej pekné rúčky temer urážlivo neosobne, a povedal: „Toto bolo veľmi užitočné doobedie, slečna Brettová, veľmi užitočné doobedie!“ A napriek tomu, že sľúbil otcovi, že sa vráti do jeho kancelárie „o chvíľu“, prišiel na policajné riaditeľstvo dosť neskoro poobede celý usmievavý, lebo mal výbornú náladu.
Inšpektor bol na šťastie zahĺbený do práce a nemal príležitosť vypytovať sa. Dosť dlhú chvíľu sa Ellery len tak ponevieral a zobudil sa zo svojej ľahostajnosti, až keď začul, ako starý pán dáva seržantovi Veliemu osobné inštrukcie o večernom zraze detektívov v pivnici budovy Timesov. „Azda by bolo lepšie, keby ste sa zišli dnes večer o deviatej u Knoxa v ulici Drive.“
„U Knoxa? Prečo?“
„Z vážnych dôvodov. V každom prípade postavte pár svojich ľudí na miesto, kade by ste mali, podľa predpokladu, chytiť svoju korisť, ale väčšina by sa mala stretnúť predsa len u Knoxa. Do budovy Timesov aj tak nemáme ísť skôr ako o desiatej.“
Inšpektor chcel už-už vybuchnúť, ale vtom zazrel v Elleryho očiach oceľový lesk, žmurkal a povedal:
„Ale, pravdaže, výborné!“ A už sa aj obrátil k telefónu, aby zavolal Sampsonovu kanceláriu. Seržant Velie sa zvrtol, že odíde. Ellery nečakane energicky vstal a vyšiel za ním. Dohonil Velieho vonku na chodbe a začal mu čosi ukrutne vážne, skoro zaliečavo hovoriť. Bolo vidieť, ako ináč chladné črty seržanta Velieho náhle oživli – a to vtedy, keď mu Ellery šepkal; bol čoraz vzrušenejší. Dobrák seržant prestupoval z nohy na nohu, akoby sa zmietal v bahne nerozhodnosti; krútil hlavou, hrýzol si pery, škrabal sa po mocných čeľustiach. Zrejme sa trápil a mučil protichodnými pocitmi.
Konečne, keď už nevládal ďalej vzdorovať Elleryho prehováraniu, nešťastne vzdychol a zavrčal: „Teda dobre, pán Queen, ale keď to vypáli zle, prídem o službu,“ a odišiel, akoby bol veľmi šťastný, že utiekol pred touto dotieravou blchou v kožuchu svojich povinností.

30
Opatrne, v dvojiciach prichádzali toho večera policajti pod rúškom tmy ku Knoxovmu domu. Keď bilo deväť, všetci sa prešmykli z bočnej ulice cez byty služobníctva a zhromaždili sa v Knoxovom „brlohu“: obidvaja Queenovci, okresný prokurátor Sampson, Pepper, Joan Brettová a sám Knox. Okenice boli spustené; zvonku nepresvital ani lúčik svetla. Všetci boli akísi zakríknutí, podráždení, vážni. Všetci, to znamená okrem Elleryho; ten sa síce správal s vážnosťou a dôstojnosťou, ktorú si vyžadovala situácia, ale aj tak sa mu podarilo vzbudzovať dojem, že ho vôbec netrápi, ako vypáli tento významný večer – nie, ani trochu! Nervózne sa rozprávali. „Máte ten balíček, pán Knox?“ Inšpektorove fúzy viseli v strapatých chumáčoch.
Knox vytiahol zo zásuvky písacieho stola malý balíček, zakrútený do hnedého papiera. „Je to len podfuk. Papier nastrihaný vo veľkosti bankoviek.“ Hlas mal pokojný, ale za týmto pokojom bolo cítiť napätie.
„Na čo čakáme, preboha,“ vybuchol náhle okresný prokurátor po chvíli ticha, ktoré viselo nad nimi ako mrak. „Pán Knox, mali by ste sa vydať na cestu. My pôjdeme za vami. Miesto je už obkľúčené a on sa nemôže…“
„Dovoľujem si vysloviť svoju mienku,“ povedal pomaly Ellery, „že ísť dnes večer do úschovne budovy Timesov už vôbec nie je potrebné.“ Bol to opäť dramatický moment – práve taký, po akom tak smiešne samoľúbo chňapol Ellery pred niekoľkými týždňami, keď sa vytasil s riešením, že Chalkis je vrahom. Ale ak si aj uvedomoval, že mu zasa hrozí blamáž, nedával to najavo ani mihnutím oka. Celkom milo sa usmieval, akoby všetky tie rýchle prípravy, policajné vozy zaparkované v blízkosti námestia Times Square a zhromažďovanie policajných síl bolo dôvodom iba na milý úsmev.
Inšpektorova malá postava podskočila. „Čo to má znamenať, Ellery? Strácame čas. Alebo je to zase jeden z tvojich bláznivých nápadov?“
Ellery zvážnel. Pozrel na nich, ako tu stáli a premieravali si ho začudovanými pohľadmi. Zvážnel a sprísnel: „Teda dobre,“ povedal zamračene, „vysvetlím vám to. Viete, prečo by bolo márne, ba smiešne ísť do mesta?“
„Vraj smiešne!“ odfrkol okresný prokurátor. „Prečo?“
„Pretože by bolo škoda krokov, pán Sampson. Pretože váš zločinec ta nepríde, pán Sampson. Pretože nás náramne krásne dobehol, pán Sampson!“ Joan Brettová zalapala po vzduchu a ostatní sa dívali s otvorenými ústami. „Pán Knox,“ povedal Ellery, obracajúc sa na bankára, „zacengali by ste na svojho komorníka?“
Knox mu vyhovel; zvráskavené čelo mal ako z kameňa. Vysoký chudý starec prišiel ihneď. „Prosím, pán Knox?“
Ale odpovedal mu Ellery. Ostro sa ho opýtal: „Pán Kraft, vyznáte sa v poplašnom zariadení proti vlámaniu, ktoré je v tomto dome?“
„Áno, prosím…“
„Choďte ho ihneď prekontrolovať.“ Kraft zaváhal, ale Knox mu stručne pokynul a komorník odišiel. Nikto nepovedal ani slova, kým komorník nedobehol späť celý bez seba, s očami vytreštenými. „Je pokazené, nefunguje, prosím. A včera ešte bolo v poriadku, prosím!“
„Čože?“ skríkol Knox.
„Presne, ako som očakával,“ povedal chladne Ellery. „To je všetko, pán Kraft… Pán Knox, myslím, že budem vedieť vám i mojim pochybujúcim kolegom dokázať, ako nás oklamali. A myslím, pán Knox, že by ste sa naozaj mali pozrieť na ten váš obraz.“ V Knoxovi sa čosi pohlo. Z tvrdých šedých očí mu vyšľahla iskra. Zachvátil ho strach a z tohto strachu sa hneď zrodilo rozhodnutie. Bez slova skočil ku dverám a vybehol z miestnosti. Ellery vybehol za ním a za nimi sa pobrali ostatní. Knox ich viedol do veľkej, dlhej, tichej miestnosti na poschodí – do galérie, ovešanej vzácnymi starými obrazmi, zahalenými tmavým plyšom… Teraz si nikto nevšímal tejto krásy. Ellery sa náhlil Knoxovi v pätách galériou do jej odľahlého kúta. Vtom Knox zastal pred jedným panelom v stene, pokrútil vyrezávanou ozdobou… Veľký kus zdanlivo pevnej steny sa nehlučne posunul nabok a zjavil sa tmavý otvor. Knox doňho strčil ruku, zaklial, pozrel divoko do temného otvoru… „Je preč!“ skríkol s tvárou ani popol. „Ukradli ho!“
„Presne tak,“ prisvedčil Ellery vecne. „Je to šikovný kúsok, hodný geniality Grimshawovho záhadného spoločníka.“

VÝZVA ČITATEĽOVI
Neviete si predstaviť, akú radosť mi pôsobí, že na tomto mieste môžem do príbehu Záhady Grékovej rakvy vsunúť svoju obvyklú výzvu čitateľovmu dôvtipu.
Na vysvetlenie podotýkam, že mi to pôsobí radosť preto, lebo problémy tejto záhady mi pripravili vari najspletitejšiu hádanku, akú som sa kedykoľvek vôbec pokúsil rozlúštiť. Je to potešenie – ozajstné potešenie pre človeka, z ktorého si stále uťahujú platiaci zákazníci: „To je pre vás nejaká záhada?“ pýtajú sa. „Bože môj, ja som na to prišiel raz-dva!“ Týmto s radosťou odpovedám: „No, páni majstri, tu máte, lúštite, koľko sa vám páči. Beztak trafíte vedľa!“
Možno som príliš horkokrvný. No, čo sa stalo, stalo sa, a tak máš teraz, neláskavý čitateľ, v rukách všetky fakty, ktoré Ti umožňujú nájsť jediné správne riešenie trojitého problému: zistiť totožnosť indivídua, čo zaškrtilo Alberta Grimshawa, zastrelilo Gilberta Sloana a ukradlo Jamesovi Knoxovi obraz.
Dobromyseľne a veľmi dôrazne radím: Pozor, aby Ťa z toho nerozbolela hlava!
Ellery Queen

31
A Ellery povedal: „Ste si istý, pán Knox, že vám obraz ukradli? Dali ste ho do úkrytu vlastnoručne?“
Bankárovi sa opäť vrátila krv do tváre; prikývol, aj keď ho to stálo trochu námahy. „Posledný raz som sa naň díval pred týždňom. Bol tam. Nikto iný o ňom nevedel. Nikto. Tú skrýšu som dal urobiť veľmi dávno.“
„Chcel by som vedieť,“ povedal inšpektor, „ako sa to všetko zbehlo. Kedy ukradli obraz? Ako sa dostal zlodej dnu a ako vedel, kde je obraz, ak to, čo pán Knox hovorí, je pravda?“
„Obraz neukradli dnes večer, to je jasné,“ povedal okresný prokurátor pokojne. „Prečo teda poplašné zariadenie nefunguje?“
„A včera fungovalo, Kraft to potvrdil, a pravdepodobne aj predvčerom,“ poznamenal Pepper.
Knox mykol plecami. Ellery povedal: „Všetko sa vysvetlí. Prosím, poďte so mnou do ‚brlohu‘ pána Knoxa, všetci.
Vyzeralo to, že vie presne, čo robí, a preto ho nasledovali pokorne a ticho. Keď sa vrátili do miestnosti vytapetovanej kožou, Ellery sa dal čulo a veselo do práce. Najprv zavrel dvere a požiadal Peppera, aby stál pri nich a postaral sa, aby neboli rušení; potom šiel priamo k veľkej priečke, vstavanej do jednej zo stien „brlohu“ pri dlážke. S trochu námahy sa mu ju podarilo odstrániť a položiť na dlážku; nato vložil ruku do otvoru za ňou. Všetci ho pozorovali veľmi bedlivo; v otvore bol radiátor s veľkými rebrami. Ellery prebehol rýchle prstami po jednotlivých rebrách, ako harfista brnkajúci po strunách. „Všimnite si, prosím,“ povedal s úsmevom, hoci zrejme nemohli nič také zbadať, „že zatiaľ čo sedem z ôsmich rebier je rozpálených, toto jedno –“a položil ruku na posledné rebro – „toto jedno je chladné ako kameň.“ Znovu sa sklonil k radiátoru a manipuloval s čímsi na spodku chladného rebra. V okamihu odkrútil skrytú čiapočku a vstal s dlhým, ťažkým rebrom radiátora v ruke. „Ako vidíte, dá sa odmontovať,“ vysvetľoval ochotne. „To bol šikovný inštalatér, pán Knox,“ povedal a obrátil rebro spodkom nahor. Na spodku bol sotva viditeľný závit. Ellery ním mocne pokrútil, spodok sa pohol a na ich prekvapenie sa dal pekne odkrútiť a odkryl ich zraku vnútro rebra, vyložené azbestom. Ellery položil odkrútený koniec rebra na stoličku, zdvihol rebro a mocne ním potriasol. A keď z neho vypadol zvitok starého fľakatého plátna, šikovne ho zachytil.
„Čo je to?“ zašepkal inšpektor. Ellery pľasol na zvitok. Rozvinul sa. Bol to obraz – monumentálne rušný výjav, maľovaný sýtymi olejovými farbami, a v jeho strede bola skupina rozzúrených stredovekých vojakov, bojujúcich o zástavu, nádhernú a bohato zdobenú koruhvu.
„Neviem, či mi veríte,“ rozvinul Ellery plátno na Knoxovom stole, „ale máte pred sebou plátno a geniálne dielo, ktoré má cenu jeden milión. Inými slovami: toto je Leonardo, čo nám tak dlho unikal.“
„Nezmysel!“ ozval sa ktosi ostro. Ellery sa otočil na opätku a stál proti Jamesovi Knoxovi, ktorý bol niekoľko krokov za ním a hľadel na obraz s kamennou tvárou.
„Naozaj? Našiel som toto majstrovské dielo, pán Knox, keď som dnes popoludní s neospravedlniteľnou bezočivosťou snoril po vašom dome. Hovoríte, že vám ho ukradli? Ako teda vysvetlíte, že je ukrytý vo vašom osobnom ‚brlohu‘, zatiaľ čo by ho podľa vašich slov mal mať zlodej?“
„Povedal som ‚nezmysel‘ a myslel som to vážne.“ Knox sa krátko zasmial. „Ako vidím, podceňoval som vašu inteligenciu, pán Queen. Ale aj tak sa ešte stále mýlite. Čo som povedal, je pravda. Leonarda ukradli. Myslel som si, že nebudem musieť priznať skutočnosť, že mám dvoch…“
„Dvoch?“ opýtal sa okresný prokurátor ohromený.
„Áno.“ Knox si vzdychol. „Myslel som si, že dokážem niečo presadiť. Toto, čo vidíte, je ten druhý obraz, mám ho už dlho. Je to práca alebo Lorenza di Credi, alebo niektorého jeho žiaka, môj znalec si tým zatiaľ nie je istý, no v nijakom prípade to nie je Leonardo. Lorenzo vedel dokonale napodobniť Leonarda a pravdepodobne Lorenzovi žiaci pokračovali v štýle svojho majstra. Táto vec musela byť kópiou Leonarda, podľa jeho nešťastnej nástennej fresky z r. 1505 vo Florencii, ktorá sa nachádza v Palazzo Vecchio. Ten…“
„Je zbytočné, aby ste nám tu prednášali o umení, pán Knox,“ zavrčal inšpektor. „Chceme vedieť…“
„Váš znalec sa teda domnieva,“ povedal Ellery mierne, „že sa Leonardo vzdal myšlienky namaľovať fresku – ústredná skupina bola už namaľovaná, pokiaľ sa pamätám z prednášok o umení. Ale farby sa pod vplyvom tepla roztiekli a maľba sa poodlupovala – že autorom maľby je niektorý z jeho súčasníkov, ktorý okopíroval Leonardov obraz, znázorňujúci ústrednú skupinu?“
„Áno. V každom prípade tento druhý obraz má cenu, ktorá je len zlomkom ceny originálneho Leonarda. Prirodzene, keď som kúpil originál od Chalkisa, áno, priznávam, že som kúpil originál a vedel som to po celý čas – už som mal túto súčasnú kópiu. Nepovedal som o nej nikomu, lebo som si myslel, že… no, že ak by som raz musel prípadne vrátiť obraz múzeu Victoria, vrátim túto bezcennú kópiu a poviem, že je to obraz, čo som kúpil od Chalkisa…“
Sampson zablýskal očami. „Tentoraz máme veľa svedkov, pán Knox. Čo je s originálom?“
„Ten ukradli,“ opakoval Knox hlavato. „Ukryl som ho v skrýši za panelom vo svojej galérii. Preboha, snáď si nemyslíte!… Zlodej zrejme nevedel nič o tejto kópii, ktorú mám ukrytú vo falošnom rebre radiátora. Originál ukradol, hovorím vám! Ako to urobil, to neviem, ale ukradol ho. Viem, že to bol odo mňa podvod, že som chcel podstrčiť múzeu kópiu a originál si potajomky nechať, ale…“ Okresný prokurátor odtiahol Elleryho, inšpektora a Peppera nabok a niečo si šepkali. Ellery vážne počúval, povedal pár povzbudivých slov a vrátili sa ku Knoxovi, ktorý stál sám pri farebnom plátne, rozvinutom na stole. Joan Brettová stála opretá o jednu z tapetovaných stien, s očami naširoko otvorenými, nehybná, dýchala prudko, až sa jej prsia vlnili.
„Viete, vážený pane,“ povedal Ellery, „zdá sa, že sa tu názory mierne rozchádzajú. Okresný prokurátor a inšpektor Queen majú dojem – v tejto situácii to iste chápete – že nemožno prijať vaše nepodložené tvrdenie, že toto je len kópia Leonarda a nie pravý Leonardo. Nikto z nás nie je znalcom, preto myslím, že treba prizvať odbornú mienku. Dovolíte –?“ Ani nečakal, kým Knox pomaly prikývol, ale pristúpil k telefónu, vytočil číslo, krátko sa s kýmsi porozprával a potom zložil. „Zavolal som Tobymu Johnsovi, vari najslávnejšiemu výtvarnému kritikovi na východe, pán Knox. Poznáte ho?“
„Stretol som sa s ním,“ odvetil Knox stručne.
„Príde čo nevidieť, pán Knox. Dovtedy bude treba, aby sme pokojne a trpezlivo čakali.“
Toby Johns bol robustný starší pán malej postavy so žiariacimi očami, bezchybne oblečený, s výrazom pokojnej sebaistoty. Uviedol ho Kraft, ktorého ihneď poslali preč; ostatným ho predstavil Ellery, ktorý sa s ním už poznal z predchádzajúcich rozhovorov. Johns sa ku Knoxovi správal mimoriadne priateľsky. Potom, keď stál a čakal, aby mu vysvetlili, načo ho zavolali, pozorne sa zadíval na obraz, rozložený na písacom stole.
Ellery predbehol jeho otázku, ktorá by určite bola nasledovala. „Ide o veľmi vážnu vec, pán Johns,“ začal pokojne, „preto vás prosím, aby sa o tom, čo sa tu dnes večer povie, nedozvedel nikto ďalší.“ Johns prikývol, akoby už také žiadosti bol počul aj inokedy. „Výborne.“ Ellery kývol hlavou smerom k obrazu. „Môžete určiť autora tohto plátna, pán Johns?“ Nastalo také ticho, že sa dalo priam cítiť, keď sa znalec sklonil, vložil si do jedného oka zväčšovacie sklo na okraji vrúbkované a pristúpil k písaciemu stolu. Opatrne rozprestrel obraz na dlážku a skúmal ho. Potom požiadal Elleryho a Peppera, aby mu ho podržali napätý vo vzduchu, a vrhol naň mäkké svetlo niekoľkých lámp. Nikto ani len nemukol a Johns tiež pracoval bez poznámky. Ani výraz jeho malej tučnej tváre sa nezmenil. S pedantnou starostlivosťou prezeral obraz centimeter po centimetri a zdalo sa, že najviac ho zaujímajú tváre postáv, sústredené okolo zástavy… Po polhodine spokojne pokynul a Ellery s Pepperom opäť položili plátno na stôl. Knox vydal krátky tichý vzdych, oči mal upreté na znalcovu tvár.
„K tomuto dielu sa viaže zaujímavý príbeh,“ povedal Johns konečne. „Má určitý súvis s tým, čo poviem.“ Priam hltali každé jeho slovo. „Už veľa rokov,“ pokračoval Johns, „ba už niekoľko storočí vieme, že na tento námet existovali dva obrazy, ktoré si boji vo všetkom na nerozoznanie podobné okrem malého detailu…“ Niekto si dačo zašepkal popod nos. „Vo všetkých detailoch okrem jedného. O jednom obraze vieme, že ho maľoval sám Leonardo. Keď Piero Soderini prehovoril veľkého majstra, aby prišiel do Florencie a namaľoval bojovú scénu ako ozdobu na jednu zo stien novej poradnej siene v paláci Signorie, Leonardo si zvolil za námet epizódu z víťazstva, ktoré r. 1440 vybojovali generáli florentínskej republiky nad Niccolom Piccininom pri moste v Anghiari. Náčrtok sám, technický termín sa týka pôvodnej skice, na ktorom Leonardo predbežne pracoval, sa často nazýva „Bitka pri Anghiari“. Bola to vlastne veľká súťaž v nástennej maľbe, na ktorej sa zúčastnil aj Michelangelo, on však spracoval motív z dejín mesta Pisy. No, a ako pán Knox nepochybne vie, Leonardo nedokončil svoju nástennú maľbu, prestal na nej pracovať po tom, čo dokončil bitku o zástavu, lebo obraz sa roztekal a odlupoval, keď začali spracovávať stenu teplom, čím v skutočnosti dielo zničili.
„Leonardo odišiel z Florencie. Predpokladá sa, že bol sklamaný neúspechom svojej práce, a preto namaľoval olejovú verziu svojho pôvodného náčrtu ako umelecké ospravedlnenie. Nech je to akokoľvek, o tomto oleji sa hovorilo, ale sa stratil a našiel sa až pred niekoľkými rokmi, keď ho istý pracovník múzea Victoria z Londýna objavil kdesi v Taliansku.“ Bolo strašné ticho, ale Johns akoby to nebol ani vnímal. „A potom,“ povedal horlivo, „mnohí súčasníci urobili kópiu tohto náčrtku, najmä mladý Rafael, fra Bartolomeo a iní, ale zdalo sa, že náčrt sám potom, čo poslúžil maliarom ako vzor, roztrhali. Náčrt zmizol a originál na múre dvorany bol už pokrytý čerstvými freskami Vasariho z r. 1560. Preto teda objav – takrečeno – Leonardovej vlastnej kópie originálneho náčrtku bol nález obrovského významu pre celý umelecký svet. A tým sa dostávame k tomu, čo je na celej veci zvláštne.
Pred chvíľkou som povedal, že na túto tému jestvujú dva obrazy zhodné po každej stránke okrem jedného: prvý objavili a vystavovali už dávno, jeho autor nebol nikdy definitívne určený až dovtedy, kým neprišiel objav múzea Victoria pred šiestimi rokmi alebo tak dajako. A tu je ten háčik. Znalci sa nikdy nevedeli dohodnúť, či ten skôr nájdený obraz je Leonardo – pravdu povediac, všeobecne sa myslelo, že to bolo dielo Lorenza Di Credi alebo niektorého z Lorenzových žiakov. Ako vo všetkých prípadoch, keď sa v umeleckom svete vyskytne nejaká sporná otázka, bolo okolo toho veľa výsmechu, ironického posmeškárstva a klebiet; no objavenie obrazu múzeom pred šiestimi rokmi vnieslo do veci jasno. Existovali isté staré záznamy. Tieto záznamy hovorili, že sú dva olejové obrazy na ten istý námet: jeden maľoval sám Leonardo a jeden je kópia – no o jej autorovi hovorili záznamy len neurčito. Legenda hovorila, že obidva obrazy boli rovnaké, s výnimkou detailu: rozdielny odtieň vo farbe pleti osôb bezprostredne okolo zástavy. Legenda tvrdila, že na Leonardovom obraze mali postavy tmavšiu pleť, išlo len o veľmi jemný odtieň, lebo legenda tvrdila, že pravého Leonarda možno presne určiť len vtedy, keď postavíte obidva obrazy vedľa seba. Vidíte teda, že…“
„Zaujímavé,“ poznamenal Ellery. „Vedeli ste o tom, pán Knox?“
„Pravdaže. A vedel to aj Chalkis.“ Knox sa pohupoval na pätách a na špičkách. „Ako som povedal, mal som tento obraz, a keď mi Chalkis predal ten druhý, bolo celkom jednoduché položiť ich vedia seba a zistiť, ktorý je Leonardo. A teraz,“ zamračil sa, „je Leonardo preč.“
„Naozaj?“ Zdalo sa, že Johnsa to rozrušilo. Ale potom sa opäť usmial. „No, myslím, že to už nie je moja vec. Ale v každom prípade boli obidva obrazy na šťastie dosť dlho spolu, aby múzeum mohlo určiť, že obraz, čo našiel ich pracovník v Taliansku, bol pravý Leonardo. Nato ten druhý, tá kópia, zmizol. Roznieslo sa, že ho kúpil nejaký bohatý zberateľ v Amerike, ktorý zaň zaplatil peknú sumičku napriek tomu, že bolo zistené, že ide len o kópiu.“ Rýchlym, skúmavým pohľadom pozrel na Knoxa, ale nikto nepovedal ani slova. Johns sa narovnal, vystrel plecia. „Teda potom, ak sa Leonardo z múzea na nejaký čas stratil, by bolo ťažké – ba povedal by som nemožné – rozhodnúť, ktorý z obrazov, keď sa skúmajú oddelene, je originál. Keby človek posudzoval len podľa jedného, nikdy by si nemohol byť istý…
„A tento, pán Johns?“ opýtal sa Ellery.
„Tento,“ odvetil Johns, „je určite jeden alebo druhý z nich, ale bez porovnania s tým druhým…“ Zamĺkol a potom sa udrel po čele. „Pravdaže! Aký som len hlupák! Toto musí byť kópia. Originál je v múzeu Victoria v Londýne.“
„Áno, áno. Veľmi správne,“ povedal Ellery chvatne. „Ak sa obrazy natoľko podobajú, pán Johns, prečo sa jeden cení na milión a druhý len na niekoľko tisíc?“
„Vážený pane!“ zvolal znalec. „Nuž, čože vám mám na to odpovedať, na takú veľmi naivnú otázku? Aký rozdiel je medzi pravým Sheratonovým nábytkom z konca osemnásteho storočia a jeho modernou napodobeninou? Leonardo bol majster, ten, čo maľoval kópiu, pravdepodobne nejaký Lorenzov žiak, iba odmaľoval jeho majstrovské dielo, aspoň tak hovorí legenda. Rozdiel v cene vyjadruje rozdiel medzi majstrovským dielom génia a dokonalou kópiou, ktorú namaľoval neznámy žiak. Že aj tu boli ťahy Leonardovho štetca presne napodobené, to nič neznamená. Ani vy by ste nepovedali, pán Queen, že fotografická napodobenina vášho podpisu má tú istú platnosť ako váš podpis sám.“ Zdalo sa, že Johns vášnivo vysvetľuje celým svojím malým telom. Ellery sa mu s patričnou úctou poďakoval a vyprevadil ho ku dverám. Až keď sa znalec trochu upokojil a odišiel, spamätali sa ostatní a ožili.
„Umenie! Leonardo!“ povedal inšpektor znechutený. „Teraz je to ešte zamotanejšie ako dosiaľ. Naše remeslo môže ísť do starého železa.“ A zdvihol ruky nad hlavu.
„Ani to nie je také zlé,“ namietol okresný prokurátor zamyslene. „Aspoň Johnsove slová potvrdzujú vysvetlenie pána Knoxa, i keď nik nevie, ktorý obraz je pravý a ktorý kópia. Teraz vieme aspoň to, že naozaj jestvujú dva obrazy, a nie jeden, ako sme si stále mysleli. Teda budeme musieť hľadať zlodeja toho druhého obrazu.“
„Jedno neviem pochopiť,“ ozval sa Pepper, „a to: prečo múzeum ani slovom nespomenulo druhý obraz. Veď predsa…“
„Milý pán Pepper,“ povedal pomaly Ellery, „veď mali originál, prečo by sa trápili nad osudom kópie… Áno, pán Sampson, máte úplnú pravdu. Človek, ktorého hľadáme, ukradol aj druhý obraz, písal vydieračské listy pánu Knoxovi, používal polovičky zmenky ako listový papier, a preto musí byť aj úkladným vrahom Sloana, a ako Grimshawov partner aj Grimshawovým vrahom a…“
„Skvele ste to vyrátali,“ povedal Sampson sarkasticky. „Teraz, keď ste nám vymenovali všetko, čo už vieme, mohli by ste nám povedať aj to, čo nevieme, to znamená: kto to je?“
Ellery vzdychol. „Pán Sampson, pán Sampson, vy mi stále šliapete na päty, snažíte sa ma zdiskreditovať a upozorniť na moje slabiny… Naozaj by ste chceli vedieť meno toho, koho hľadáte?“
Sampson sa zahľadel naňho iskrivým pohľadom a inšpektor tiež prejavil záujem. „Pýta sa ma, či by som to skutočne chcel vedieť!“ skríkol okresný prokurátor. „To je naozaj vtipná otázka, čo…? Pravdaže to chcem vedieť.“ Pohľad mu stvrdol a on zmĺkol. „Počujte, Ellery,“ povedal pokojne, „vy to vlastne neviete, však nie?“
„Naozaj,“ zamiešal sa Knox. „Kto to do čerta, môže byť, Queen?“
Ellery sa usmial. „Som rád, že ste sa ma na to opýtali, pán Knox. Museli ste sa s tým stretnúť pri čítaní, lebo mnohí slávni ľudia to opakujú v rozličnej podobe. – La Fontaine, Terentius, Coleridge, Cicero, Iuvenalis, Diogenes. Je to napísané aj na Apolónovom chráme v Delfách a pripisuje sa to Chilónovi zo Sparty, Pythagorovi a Solónovi. Po latinsky to znie: ne quis nimis. Po anglicky to znie: poznaj sám seba. Pán James J. Knox,“ povedal Ellery tým najpokojnejším hlasom na svete, „zatýkam vás!“

32
Ste prekvapení? Okresný prokurátor Sampson tvrdil, že nie je. Po celý ten vzrušujúci večer tvrdil, že mal od začiatku nejasné podozrenie na Knoxa. No naproti tomu jeho vrelá túžba po vysvetlení bola pozoruhodná. Prečo? Ako? Vyzeral z toho priam ustarostený. Dôkazy – kde sú dôkazy? Jeho čulý mozog si už zostavoval obžalobu… a znepokojovala ho nepríjemná istota, že v tejto veci rozhodne bude treba rozlúsknuť tvrdý oriešok. Inšpektor nehovoril nič. Odľahlo mu, ale neprestával ukradomky pokukávať na mlčanlivý profil svojho syna. Odhalenie šokovalo všetkých, Knox sa ihneď fyzicky zrútil a zamdlel, no vzápätí sa zase skoro zázračne spamätal, Joan Brettová celá prestrašená lapala po vzduchu, neschopná uveriť… Ellery bol pánom scény, ale neprejavoval nad tým nijaké mimoriadne nadšenie a stále iba zaťato krútil hlavou ako mulica a nechcel nič vysvetľovať. Inšpektor Queen privolal z riaditeľstva pomoc a Jamesa J. Knoxa pokojne odviedli. Nie, toho večera im nechcel povedať nič, až zajtra ráno… áno, možno zajtra ráno.
V sobotu ráno, šiesteho novembra, sa teda herci tejto komplikovanej drámy zhromaždili. Ellery už skôr vyhlásil, že podá vysvetlenie iba úradným osobám a tým utrápeným ľudom, ktorých sa priamo týka Chalkisov prípad – a, pochopiteľne, dotieravcom od novín. Sobotňajšie ranné noviny priniesli palcové titulky o zatknutí významnej osobnosti; povrávalo sa aj o tom, že nejaká vysoko postavená osobnosť, blízka prezidentovi, požiadala newyorského mešťanostu o vysvetlenie, a bola to asi pravda, lebo telefóny u mešťanostu drnčali celé doobedie; žiadal vysvetlenie od policajného prezidenta, ktorý vedel o veci menej než on, od okresného prokurátora Sampsona, ktorého sa postupne zmocňovalo šialenstvo, od inšpektora Queena, ktorý iba krútil unavenou hlavou a všetkých oficiálnym žiadateľom o informácie iba opakoval: „Vyčkajte.“ Obraz z Knoxovho radiátora zverili Pepperovi, aby ho až do procesu uschoval na okresnej prokuratúre. Scotland Yardu oznámili, že obraz budú potrebovať ako dôkazový materiál v nastávajúcom boji paragrafov, ale že ho odošlú so všetkými bezpečnostnými opatreniami, len čo porota rozhodne o osude pána Jamesa J. Knoxa.
Pracovňa inšpektora Queena bola príliš malá na to, aby pojala všetkých tých, čo mohli zaujať kritické stanovisko, na prítomnosti ktorých Ellery nástojil. Vybraná skupina reportérov, Queenovci, Sampson, Pepper, Cronin, pani Sloanová, Joan Brettová, Alan Cheney, Vreelandovci, Nacio Suiza, Woodruff – a celkom nenápadne prišiel aj policajný prezident, zástupca hlavného inšpektora a veľmi nervózny pán, ktorý si neustále pchal prst za golier a o ktorom sa zistilo, že je to mešťanostov najbližší politický priateľ. Všetci sa postupne zhromaždili vo veľkej miestnosti na policajnom riaditeľstve, ktorú na túto schôdzu rezervovali. Ako sa zdalo, Ellery mal predsedať veľmi neortodoxnému zhromaždeniu, na ktorom Sampson zúril, mešťanostov priateľ sa tváril zachmúrene a policajný prezident sa zlostne mračil. Ellery sa však nedal vyviesť z rovnováhy. V miestnosti bolo pódium a on stál na tomto pódiu ako učiteľ, čo sa chystá prehovoriť k triede vyjaveno hľadiacich detí; dokonca aj tabuľu mal za chrbtom! Stál tu pekne vzpriamený a dôstojný so vzorne vylešteným cvikrom. Vzadu zašepkal zástupca okresného prokurátora Cronin Sampsonovi: „Henry, starký, bolo by lepšie dať tomu pokoj. Knox si ešte stále drží Springarnovu bandu, a čo je tá schopná urobiť z jedného všivavého prípadu, na to ani nemám odvahu pomyslieť.“ Sampson nepovedal nič; na to nebolo čo povedať.
Ellery začal pokojne a pre tých, čo neboli oboznámení, ako sa prípad vyvíjal až podnes, rýchlo načrtol všetky fakty a vývody z doterajších analýz. Keď vysvetlil udalosti, ktoré sa zbehli potom, čo boli napísané vydieračské listy, na chvíľočku sa odmlčal, oblizol si vysušené pery, hlboko sa nadýchol a pustil sa do podstaty svojho nového argumentu. „Ako som už zdôraznil, jediný, kto mohol poslať tie vydieračské listy,“ povedal, „bol niekto, kto vedel, že James Knox má ukradnutý obraz. Fakt, že James Knox má ukradnutý obraz, sa na šťastie podarilo udržať v tajnosti. Kto teda okrem nás, čo sme vec vyšetrovali, vedel o tom? Len a len dve osoby: jednou bol Grimshawov spoločník, o ktorom sme predchádzajúcimi analýzami dokázali, že zabil Grimshawa a Sloana, a ktorý okrem toho vedel, že Knox mal obraz na základe svojho spolčenia s Grimshawom a na základe Grimshawovho vlastného priznania a že teda jedine tento spoločník vedel o celej veci; a druhý, samozrejme, bol Knox sám, čo vtedy nikto z nás nevedel.
„Skutočnosť, že dva vydieračské listy boli napísané na roztrhnutej zmenke, neodškriepiteľne dokazuje, že odosielateľ listov je vrahom Grimshawa a Sloana, teda Grimshawov spoločník, lebo iba vrah mohol mať tú zmenku, pretože ju vzal mŕtvemu Grimshawovi. Na to, prosím, nezabúdajte, je to dôležitý bod v celej logickej stavbe prípadu. A ďalej: čoho si všimneme, keď skúmame tie dva vydieračské listy písané strojom? Nuž, prvý vydieračský list bol písaný na stroji značky Underwood, na stroji, na ktorom písal vrah anonymný list, mimochodom ten list, ktorý odhalil, že Sloane a Grimshaw boli bratia. Druhý vydieračský list bol napísaný na remingtonke. V spôsobe, ako bol písaný tento druhý list, bola závažná stopa. Pisateľ totiž urobil chybu pri číslici 3 v sume 30 000 dolárov a z tejto chyby bolo zjavné, že horné písmeno na klapke číslice 3 nebolo písmeno z bežnej klaviatúry. Dovoľte, aby som vám aj graficky znázornil, ako suma 30 000 dolárov vyzerala na liste samom, a to mi uľahčí vysvetliť vám, kam cielim.“
Obrátil sa a rýchle napísal na tabuľu tento symbol:

?
$ 30 000
3

„A teraz si, prosím, všimnite,“ povedal Ellery obracajúc sa, „že chyba pisateľa spočívala v slabom stlačení klapky zdvíhajúcej vozík po tom, čo napísal znak pre dolár, a to zapríčinilo, že ďalšia klapka, ktorú stisol – tá, na ktorej je trojka – sa odtlačila práve naprostriedku a na papieri sa zjavili iba polovice písmen. Pochopiteľne, pisateľ vrátil vozík o jedno písmeno a udrel na trojku ešte raz, ale to nie je dôležité; dôležité je to, že tie nedokonalé odtlačky písmen klapky s trojkou zostali na liste. No, a čo sa stane, keď sa niekto dopustí takéhoto omylu, bežného pri písaní na stroji – omylu pozostávajúceho z toho, že sa nespustí úplne vozík, čiže neuvolní sa celkom dvíhač vozíka a keď potom chcete napísať nejaké písmeno zo spodného riadku na klaviatúre? Proste toto: miesto, kam malo prísť písmeno zo spodného riadka, zostane biele; kúsok vyššie nad týmto bielym miestom sa vytlačí spodná časť horného písmena; a kúštik pod ním sa vyrazí horná časť spodného písmena. Výsledok môžete vidieť na tejto hrubej kresbe tu na tabuli. Je doposiaľ všetko jasné?“ Všeobecné prikyvovanie.
„Výborne. Navrhujem, aby sme si na chvíľu predstavili klapku, na ktorej je na všetkých písacích strojoch so štandardnou klaviatúrou číslica 3,“ pokračoval Ellery. „Pochopiteľne, hovorím o amerických písacích strojoch. Čo je na nej? Naspodku číslica 3 a hore symbol pre číslo. Nakreslime si to.“ Opäť sa obrátil k tabuli a nakreslil znak #. „Jednoduché, čo?“ opýtal sa, otáčajúc sa späť. „Ale chcem, aby ste si všimli, že omyl v druhom vydieračskom liste naznačuje, že nejde o štandardnú klaviatúru, pokiaľ ide o klapku s trojkou. Lebo tam, nad tou dodatočne vpísanou trojkou, kde je spodná časť istého znaku, by mala byť spodná polovica tohto znaku pre ‚číslo‘, ale, ako vidíte z nákresu na tabuli, nie je tam nič také! Naopak, je tam akýsi veľmi čudný symbol – naľavo malá slučka a od nej hore napravo ide šikmá čiara.“ Ovládal svojich poslucháčov, ktorí ho pozorne sledovali. Nahol sa dopredu. „Zrejme teda, ako som už povedal, písací stroj Remington, na ktorom bol napísaný tento druhý vydieračský list, mal nad svojou trojkou zvláštny znak – tam, kde by mal byť obvyklý znak pre ‚číslo‘,“ a mykol hlavou smerom k znaku na tabuli. „A takisto je zrejmé, že tento znak pozostávajúci zo slučky a šikmej čiary je len spodná časť nejakého písmena. Ako asi vyzerá jeho horná polovica? Ako vyzerá ten znak vcelku?“ Pokojne Sa vzpriamil. „Rozmýšľajte o tom chvíľku. Pozrite sa na ten znak nad trojkou, čo som načmáral kriedou na tabuľu.“
Čakal. Napínali zrak, ale nik neodpovedal. „Je to naozaj veľmi jednoznačné,“ povedal Ellery konečne. „Ohromuje ma, že nikto z vás – a najmä novinári – na to neprišiel. Som plne presvedčený, a nikto mi to nevyvráti, že táto slučka so šikmou čiarou môže byť spodná časť len jediného znaku na svete, ktorý býva na písacích strojoch, a to je znak, čo sa podobá veľkému L, preťatému vodorovnou čiarkou… inými slovami, znak pre anglický funt šterlingov!“ Ozvalo sa tiché mrmlanie na znak údivu a uznania. „No dobre. Bolo teda už len treba nájsť jeden písací stroj remington, ktorý mal na klapke pre trojku znak pre anglický funt šterlingov. Vypočítajte si pravdepodobnosť, že nájdete medzi remingtonkami v Amerike jeden, ktorý má práve na tejto klapke tento cudzí znak – a zistíte, že ich je na milióny. Inými slovami: keby sa nám podarilo nájsť písací stroj s práve takou klapkou, mal by som úplné právo na základe matematiky a logiky tvrdiť, že je to ten stroj, na ktorom bol napísaný druhý vydieračský list.“
Ellery urobil široké gesto. „Doterajší výklad bol nevyhnutný, aby ste pochopili to, čo príde. Prosím, dávajte dobrý pozor. Raz, keď som sa rozprával s Jamesom Knoxom – bolo to ešte v období, keď sme pokladali Sloana za samovraha, a pred prvým vydieračským listom – zistil som, že Knox má nový písací stroj, na ktorom je jedna klapka pozmenená. Dozvedel som sa to náhodou, keď som navštívil Knoxa a on práve dal slečne Brettovej príkaz, aby vystavila šek na úhradu za nový písací stroj. Upozornil ju, aby nezabudla pripočítať aj malú sumu za výmenu jednej klapky. Ďalej som asi v tom istom čase od slečny Brettovej zistil, že tento nový stroj bol značky Remington, to spomenula. A dozvedel som sa i to, že to bol jediný písací stroj v dome, lebo Knox v mojej prítomnosti kázal odniesť starý stroj do dobročinného ústavu. Slečna Brettová napísala na stroji niekoľko čísel, ale musela prestať, odhodila list a zvolala: Budem musieť vypísať slovo ‚číslo‘! Prízvuk na slovo vypísať som dal, pochopiteľne, ja. A hoci vtedy pre mňa tieto slová neznamenali nič, predsa som mal základ pre poznanie, že Knoxova remingtonka, jediný písací stroj v dome, nemá znak pre ‚číslo‘ – prečo by ináč bola slečna Brettová musela vypisovať slovo ‚číslo‘? – a že na stroji je vymenená jedna klapka. A tak, keďže na novom stroji bola jedna klapka vymenená a chýbal na nej znak pre ‚číslo‘, je logické, že to musela byť výmena klapky so znakom pre ‚číslo‘, na ktorej je dolu trojka. To je elementárna logika. Zostávalo mi teda zistiť už len jediný fakt, aby som mal úplný dôkaz; ak totiž na tejto vymenenej klapke nájdem nad trojkou namiesto znaku pre ‚číslo‘ znak pre anglický funt, môžem zodpovedne vyhlásiť, že práve na tejto remingtonke bol napísaný druhý vydieračský list. Prirodzene, potom, ako došiel druhý vydieračský list, stačilo mi nazrieť na klávesnicu stroja, aby som si bol istý. Áno, znak pre funt tam bol. Pravdu povediac, okresný prokurátor Sampson, zástupca okresného prokurátora Pepper a inšpektor Queen sa iste rozpamätajú, že keby boli vedeli, čo majú hľadať, boli by to našli aj bez toho, že by boli pozreli na stroj; lebo práve vtedy inšpektor Queen písal v Knoxovej pracovni kábelogram Scotland Yardu, v ktorom boli aj slová ‚stopäťdesiattisíc funtov šterlingov‘, a keď slečna Brettová prepisovala inšpektorov ceruzkou písaný tex na stroji, na počudovanie, nevypísala ‚funtov‘ slovami, ale znak veľké L preťaté vodorovnou čiarkou! Aj keby som nikdy nebol videl ten stroj, už sama skutočnosť, že slečna Brettová mohla napísať na ňom znak pre funt, spolu s ostatnými faktami, ktoré mi boli známe, by mi boli umožnili dospieť nevyhnutne k tomuto záveru. Dôkaz, matematicky tak presný, ako len dôkaz môže byť, mi priam vyzývavo hľadel do očí: stroj, na ktorom bol napísaný druhý vydieračský list, bol tento stroj pána Jamesa J. Knoxa.“ Inými faktmi, ktoré mi boli známe, by mi boli umožnili Nebolo počuť nič, len ťažké dýchanie a škrípanie cerúz, klžúcich po papieri. Ellery zašliapol cigaretu, nedbajúc na predpisy policajného riaditeľstva a na to, že boli v miestnosti bežné fajčiarske potreby. „Eh bien,“ povedal v dobrej nálade, „nous faisons des progrés*. Vieme totiž, že odvtedy, čo Knox dostal prvý vydieračský list, nevpúšťal do domu nijakých návštevníkov, ani len pána Woodruffa, svojho advokáta. To znamená, že jediné osoby, ktoré by mohli použiť jeho písací stroj, boli: Knox sám, slečna Brettová a služobníctvo. No, ale pretože obidva listy boli písané na roztrhnutej zmenke – a tú mohol mať len vrah – znamená to, že jeden zo spomenutej skupiny bol vrahom.“ Ellery postupoval rýchle, a preto ani nevenoval pozornosť tomu, že sa vzadu ktosi pohol – a treba zdôrazniť, že to bolo práve kreslo, v ktorom sedel inšpektor Richard Queen – a so zlostným úsmevom, ktorý mu skrivil pery, úmyselne potlačil čosi, čo mohlo azda byť kritikou. „Poďme na to vylučovacou metódou,“ povedal rýchlo. „Pristúpme k posledným dôkazom. Písal ten list azda niekto zo služobníctva? Nie, lebo nikto zo služobníctva nebol v čase, keď prebiehalo prvé vyšetrovanie v chalkisovskom dome – jeden z ľudí okresného prokurátora o tom viedol presné záznamy – a preto nikto zo služobníctva nemohol narobiť tieto falošné stopy proti Chalkisovi a neskôr proti Sloanovi. Toto zanechávanie falošných stôp by bolo prvým charakteristickým znakom pre vraha.“
Vzadu nastal zase podráždený pohyb, a Ellery ihneď pokračoval vo svojich poznámkach. „Mohla to byť slečna Brettová? Prepáčte mi láskave, slečna Brettová,“ povedal Ellery s ospravedlňujúcim sa úsmevom, „že vás zaťahujem do tejto argumentácie, ale logika nemá veľký zmysel pre galantnosť… Nie, slečna Brettová to nemohla byť, pretože hoci v období, keď sa vyrábali falošné stopy, bola síce v dome, ale nemohla byť Grimshawovým spoločníkom, to by bol druhý charakteristický znak vraha. Ako ale vieme, že nemohla byť Grimshawovým spoločníkom, nehladiac na to, že je to veľmi groteskná predstava? Veľmi jednoducho.“ Odmlčal sa, pozrel Joan do očí, našiel v nich niečo, čo ho upokojilo, a rýchlo pokračoval: „Slečna Brettová sa mi priznala, že bola a ešte teraz je zamestnankyňou múzea Victoria.“ Jeho ďalšie slová zanikli v záplave vzrušených výkrikov. Chvíľu sa zdalo, že zhromaždenie vybuchne, ale Ellery zaklopkal na tabuľu ako učiteľ, a vrava prestala. Pokračoval, ani sa nepozrel na Sampsona, Peppera a svojho otca, ktorí ho všetci sledovali s vyčítavým a hnevivým výrazom. „Ako som už spomenul, slečna Brettová sa mi priznala, že bola tajne zamestnankyňou múzea Victoria a votrela sa do Chalkisovej domácnosti vlastne len preto, aby pátrala po ukradnutom Leonardovi. Slečna Brettová mi toto povedala po domnelej Sloanovej samovražde, v čase, než prišiel prvý vydieračský list. Vtedy mi ukázala lodné lístky na spiatočnú cestu do Anglicka. Prečo? Pretože zistila, že stratila stopu vedúcu k obrazu a už nemohla vykonať nič pri naháňačke za obrazom, bolo to pre ňu priveľmi spletité. Čo dokazujú tieto lístky, zakúpené na spiatočnú cestu? Zrejme to, že nevedela, kde sa nachádza obraz, ináč by bola zostala v New Yorku; už jej úmysel vrátiť sa do Londýna bol dôkazom, že o ňom nevie. A čo naproti tomu bolo príznačné pre nášho vraha? Že vedel, kde je obraz! – že ho má Knox, aby sme sa vyjadrili presne. Inými slovami, slečna Brettová nemohla byť vrahom a napísať druhý vydieračský list, a ani prvý, a to preto, že obidva písala tá istá osoba. V poriadku. Keď sme teda vylúčili služobníctvo a slečnu Brettovú zbavili podozrenia, zostáva nám už len Knox ako pisateľ druhého listu, a preto aj Grimshawov spoločník a vrah.
„Ako to dokážeme? Knox spĺňa všetky podmienky vraha: Po prvé – bol v Chalkisovom dome v čase, keď boli proti Chalkisovi nastražené falošné stopy. A po druhé, aby sme troška odbočili: prečo sa Knox prezradil a odhalil sám svoje falošné stopy priznaním, že bol tým tretím človekom – keď si predtým dal toľkú námahu, aby presvedčil všetkých, že tu tretia osoba nebola? Pre túto príčinu: slečna Brettová v jeho prítomnosti svojím rozprávaním o šálkach na čaj zvrátila teóriu troch návštevníkov… a tak nemal čo stratiť, ale mohol všetko získať tým, že bude naoko pomáhať vyšetrovaniu – to bolo odvážnym činom, ktorý mal utvrdiť jeho predstieranú nevinu. A hodí sa aj do schémy Sloanovho prípadu: mohol byť človekom, ktorý sprevádzal Grimshawa do hotela Benedict a takto sa dozvedel, že Sloane a Grimshaw boli bratmi, potom nám poslal anonymný list, aby odviedol našu pozornosť na Sloana; a ďalej, ako vrah mal aj testament, ktorý vzal z Chalkisovej truhly, a mohol ho teda podhodiť v pivnici svojho neobývaného domu v susedstve ä dať duplikát kľúča do Sloanovej dózy na tabak; a konečne, ako vrah mohol mať Grimshawove hodinky a mohol ich položiť do pokladnice za Sloanom, keď zabil svoju druhú obeť v Chalkisovej galérii. Ale prečo písal listy sám sebe a vymyslel si fingovanú krádež vlastného obrazu? Na to mal výborný dôvod: Sloanova vražda nebola objasnená a vedel, že polícia ešte stále hľadá vraha. Okrem toho sa naňho naliehalo, aby vrátil Leonarda – a napísaním listov sebe samému chcel vzbudiť zdanie, že vrahom, ktorý bol ešte stále na slobode, nech to bol hocikto, nebol Knox, a že listy písal niekto cudzí – lebo, pochopiteľne, nikdy by nebol napísal tie listy, keby si bol uvedomil, že stopa povedie späť k jeho vlastnému písaciemu stroju.
„Nuž a keď ukradol svoj vlastný obraz, ďalej rozvíjal ilúziu a vytváral zdanie, akoby tento fiktívny neznámy bol úmyselne odlákal políciu od domu, aby mohol ukradnúť obraz. Pokazil svoje poplašné zariadenie proti krádeži a bezpochyby očakával, že keď sa vrátime s prázdnymi rukami od budovy Timesov, dokáže nám tým, že kým sme sa daromne usilovali chytiť vydierača, ukradli mu obraz. Bol to rafinovane vymyslený plán, lebo krádež obrazu by ho zbavila povinnosti vrátiť ho do múzea, zatiaľ čo on, bezpečný pred všetkými, by si ho potom potajomky nechal.“ Ellery sa usmial do zadných radov. „Vidím, ako si ctihodný pán okresný prokurátor ustarostene a utrápene hryzie pery. Vážený pán Sampson, zrejme si už predstavujete, ako budú argumentovať advokáti pána Knoxa, lebo jeho zbor právnických hviezd sa pokúsi dokázať vám na konkrétnych príkladoch z jeho korešpondencie, že sa líši od spôsobu, akým boli napísané obidva vydieračské listy, a vy ho zas budete obviňovať, že si ich napísal sám. Nerobte si preto starosti: každej porote bude jasné, že pri ich písaní Knox úmyselne zmenil svoj štýl písania na stroji – riadkovanie, interpunkciu, silu úderu na jednotlivé písmená a tak ďalej, aby zdôraznil, že ich napísal niekto iný, a nie on…
„Pokiaľ ide o tie obrazy, sú tu dve možnosti: že Knox mal od začiatku obidva, ako tvrdí, alebo mal iba jeden – ten, čo kúpil od Chalkisa. Ak mal iba jeden, potom klamal, keď vravel, že mu ho ukradli, lebo vtedy, keď povedal, že mu ho ukradli, objavil som jeden v jeho dome. A keď videl, že som ho našiel, hneď sa chytil rozprávky o dvoch obrazoch, aby nás presvedčil, že od samého začiatku mal dva a že ten, čo sme našli, je kópia, a že originál vzal ten tajomný zlodej. Takto síce obetoval obraz, to je pravda, ale zachránil si kožu – aspoň si myslel, že si ju zachránil. Naproti tomu ak naozaj mal obidve plátna hneď od začiatku, potom obraz, čo som našiel, je alebo Leonardo, alebo kópia a nedá sa to zistiť, kým nenájdeme aj druhé plátno, ktoré Knox zrejme niekam ukryl. Ale aj tak, či už má teraz okresný prokurátor prvý alebo druhý obraz, Knox má ešte jeden – totiž ak mal od začiatku dva – a Knox nemôže s týmto druhým vyjsť na svetlo, lebo má zviazané ruky tvrdením, že mu ho niekto ukradol. Vážený pán Sampson, ak sa vám podarí nájsť ten druhý obraz niekde v Knoxovom dome alebo kdekoľvek a dokázať, že ho ta Knox ukryl, budete mať celý prípad uzavretý ešte nepriedušnejšie, než ho máte teraz.“
Sampson, súdiac podľa výrazu jeho chudej tváre, by sa bol rád pustil do debaty o tomto tvrdení, lebo zrejme nepovažoval prípad za taký nepriedušný. Ale Ellery mu nedovolil, aby povedal, na čo myslel, a pokračoval bez zastávky. „Zhrňme celý prípad,“ povedal. „Vrah mal spĺňať tri hlavné Požiadavky. Prvá: mal mať možnosť podvrhnúť falošné stopy proti Chalkisovi a Sloanovi. Druhá: mal byť pisateľom vydieračských listov. Tretia: mal byť v Knoxovom dome, aby mohol napísať druhý vydieračský list. Túto tretiu požiadavku spĺňa len služobníctvo, slečna Brettová a Knox. Ale služobníctvo nespĺňa prvú požiadavku, ako som už bol vysvetlil. Slečna Brettová nespĺňa druhú požiadavku, ako som vysvetlil pred chvíľkou. Zostáva len Knox, a keďže Knox spĺňa všetky tri podmienky, musí byť vrahom.“
Nedalo sa povedať, že inšpektor Richard Queen sa vyhrieval na výslní triumfu svojho syna. Keď sa skončili nevyhnutné otázky, gratulácie, pripomienky a záujem zo strany novinárov – a Queenovci zostali sami medzi štyrmi stenami inšpektorovej kancelárie, starý pán sa neovládol a dal priechod svojim vnútorným pocitom výrazmi, ktoré doteraz v sebe dusil; Ellery zakúsil v plnej miere otcovu nevôľu. Ale rozhodne treba poznamenať, že ani sám Ellery nevyzeral ako mladý, sebavedomý muž, čo je pánom situácie. Naopak, chudé líca mal rozryté vráskami napätia a oči mal unavené a horúčkovité. Fajčil cigaretu za cigaretou celkom mechanicky a vyhýbal sa otcovmu pohľadu.
Starý pán hundral celkom zrozumiteľne. „Namojdušu, keby si nebol môj syn,“ povedal, „vykopol by som ťa odtiaľto. Zo všetkých slabých, nedostatočných, smiešnych argumentov, aké som kedy počul, bolo to tvoje vystúpenie tam dole najpo…“ Striaslo ho. „Zapamätaj si, čo ti poviem, Ellery. Budú z toho nepríjemnosti. V tomto prípade moja dôvera v teba je – je – no, ponižuješ ma, do čerta! A Sampsona, vieš, Henry nie je nijaký trkvas; a keď vychádzal z tej miestnosti, bolo mi nad slnko jasnejšie, že stojí pred najťažšou bitkou paragrafov, akú kedy za svojho života vybojoval. Táto vec neobstojí pred súdom, Ellery, proste nemôže obstáť. Nemáš dôkazy. Ani pohnútky. Pohnútky, do čerta! O tom si nepovedal ani slova! Prečo zabil Knox Grimshawa? Pravda, je to krásne, keď používaš tú svoju prekliatu logiku a matematicky či ako nám dokazuješ, že Knox je ten, koho hľadáme – ale kde sú pohnútky? Porota chce pohnútky, nie logiku.“ Od rozčúlenia si oprskal celú vestu. „Bude to peklo. Knox v base a obhajovať ho budú najväčší advokáti východu – a tí ti narobia do tej tvojej logiky toľko dier, chlapče, že bude ako ementál. Práve toľko dier ako…“ Vtom sa Ellery pohol. Za celý čas otcovej tirády sedel trpezlivo, ba zavše aj prikývol, ako keby čakal to, čo hovoril inšpektor, a aj keď s tým nesúhlasil, nemyslel si, že by sa to nedalo prehltnúť. Ale teraz sa vystrel v kresle a po tvári mu prebehlo čosi ako Úľak. „Práve toľko dier ako do čoho? Čo tým chceš povedať?“
„Cha!“ skríkol inšpektor. „To ťa prebralo, čo? Myslíš si, že tvoj starý je chumaj, čo? Možno Henry Sampson to nevidel, ale ja som si to všimol, prisahám ti, a ak si to nevidel ty, tak si hlupák!“ Poklepal Ellerymu po kolene. „Pozri, Ellery Sherlock Holmes Queen. Povedal si, že si vylúčil služobníctvo z podozrenia, že by niektorý z nich mohol byť vrahom, lebo nik z nich nebol v chalkisovskom dome vtedy, keď boli podvrhnuté falošné stopy.“
„No a –?“ opýtal sa Ellery pomaly.
„Áno. To bolo krásne. Veľkolepé. Pravdivé. Súhlasím s tebou. Ale, môj drahý, nerozumný chlapče,“ povedal starý pán trpko, „vieš, nešiel si dosť hlboko. Zbavil si všetkých podozrenia, že sú vrahmi, ale prečo by niektorý z nich nemohol byť spoluvinníkom nejakého vraha zvonku? Zapíš si to za uši a porozmýšľaj o tom!“ Ellery neodpovedal, vzdychol si a nechal vec tak. Inšpektor sa spustil do svojho otáčacieho kresla a fučal od nespokojnosti. „A na koľko vecí si hlúpo zabudol… A práve ty! Prekvapil si ma, chlapče. Tento prípad ti poplietol hlavu. Veď vrah si mohol najať niekoho zo služobníctva, aby na Knoxovom písacom stroji napísal druhý vydieračský list, zatiaľ čo sám bol niekde v bezpečí! Netvrdím, že to tak muselo byť, ale stavím dolár proti tisícke, že Knoxovi právnici na to poukážu, a kde je potom celá tvoja argumentácia, ktorá vylučuje rad-radom všetkých, až ostane len Knox? Bah! Tvoja logika je nanič.“
Ellery pokorne prikývol na znak súhlasu. „Skvelé, otec, naozaj skvelé. Dúfam, verím, že si na toto teraz nik iný nespomenul.“
„No,“ odvetil inšpektor nevrlo, „zdá sa mi, že Henry na to nemyslel, lebo by bol ihneď pribehol sem a pekne ti povedal od pľúc svoje. To je útecha… Počuj, El. Zrejme vieš od začiatku o tej medzere, na ktorú som ťa práve upozornil. Prečo ju hneď nezapcháš, prv než bude neskoro a než ma to bude stáť miesto, a Henryho takisto?“
„Pýtaš sa, prečo tú medzeru nezapchám?“ Ellery mykol plecami a zdvihol ruky za hlavu. „Bože môj, aký som unavený…! Poviem ti, prečo, môj utrápený otec. Jednoducho preto, že nemám odvahu.“
Inšpektor pokrútil hlavou. „Asi ti preskočilo,“ zamrmlal. „Čo to má znamenať: že nemáš odvahu? To je dôvod? Dobre, povedzme, že je to Knox. Ale prípad, chlapče, prípad! Daj nám niečo určitejšie, na čom by sa dalo pracovať. Vieš, že ťa budem podporovať až do konca, ak si si istý, že máš pravdu.“
„To viem veľmi dobre,“ usmial sa Ellery. „Otcovstvo je obdivuhodná vec. Je iba jediná vec, ktorá je ešte obdivuhodnejšia, a to je materstvo… Otec, teraz ti už nemôžem povedať ani jediné vážne slovo. Ale poviem ti dačo, a ty sám uváž cenu mojich slov vzhľadom na nespoľahlivý prameň… Najväčšie udalosti v tomto prekliate zamotanom prípade ešte len prídu!“

33
V tomto období sa vzťah medzi otcom a synom povážliví naštrbil. Inšpektorov duševný stav bol pochopiteľný; bol po krk zavalený starosťami a nervózny, na niekoľko hodín ho premohlo to pudové a hrozilo vyceriť zuby, len čo sa Ellery, väčšinou mlčiaci, trošku pohol. Starý pán, ktorý akoby tušil niečo zlé, ale nevedel sa zachytiť svojou malou presnou rukou ničoho konkrétneho, reagoval charakteristicky: búril a vyčíňal a neznesiteľne strpčoval život svojim podriadeným, hoci jeho hnev bol namierený inam – proti sklonenej hlave syna. Toho dňa sa niekoľkokrát chystal odísť z úradu. Ellery ožíval len v týchto okamihoch, lebo stále častejšie dochádzalo medzi nimi k podráždeným výbuchom. „Nesmieš odísť. Musíš zostať tu. Prosím ťa.“
Raz sa inšpektor vzbúril a odišiel. Ellery, ktorý sa krčil pri telefóne v strehu ako poľovnícky pes, bol natoľko nervózny, že si hrýzol pery až do krvi. Ale inšpektor nebol dosť rozhodný – vrátil sa, červený v tvári a vrčal, aby tu so synom ďalej držal tú nepochopiteľnú stráž. Ellerymu sa hneď rozjasnila tvár, usadil sa znovu k telefónu, stále tak pozorný, ale už pokojný, že môže všetky svoje schopnosti venovať tejto namáhavej úlohe: čakať, čakať… Telefón sa ozýval s monotónnou pravidelnosťou. Kto volal a čo tie volania znamenali, to inšpektor nevedel, no vždy, keď telefón zacengal, Ellery vzal slúchadlo ako odsúdenec na smrť, ktorý čaká milosť. Zakaždým bol sklamaný, počúval vecne, prikyvoval, povedal pár bezvýznamných slov a opäť zložil. Raz si inšpektor volal seržanta Velieho – a zistil, že seržant, obyčajne taký spoľahlivý, nebol od minulého večera na policajnom riaditeľstve, ani sa neohlásil, kde je. Nik nevedel, kde sa nachádza, a ani jeho žena nevedela vysvetliť, kam odišiel. Toto bola vážna vec a starému pánovi sa od zlosti pretiahol nos a čeľusťou mu pošklbávalo, čo neveštilo pre seržanta nič dobrého. Ale ovládol sa a nepovedal ani slova. Ellery, ktorý sa azda trošku aj mrzel na otca zato, že mu nedôveruje, nevysvetlil mu nič. Doobeda si inšpektor zašiel za viacerými členmi svojho štábu, v iných veciach, čo sa netýkali Grimshawovho prípadu. A jeho prekvapenie vzrástlo, keď zistil, že viacerí z nich, a medzi nimi tí, čo im najviac dôveroval – Hagstrom, Piggott, Johnson – sú preč, a nik nevie kde.
Ellery povedal pokojne: „Velie a ostatní sú vonku, majú dôležitú prácu. Na môj príkaz.“ Už sa nemohol ďalej dívať, ako sa starý pán sužuje.
„Tvoje príkazy!“ Inšpektor div nevykríkol. Mozog mu zastrel záchvat hnevu. „Ide po niekom,“ vyslovil namáhavo a Ellery prikývol. Oči upieral na telefón. Každú hodinu, každú polhodinu dostával tajomné hlásenia. Inšpektor napokon ovládol svoj neustále vzrastajúci hnev – nebezpečenstvo otvoreného konfliktu tak pominulo – a so zvyčajnou energiou začal vybavovať bežné záležitosti. Deň sa pomaly míňal. Ellery požiadal, aby im doniesli obed hore. Jedli bez slova, Ellery pri telefóne.
Aj večeru zjedli v inšpektorovej kancelárii, bez chuti, mechanicky, akoby skľúčení obavami. Ani jednému z nich neprišlo na um zažať svetlo; šero zhustlo a inšpektor znechutene nechal robotu tak. Mlčky ostali sedieť. A potom, za zamknutými dverami, Ellery opäť našiel dôveru k otcovi, dobrý vzťah medzi nimi sa obnovil a Ellery začal hovoriť. Vravel rýchlo, s istotou, akoby všetko, čo povedal, vykryštalizovalo mu v mysli po dlhých hodinách chladných úvah. Inšpektor sa pomaly zbavoval posledných stôp urazenej pýchy a na tvári ostrieľanej mnohými zápasmi a zbrázdenej hlbokými vráskami objavil sa mu výraz takého prekvapenia, aký uňho len málokto videl. Iba opakoval: „Nemôžem tomu uveriť. To nie je možné. Nechápem to, je to možné?“
A keď Ellery skončil svoje rozprávanie, inšpektorove oči chvíľu hľadeli s výrazom, ktorý žiadal o prepáčenie. Ale iba chvíľočku, potom sa mu zaiskrili a od toho okamihu aj on hľadel na telefón ako na živú mysliacu bytosť. Keď sa skončil pracovný čas, inšpektor si zavolal sekretárku a dal jej záhadné inštrukcie. Sekretárka odišla. A o štvrť hodiny už sa po chodbách policajného riaditeľstva šuškalo, že inšpektor Queen dnes skončil, odišiel domov, aby si oddýchol a načerpal sily na zápas, ktorý ho čaká s advokátom Jamesa J. Knoxa.
No inšpektor Queen aj ďalej sedel potme vo svojej kancelárii pri telefóne, ktorý bol teraz zapojený priamo na policajnú centrálu. Vonku stálo už od poobedia pripravené policajné auto s dvoma mužmi v ňom a s naštartovaným motorom. Zdalo sa, že čaká s rovnakou železnou trpezlivosťou ako tí dvaja, čo sedia hore v šedej kamennej budove za zamknutými dverami a potme.
Bolo už po polnoci, keď sa konečne ozval telefón. Queenovci vyskočili a boli pripravení hoci zabíjať. Telefón prenikavo zacengal. Ellery chňapol po slúchadle a skríkol do mikrofónu: „Čo je?“ Odpovedal mu dunivý mužský hlas.
„Ideme!“ vykríkol Ellery, odkladajúc slúchadlo. „Do Knoxovho domu, otec!“ Vyrazili z inšpektorovej kancelárie a v behu si obliekali kabáty. Dolu sa vrhli k čakajúcemu autu, Ellery hlasno vykríkol rozkazy a auto vyrazilo… Otočilo sa čiernym chladičom na sever a vyrazilo s revúcou sirénou na okraj mesta. Ale podľa Elleryho inštrukcií nedoviezli sa k rezidencii Jamesa Knoxa na Riverside Drive, ale sa skrútili do Päťdesiatej štvrtej ulice – do tej, v ktorej bol kostol a Chalkisov dom. Niekoľko blokov pred cieľom vypli sirénu. Auto sa ticho vtiahlo do tmavej ulice, nehlučne prirazilo k chodníku a Ellery a inšpektor rýchle vyskočili. Vrhli sa rovno do tieňa pri vchode do pivnice prázdneho Knoxovho domu, čo stál vedia chalkisovského…
Pohybovali sa ako duchovia, celkom nehlučne. Z tmavého kúta pod drobiacimi sa schodmi vynorili sa mohutné plecia seržanta Velieho. Queenovcov ožiarilo na okamih svetlo baterky, ale ihneď zhaslo a seržant zašepkal: „Je vnútri. Musíte konať rýchlo. Všade naokolo sú chlapi. Nemôže ujsť. Rýchle, pán šéf!“ Inšpektor, teraz už veľmi pokojný a istý, prikývol, a Velie veľmi ticho otvoril dvere pivnice. Na chvíľu zastal v chodbe, čo viedla do pivnice, a z temnoty sa vynoril druhý policajt. Queenovci mu bez slova vzali baterky a na inšpektorov pokyn si ich Velie a Ellery zahalili vreckovkami. Potom všetci vkročili do opustenej pivnice. Seržant, zrejme oboznámený s terénom ako mačka, kráčal popredku. Slabé, ako hmlou zastreté svetlo ich bateriek ledva osvetľovalo tmu. Kĺzali sa po dlážke ako indiánski stopári, poza hrôzostrašnú pec a hore pivničnými schodmi. Hore na schodišti Velie zastal, vymenil si pošepky pár slov s druhým policajtom, čo tu strážil, a potom im opäť ticho pokynul a viedol ich od schodišťa do tmavej chodby na prízemí.
Keď vošli na prstoch do chodby, všetci zastali. Kdesi pred nimi žiarili úzke pásiky slabého svetla, ktoré vychádzali zhora a zdola pod niečím, čo zrejme boli dvere. Ellery sa zľahka dotkol ramena seržanta Velieho. Velie k nemu obrátil svoju veľkú hlavu. Ellery vydýchol pár slov. A hoci tu bola tma, Velie sa pohrdlivo uškrnul do tmy, strčil ruku do vrecka kabáta a vytiahol revolver. Kratučko blyskol baterkou a hneď k ním opatrne pristúpili ďalšie postavy. Velie sa tlmene porozprával s ďalším človekom, ktorým bol, podľa hlasu, detektív Piggott. Všetky východy boli zrejme obsadené… Na seržantov signál sa celá skupina priblížila k zdroju slabého svetla. Zastali. Velie sa zhlboka nadýchol, privolal pokynom ruky Piggotta a druhého detektíva – bol to podľa štíhlej postavy Johnson – a skríkol: „Vpred!“ a všetci traja, Velie uprostred, vrazili plecami do dverí, vylomili ich ako slabé doštičky, a vpadli do miestnosti. Ellery a inšpektor vkĺzli chytro cez prerazený otvor. Rozvinuli sa, z ich bateriek vyšľahli prúdy jasného svetla a prehľadávali miestnosť. Potom sa na čomsi zastavili a na zlomok sekundy ožiarili svoju korisť; bola to nehybná postava, čo stála naprostred zaprášenej miestnosti bez nábytku, vo svetle malej baterky skúmala dva rovnaké obrazy, rozvinuté na dlážke…
Tento kratučký okamih prešiel v tichu; a potom sa tajomná postava pohla tak rýchlo, že to vari ani nebolo možné. Z hrude zahaleného človeka ozvalo sa zavrčanie, zafňukanie, pridusený výkrik, podobný zvieraciemu. Obrátil sa ako divý zver, biela ruka siahla ako blesk do vrecka kabáta a v nej sa nevedno odkiaľ zjavila modravá automatická pištoľ. A teraz sa rozpútalo peklo. Začalo sa to tým, že tmavý, zahalený človek pozrel na vysokú postavu Elleryho Queena, určil si ho priam s matematickou presnosťou medzi mužmi, zhŕknutými pri dverách. Jeho ukazovák sa veľmi rýchlo zastavil na kohútiku automatickej pištole a potiahol; v tom istom zlomku okamihu šteklo niekoľko policajných revolverov. A seržant Velie, s tvárou ako maska z bielej ocele, vrhol sa bleskovo na tmavú postavu… Postava sa zrútila na dlážku, smiešne, ako figúra z papiera.
Ellery Queen ticho zastonal od prekvapenia, otvoril naširoko oči a klesal k nohám otcovi, ktorému stuhla krv v žilách.
O desať minút baterky osvetľovali scénu, ktorá bola taká tichá ako tá predchádzajúca rušná. Mohutná postava doktora Duncana Frosta sa skláňala nad Ellerym, ktorý ležal na hromade plášťov, rozprestretých na špinavej dlážke. Inšpektor Queen, bledý ako stena, chladný, tvrdý a krehký súčasne, stál nad lekárom s očami meravo upretými na Elleryho smrteľne bledú tvár. Nikto nepovedal ani slova, ani tí, čo stáli okolo hrozivo neforemnej postavy útočníka, ležiaceho na dlážke uprostred miestnosti. Doktor Frost mykol hlavou: „Nie je to vážne. Nič mu nebude. Ľahké poranenie svalstva na pleci. Pozrite, už sa preberá.“
Inšpektor nahlas vzdychol. Ellery nepokojne otvoril oči, potom ich od bolesti opäť privrel a zdravou rukou si siahol na ľavé plece. Nahmatal obväz. Inšpektor si kľakol k nemu. „Ellery, chlapče, nie je ti nič? Ako sa cítiš?“ Ellerymu sa podarilo usmiať. Zachvel sa a s pomocou ochotných rúk sa zviechal na nohy. „Fuj!“ povedal a skrútil sa od bolesti. „Haló, pán doktor! Kedy ste prišli?“
Začal sa obzerať a pohľad sa mu zastavil na tichej skupine detektívov. Vykročil k nim a seržant Velie mu uvolnil miesto, ospravedlňujúc sa ako dieťa. Ellery sa pravou rukou zavesil do Velieho, mocne sa oňho oprel a pozeral na telo, ležiace na zemi. V očiach nemal radosť z víťazstva, ale pochmúrnu zádumčivosť, ktorá sa ešte väčšmi odrážala vo svetle bateriek a zodpovedala prostrediu: prachu, pošmúrnym ľuďom a ich šedočiernym tieňom. „Mŕtvy?“ oblizol si pery.
„Dostal štyri zásahy do brucha,“ povedal Velie. „Mŕtvy a dokonale.“
Ellery prikývol a jeho pohľad kĺzal ďalej, až zamieril na dva kusy starého pomaľovaného plátna, čo ležali pokorne v prachu, kam ich ktosi položil. „No,“ povedal s unaveným, clivým úsmevom, „aspoň tieto máme,“ a opäť pozrel dolu na mŕtveho muža. „Mali ste smolu, vážený pane, veľkú smolu. Ako Napoleon, vyhrali ste všetky bitky okrem poslednej. Chvíľu sa díval do mŕtvych očí, trochu ho striaslo, obrátil sa a videl, že pri ňom stojí inšpektor. Starý muž drobnej postavy pozoroval mŕtvolu chtivými očami. Ellery sa slabo usmial. „No, otec, teraz už môžeme chudáka starého Knoxa pustiť. Ochotne nám zahral páchateľa, a zahral svoju úlohu dobre… Pravý vinník je tu, leží zneškodnený v prachu na dlážke Knoxovho domu… Osamelý vlk celého prípadu – vydierač, zlodej, vrah…“ Pozerali na mŕtvolu. Mŕtvy na dlážke, akoby im vracal pohľad, s bezočivým a zlomyseľným úškrnom, vtisnutým do nevľúdnych čŕt – bol zástupca okresného prokurátora Pepper.

34
„Niet na svete dôvodu, pán Cheney,“ povedal Ellery, „prečo by ste nemali dostať dôkladné vysvetlenie – vy, a pochopiteľne, aj…“ Ale vtom zaznel zvonček, a keď Djuna utekal otvoriť, Ellery zatíchol. Vo dverách obývačky sa zjavila slečna Brettová. Bola taká prekvapená, že vidí pána Alana Cheneyho, ako bol pán Alan Cheney prekvapený, že vidí slečnu Joan Brettovú. Alan vstal a kŕčovite zovrel vyrezávanie na prekrásnom orechovom kresle vo windsorskom štýle, a Joan sa chytila verají, akoby sa zrazu potrebovala o niečo oprieť. Toto je správny koniec, pomyslel si Ellery Queen a vstal z pohovky… Bol trocha bledý, a prvý raz po týždňoch sa tváril bezstarostne. Ďalší traja, čo vstali s ním – jeho rozpačitý otec, okresný prokurátor, ktorý mal ešte v očiach výraz hrozného prekvapenia nad udalosťami minulej noci, bledý a odvážny boháč pán James J. Knox, ktorému krátky pobyt vo väzení nijako neublížil – títo páni sa hlboko uklonili, ale mladá dáma vo dverách sa neusmiala, pretože bola ako zhypnotizovaná, podobne ako mladý muž, čo stál nehybne pri svojom kresle.
Potom sa nerozhodne pozrela Ellerymu do usmievavých očí. „Myslela som… Povedali ste, aby som…“
Ellery pristúpil k nej, vzal ju za rameno a viedol ju k hlbokému kreslu, do ktorého rozpačito klesla. „Čo ste si mysleli, čo som vám to povedal, aby ste… čo to bolo, slečna Brettová?“
Pohľad jej padol na jeho ľavé plece. „Boli ste ranený!“ skríkla.
„Na to,“ povedal Ellery, „odpovedám dobre známymi slovami vynikajúceho hrdinu: „To je maličkosť. Iba škrabnutie! Sadnite si, pán Cheney.“ A pán Cheney si sadol.
„Tak už začnite!“ zvolal Sampson netrpezlivo. „Neviem, ako ostatným, ale mne ste rozhodne dlžen vysvetlenie, Ellery.“
Ellery si opäť ľahol na diván a zapálil si cigaretu. „No, teraz je to v poriadku,“ povedal. Zachytil pohľad Jamesa Knoxa a obidvaja sa usmiali na nejakej tajnej myšlienke. „Vysvetlenie… Pravdaže.“
Ellery začal. A zatiaľ čo v nasledujúcej polhodine praskali pečúce sa kukuričné zrná, Alan a Joan sedeli so zloženými rukami a ani jediný raz na seba nepozreli. „Štvrté riešenie, viete, boli štyri varianty,“ začal Ellery. „Riešenie s Chalkisom, v ktorom ma pán Pepper vodil za nos, riešenie so Sloanom, ktoré by sme mohli nazvať mŕtvym bodom medzi Pepperom a mnou, pretože som mu ani na chvíľu neveril, hoci som svoju pochybnosť nevedel odôvodniť, až kým neprišiel Suiza so svojím príbehom, riešenie s Knoxom, v ktorom som ja vodil za nos Peppera – až dovtedy je to nerozhodné, ako vidíte, a konečne riešenie s Pepperom, ktoré jediné bolo správne; teda štvrté, a podotýkam, jediné riešenie, ktoré vás všetkých ohromilo. Teraz je vám to iste nad slnko jasné.“ Na chvíľku Zamĺkol. „Pravda, odhalenie, že mladý muž, ktorý sa zjavne tešil dobrej povesti a navyše zástupca okresného prokurátora, bol strojcom reťaze zločinov vymyslených s hlbokou fantáziou a vrcholnou nenútenosťou, vás musí ohromiť, ak neviete, ako a prečo to robil. Ale pána Peppera chytil do pasce môj starý spojenec, logika, logos Grékov, a pevne verím, že kliatba mnohých zločincov v budúcnosti.“
Ellery rozsýpal popol po Djunových bezchybne vyčistených kobercoch. „Nuž, priznám sa, že až do oných udalostí, ktoré sa zbehli v rozsiahlom dome pána Knoxa na Drive – vydieračské listy a krádež obrazu – až do týchto udalostí som nemal ani najmenšie tušenie, kto je páchateľom. Inými slovami, keby Pepper bol po zavraždení Sloana utíchol, bol by z toho vyplával neodhalený a beztrestne. No tak ako v iných viac alebo menej slávnych zločinoch, aj v tomto prípade sa zločinec stal obeťou svojej vlastnej túžby. Plietol si vlastnými rukami sieť, do ktorej sa nakoniec chytil. A pretože udalosti v knoxovskom dome o všetkom rozhodli, dovoľte mi začať odtiaľ. Budete sa ešte pamätať, že včera ráno som zhrnul hlavné charakteristické črty vraha, je však potrebné zopakovať tieto znaky aj teraz. Po prvé: mal mať možnosť podvrhnúť falošné stopy proti Chalkisovi a Sloanovi. Po druhé: musel byť pisateľom vydieračských listov. Po tretie: musel byť v Knoxovom dome, aby mohol napísať na stroji druhý vydieračský list.“
Ellery sa usmial. „Nuž, tento posledný bod, tak ako som ho rozvinul včera ráno, je klamný – úmyselne a z dôvodov, ktoré všetko ozrejmia neskôr. Po tom improvizovanom pseudovysvetlení, ktoré som mal na policajnom riaditeľstve, ma môj prefíkaný otec medzi štyrmi očami upozornil na miesto, kde som sa ‚mýlil‘. Lebo ja som dal výrazu ‚v Knoxovom dome‘ význam ‚člen Knoxovej domácnosti‘, zatiaľ čo ‚v Knoxovom dome‘ má oveľa širší význam. Lebo ‚v Knoxovom dome‘ znamená – hocikto, či z Knoxovej domácnosti alebo zvonku. Inými slovami, pisateľ druhého listu nemusel byť nevyhnutne niekto z pravidelných obyvateľov domu, mohol to byť hocikto zvonku, kto sa dostal do Knoxovho domu. Prosím, na to nezabúdajte. Preto vychádzame z tejto témy: že druhý list, súdiac podľa daných okolností, musel napísať niekto, kto v čase, keď ho písali, bol v dome: a tento niekto bol vrah. Ale môj inteligentný otec poukázal na to, že ani to nemusela byť pravda; prečo, pýtal sa, by pisateľom tohto listu nemohol byť vrahov spolupáchateľ, ktorého si vrah najal azda práve na jeho napísanie, zatiaľ čo sám sa zdržiaval ďaleko od Knoxovho domu? To by, pravdaže, znamenalo, že vrah nemal voľný prístup do Knoxovho domu, lebo inak by si bol list napísal sám… To bola háklivá otázka a včas položená – a ja som sa jej včera ráno úmyselne vyhýbal, pretože nevyhovovala môjmu zámeru chytiť Peppera. No dobre. Ak vieme teraz dokázať, že vrah nemohol mať v Knoxovom dome spolupáchateľa, znamenalo by to, že vrah sám písal druhý list a bol v pracovni pána Knoxa, keď ho písal. Aby sme však mohli dokázať, že tu nebolo spolupáchateľa, musíme najskôr dokázať nevinu pána Knoxa samotného, ináč je logický problém neriešiteľný.“
Ellery lenivo vypúšťal dym cigarety. „Nevina pána Knoxa sa dá dokázať veľmi jednoducho. Prekvapuje vás to? A predsa je až smiešne jednoduchá. Dá sa dokázať na základe faktu, o ktorom vedia len traja ľudia na svete: pán Knox, slečna Brettová a ja. Následkom toho Pepper, ako uvidíte, pretože o tomto závažnom fakte nevedel, urobil svoju prvú chybu v reťazi úkladov a protiúkladov.
„Ide o toto: v čase, keď sa všeobecne považoval za páchateľa Sloane, povedal mi pán Knox z vlastného rozhodnutia v prítomnosti slečny Brettovej, že tej osudnej noci navštívil aj s Grimshawom Chalkisa. Chalkis si od neho, t. j. Knoxa, požičal tisícdolárovú bankovku, aby ju mohol dať Grimshawovi ako istý druh zálohy. Knox vtedy videl, ako si Grimshaw ukladá zloženú tisícdolárovku do zadného plášťa na hodinkách, a keď Grimshaw odchádzal, mal ju ešte tam. Šli sme s pánom Knoxom na policajné riaditeľstvo a našli sme tú bankovku – bola to tá istá tisícdolárovka, lebo som si to ihneď overil a zistil, že mu ju vydali, ako to pán Knox povedal, v deň, ktorý spomínal. No a fakt, že pôvod tejto bankovky možno sledovať späť k pánu Knoxovi, o čom on vedel lepšie než hocikto iný, znamenal, že keby bol pán Knox zabil Grimshawa, bol by sa všetkými použiteľnými prostriedkami usiloval zabrániť tomu, aby sa bankovka dostala do rúk polícii. Keby bol zahrdúsil Grimshawa, bolo by bývalo preňho celkom jednoduché odstrániť bankovku z Grimshawových hodiniek hneď na mieste činu, lebo vedel, že Grimshaw ju má, aj to, kde ju má. A keby bol mal k vrahovi hoci vzdialenejší vzťah, ako spolupáchateľ, bol by sa postaral o odstránenie bankovky z hodiniek, lebo hodinky boli pomerne dlhý čas v rukách vrahových. Ale keď sme sa na policajnom riaditeľstve pozreli do hodiniek, bankovka tam ešte bola. Teda, keby pán Knox bol vrahom, prečo neodstránil tú tisícdolárovku, ako som už povedal pred chvíľou? A ostatne, prečo nielenže neodstránil tú bankovku, ale ešte sám prišiel za mnou a povedal mi, že bankovka je tam, keď sa mne a ani ostatným predstaviteľom zákona vôbec nesnívalo o existencii tejto bankovky? Vidíte, jeho počínanie bolo natoľko protichodné tomu, čo by bol urobil, keby bol býval vrahom, že som si vtedy musel povedať: „Nuž, nech je vinníkom, kto chce, ale určite to nie je James Knox.“
„Vďaka bohu za to,“ povedal Knox živo.
„Ale všimnite si,“ pokračoval Ellery, „k čomu viedol tento záver, ktorý vtedy pre mňa znamenal veľmi málo, lebo to bolo negatívne konštatovanie. Vydieračské listy mohol napísať len vrah alebo jeho možný spolupáchateľ, ak nejaký existoval, veď boli napísané na roztrhnutej zmenke. Pretože pán Knox nebol ani vrahom ani jeho spolupáchateľom, nemohol napísať tie listy, napriek tomu, že boli napísané jeho strojom, ako som na to včera upozornil a dokázal dedukciou zo znaku pre funt šterlingov. Preto, a to bolo dosť prekvapujúce, osoba, ktorá písala druhý list, použila stroj pána Knoxa úmyselne! Ale prečo? Len preto, aby zanechala falošnú stopu so zle napísanou trojkou a upozornila na znak pre funt zámerne, aby takýmto činom, dovoľujem si tvrdiť, sa vytvorila stopa, vedúca k písaciemu stroju pána Knoxa a on upadol do podozrenia, že list písal, že je vrahom. To je teda ďalší útok – už tretí, po tom, čo prvé dva, namierené proti Georgovi Chalkisovi a Gilbertovi Sloanovi, boli neúspešné.“ Ellery sa zamyslene mračil. „Teraz musíme trochu hlbšie pouvažovať. Lebo pozrite: musí byť zjavné, že skutočný zločinec, keď uvrhol Jamesa Knoxa do podozrenia z vraždy a možnej krádeže, počítal s tým, že polícia prijme túto možnosť ako fakt! Bolo by hlúpe usilovať sa vzbudiť podozrenie, že James Knox je zločinec, keby skutočný zločinec bol vedel, že polícia nebude pokladať Jamesa Knoxa za zločinca. Preto skutočný zločinec nemohol poznať príbeh s tisícdolárovou bankovkou. Veď keby ho bol poznal, nikdy by nebol zvaľoval podozrenie na pána Knoxa. V tomto bode teda bolo možné eliminovať jednu osobu, hoci matematicky prichádzala do úvahy; a to na základe skutočnosti, že bola povereným stopovateľom múzea Victoria – hoci táto skutočnosť ju, pochopiteľne, nevynímala z podozrenia, i keď bola prijateľným predpokladom jej neviny. Bola to táto pôvabná mladá dáma, ktorá sa čoraz viac červená: slečna Brettová. Bola pri tom, keď mi pán Knox hovoril o tej tisícdolárovke, a keby bola bývala vrahom alebo aspoň vrahovou spolupáchateľkou, nebola by zvaľovala podozrenie na pána Knoxa, ani by nebola dovolila vrahovi, aby ho uvrhol do podozrenia.“ Joan si pri. týchto slovách vzpriamene sadla, potom sa slabučko usmiala a oprela sa v kresle. Alan Cheney zažmurkal. Študoval koberec pri svojich nohách, akoby to bola nejaká vzácna vzorka, hodná bedlivej pozornosti mladého znalca.
„A preto – tých ‚preto‘ je tu celá záplava,“ pokračoval Ellery, „spomedzi ľudí, čo by boli mohli napísať druhý list, som vylúčil aj pána Knoxa a slečnu Brettovú ako možných vrahov alebo ich spolupáchateľov. A teraz ostávali iba členovia oficiálnej domácností: služobníctvo, že by mali medzi sebou vraha? Nie, pretože nikto zo služobníctva by fyzicky nemohol vytvoriť falošné stopy proti Chalkisovi a Sloanovi v chalkisovskom dome – v starostlivo vedenom zozname všetkých, čo navštívili chalkisovský dom; niet nikoho zo služobníctva pána Knoxa. A ďalej, bol by mohol niekto zo služobníctva pána Knoxa byť spolupáchateľom vraha zvonku len preto, že mal prístup ku Knoxovmu písaciemu stroju?“
Ellery sa usmial. „Nie, a môžem to dokázať. Fakt, že v úkladoch proti pánu Knoxovi bol použitý jeho písací stroj, naznačuje, že vrah zamýšľal použiť písací stroj už od samého začiatku, lebo jediný konkrétny dôkaz, ktorý chcel vrah zanechať proti pánu Knoxovi, bolo to, že v druhom liste by sa zistilo, že bol písaný na stroji pána Knoxa. Toto bola podstata jeho úkladu. (Prosím, všimnite si, že hoci strojca úkladu vopred nevedel, akým spôsobom postaví pána Knoxa do podozrivého svetla, predsa aspoň zamýšľal použiť nejakú zvláštnosť na písacom stroji.) Pre vraha by bolo bývalo veľmi výhodné napísať obidva listy na tom stroji, lebo naň chcel zvaliť podozrenie pomocou písacieho stroja. Ale na tom stroji bol písaný len druhý list, pretože prvý bol napísaný na underwoodke mimo domu pána Knoxa a v dome pána Knoxa nebol iný stroj ako jeho remingtonka… Ak teda vrah nepoužil na napísanie prvého listu remingtonku pána Knoxa, naznačuje to, že k nej nemal prístup. Ale všetci zamestnanci mali prístup ku stroju pána Knoxa a mohli prvý list napísať – veď všetci boli uňho najmenej päť rokov. Preto ani jeden z nich nemohol byť spolupáchateľom vraha, lebo vrah by mu bol dať napísať aj prvý list na Knoxovom stroji. Týmto sú ako vrah alebo jeho spolupáchateľ vylúčení Pán Knox, slečna Brettová a všetko služobníctvo. No ako je to možné, veď druhý list predsa bol napísaný v dome pána Knoxa?“
Ellery odhodil cigaretu do ohňa. „Teraz vieme, že pisateľ listu, hoci sa na napísanie druhého listu musel nejako dostať do pracovne pána Knoxa, nebol v pracovni alebo v dome pána Knoxa, keď písal prvý list – predsa by bol použil tento stroj aj na prvý list. Vieme aj to, že po príchode prvého listu nevpustil do domu nikoho cudzieho, to jest: nikoho cudzieho s výnimkou jedinej osoby. Zatiaľ čo je možné, že prvý list mohol napísať hocikto zvonku, len jeden človek mohol napísať druhý list: a to ten, kto si získal prístup do domu pred príchodom druhého listu. Až teraz sa vyjasnil druhý bod. Lebo, pýtal som sa sám seba, načo vydierač vlastne písal? Bola to len táranina a zdalo sa, že nemá nijaký význam. Vydierači obyčajne zaútočia hneď v prvom liste – nemávajú záľubu v dlhotrvajúcej a bezočivej korešpondencii, nepredstavia sa v jednom liste ako vydierači a nepíšu druhý list, aby v ňom žiadali peniaze. Psychologické objasnenie bolo dokonalé: prvý list mal pre vraha podstatný význam a mal svoj zámer. Aký to bol zámer? Nuž, mal mu umožniť prístup do Knoxovho domu! A načo sa potreboval dostať do Knoxovho domu? Aby mohol napísať druhý list na Knoxovom stroji! Všetko sa podarilo… Ale kto bol ten človek, čo si získal prístup do domu v čase medzi prvým a druhým listom? A hoci sa mi to zdalo čudné, neuveriteľné, desivé, keď som na to prišiel, nemohol som zavrieť oči pred faktom, že týmto návštevníkom je náš vlastný kolega, spoluvyšetrovateľ – skrátka zástupca okresného prokurátora Pepper, ktorý tam strávil viac dní (a iste sa hneď rozpamätáte, že to sám navrhol) pod zámienkou, že bude čakať na druhý list.
„Šikovne vymyslené! Bolo to diabolsky rafinované. Moja prvá reakcia bola prirodzená – nijako som tomu nemohol uveriť. Zdalo sa to nemožné! Ale čo aká omračujúca bola pre mňa táto myšlienka, najmä preto, že to bolo prvý raz, čo som vôbec uvažoval o Pepperovi ako o možnom páchateľovi,“ pokračoval Ellery, „všetko tomu nasvedčovalo. Nemohol som zavrhnúť podozrenie – vlastne už nie podozrenie, ale logickú istotu – len preto, že som nemohol priznať výsledok rozumovej činnosti. Musel som sa presvedčiť. Prebral som si celý prípad od začiatku, aby som videl, či mi zapadá Pepper do faktov a ako. Nuž, Pepper sám identifikoval Grimshawa ako človeka, ktorého pred piatimi rokmi obhajoval; pochopiteľne, ako páchateľ to urobil preto, aby múdro predišiel možnosti, že sa náhodou príde na jeho predchádzajúci kontakt medzi ním a obeťou, keď mohol identifikovať obeť a neurobil to. Je to maličkosť, a nie rozhodujúca, ale nesporne významná. Je veľmi pravdepodobné, že tento kontakt vznikol najmenej pred piatimi rokmi, keď obhajoval Grimshawa, keď ten prišiel k nemu neskôr, keď ukradol obraz z múzea Victoria, a možno ho požiadal, aby vec pozoroval, kým on, Grimshaw, bude vo väzení, a v čase, keď obraz, za ktorý ešte nedostal peniaze, mal Chalkis. Len čo Grimshawa pustili zo žalára, vybral sa hneď k Chalkisovi po peniaze za obraz, čo je pochopiteľné. Pepper nepochybne stál v pozadí a sledoval všetko, čo sa odohrávalo, a pritom zostával neodhalený. Spojitosť medzi záležitosťami Grimshawa a Peppera by nám azda mohol vysvetliť Jordan, Pepperov niekdajší spoločník v advokátskej kancelárii, hoci Jordan je pravdepodobne celkom nevinný.“
„Už sme s ním nadviazali kontakt,“ povedal Sampson. „Je to známy právnik.“
„Nepochybne,“ povedal Ellery sucho, „Pepper by sa verejne nespojil s nejakým gaunerom, to teda nie… Ale hľadáme potvrdenie dohadov. Ako sa nám javí motív činu, keď si uvážime, že Pepper zahrdúsil Grimshawa…? Po stretnutí pána Knoxa a Chalkisa s Grimshawom v ten piatok večer a potom, čo Grimshaw dostal zmenku splatnú na doručiteľa, vyšiel pán Knox s Grimshawom a odišiel domov, zatiaľ čo Grimshaw zostal pred domom. Prečo? Možno preto, aby sa stretol so svojím spojencom – čo vôbec nie je fantastický uzáver, pretože Grimshaw sám hovoril o ‚jedinom spoločníkovi‘. Pepper teda musel čakať na Grimshawa nablízku. Utiahli sa do tieňa a Grimshaw povedal Pepperovi všetko, čo sa odohralo v dome. Keď si Pepper uvedomil, že Grimshawa už nepotrebuje, ba dokonca, že mu je Grimshaw priam nebezpečný, a že ak ho odstráni, môže dostať od Chalkisa peniaze bez toho, aby sa musel o korisť deliť – rozhodol sa, že svojho spoločníka zabije. Tá zmenka predstavuje druhý motív, lebo veď bola vystavená na doručiteľa, a pretože Chalkis vtedy ešte žil, nezabúdajme, že predstavovala pol milióna dolárov pre toho, kto ju predloží. A bol tu ešte v pozadí aj pán James J. Knox ako ďalší objekt, ktorého bude možné neskôr vydierať. Pepper nepochybne zabil Grimshawa alebo v tieni vchodu do pivnice neobývaného susedného Knoxovho domu, alebo v pivnici, od ktorej si zavčasu zaobstaral druhý kľúč. V každom prípade, keď už mal Grimshawovu mŕtvolu v pivnici, prehľadal mŕtvolu a vzal mu zmenku a hodinky (možno s úmyslom, že ich neskôr niekde použije ako falošnú stopu) a tých päťtisíc dolárov, čo mu Sloane dal večer predtým ako úplatok za to, aby opustil mesto. V čase, keď zabil Grimshawa, musel už mať nejaký plán, čo urobí s mŕtvolou; možno ju zamýšľal nechať navždy v pivnici. Keď však na druhý deň ráno Chalkis neočakávane zomrel, Pepper si zaiste okamžite uvedomil, že sa mu tým naskytla jedinečná príležitosť pochovať Grimshawovu mŕtvolu v Chalkisovej rakve. Potom mal veľké šťastie, lebo práve v deň Chalkisovho pohrebu si Woodruff pýtal od okresnej prokuratúry pomoc, a Pepper vás žiadal – sám ste to spomínali, pán Sampson, raz keď ste hrešili Peppera, že sa priveľmi zaujíma o slečnu Brettovú – aby ste mu zverili pátranie po testamente. Tu teda bol druhý psychologický argument proti pánu Pepperovi.
Nuž a keď mal dokonalý prístup do miestnosti chalkisovského domu, videl, aké to bude ďalej jednoduché. V stredu v noci po pohrebe odniesol Grimshawovu mŕtvolu z prázdnej pivnice Knoxovho domu, kde ju mal napchatú v starom kufri, preniesol ju cez tmavý dvor do ešte tmavšieho cintorína, odkopal hlinu nad klenbou, otvoril šikmé dvere v klenbe, skočil dnu a otvoril Chalkisovu rakvu – a hneď našiel testament v oceľovom puzdre. Dovtedy možno ani sám nevedel, kam sa testament podel. Vedel, že sa mu testament môže neskôr zísť na vydieranie ďalšej osoby v tragédii Sloana, lebo Sloane bol jediný, kto mal dôvod ukradnúť testament a vložiť ho pred pohrebom do rakvy. Preto sa Pepper zmocnil testamentu ako ďalšieho prostriedku pri vydieraní. Uložil Grimshawovu mŕtvolu do rakvy, položil na truhlu veko, vyliezol, spustil dvere, zaplnil opäť hlinou plytkú jamu, odniesol použité náradie a oceľové puzdro s testamentom a opustil cintorín. Tu je náhodou ešte jeden maličký argument v prospech riešenia s Pepperom. Pepper nám sám povedal, že práve tej noci, v stredu neskoro po polnoci, videl slečnu Brettovú na jej samostatnej výprave do pracovne. Tým sa Pepper priznal, že bol tej noci dlho hore, a predpoklad, že svoju neradostnú záležitosť na cintoríne si odbavil potom, čo slečna Brettová odišla z pracovne, nie je nijako za vlasy pritiahnutý. A teraz si to zladíme s rozprávaním pani Vreelandovej, ako tej noci videla Sloana vstúpiť do cintorína. Sloane musel alebo zbadať, alebo v ňom muselo skrsnúť podozrenie, čo Pepper robí v dome, musel ho sledovať a vidieť všetko, čo Pepper robil – aj pochovanie mŕtvoly a krádež testamentu – a zistiť, že Pepper niekoho zabil… ale koho, to vtedy potme, pochopiteľne, Sloane pravdepodobne nevedel.“
Joan sa striasla. „Taký pekný mladý človek. To je neuveriteľné.
„Z toho by ste si mali vziať vážne ponaučenie,“ povedal Ellery prísne, „a držať sa tých, o ktorých s istotou viete, čo sú zač… Kdeže som prestal? Aha! Teda Pepper sa cítil dokonale bezpečný: mŕtvola bola pochovaná a niet príčiny, aby po nej niekto pátral. No keď som na druhý deň vyslovil domnienku, že testament je ukrytý v rakve a navrhol som exhumáciu, Pepper musel zapnúť svoj mozog na plné obrátky. Zabrániť odhaleniu vraždy by bol mohol len tak, keby bol šiel znovu do cintorína a odstránil mŕtvolu, no zasa by mu vznikol problém, kam ju uložiť. To bola vcelku veľmi riskantná možnosť. Na druhej strane mohol tým, že vražda bola objavená, vytĺcť kapitál. A pretože mal prístup do celého chalkisovského domu, zanechával za sebou všade stopy, ktoré naznačovali, že vrahom je nebohý Chalkis. Poznal už z praxe spôsob, ako rozmýšľam, a náročky sa so mnou zahrával – nezanechával zjavné naivné stopy, ale dômyselné, o ktorých predpokladal, že ich objavím. Boli pravdepodobne dva dôvody, prečo si zvolil Chalkisa za „vraha“: po prvé, práve takéto riešenie by zodpovedalo mojej predstavivosti, a po druhé, Chalkis bol mŕtvy a nemohol vyvrátiť nič, čo Pepper svojimi intrigami zosnoval. A napokon – ak by sa toto riešenie prijalo, nikto zo živých by tým neutrpel. Nesmieme totiž zabúdať, že Pepper nebol obyčajný zabijak, ktorý vraždil chladnokrvne.
„Ako som teda už poukázal, Pepper mohol vytvoriť tie falošné stopy proti Chalkisovi len tak, že vedel, že pán Knox, má ukradnutý obraz a musí mlčať, aby sa neprezradil, a že bol tej noci tým tretím – pričom súčasťou Pepperovej falošnej stopy bolo, že na tajnej schôdzke v dome sa toho večera zúčastnili len dvaja. Ale ak vedel, že pán Knox má ten obraz, musel byť Grimshawovým spoločníkom, ako sa už o tom hovorilo mnohokrát, a musel teda byť aj tým neznámym, čo sprevádzal Grimshawa do jeho hotela v onen večer, keď ho navštívilo toľko ľudí. Ale slečna Brettová neočakávane rozpučila bublinu s Chalkisom, lebo pripomenula a upozornila na omyl s čajovými šálkami, a Pepperovi muselo byť veľmi zle. Musel sa však presvedčiť, že to nebola chyba v jeho nástrahách, lebo vždy tu hrozilo nebezpečenstvo, že si niekto všimne šálok skôr, než bude mať príležitosť nimi manipulovať. Na druhej strane, keď pán Knox neočakávane prišiel so svojím príbehom a priznal sa, že je tým tretím človekom, Pepper skonštatoval, že celá jeho stavba sa zrútila, a navyše, že viem, že všetky stopy boli falošné a nastražené úmyselne tak, aby som ich našiel. A tak Pepper, ktorý bol dosiaľ stále vo výhodnej situácii, lebo vedel vždy všetko čo som vedel ja – ako sa asi musel smiať, keď som bol tak smiešne samoľúby, mnohovravný, skrátka celý ja! – Pepper sa teda rozhodol, že zo svojej jedinečnej situácie vytlčie kapitál tým, že zosnuje budúce udalosti tak, aby potvrdili moje vlastné teórie. Chalkis bol mŕtvy a Pepper vedel, že jeho zmenka je preňho bezcenná. Aká možnosť získať peniaze mu ešte zostávala? Nemohol vydierať pána Knoxa pre obraz, lebo pán Knox mu to prekazil tým, že sa priznal polícii. Pravda, pán Knox povedal, že obraz je pomerne málo cenný, je to len kópia, ale Pepper sa rozhodol, že tomu nebude veriť; cítil, že pán Knox iba šikovne manévruje – a to bola aj pravda, vážený pane. Pepper vycítil, že klamete.“ Knox zachrochtal, bol priveľmi dotknutý, aby mohol hovoriť.
„V každom prípade,“ pokračoval Ellery zmierlivo, „jediný spôsob, ako získať peniaze, ktorý Pepperovi ostával, bola krádež Leonarda. Bol si istý, že pán Knox má pravého Leonarda, nie iba kópiu. No aby mohol krádež spáchať, potreboval voľné pole, a polícia bola všade, hľadala vraha.
„A takto sa dostávame k udalostiam okolo Sloana. Prečo si Pepper zvolil práve Sloana za objekt, ktorým nás chcel oklamať? Teraz už máme dosť faktov i súvislostí, aby sme si na túto otázku vedeli odpovedať. Pravda, už som ich raz spomenul. Otec, pamätáš sa na tú noc?“ Starý pán mlčky prikývol. „Ak Sloane videl Peppera v cintoríne a od tej chvíle vedel, že je to Grimshawov vrah, poznal Pepperovu vinu. Ako sa však Pepper dozvedel, že Sloane o tom vie? Nuž, Sloane videl, ako Pepper berie z rakvy testament; a keby to aj nebol na vlastné oči videl, mohol na to prísť neskôr, keď pri exhumácii otvorili rakvu a puzdro s testamentom bolo preč. Sloane chcel, aby testament bol zničený, nepochybne šiel za Pepperom, obvinil so z vraždy a žiadal, aby mu vydal testament, že bude mlčať. Pepper, zoči-voči hroznému nebezpečenstvu, musel začať vyjednávať so Sloanom: chcel si ponechať testament, aby si zaistil Sloanovu mlčanlivosť, ale v duchu už plánoval, ako sa ho zbaví. Bol to jediný živý svedok jeho zločinov.
„A tak Pepper zaranžoval Sloanovu samovraždu, aby vyvolal dojem, že Grimshawa zavraždil Sloane. Sloane mu veľmi dobre zapadal do všetkých motívov, a spálením testamentu v pivnici, položením kľúča od pivnice do Sloanovej izby a Grimshawových hodiniek do Sloanovej pokladnice v stene Pepper usporiadal krásny rad dôkazov proti svojej obeti. Mimochodom, otec, tvoj človek Ritter vôbec nebol nedbanlivý, že nevidel zvyšok testamentu v peci opusteného Knoxovho domu, lebo keď tam Ritter hľadal, ešte tam testament nebol! Pepper spálil testament neskôr a tak, aby rukou písané meno Alberta Grimshawa zostalo nepoškodené, a položil popol a zvyšok dokumentu do pece krátko po tom, čo tu bol Ritter pátrať… Pokiaľ ide o Sloanov revolver, ktorým Pepper zastrelil Sloana, iste ho vzal zo Sloanovho bytu v chalkisovskom dome, keď schovával do dózy na tabak kľúč. Musel zabiť Sloana, aby ho navždy umlčal. Zároveň však vedel, že polícia sa bude pýtať: „Prečo spáchal Sloane samovraždu? Dôvod tu bol: Sloane vedel, že ho zatknú, lebo sa našli stopy po ňom. Pepper si položil otázku: „Odkiaľ sa to Sloane mohol dozvedieť, a ako si to polícia vysvetľuje? Nuž, mohol ho niekto varovať. Aby ste mi rozumeli, takto pravdepodobne Pepper uvažoval. Ako zanechať stopu, že Sloana pravdepodobne niekto varoval? Ach, to je celkom jednoduchá vec! A tým máme objasnený záhadný telefónny rozhovor večer, keď sa Sloane zastrelil, o ktorom sme zistili, že Sloana volali z chalkisovského domu.
Pamätáte sa na to? Bol to základ, na ktorom sme budovali svoje presvedčenie, že Sloana niekto upozornil na naše úmysly. A spomeňte si, že Pepper v našej prítomnosti začal vytáčať Woodruffovo číslo telefónu, aby sa s ním stretol a zistil, či je pravý zvyšok spáleného testamentu. Chvíľku nato, ako zložil slúchadlo, poznamenal Pepper, že je obsadené; o chvíľku opäť vytočil číslo a tentoraz hovoril naozaj s Woodruffom. Nuž, po prvý raz jednoducho vytočil číslo Chalkisovej galérie! Vedel, že rozhovor sa dá zistiť, a to mu dokonale zapadalo do plánu. Keď sa Sloane ozval, Pepper zložil slúchadlo bez slova. Sloane sa tomu musel veľmi čudovať. Ale to stačilo, aby sa zaregistroval rozhovor medzi domom a galériou. Bolo to dobre premyslené, lebo to urobil pred našimi očami, a pretože použil telefón s číselníkom, nemusel nahlas vysloviť volané číslo. Ďalšie malé psychologické potvrdenie Pepperovej viny, lebo nik nechcel priznať, že by bol volal Sloanovi do galérie, a najmä nie tí, čo by boli mali dôvod varovať ho. Pepper okamžite odišiel z domu, pravdepodobne bežal za Woodruffom overiť si pravosť testamentu. No skôr, než šiel k Woodruffovi, zastavil sa v galérii – pravdepodobne ho vpustil sám Sloane – zabil ho a iba premiestnil niekoľko predmetov, aby to vyzeralo ako samovražda. Zavreté dvere, ktoré nakoniec zapríčinili, že padla nesprávna verzia so Sloanovou samovraždou, neboli Pepperovou chybou. Nevedel, že guľka prešla Sloanovi cez hlavu a otvorenými dverami von. Sloanovi klesla hlava na ten bok, kade guľka vyšla, a Pepper sa Sloanovej mŕtvoly už nedotkol, ak sa jej vôbec dotýkal. Guľka, ktorá vyletela do vedľajšej miestnosti, nenarobila nijaký hluk, lebo narazila na hrubý koberec na stene. Pepper bol iba obeťou okolností a pri odchode urobil len celkom logickú vec, ktorú inštinktívne urobí skoro každý vrah: zavrel za sebou dvere. A tak si neopatrne prevrhol kôš, v ktorom mal vajcia.
Temer dva týždne sa verilo verzii o Sloanovi – podľa nej vrah videl, že pohár sa naplnil, a preto spáchal samovraždu. Pepper cítil, že konečne má voľné pole a bude môcť ukradnúť pánu Knoxovi obraz. Teraz, keď už mala polícia svojho vraha pekne zapísaného vo fascikli, jeho plánom bolo ukradnúť pánu Knoxovi obraz nie tak, aby sa zdalo, že pán Knox je vrah, ale tak, aby to vyzeralo, že ukradol Leonarda sám sebe, aby ho nemusel vrátiť múzeu. Objavil sa však na scéne Suiza so svojou svedeckou výpoveďou, ktorá zvrátila teóriu o Sloanovej samovražde, a bolo verejne známe, a to Pepper vedel, že polícia ešte stále hľadá vraha. Prečo teda neurobiť z pána Knoxa nielen zlodeja vlastného obrazu, ale aj vraha Grimshawa a Sloana? Pepperov plán stroskotal na jeho predpoklade – a nebolo to Pepperovou chybou – že pán Knox by teoreticky mohol byť vrahom. Aj by ho boli za vraha uznali, hoci bolo veľmi ťažké nájsť motív k vražde, ale pán Knox prišiel ku mne so svojou historkou o tisícdolárovke; vtedy sme ešte verili teórii o Sloanovi, a preto som ani nevidel dôvod, prečo by som o bankovke mal hovoriť aj vlastnému otcovi. A tak sa Pepper veselo pustil do úkladov proti pánu Knoxovi, aby ho urobil podozrivým z obidvoch vrážd i z krádeže. To ešte nevedel, že som mu na stope, hoci, aby som sa priznal, ani ja som nevedel, že práve jemu. Keď prišiel druhý list, a ja som vedel, že pán Knox je nevinný, hneď som konštatoval, že ide o intrigy, a ako som vám už opísal, prišiel som na to, že páchateľom je sám Pepper.“
„Tu máš, chlapče,“ povedal inšpektor, ktorý sa ozval prvý raz, „napi sa. Vyschlo ti v hrdle. Čo tvoje plece?“
„Ujde to… Teraz vidíte, prečo bolo treba napísať prvý list zvonku, a ako odpoveď na túto otázku opäť smeruje k Pepperovi. Pepper nemohol získať legálny prístup do Knoxovho domu na taký čas, aby zistil, kde je ukrytý obraz, a napísal druhý list. No po prvom liste sa dal sám poveriť pátraním v dome. Prosím, uvedomte si, pán Sampson, že vám to sám navrhol. To je ďalšia omrvinka dôkazu na vážky o jeho vine. Odoslanie druhého listu, ktorý napísal na stroji pána Knoxa, bolo predposledným krokom v Pepperových úkladoch. Posledným bola vlastná krádež obrazu. V čase, keď bol služobne pridelený do domu, pátral po ňom. Pochopiteľne, nemal ani tušenia, že jestvujú dva obrazy. Našiel posuvnú výplň v stene galérie, ukradol obraz, prepašoval ho z domu a ukryl v neobývanom Knoxovom dome na Päťdesiatej štvrtej ulici – to bola geniálna skrýša! Potom poslal druhý vydieračský list. Z jeho hľadiska boli úklady skončené – nepotreboval už robiť nič iné, len opäť vystupovať ako jeden zo Sampsonových statočných ochrancov zákona, pomôcť usvedčiť pána Knoxa ako pisateľa druhého listu, keby som náhodou nebol prišiel na význam znaku pre funt šterlingov – a keď všetko pekne prehrmí, zhrabnúť peniažky za obraz, či už priamo od nejakého neveľmi škrupulózneho zberateľa, alebo cez priekupníka.
„Ako to bolo s tým poplašným zariadením?“ opýtal sa James Knox. „Čo to malo znamenať?“
„Ach, to…! Viete, potom, keď sám ukradol obraz,“ odvetil Ellery, „a napísal list, pokazil vaše poplašné zariadenie. Očakával, že pôjdeme do budovy Timesov čakať vydierača a vrátime sa s prázdnymi rukami. Vtedy sme mali podľa jeho plánu zistiť, že sme naleteli a list nás vylákal z domu a za ten čas že ukradli obraz. Nuž, takéto malo byť vysvetlenie, ale keby sme boli prišili vinu za krk vám, pán Knox, mali sme povedať: „Pozrite, Knox si sám pokazil poplašné zariadenie, aby sme si mysleli, že obraz ukradol dnes večer niekto cudzí. A zatiaľ ho vôbec nik neukradol“. Je to komplexný plán, ktorý si vyžaduje usilovné sústredenie, aby ho človek úplne pochopil. No to dokazuje, ako obdivuhodne precízne vedel Pepper rozmýšľať.“
„Myslím, že to je všetko dosť jasné,“ povedal náhle okresný prokurátor, ktorý sledoval Elleryho výklad nadmieru pozorne. „Ale rád by som vedel, ako to bolo s tými dvoma obrazmi: prečo ste zatkli tu pána Knoxa a tak ďalej.“
Tu sa prvý raz stiahli hlboké vrásky Knoxovej tváre do úškrnu a Ellery sa nahlas rozosmial. „Stále sme pána Knoxa upozorňovali, aby prijímal veci s humorom. Koľko zmyslu pre humor mal, to nech je vám odpoveďou na vašu otázku, pán Sampson. Mal by som vám povedať, že všetky tie reči o legende, podľa ktorej jestvovali dva staré obrazy, čo sa odlišovali len farebným odtieňom tvárí – boli len humbug a výmysel. Ten večer, keď prišiel druhý vydieračský list, vyvodil som si všetko – o Pepperových úkladoch, o jeho vine, b jeho cieľoch. Ale bol som vo zvláštnej situácii: nemal som ani čo by za necht vošlo dôkazov, ktorými by som ho mohol usvedčiť, keby ho aj hneď zatkli. A navyše, ten vzácny obraz mal kdesi schovaný on. Keby sme ho boli obvinili, vzácny obraz by sa pravdepodobne nikdy nenašiel – a mojou povinnosťou predsa bolo postarať sa, aby sa obraz vrátil do rúk oprávneného majiteľa, čiže do múzea Victoria. Keby som však prichytil Peppera pri čine s ukradnutým Leonardom, už sám fakt, že ho má, by postačil ako dôkaz na uväznenie a obraz by bol v bezpečí.“
„Chcete tým povedať, že celá tá povedačka okolo farebných odtieňov tvárí a všetko to ostatné bolo iba naoko?“ opýtal sa Sampson.
„Áno, pán Sampson, bol to môj malý súkromný úklad, v ktorom som sa hral s pánom Pepperom, ako sa hral on so mnou. Zveril som sa pánu Knoxovi, všetko som mu vysvetlil – ako a kto stroji proti nemu úklady. Povedal mi na to, že keď kúpil od Chalkisa originál Leonarda, dal z neho urobiť kópiu; priznal sa, že zamýšľal vrátiť múzeu túto kópiu, ak by ho polícia priveľmi pritisla, a bol by tvrdil, že toto je obraz, kúpený od Chalkisa. V tomto prípade by síce odborníci hneď zistili, že ide o zjavnú kópiu, ale tvrdenie pána Knoxa by nebolo trestné a možno by z toho vyplával celkom hladko. Inými slovami, zatiaľ čo pári Knox mal kópiu vo falošnom rebre radiátora, originál bol v stene za výplňou a Pepper ukradol originál. No toto mi vnuklo myšlienku – myšlienku, v ktorej muselo byť trošku pravdy a veľa vymysleného.“ Ellerymu až zaiskrili oči, keď si na to spomenul. „Povedal som pánu Knoxovi, že ho zatknem, čiste formálne kvôli Pepperovi, obviním ho, vysvetlím pohnútky, ktoré ho viedli, urobím všetko, aby som presvedčil Peppera, že jeho úklad voči pánu Knoxovi bol celkom úspešný. No, a môžem povedať, že pán Knox hral výborne; chcel sa predsa trochu pomstiť Pepperovi, že ho chcel do veci zamočiť, a usiloval sa aj napraviť svoj pôvodný protizákonný úmysel podviesť múzeum kópiou, preto súhlasil, že bude hrať obeť. Zavolali sme si aj Tobbyho Johnsa – toto všetko sa stalo v piatok poobede – a spolu sme vymysleli príbeh, o ktorom som vedel, že urýchli Pepperove činy. Mimochodom, o celej tejto porade, v ktorej sa otvorene hovorilo o všetkých podrobnostiach pripravovaného úkladu, sme urobili diktafónový záznam pre prípad, že by sa nám nepodarilo donútiť Peppera, aby skočil na návnadu… Tak sme mali dôkaz, že zatknutie pána Knoxa nebolo myslené vážne, ale že je len súčiastkou väčšieho plánu, aby sme chytili skutočného vraha. „No, pozrite sa, v akej situácii bol Pepper, keď počul znalcovu výrečnú, z prsta vycicanú, zvučnými, v minulosti slávnymi i dnešnými menami talianskych umelcov poprepletanú | rozprávku o „legende“, a o „jemnom rozdiele“ medzi obidvoma obrazmi. Všetko, samozrejme, boli iba táraniny. Nikdy nejestvoval iný obraz na túto tému, – iba Leonardov, nikdy nejestvovala nijaká legenda, nikdy nejestvovala súčasná kópia – kópia pána Knoxa bola moderná mazanica robená v New Yorku a bol by to zbadal každý, kto sa len trochu rozumie maliarstvu. Toto všetko bol môj malý príspevok k fascinujúcemu malému protiúkladu… A tak sa teraz Pepper dozvedel z Johnsonových povolaných úst, že jediný spôsob, ako zistiť, čo je Leonardo a čo tá „súčasná kópia“, je položiť obidve plátna vedia seba a porovnať ich! Pepper si musel povedať to, čo som mu chcel povedať ja: „Nuž čo, niet iného východiska ako zistiť, čo mám: originál alebo kópiu. Knoxovým slovám nemôžem veriť. Musím teda položiť obidva obrazy vedia seba a porovnať ich a pekne rýchle, lebo ten obraz, ktorý tu máme a ktorý bude pravdepodobne uložený na okresnej prokuratúre medzi dôkazovým materiálom, tu nezostane dlho! Asi myslel, že keď obidva obrazy porovná a zistí, ktorý je Leonardo, vráti na prokuratúru kópiu, bude mať pokoj – veď ani sám znalec, podľa vlastného priznania, nevedel povedať, čo je originál a čo kópia, ak ich nemal vedia seba!
„Bol to naozaj geniálny nápad,“ povedal Ellery, „a gratulujem si k nemu. Čože, nijaký potlesk…? Pochopiteľne, keby sme boli mali do činenia so znalcom umenia, estétom, maliarom alebo aspoň zberateľom, nebol by som riskoval a nebol by som nechal Johna rozprávať tú smiešnu rozprávku, ale vedel som, že Pepper je absolútne nepoučený laik a nič mu nebráni, aby neprehltol celý príbeh aj s chlpmi, najmä keď sa mu všetko zdalo vierohodné – Knoxovo zatknutie, bombastické historky v novinách, oznámenie Scotland Yardu – no, skvelé! Vedel som, že ani vy, pán Sampson, ani ty, otec, neprekuknete tento podfuk, lebo pri všetkej úcte k vašim schopnostiam kriminalistickým o umení viete asi toľko, čo náš Djuna. Jediná osoba, ktorej som sa mohol obávať, bola slečna Brettová – a v to poobedie som jej prezradil o celom úklade dosť, aby mohla primerane vyjadriť svoje prekvapenie a úžas, keď sme zatkli pána Knoxa. Ostatne, musím si gratulovať ešte k jednému výkonu: ku svojmu hereckému nadaniu. Veď ja som bol ten škriatok, čo to všetko spískal, nie?“ Ellery sa uškrnul. „Ako vidím, môj talent nenachádza uznanie… A tak Pepper, keď sa mu zdalo, že nič nemôže stratiť, iba všetko získať, nevedel jednoducho odolať, aby nepoložil obidva obrazy hoci na chvíľočku vedľa seba a neporovnal ich… Presne, ako som predvídal.
V čase, keď som obviňoval pána Knoxa v jeho dome, seržant Velie – musím povedať, veľmi vzdorovitý policista, lebo tak visí na mojom otcovi, že už pri myšlienke na neposlušnosť sa ten obor trasie – už prehľadával na môj príkaz Pepperov byt a kanceláriu, lebo tu bola maličká nádej, že tu niekde ukryl obraz. Nebol tam, pochopiteľne, ale musel som si to zistiť. V piatok večer som zariadil, aby Pepperovi dali obraz s tým, že ho má vziať na okresnú prokuratúru, kde by mu bol stále k dispozícii. V ten večer nepodnikol nič, pravdaže, a takisto včera celý deň, ale ako všetci dobre viete, včera prepašoval obraz z úradného úkrytu a odišiel do svojej skrýše v neobývanom Knoxovom dome, kde sme ho prichytili s obidvoma plátnami – s originálom a bezcennou kópiou. Pravda, seržant Velie a jeho ľudia sledovali Peppera celý deň ani kopovi, ja som často d“ostával správy, kde sa Pepper pohybuje, lebo sme nevedeli, kde mal Leonarda schovaného. Fakt, že ma chcel streliť do srdca,“ – Ellery si jemne poklepkal po pleci – „ale na šťastie pre potomstvo je to iba škrabnutie, dokazuje ešte jedno, aspoň si tak myslím: v tom okamihu, keď sme ho objavili, si Pepper konečne uvedomil, že karta sa obrátila.“
„A to, aspoň dúfam, znamená koniec.“
Vzdychli a pohli sa. Zjavil sa Djuna, akoby vytušil, že ho chcú zavolať, a doniesol čaj. Na chvíľu zabudli na prípad a živo sa rozhovorili – treba však povedať, že ani slečna Joan Brettová, ani pán Alan Cheney sa rozhovoru nezúčastnili. Potom Sampson povedal: „Ellery, mám niečo, čo by si žiadalo vysvetlenie. Keď ste analyzovali udalosti okolo vydieračských listov, museli ste prekonať hromadu komplikácií, lebo ste museli brať do úvahy, že je možný spolupáchateľ. Zvládli ste to skvele! Ale…“ pichol víťazoslávne vztýčeným prstom do vzduchu ako osvedčený žalobca – „čo je s vašou pôvodnou analýzou? Pamätáte sa, povedali ste, že prvým charakteristickým znakom pisateľa listov je, že musel byť vrahom, aby narobil tie falošné stopy proti Chalkisovi v jeho dome.“
„Áno,“ prisvedčil Ellery, a zamyslene zažmurkal.
„Ale nepovedali ste nič o tom, že tieto falošné stopy mohol zanechať vrahov spolupáchateľ! Ako ste mohli predpokladať, že to bol vrah, a vôbec ste nepripustili, že to mohol byť spolupáchateľ?“
„Nerozčuľujte sa, pán Sampson. Vysvetlenie je naozaj ľahké. Sám Grimshaw povedal, že má len jediného spoločníka – správne? Potom som povedal, že keď Grimshawa zabil jeho spoločník, mal naozaj dôvod zvaliť vinu na niekoho iného, v tomto prvom prípade na Chalkisa – a preto som povedal, že vrah zanechal falošné stopy. Pýtate sa ma, prečo je nelogické, že by stopy zanechal spolupáchateľ? Z tej jednoduchej príčiny, že vrah zabitím Grimshawa sa úmyselne zbavoval spolupáchateľa. Zabíjal by jedného spolupáchateľa a hneď si hľadal iného len preto, aby mohol vytvoriť reťaz falošných stôp? A navyše, zanechať stopy vedúce k Chalkisovi bolo pre neho celkom prirodzené. Inými slovami: mal celý svet na to, aby si v ňom zvolil „prijateľného“ vraha. V tom prípade by si bol iste zvolil toho najvhodnejšieho. A keď sa zbavil jedného spolupáchateľa, vziať si druhého by bolo veľmi nerozumné a neuspokojivé riešenie. Preto som uznal prefíkanému zločincovi jeho prefíkanosť a tvrdil som, že falošné stopy nerobil sám.“
„V poriadku, v poriadku,“ povedal Sampson a zdvihol ruky nad hlavu.
„A ako to bolo s pani Vreelandovou, Ellery?“ opýtal sa inšpektor zvedavo. „Myslel som, že ona a Sloane boli milenci. To však nepotvrdzuje jej rozprávanie, že tej noci videla Sloana v cintoríne.“
Ellery si zapálil novú cigaretu. „To je maličkosť. Z odpovede pani Sloanovej o návšteve v hoteli Benedict, keď stopovala svojho muža, bolo zrejmé, že medzi Sloanom a pani Vreelandovou niečo bolo. Ale myslím, že budete súhlasiť s mojím názorom: keď Sloane zistil, že jediným spôsobom, ako zdediť Chalkisovu galériu, bolo zdediť ju prostredníctvom svojej ženy, rozhodol sa opustiť milenku a pestovať naďalej len priazeň svojej ženy. Prirodzene, pani Vreelandová pri svojej povahe – a ako odvrhnutá milenka – reagovala celkom normálne: pokúsila sa Sloana znemožniť.“
Alan Cheney sa odrazu prebral. Ako blesk z jasného neba – prišla jeho otázka: „A čo sa stalo s tým doktorom Wardesom, pán Queen? Kde v čertoch je? Ako to, že zmizol? Akú úlohu hrá v celej tejto histórii, ak do nej vôbec patrí?“ Joan Brettová si so záujmom prezerala ruky.
„Myslím,“ povedal Ellery a mykol plecami, „že na túto otázku by vám vedela odpovedať slečna Brettová. Po celý čas som mal podozrenie… No, slečna Brettová?“
Joan zdvihla hlavu a veľmi sladko sa usmiala, hoci sa nedívala smerom k Alanovi. „Doktor Wardes mi pomáhal! Naozaj! Je to jeden z najšikovnejších ľudí Scotland Yardu.“ Toto zrejme bola vynikajúca novina pre pána Alana Cheneyho; od prekvapenia zakašlal a hľadel na koberec pred sebou ešte sústredenejšie než dosial. „Viete,“ pokračovala Joan ešte stále so sladkým úsmevom, „nepovedala som vám o ňom nič, pán Queen, lebo mi to zakázal. Zmizol, aby mohol pátrať po Leonardovi bez dozoru polície a bez jej rušivých zásahov. Bol celkom znechutený situáciou.“
„Potom ste ho teda vy prepašovali do Chalkisovho domu na čierno?“ opýtal sa Ellery.
„Áno. Keď som videla, že už na veci nestačím, napísala som o tom múzeu, a odtiaľ napísali do Scotland Yardu, ktorý dovtedy nevedel o krádeži, lebo riaditeľom múzea veľmi záležalo na tom, aby sa všetko nerozkríklo. Doktor Wardes naozaj má lekársky diplom a v mnohých prípadoch zasahoval ako lekár.“
„Ten večer bol navštíviť Grimshawa v hoteli Benedict, všakže?“ opýtal sa okresný prokurátor.
„Pravdaže. Ten večer som nemohla sledovať Grimshawa sama, ale upovedomila som doktora Wardesa a on sledoval toho človeka, videl ho, ako sa pripojil k neznámemu mužovi…“
„Pepperovi, pochopiteľne,“ zahundral Ellery.
„… a potom sa len tak ponevieral v hale hotela, keď Grimshaw a Pepper vstúpili do liftu. Videl ísť hore Sloana, pani Sloanovú, Odella, a napokon šiel hore aj sám, hoci nevstúpil do Grimshawovej izby, len si obzeral poschodie. Videl ich všetkých odchádzať, až na prvého návštevníka. Pravda, nemohol vám toto všetko povedať, ak nechcel prezradiť svoju totožnosť, a to nechcel… Doktor Wardes sa vrátil do chalkisovského domu, keď nič nevypátral. Nasledujúci večer, keď prišli na návštevu Grimshaw a pán Knox, hoci sme vtedy nevedeli, že to bol pán Knox, doktor Wardes bol na nešťastie vonku s pani Vreelandovou, zoznámil sa s ňou bližšie v nádeji, že – no, ako by som to povedala – že sa takto niečoho dopátra.“
„Kto vie, kde je teraz?“ povedal Alan ľahostajne, akoby sa pýtal na vzorky na koberci.
„Myslím, že doktor Wardes je teraz na šírom mori, na ceste domov,“ odpovedala Joan do dymom presýteného vzduchu.
„Ach,“ zareagoval Alan tónom, akoby ho táto odpoveď bola veľmi uspokojila.
Keď Knox a Sampson odišli, inšpektor si vzdychol, vzal Joan otcovsky za ruku, potľapkal Alana po pleci a odišiel za svojimi povinnosťami – pravdepodobne na tlačovú konferenciu so zástupom novinárov, bažiacich po správach, a čo bolo ešte príjemnejšie, s niekoľkými vysokopostavenými šéfmi, ktorí sledovali závratne kolísajúci prípad Grimshaw – Sloane – Pepper s dosť skleslou náladou. Ellery, keď ostal sám so svojimi hosťami, začal sa starostlivo zaoberať svojím obväzom na poranenom pleci. Bol veľmi nezdvorilý hostiteľ, takže Joan a Alan vstali a dosť obradne sa začali lúčiť.
„Čože! Vari by ste už išli?“ vykríkol konečne Ellery milostivo. Zliezol z divána a nahlúplo sa na nich usmieval. Joan sa trocha chveli jemné nozdry a Alan sa bavil tým, že obkresľoval špicou topánky vzorku koberca, ktorú hodinu •sústredene študoval. „Ale nechoďte ešte. Počkajte trochu. Mám niečo, o čo sa budete zaujímať najmä vy, slečna Brettová.“
Ellery tajnostkársky vybehol z obývačky. Kým bol preč, Joan a Alan nepovedali ani slova, len stáli ako dve rozvadené deti, ukradomky na seba pozerajúc. Potom si vzdychli, keď Ellery vyšiel zo spálne s veľkým zvitkom plátna pod pazuchou. „Toto,“ povedal vážne Joan, „je tá nešťastná haraburda, ktorá zapríčinila celú tú motanicu. Tohto Leonarda už nepotrebujeme, zaobchodilo sa s ním tak nešetrne, Pepper je mŕtvy a súd nebude…“
„Azda mi ho nedávate…“ začala Joan pomaly. Alan Cheney sa iba díval.
„Ba práve. Vraciate sa do Londýna, však? Dovoľte mi teda preukázať vám tú česť, ktorú ste si zaslúžili, poručík Brettová: odovzdajte osobne Leonarda späť do múzea.“
Jej ružové ústa sa pootvorili do krúžku a vyslovili „Ó,“ ale zdalo sa, že nie veľmi nadšene. Prevzala zvitok a preložila si ho z pravej ruky do ľavej a zase späť, akoby nevedela, čo si počať s touto drahocennou mazanicou, pre ktorú prišli traja ľudia o život. Ellery šiel k bufetu a vytiahol fľašu. Bola to stará hnedá fľaša, vo svetle iskrila plameňom, behali po nej záblesky svetla. Povedal potichu čosi Djunovi a tento nenahraditeľný duch odbehol do kuchyne a zakrátko sa vrátil s fľašou sódy a ostatnými potrebami. „Jednu škótsku so sódou, slečna Brettová?“ opýtal sa Ellery veselo.
„Ach, nie!“
„Alebo azda koktail?“
„Ste veľmi láskavý, ale nepijem, pán Queen.“ Slečna Brettová premohla rozpaky a zase to bola tá korektná osôbka, ktorú si menej skúsené mužské oko nemalo dôvodu všimnúť.
Alan Cheney smädno hľadel na fľašu. Ellery sa zaoberal pohármi a ostatným náčiním a čoskoro mal pripravený vysoký pohár plný šumivej a iskrivej tekutiny jantárovej farby, a podával ho Alanovi s výrazom porozumenia. „Je naozaj vynikajúca,“ hovoril Ellery. „Viem, že ste v týchto veciach odborník… Čože, vy ne…?“ Ellery sa zatváril úžasne prekvapene.
Lebo pán Cheney pod účinkom rozvážneho a prísneho podhľadu slečny Joan Brettovej – pán Alan Cheney, známy pijak – celkom vážne odmietal vábivý nápoj!. „Nie,“ povedal poslušne. „Ďakujem, nebudem, pán Queen. Prestal som s tým. Už ma nezlákate.“
Zdalo sa, že po tvári slečny Joan Brettovej preletel hrejivý záblesk. Človek, ktorý nevie vyjadrovať pojmy pravými slovami, by bol povedal, že žiarila, ale pravdou bolo, že jej chladná mrazivosť sa zázračne roztopila. Joan sa bez viditeľného dôvodu začervenala a uprela pohľad na dlážku a začala šúchať špicou topánky po koberci. Leonardov obraz, ktorý mal cenu milión dolárov, sa jej začal kĺzať spod pazuchy, a ona si ho vôbec nevšímala, akoby to bol iba lacný kalendár.
„Pche!“ povedal Ellery. „A ja som si myslel… Nuž, čo robiť?“ Mykol plecami v nepresvedčivom sklamaní. „Viete, slečna Brettová,“ povedal, „je to ako v starodávnej zlej divadelnej hre. Na konci tretieho dejstva sa hrdina ako šibnutím čarovného prútika zriekne alkoholu – obráti nový list v knihe života, a podobné nezmysly. A je to pravda, že pán Cheney sa podujal spravovať obchodné záležitosti svojej matky, teraz podstatne rozšírené – naozaj, pán Cheney?“ Alan bez dychu prikývol. „A pravdepodobne bude spravovať aj Chalkisovu galériu, keď sa skončí táto právnická haravara okolo nej.“
Rozprával a rozprával. Ale zrazu prestal, lebo ho nik nepočúval. Joan sa s údivom obrátila na Alana: porozumenie, alebo ako by sa to dalo nazvať, preklenulo vzdialenosť medzi ich očami, a Joan sa znovu začervenala a obrátila sa k Ellerymu, ktorý sa na nich súcitne díval. „Myslím, že sa ani nevrátim do Londýna,“ povedala Joan. „Ste veľmi… Bolo to od vás veľmi láskavé…“
Keď sa za nimi zavreli dvere, Ellery sa zahľadel na obraz, ležiaci na dlážke – vyšmykol sa spod mäkkej pazuchy slečny Joan Brettovej – a vzdychol. A hoci mladý Djuna, ktorý už v tomto mladom veku prejavoval rozhodnú abstinenciu, hľadel naňho s miernym výrazom nesúhlasu, Ellery popíjal svoju škótsku so sódou sám… a z nadmieru spokojného výrazu, ktorý sa mu rozprestrel po chudej tvári, bolo vidieť, že sa cíti výborne.

* „Ako to urobíme, aby všetko, čo je čerstvé a nové a má význam, bolo aj zaujímavé?“ (Goethe: Faust, Vorspiel auf dem Theater)
* To je dobre. Teraz dajte pozor, slečna. Služobníctvo treba vypočuť – slúžky, sluhov, zamestnancov. Okamžite!
** Vykonám, pán kapitán. Čo rozkážete?
*** Začnite!
* No, robíme pokroky. (Pozn. prekl.)
??

??

??

??

– 1 –