Tváří v tvář
Ellery Queen

JEDNA
Profil
V každé lidské tváři je buď minulost, nebo věštba.
S. T. COLERIDGE
1. KAPITOLA
V předposlední den své cesty kolem světa, kdy tahal z policejních šéfu nejrůznějších měst použitelné historky z jejich života, si Ellery naplánoval přespání v Londýně. Když však přiletěl z Orly, narazil v kanceláři komisaře Vaila v New Scotland Yardu na člověka z Interpolu. Tento muž byl muy simpático, v řadě hospůdek jedna historka stíhala druhou, a než si to Ellery uvědomil, uplynulo jako blesk několik dní a nocí.
Následujícího rána, hnán špatným svědomím, se Ellery zastavil v kanceláři letecké společnosti, aby si vyzvedl svou letenku. A tady potkal Hany Burkeho, který si vyjednával let stejnou linkou do New Yorku.
Muž z Interpolu představil Burkeho jako soukromého detektiva – Jednoho z nejlepších, Queene, což znamená, že nezvyšuje účet za svá vydání o více než deset procent.“ Burke se tomu zasmál; byl to malý muž s pískově zbarvenými vlasy, se šíjí zápasníka, který vypadal jako dobrý společník do jakékoliv rvačky. Měl velmi světlé, takřka průhledné oči, které časem jakoby úplně mizely. Měl vzezření Teutona a jméno ‚Burke‘ mohlo naznačovat, že by měl mluvit irským nářečím; jeho řeč však byla spíš chrčivá a člověk z Interpolu, než je oba opustil, ho označil za odrodilého Skota.
Nad sklenicí piva v nejbližší hospodě Burke řekl: „Tak vy jste mladší Queen. To je fantastické!“
„Opravdu?“ zeptal se Ellery.
„Myslím tím jako setkat se takhle s vámi. Byl jsem s vaším otcem před necelými patnácti hodinami.“
„S mým otcem?“
„Inspektorem Richardem Queenem z policejního oddělení New Yorku,“ řekl Burke slavnostně.
„Vy jste právě přiletěl?“ Skot přikývl.
„Ale před pár minutami jste si kupoval letenku do New Yorku, tomu nerozumím.“
„Když jsem vysedl z letadla, čekal mě zde telegram od inspektora Queena. Zdá se, že došlo k nějakému dalšímu vývoji v případě, který mě původně do Států zavedl. Chce, abych se otočil a letěl zpět.“
„Celý můj otec,“ řekl Ellery. „Zmínil se o tom, proč?“
„Ne, ale telegram obsahoval jednoznačné slovo pronto“
„Tak to tedy musí být opravdu důležité.“ Ellery s potěšením přijal další pivo od číšnice, která vypadala, jako by unesla v jedné ruce celý soudek. „Ten váš případ, Burke, nebude to něco, čemu nedokáži odolat?“
„Neznám vaši výdrž.“ Burke se také usmál na číšnici a zabořil svůj kaledonský nos do sklenice. Byl to docela hezký chlap.
Vydali se západním směrem rameno na rameni. Podle Elleryho odhadu mohl být nový známý z CIA. O námětech, nesouvisejících s jeho případem, však byl dost hovorný. Harry Burke byl však bývalý člověk z Yardu, který se nedávno vzdal své policejní kariéry a založil si vlastní detektivní kancelář. Obchod se vzmáhá, prohlásil kysele.
„Z počátku to bylo jen tak tak. Kdybych neměl nějaké známosti v Yardu, asi bych se živil kořínky. Komisař Vail byl velmi laskavý.“ Ellerymu došlo, že Burkeho současné profesionální vyžití je výsledkem Vailovy laskavosti. Zřejmě přišel na Yard nějaký požadavek a komisař, nepovažuje ho za vhodný pro Yard, doporučil na tento úkol Burkeho. Ellery měl podezření, že to nebyla první Vailova laskavost tohoto druhu. Burke se však teď držel nad vodou.
„Ale jsem starý mládenec,“ pokračoval Burke, „a nemusím skládat za svůj čas účty žádné fňukající ženské. Ani není žádná na programu, děkuji. Nevydržím na jednom místě dost dlouho na to, abych mohl nějaký vztah navázat.“
„Vy jste z těch, kteří se chytí jediným trhnutím udice,“ pronesl Ellery.
„Takový rybář, který by mě chytil, se ještě nenarodil.“
„Dávejte si pozor na rybáře na mé straně velké louže. Náročný lov je pro americké ženy zcela přirozený.“
„Zdá se, že i vás minuly, Queene.“
„Jo, ale já jsem starý lišák.“
„Pak tedy máme mnoho společného.“
To také měli, včetně záliby v drobných roztržkách. Zatímco seděli v Ganderu, začali si tykat a přátelsky se hádali o to, zda se má skotský losos podávat s osmaženou cibulkou nebo ne. Téměř si zapomněli všimnout odchodu starého roku, ke kterému došlo za jejich letu někde mezi nebem a zemí.
Přistáli brzy ráno místního času na Kennedyho mezinárodním letišti v mlze, která byla jen o málo hustší než ta, která je zdržela v Ganderu. „Nemá smysl hledat teď hotel,“ řekl Ellery. „Půjdem ke mně, Harry.“
„Ne, to ne. Nemohu přece obtěžovat tebe ani inspektora.“
„Nesmysl. V mé pracovně je volný gauč. Kromě toho se rychle dozvíš, proč tě můj otec hnal tak rychle zpátky do New Yorku.“ Tato nabídka vyvolala u Burkeho jen mírné kývnutí hlavou. „Taxi?“
Auto je vezlo mimo město přes náměstí Times Square, které vypadalo jako město duchů, zavalené pouštním plevelem. „Lidi jsou čuňata,“ poznamenal Burke, ukazuje dýmkou na odpadky. „Pokaždé, když vidím něco takového, tak si vzpomenu na závěrečnou scénu z filmu On the Beach.“
„Možná měli stejné myšlenky.“
Dojeli k bytu Queenových a inspektor tam nebyl. „Že by oslavoval?“ hádal Burke.
„Ani nápad. Ne můj otec. Je v tom určitě nějaký případ. Co je tohle?“ Byla to vzkaz pro Elleryho, opřený o psací stroj, načmáraný rozházeným rukopisem starého pána.

Milý synu!
Jistá slečna Roberta Westová z East 73rd Street si přeje, abys jí zavolal. Říká, že bez ohledu na čas. Já vězím v něčem po uši. Zavolám ti. Ach, ano, šťastný a veselý!

Vzkaz byl podepsán ‚Táta‘ a také na něm bylo telefonní číslo.
„To má být vzorek domácího života Queenových?“ zeptal se Skot.
„Pouze když je narušen nějakým zločincem. Obvykle trávíme s otcem Silvestr čuměním do telky.“ Ellery vytočil číslo. „Hoď své věci do mé ložnice, Harry – támhle. Jo, a v obýváku je bar, kdybys potřeboval něčím otevřít oči. Haló?“
„Ellery Queen?“ zeptal se nervózní hlas.
„Ano. Našel jsem vzkaz, že mám volat slečnu Westovou.“
„To jsem já. Je prima, že mi voláte tak brzy. Někdo mi říkal, že letíte z Anglie. Právě jste přiletěl, pane Queene?“
„Ano, před chvílí. O co jde, slečno Westová?“
„Voláte z domova?“
„Ano.“
„Ráda bych k vám přijela.“
„Teď?“ zeptal se Ellery překvapeně. „Musím se oholit, nesnídal jsem a spánek v zaoceánském letadle nepatří mezi mé záliby. Nemůže to počkat?“
„Také jsem nespala, čekajíc na vaše zavolání. Prosím.“
Znělo to jako od hezké dívky. Povzdechl tedy a zeptal se: „Adresu zná

2. KAPITOLA

Roberta Westová byla ještě hezčí, než se v telefonu zdálo. V okamžiku, kdy se na ni Ellery podíval, pomyslel si ‚divadlo‘. Měla vábné tělo a dokonalou pokožku, pravé kaštanové vlasy, jiskřivé oči, které byly podkroužené dlouhými hodinami bdění nebo problémy, a rozkošné mateřské znaménko na pravé tváři, které vypadalo jako motýlek. Elleryho závěr vyplýval z řady malých pozorování – ze způsobu chůze a naklonění hlavy, z určitého napětí v postoji, z pocitu právě naučeného ovládání svalů; a především studovala výslovnost a i nepatrné občasné zazpívání bylo pečlivě nacvičené. Na sobě měla sukni a svetřík z nějakého huňatého materiálu, na ramenou jí vlál pařížsky vypadající kabát, kolem krku omotanou šálu, kterou mohl navrhnout Picasso. Její malé nožky byly skryty ve stylových mokasínech s motýlími sponami – drobnost, která ladila s jejím mateřským znaménkem; Ellery si byl jist, že přezky byly vybrány právě z tohoto důvodu.
Jako celek byla ta žena uměleckou studií nedbalé elegance – tak moc, že Ellery byl v pokušení pochybovat o svých vlastních původních závěrech. Když vypadají jako by právě vystoupily z Vogue, byly téměř vždy jen něčí kancelářskou pomocnicí.
„Vy Jste od divadla,“ prohlásil.
Její zářivé, vzrušené oči se rozšířily. „Jak jste to poznal, pane Queene?“
„Máme své metody,“ ušklíbl se a ukázal jí cestu do obývacího pokoje. „To je pan Burke, slečno Westová.“
Dívka něco zamumlala a Harry Burke odpověděl „… semáte“ takovým poplašeným způsobem, jako by právě o něco zakopl. Dal se na cestu ke dveřím do Elleryho pracovny a nevraživě prohlásil: „Jdu se umýt, Ellery, nebo něco takového.“
„Možná by slečně Westové nevadilo, kdybys tu zůstal,“ řekl Ellery. „Pan Burke je soukromý detektiv, je tady z Londýna služebně.“
„No, v takovém případě,“ řekla dívka rychle a z nějakého důvodu sklonila hlavu. Co se týče Burkeho, jeho pohled na Elleryho byl plný oddanosti a vděčnosti. Popošel k jednomu z oken a postavil se tam mimo dohled.
Poté co Ellery dívku usadil, nabídl jí snídani, kterou odmítla, a zapálil jí cigaretu, posadil se Ellery též a začal: „Tak, podíváme se tedy na náš případ, ano, slečno Westová?“
Chvíli mlčela. „Opravdu nevím, kde začít,“ řekla trochu zmateně. Pak se prudce předklonila a zamáčkla cigaretu do popelníku. „Předpokládám, že si pamatujete na Glorii Guildovou?“
Ellery si na ni pamatoval velice dobře. Býval by musel být úplně sklerotický. Nejen, že si na Glorii Guildovou pamatoval, on ji ve svém mládí poslouchal okouzlenýma ušima, měl o ní smyslné sny – mezinárodní trauma – a i pouhá vzpomínka na její hlas stačila rozechvět jeho vnitřnosti. Milionům obdivovatelů však zůstaly pouze vzpomínky.
Ach, jistě, vzpomínal si na GeeGee, jak ji nazývali důvěrní přátelé (bohužel nikdy jím sám nebyl, jaká škoda); příležitostně si pořád ještě pouštěl její stařičkou desku za měsíční noci, když začínal cítit své roky. Byl překvapen, jak její jméno na něj tak náhle zapůsobilo. Bylo to stejné, jako by dívka s kaštanovými vlasy vzpomněla na Helen Morganovou nebo Galli-Curci nebo malé děvče s rozechvívajícím hrdlem v The Wizard of Oz.
„Co je s Glorií Guildovou?“ zeptal se Ellery. I Burke sebou trhl; i on byl zřejmě překvapen. Ale nejen překvapen, jistě i něco víc. Ellery by rád věděl, o co jde. Ale pak obrátil svou pozornost zpět na slečnu Westovou.
„Miluji manžela Glorie Guildové,“ řekla dívka a způsob, jak to řekla, přivedl Elleryho k jádru věci. „Chci říct, měla bych říct, že jsem Carlose milovala.“ Ellerymu se zdálo, že se celá roztřásla. Pak pokračovala: „Jak může být ženská takový blázen? Takový slepý blázen?“
Začala plakat.
Plačící ženy nebyly v Elleryho obýváku ničím novým a příčina těchto slz bývala vždy ta nejbanálnější, ale i tak byl Ellery dojat a nechal ji vyplakat se až do konce. Konečně přestala, vzlykajíc jako malé dítě, sáhla do kabelky pro kapesník a utřela si svůj malý nosík. „Omlouvám se,“ řekla dívka. „Nechtěla jsem. Rozhodla jsem se, že nebudu plakat. Ať je to jakkoliv, je to už sedm měsíců za mnou. Nebo jsem si to alespoň myslela. Ale teď se stalo něco.

3. KAPITOLA
Historka Roberty Westové z ní lezla napřeskáčku a zmateně, jako mozaika rozpadlá na kousky, které bylo nutno skládat dohromady. Když se to Ellerymu podařilo, začínala nárysem života a práce Glorie Guildové.
Narodila se v roce 1914 jako Gloria Guldensternová v Sinclair Lewis. Ve 30. letech opustila Středozápad, aby jako bouře přepadla New York a tím nevyhnutelně i celou zemi. Nikdy v životě nebrala hodiny hudby; byla naprostým samoukem – ve zpěvu, muzikologii i klavíru. Hrávala si i sama doprovody.
O Glorii Guildové se říkalo, že si pohrává i se svým hlasem. Její technika zpěvu byla pečlivě vykalkulovaná jako noty v partituře. V jejím projevu bylo vášnivé rozechvění, téměř zármutek, které ukolébávalo posluchače jako fakírova píšťala. V nočních klubech dokonce utišila i opilce. Kritikové to nazývali intimní hlas, vhodný do kaváren; ale její kouzlo bylo tak uchvacující, že ovlivňovalo davy. Na konci 30. let zpívala každý týden v rádiu ve své vlastní show desítkám milionů posluchačů. Byla rozhlasovým miláčkem Ameriky.
Zahajovala vysílání melodií Battle Hymn of the Republic, skladbou hranou jejím 42-členným orchestrem sladce a pomalu. V oněch dnech ji žurnalisti přezdívali Glory-Glory. Jinak však byla Glory-Glory bystrou a praktickou ženou. Jejím nejchytřejším krokem bylo svěřit své štěstí do rukou Selmy Pilterové, divadelní agentky, která se rychle stala její obchodní manažerkou a účetní. Paní Pilterová zvládala záležitosti Glorie tak šikovně, že v čase její ztráty hlasu a odchodu do ústraní v roce 1949 se o zpěvačce tvrdilo, zeje milionářkou.
Svým způsobem měla Gloria kombinační mozek; důchod jí umožnil věnovat se plně rébusům a skládačkám, její druhé vášni. Byla hi-fi fanatikem dlouho před tím, než se hon za dokonalými reproduktory stal celosvětovým poblouzněním; její knihovna současné hudby byla snem každého sběratele. Její zájem o rébusy byl méně jasný. Pocházela z venkovské rodiny z Minnesoty, jejíž zájem o podobné kratochvíle nikdy nepřekročil staré kopie Sama Lloyda v předsíni její farmy. Nicméně Glorie trávívala mnoho hodin nad křížovkami, anagramy a detektivními příběhy, klasickými příběhy v tomto oboru – nezajímala ji žádná sexu, násilí a psychologie plná dramata, která začala plnit regály s paperbacky po 2. světové válce. Jak její newyorský byt, tak její zastrčená chata u jezera blízko Newtownu v Connecticutu, byly plné přehrávačů, disků, VKV rádií, elektronických záznamových zařízení (nedokázala se s nimi rozloučit), hudebními nástroji, horami knih s tajemnými příběhy, hádankami a jinými hračičkami; a na její otevřené terase takové legrácky jako souprava ratanových křesel, ručně vázaných v Portugalsku z mokrého rákosu, jejichž tajemstvím bylo, že při každém zmoknutí se jejich vazba utahovala.
Po celou dobu své pěvecké kariéry zůstala Gloria svobodnou, i když byla urostlá pěkná blondýnka. Když v 35 letech ztratila hlas, jakási nesmyslná osudná náhoda ji poslala do Gretě Garbo podobné izolace a v mediálních kruzích, kde mají takové spekulace nebetyčný význam, se předpokládalo (stejně jako v případě Garbo), že se už nikdy nevdá. Vydržela to devět let. Ale pak v roce 1958, když jí bylo 44 a jemu 33, potkala hraběte Carlose Armanda. Během tří měsíců se vzali.
Titul hrabě si Armando udělil sám a nikdo, nejméně pak Carlos, ho nebral vážně. Jeho původ byl obestřen tajemstvím, ani jeho jméno nebylo zaručeně pravé. Naznačovalo španělský, románský, portugalský a řecko-římský původ; jednou dokonce prohlásil, že jeho matka byla Egypťanka. Jeden z jeho mezinárodních přátel (skutečný hrabě) se tomu smál, ‚ano, v přímé posloupnosti od Kleopatry‘, a Carlos, ukazuje nádherné zuby, odpovídal: „Samozřejmě, caro. Přes Romea.“ Ti, kdo se zdáli být nejlépe informováni, tvrdili, že jeho rodiče byli Cikáni a že se narodil v karavanu u jisté mizerné albánské silnice. I to mohla být pravda.
Nic z toho však nevadilo žádné z žen v jeho životě. Jako poslušní cínoví vojáčci padaly v řadách pod jeho milostnou palbou. Ze zásady udržoval svou munici v suchu a zbytečně jí neplýtval kvůli nějakému počestnému citu. Ženy byly jeho profesí. Ve svém životě nedělal nic jiného.
Carlos se poprvé oženil, když mu bylo 19, s naftovou vdovou z Oklahomy. Byla přesně třikrát starší a toužila po mladé krvi, což ho těšilo. Odhodila ho do dvou let, když se zamilovala do krásného chlapce z Atén. Jeho odstupné bylo značně vysoké a Carlos strávil bláznivý rok, než ho roztočil.
Jeho druhou ženou byla bohatá dánská baronka s rysy chrámového chrliče, jejímž hlavním potěšením bylo upravovat Carlosovy kudrnaté černé vlasy, jako by byl panenka. Čtyři měsíce polehávání na gauči s prsty prohrabujícími se jeho vlasy Carlosovi stačily; svedl sekretářku své ženy, nechal se při tom přistihnout a galantně navrhl, že by ho mohla vyplatit.
Další rok velkopanského života a Carlos se zase začal rozhlížet kolem sebe.
V Alpách objevil svěží, 16-letou dceru amerického senátora, která se zde vyhřívala na slunci; následný skandál se týkal i dobře placeného švýcarského gynekologa (od nějž Carlos dostal 15 %) a tučného senátorova šeku, podmíněného jeho mlčenlivostí a hrozbou trestního stíhání k jejímu vynucení.
Roky plynuly a s nimi přehlídka žen, bohatých, poblázněných a dost starých na to, aby byly jeho matkou: velká dáma z New Yorku, která se rozvedla s bankéřem, aby si ho mohla vzít (svazek se rozbil po stotisícovém mejdanu, celonoční párty v newportské vile jeho ženy, která byla soustem pro bulvární tisk); alkoholická stará panna Back Bayová; maďarská hraběnka, umírající na tuberkulózu (nezanechala mu nic, kromě hradu, obklopeného zahnívajícími vodními příkopy a dluhy – předvídavě provětral její majetek ještě před její smrtí); stárnoucí euro-asijská bývalá královna krásy, kterou doslova prodal bohatému Turkovi, jehož skutečným cílem byla její milování chtivá dcera (jako kdyby byla Carlosova); vdova po chicagském řezníkovi a uzenáři, která ho v doprovodu fotografa nachytala v posteli se služebnou a vyhodila ho bez haléře odškodného; dokonce předložila fotografie soudu a – k překvapení Carlose – s nesportovním opovržením i tisku.
Tato porážka ho přivedla do finančních potíží. Když narazil na Gee-Gee Guildovou, byl prakticky na dně.
Ne že by to bylo s Glorií těžké. Byla pořád ještě atraktivní a v době jejich setkání mladší než kterákoliv z jeho bývalých manželek. Přesto hlavní Carlosovou otázkou bylo: je dost bohatá? Vedl život nečinného kovboje a začínalo to zanechávat známky na jeho atletické postavě, jak zjišťoval samostudiem v zrcadle. Ženy středního a staršího věku, které, jako jeho první žena, chtěly žíznivě pít z jezírka mladého muže, by si brzy mohly všimnout ochabující chutě hraběte Armanda. V této etapě svého života se Armando rozhodl, že už si žádnou chybu nemůže dovolit. Tajně provedl průzkum situace Glorie Guildové, za jaký by se nestyděl ani špičkový úvěrový agent. To, co zjistil, ho povzbudilo a rozhodl se dát se do boje.
Nebylo to snadné, i když Glorie byla přístupná. Byla opuštěná a nespokojená, a to, co viděla každý den v zrcadle, se jí nelíbilo. Pro její touhu po společnosti a pozornosti a pro zrcadlem prozrazovaný úprk času byl mladík jako Carlos nevyhnutelný. Protože už o něm hodně slyšela, najala si spolehlivou agenturu, aby prozkoumala jeho původ. Potvrdilo se její podezření, a tak se rozhodla nenásledovat všechny bláznivé ženské v jeho životě.
„Mám tě ráda kolem sebe,“ odpověděla Carlosovi na jeho nabídku k sňatku, „a ty chceš mé peníze, alespoň tolik, kolik se ti podaří ze mne vyrazit. Mám pravdu? Dobře, vdám se za tebe s jednou podmínkou.“
„Musíme se bavit o takových detailech, miláčku?“ zeptal se Carlos, líbaje jí ruce.
„Moje podmínka zní: Podepíšeš předmanželskou smlouvu, že se předem vzdáváš jakéhokoliv podílu na mém majetku.“
„Ach,“ řekl Carlos.
„A to i jedné třetiny dědictví, obvykle zaručované zákonem,“ řekla Glorie suše, „vidím ve tvých očích záblesk naděje. Konzultovala jsem to se svým právníkem a při správném znění je v tomto státě taková smlouva dokonale legální – mám na mysli případ, že by tě napadlo někdy ji porušit.“
„Co ty si musíš o mně myslet, bonita“ mumlal Carlos, „když navrhuješ takové unfér podmínky. Já za sebe navrhuji dát ti vše, co mám.“
„A je to kus chlapa,“ prohlásila Glorie Guildová něžně, muchlajíc jeho vlasy (včas se vzpamatoval, aby neucukl). „Tak jsme vypracovali něco, co advokáti nazývají quid pro quo“
„A to znamená co, drahoušku?“ zeptal se Carlos, jako by nevěděl, co quid pro quo znamená.
„Půjčka na oplátku.“
„Rozumím… Čas?“ řekl náhle Carlos. Byl intuitivní ve všech otázkách, týkajících se žen.
„Je to tak, baby. Poskytni mi minimálně pět let šťastného života a já smlouvu roztrhám. Prošetřila jsem si tě, Carlosi, a nejdelší doba, kterou jsi vydržel s jednou ženou, byla méně než dva roky. Pět let je moje lhůta a po nich smlouvu zničím; ty pak nabudeš všechna zákonná práva jako můj manžel.“
Podívali se sobě do očí a usmáli se.
„Miluji tě jako blázen,“ prohlásil Carlos, „ale láska není všechno. Dohoda platí.“
„Láska neláska…,“ řekla Glorie.
Tak tedy byla sepsána předmanželská dohoda, kterou Carlos podepsal. Oba byli nyní svázáni ne zcela svatým poutem manželským.

4. KAPITOLA

„Setkala jsem se s Carlosem v Easthamptonu,“ pokračovala Roberta, „když jsem tam měla letní angažmá. Bylo to na konci sezóny a on s Glorií přišli do zákulisí. Ředitelem byl starý muž, který měl velké řeči kolem Glorie, ale ona pro mne nebyla nic víc než jméno – byla jsem ještě malé dítě, když šla do důchodu – a viděla jsem v ní jen obtloustlou ženu s blbě nabarvenými vlasy, vypadající jako stárnoucí Brunhilda z druhotřídního operního souboru, zavěšená do rámě muže, který vypadal na jejího syna.
Carlos byl hrozně roztomilý a asi jsem byla potěšena tím, jak vynášel do nebes můj výkon. Je něco v Carlosově hlase,“ dodala zasněně, „co působí na ženy. Víte, že je jak falešný pětník, ale nevadí vám to. Nezáleží ani tak na tom, co říká, jako jak to říká… asi to zní jako od naivního idiota.“
Nikdo z mužů nepromluvil.
„Když mé angažmá skončilo, nebyla jsem zpátky tady ve městě ještě ani 24 hodin – nechápu, jak získal mé telefonní číslo, protože mám nové a není ještě v seznamu – když mi zavolal. Vyprávěl mi jakousi průhlednou historku o tom, jaký dojem na něj udělal můj talent, a jak ví, jak pro mne něco udělat. A já jsem na to naletěla – nejstarší trik v show-byznysu! – po celou tu dobu jsem věděla, že si říkám o trable… Komické na tom je to, že mě dostal do konkursu – a k roli – v jedné hře ne na Broadwayi. Dodnes nevím, jak se mu to podařilo; jedině vím, že producentem byla nějaká žena. Muži pro něj mají jen opovržení – nebo žárlivost – ale ženy zřejmě nedokáží jeho kouzlu odolat. Ta producentka byla zřejmě jednou z nich, i když je to stará piksla s osobností jako cirkulárka. Nicméně přesvědčil ji, stejně jako mne.“
Dívka s kaštanovými vlasy napolo zavřela oči. Pak vytáhla z kabelky cigaretu a Harry Burke přispěchal se zapalovačem. Usmála se na něj přes plamen, ale jako by ho neviděla.
„Pořád se ukazoval – Carlos má vytrvalost, která vás ubíjí. Bez ohledu na to, jak jste opatrní… prostě jsem se zamilovala. Svým způsobem je hezký. Jistě, když věnuje nějaké ženě svou pozornost, má i ona dojem, že je jedinou na světě. Stává se z toho totální ztotožnění – nevím – jako byste byli středem vesmíru. A po celou tu dobu víte, že nemá v těle jedinou poctivou kost, že už zkoušel podobné finty na stovce jiných žen. Ale je vám to jedno. Prostě je… Zamilovala jsem se do něj a on prohlašoval, že jedinou věcí, která by ho učinila šťastným, je oženit se se mnou.“
Ellery poposedl. „Jak jste bohatá, slečno Westová?“
Zasmála se“
„Zdědila jsem nějaké peníze a s tím, co si tu a tam přivydělám, to jakž takž zvládám. To mě právě mátlo,“ řekla dívka trpce. „Vždycky se ženil jen pro peníze. Jsouc chudá jsem si začínala myslet, že jeho projevy lásky, poprvé v životě, mohou být pravé. Jak naivní! Netušila jsem, co má na mysli. Až jednoho večera, zhruba před sedmi měsíci…“
Z nějakého důvodu musela Glorie odjet na svou chatu v Newtownu a Carlos využil této příležitosti k návštěvě Roberty. Při této příležitosti konečně odkryl karty.
Roberta věděla o jeho předmanželské smlouvě se ženou a že pětiletá lhůta již vypršela – v tu dobu už spolu byli pět a půl roku. Podle Carlose Glorie smlouvu po uplynutí pěti let roztrhala, jak slíbila; takže kdyby se jí teď něco stalo, on by zdědil nejméně jednu třetinu jejího majetku na základě svých řádných dědických práv; mohlo to být dokonce i o něco víc, kdyby to uvedla ve své poslední vůli, o čemž si nebyl tak zcela jist.
Zpočátku, tvrdila Westová, nepochopila, o co mu jde. „Co takového se může stát normálnímu člověku? Řekla jsem mu otevřeně, že nevím, o čem mluví.“ Bylo něco s jeho ženou v nepořádku? Byla nevyléčitelně nemocná? Rakovina? Nebo co?
Carlos vztekle vykřikl. „Je zdravá jako řípa. Dios! Ta nás oba přežije!“
„Máš tedy na mysli rozvod?“ zeptala se zmatená Roberta.
„Rozvod? Nedala by mi ani liru odstupného, kdybych rozvod navrhl.“
„Carlosi, já ti opravdu nerozumím.“
„Samozřejmě že ne, palomilla mía. Jsi jako dítě! Ale budeš mě poslouchat a já ti řeknu, jak se té staré krávy můžeme zbavit, vzít se a těšit se z jejího nadojeného mléka.“
A klidně, jako by vyprávěl zápletku nějakého románu, vysvětlil Carlos Roberte svůj plán. Glorie jim stojí v cestě a musí být odstraněna. Ale on, jako její muž, bude prvním podezřelým. Ledaže by měl alibi. Ale aby to alibi obstálo, musí být skutečně neprůstřelné; jinými slovy, on, Carlos, musí být spolehlivě u někoho, když se ta věc stane. To se dá snadno zařídit tisíci způsoby. Kdo to tedy musí udělat? Kdo jiný než Roberta by měl mít prospěch z Gloriiny smrti. Už to chápe?
„Teď už je mi to jasné,“ říkala Roberta oběma mlčícím mužům. „Ach, jak je mi to teď jasné! Tím svým falešným hlasem, jako by si domlouval procházku v parku, mi vlastně navrhoval, abych zabila jeho ženu, abychom se mohli spolu vzít a žít z peněz, na nichž lpěla krev. Byla jsem tak ohromená, vyděšená, že jsem chvíli ze sebe nedokázala vypravit ani slovo. Zřejmě mé mlčení považoval za souhlas, protože se na mne převalil a chtěl se se mnou milovat. Okouzlení minulo. Odstrčila jsem ho tak prudce, že se zapotácel. Tato děsivá konverzace se odehrávala v jejich bytě a já jsem odtamtud vyběhla, jako by mě čerti honili. On má tedy opravdu ďábelskou nestydatost. Jak jen jsem mohla takové monstrum milovat! Celá má kůže mě svědila. Jedinou mou snahou bylo utéct od něj co nejdál. Dojela jsem taxíkem domů a celou noc jsem prochodila po pokoji, třesouc se jako osika.“
Carlos jí druhého dne telefonoval a ona mu řekla, aby jí už nikdy nevolal a aby se ani nepokoušel s ní setkat, a zavěsila.
„Zatracený bastard,“ mumlal Harry Burke. V tu chvíli vypadal, jako by sám byl schopen někoho s radostí zavraždit.
„Měla jste štěstí, že jste se z toho dostala tak lacino,“ komentoval dívčino vyprávění Ellery. „Někdy takové typy, když se jim zhatí plány, dokáží být pěkně drsní. Ale jednomu nerozumím, slečno Westová. Když se to vše stalo před sedmi měsíci – v květnu? – proč jste čekala se svou historkou tak dlouho? A proč dnes ten spěch?“
Dívka vypadala zmateně. „Spěch? Co tím myslíte, pane Queene? Myslelajsem…“
„Zřejmě máme na lince nějaký šum,“ řekl Ellery s úsměvem. „Má váš příběh nějaké pokračování?“
„Samozřejmě.“ Pohlédla na Burkeho a zpět a pokývla hlavou. „Nebo mi nevěříte? Nerozumím,.. Proč jsem o tom až dosud nikomu neřekla – nevím. Byl to tak šokující zážitek, že se zdál jen jako sen. Myšlenka jít na policii nebo za někým takovým jako jste vy, mě nikdy ani nenapadla. Jednak jsem si říkala, že to nemohl myslet vážně, a jednak“ – její jemná pleť zrůžověla – „by to znamenalo rozmáznout náš vztah ve všech novinách. Znáte to. No prostě jsem to neudělala. A když už mi ani nezavolal, pustila jsem celou záležitost z hlavy. Až mi byla před dvěma dny připomenuta. Co je dnes? Ano, předevčírem večer, ve středu.“
„Večer třicátého prosince?“ zeptal se Burke tak ostře, že se na něj Ellery ohlédl.
„Ano. Carlos mi zavolal. Jak už jsem vám říkala, od loňského léta jsem o něm neslyšela. Samozřejmě jsem zavěsila –“
„Co ten lump chtěl?“ vyštěkl Burke.
„Tvrdil, že mě musí vidět. Řekla jsem mu, že to, co jsem prohlásila před několika měsíci, stále platí a praštila jsem sluchátkem. Ani ne za půl hodiny někdo zvonil. Když jsem otevřela, byl tam on. Pokoušela jsem se dveře zase zabouchnout, ale strčil mezi ně nohu. Hulákal tak, že jsem se bála, že to vyvolá pozornost sousedů, a tak jsem ho raději pustila dovnitř.“
„A co chtěl?“ zeptal se Ellery.
„V první chvíli jsem si to nedovedla představit. Ani se nepokusil vytáhnout opět svůj fantastický nápad, mluvil jen o banálních věcech – o mně, o hrách na Broadwayi, co v poslední době s Glorií dělali a tak dále. Pořád jsem se ho snažila dostat z bytu a on pořád hovořil. Nechtěl ani nic k pití – Carlos mimochodem nikdy nepil tolik, aby ztratil hlavu. Pořád jsem měla dojem, že hraje o čas, protože se každou chvíli díval na hodinky.“
„Ach,“ řekl Ellery podivným hlasem a „Ach,“ řekl i Burke ještě podivnějším hlasem. Ale zatímco Elleryho „Ach“ mělo spekulativní charakter, Burkeho nevěstilo nic dobrého; Ellery se tomu trochu podivil.
Roberta Westová se nervózně naklonila dopředu: „Konečně jsem se ho o půlnoci zbavila. Vlastě spíš o půlnoci, bez jakékoliv výstrahy, se náhle rozhodl odejít. Vzpomínám si, že se ještě jednou podíval na hodinky a hlasitě řekl je půlnoc, Roberto, musím jíť. Jakoby měl nějaký časový limit nebo co. Nic jsem nechápala. Přišlo to až později. A proto jsem tady, pane Queene. Zneužil mne!“
„Vypadá to tak,“ souhlasil Ellery. „Ale k čemu?“
„Vy to nevíte?“
„Co nevím, slečno Westová?“
„Že ve středu večer byla zavražděna Glorie Guildová.“

5. KAPITOLA
Ellery už dlouho neviděl newyorské noviny a pokud byla zpráva o vraždě GeeGee uvedena v londýnských Times, přehlédl ji v pivním přítmí některé z hospod.
Co se týče Harry Burkeho, Skot vypadal jak dobře informovaný, tak zděšený. Dopotácel se k Elleryho baru a nalil si panáka z nejbližší láhve, což byl náhodou bourbon, a obrátil ho do sebe, aniž by se staral, co s ním bude, až bude muset zvednout ruku, aby se poškrábal.
Ellery stále dělil svou pozornost mezi Westovou a Burkeho.
„Jak je to ode mne hloupé,“ řekla dívka. „Vy samozřejmě o té vraždě nic nevíte – byl jste v Evropě. Nemáte dnešní noviny?“
„Ne,“ řekl Ellery. „Kdy se jí to stalo, nevíte, slečno Westová?“
„Přesný čas neznám. Ale vím, že se to stalo v době, kdy byl Carlos ve středu večer u mne v bytě. Teď už je mi zcela jasné, o co mu šlo. Když se mu vloni v létě nepodařilo získat mě k zabití jeho ženy, hledal nějakou jinou kavku. A zřejmě ji našel – musí to být žena, pane Queene – protože by nebyl schopen přesvědčit nějakého muže. A ve středu večer, kdy ta žena vraždila – ať je to kdokoliv – on byl v mém bytě. Použil mě jako alibi! Zatáhl mě do toho, když už jsem si myslela, že jsem se jeho i té jeho Glorie nadobro zbavila.“
Zdála se být na pokraji hysterie a Ellery se raději trochu vzdálil. Burke pochodoval před barem jako grenadýr, zřejmě bojuje s nějakým problémem.
„Otázka,“ řekl Ellery dívce. „Proč s tím jdete na mne?“
Hrála si s popruhem své kabelky. „Je to – no, víte, jsem tak sama, pane Queene. Vězím až po krk v hrozné situaci, bez vlastního zavinění – no, snad bylo mou chybou, že jsem naletěla Carlosovi, ale jak jsem mohla tušit, do čeho spadnu? Určitě by mě ani nenapadlo, že plánuje vraždu… Carlos samozřejmě řekl policii o svém alibi, což znamená mne, protože už se u mne objevili, aby mě vyslechli, a já jsem jim samozřejmě musela říct pravdu, že jsem s ním ve středu byla až do půlnoci.“
„Řekla jste jim také o Carlosově květnové nabídce, abyste zabila jeho ženu?“
„Ne. Možná jsem měla, ale pořád se s tím nedovedu vyrovnat. Pořád si myslím, že čím víc řeknu, tím víc se do toho zapletu. A tak jsem jen odpovídala na jejich otázky. Co mám dělat, pane Queene? Jak se mám z toho dostat?“
„Obávám se, že na to už je trochu pozdě. Moje rada zní, povědět všechno policii a to čím dříve, tím lépe.“
Kousala se do rtů.
„Ellery,“ ozval se Burke ostře, „rád bych si s tebou promluvil.“
„Omluvíte nás na chvíli, slečno Westová?“ Když byli za zavřenými dveřmi pracovny, zeptal se Ellery: „Od té doby, co sem přišla ta dívka, pořád jen vybuchuješ, Harry. Jsi do toho případu nějak zapletený?“
„Teď už jsem,“ řekl Burke nešťastně. „Až do nedávná jsem o vraždě nevěděl o nic víc než ty. Ale záležitost, která mě původně přivedla do New Yorku – moje první cesta sem – byla v souvislosti s Glorií Guildovou. Požádala totiž Yard o něco, k čemu nebyli kompetentní, a Vail jí doporučil mne jako soukromého detektiva. Byla to rutinní záležitost – nevidím, jak by to mohlo souviset s tímto případem, ale možné je všechno.“ Skot se zamračil. „Faktem je, Ellery, že jsem byl ve středu večer s Guildovou v jejím bytě až do jedenácti v záležitosti, která mě přivedla za oceán. Podal jsem jí zprávu a z jejího bytu jsem odjel přímo na letiště. V jednu v noci mé letadlo odletělo. Opouštěl jsem ji živou a zdravou.“
„Tak ji musel zavraždit někdo, kdo se dostal do jejího bytu v době mezi jedenáctou, kdys ji opustil, a půlnocí, kdy Armando opustil byt Roberty Westové.“
„Vypadá to tak,“ Burke se zdál být něčím znepokojený, ale už nic neřekl.
Ellery se na něj úkosem podíval. „Ta záležitost, která tě přivedla do New Yorku – konzultoval jsi ji s mým otcem?“
„Ano, vyžadovala spolupráci s newyorskou policií.“
„Tak proto ti otec telegrafoval, aby ses vrátil – podezření, že bys mohl mít nějakou spojitost s vraždou.“ Ellery se odmlčel, aby dal Burkemu možnost se vyjádřit. Ale i Burke mlčel. „Musel se k té vraždě dostat krátce po jejím odhalení. Zřejmě v době, kdy psal ten vzkaz pro mne, nespojoval ještě Westovou v tím případem nebo ještě neznal jakákoliv fakta. Takové věci se tady řeší nejprve na úrovni okrsku. No, Harry, to vrhá na záležitost jiné světlo. Jsem teď do ní zapletený také, ať se ti to líbí nebo ne.“
Burke jen přikývl.
Vrátili se do obývacího pokoje. „Dobře, slečno Westová, pomohu vám,“ prohlásil Ellery. Vystrašeně se na ně dívala. „Aspoň do chvíle, než se to nějak vybarví. První věcí, kterou musíte udělat, je říct všechno policii. Bez ohledu na jeho alibi může být vinen vraždou své ženy stejně, jako by ji provedl sám. V tuto chvíli bych řekl, že je to velice pravděpodobné.“
„Udělám vše, co řeknete, pane Queene,“ prohlásila dívka s úlevou.
„Armandova povaha je zřejmě nevyzpytatelná. Ať je ta žena, kterou svým hadím pohledem přiměl udělat špinavou práci pro něj, kdokoliv, pravděpodobně se s ní stýkal potají – stejně jako s vámi.“
Její ‚ano‘ bylo sotva slyšitelné.
„Teď si asi bude dávat pozor, aby se s ní vůbec nestýkal nebo bude předstírat, že se s ní setkává poprvé. Musí počkat, až záležitost vychladne. No, uvidíme. Může být také jeho slabinou. V každém případě ji musíme najít a já mám takový pocit, že to nebude nijak snadné.“
V tu chvíli zazvonil v Elleryho pracovně telefon.
„Synu?“ ozval se otcův skřípavý hlas. „Tak tvé letadlo konečně přistálo? Ellery, mám krásný případ –“
„Já vím,“ řekl Ellery. „Glory, glory aleluja.“
„Vidím, že ta Westová už tě našla. Vyslýchalo ji pár lidí z okrsku, ale ještě jsem si nestačil dát dvě a dvě dohromady. Je ještě pořád u tebe?“
„Ano.“
„Tak se přidej k nám a přiveď ji s sebou. Mimochodem, nenarazil jsi v letadle na člověka jménem Harry Burke?“
„Narazil a je také u mne. Jako host.“
„To jsem blázen,“ prohlásil inspektor. „Další z tvých kouzelných triků. Čekám, až se o něm něco dozvím – předpokládám, že ti řekl, že jsem mu poslal telegram. Přiveď ho s sebou také.“
„Kde jsi, tati?“
„V bytě GeeGee na Park Avenue. Znáš adresu?“
„Já ne, ale Burke a Westová ano.“
„To je pravda,“ zabručel starý pán a zavěsil.

6. KAPITOLA
Vrátný v družstevním domě měl v očích divoký pohled. Jeden policista stál v chodbě domu, druhý v předsíni bytu Guildové a Armanda. Několik detektivů, včetně seržanta Velie, prohledávalo byt. Ellery nechal slečnu Westovou v malém salonku a šel s Burkem za seržantem Veliem po kovovém schodišti do ložnice, kde našli inspektora Queena prohrabujícího se v šatníku.
„Ach, nazdar, synu,“ řekl starý pán, aniž by se jen ohlédl. „Sakra, kde to může být? Omlouvám se vám, Burke, že jsem vás musel hnát zpátky přes oceán, ale neměl jsem jinou volbu. Musí to tu někde být.“
„Než se zabereme do případu, tati,“ řekl Ellery bolestným hlasem, „mohl bych ti připomenout, že už jsi mne neviděl déle než dva měsíce? Nečekám žádné fanfáry, ale nemohl bys mi aspoň podat ruku?“
„Ach… prdlajs,“ řekl inspektor mrzutě, vraceje se do slangu svého mládí. „Pomožte mi to najít, oba dva, ano?“
„Co máme najít, inspektore?“ zeptal se Burke. „Co vlastně hledáte?“
„Její deníky. Mám šíleně rád případy, kde si lidé vedou deníky. Její sekretářka, Jeanna Templová, mi řekla, že Glorie si vedla deník od svého odchodu do ústraní – každý večer před spaním si zapisovala události toho dne. Dnes už to musí být několik svazků.. Před pár měsíci začala pracovat na své autobiografii nebo knize vzpomínek nebo na něčem takovém, s pomocí svého manžela-gigola a slečny Templové, a používala deníky jako referenční materiál, když nedůvěřovala své paměti nebo když se musela podívat na detaily. To je bezvadné, ale kde jsou? Zvlášť by mě zajímal ten poslední, současný – co si zapsala ve středu večer. Pokud vůbec něco zapsala. Hledáme je už dva dny.“
„Chybí všechny?“ zeptal se Ellery.
„Včetně rukopisu autobiografie.“
„Inspektore,“ ozval se Harry Burke, „viděl jsem se s ní ve středu večer.“
„To je fajn. Doufal jsem v kousíček takového štěstí! Je to jeden z důvodů, proč jsem vám telegrafoval. V kolik hodin jste ji opustil?“
„Pár minut po jedenácté.“
„To je fajn, to je fajn,“ opakoval si inspektor bezmyšlenkovitě. „Nebyla rozrušená, nervózní nebo tak nějak?“
„Pokud to mohu posoudit, tak ne. Já jsem ji samozřejmě moc neznal – jen jsme spolu párkrát hovořili o případu, na kterém jsem pro ni pracoval.“
„No, ty deníky mají s tímto případem určitě něco společného, na to vsadím krk, jinak by celý ten krám nezmizel. Někam se ztratily. Otázka je, proč?“
Ellery si prohlížel obrovské lůžko s bohatými saténovými přehozy a hedvábnými podhlavníky a zlatými damaškovými nebesy. V posteli nikdo neležel.
Jeho otec zachytil ten pohled a přikývl. „Ve středu večer se do postele vůbec nedostala.“
„Předpokládám, že nebyla zabita v této místnosti.“
„Ne.“ Inspektor ho vedl kolem velikánské koupelny se zapuštěnou mramorovou vanou a pozlacenými kohoutky do neuklizeného pokojíku. „Tady byla zastřelena.“
Přes nepořádek byl pokoj zařízený velmi sparťansky. Malý koberec na parketové podlaze, psací stůl a u něj kožená otáčecí židle, natočená směrem k chodbě; křeslo z nějakého černého dřeva, pokryté něčím, co podle Elleryho mohla být sloní kůže; na podstavci stála z ebenového dřeva vyřezávaná plastika, znázorňující jakéhosi černošského válečníka (ne příliš dobrá, pomyslel si). Na stěnách nevisel jediný obrázek a lampa vedle křesla měla popraskané slídové stínítko. Vysoko nad válečníkem, byl do zdi u stropu zasazený dřevěný rámeček s nějakou hrubou pytlovitou tkaninou, s regulátorem hlasitosti, což Ellery považoval za reproduktor, přenášející hudbu z přehrávače, kterého si všiml dole v obývacím pokoji; podobný reproduktor byl i v ložnici a jedné z koupelen. A to bylo vše, kromě několika knihoven na třech stěnách, sahajících do výšky přes dva metry. Police byly přeplněny knihami – ležícími, opírajícími se o sebe různými směry, vyčnívajícími z řady (hlavně detektivky, všiml si s uspokojením Ellery – Poe, Gaboriau, Anna Katherine Greenová, Wilkie Collins, Doyle, Freeman, Christie, Sayersová, Van Dine, včetně řady jeho starších knih); sešity všech velikostí a barev, kouzla, hlavolamy a kdoví co ještě – nashromáždit to muselo trvat roky. Ellery zašel k jedné přihrádce a z celé řady si náhodně vybral jeden ze sešitů křížovek. Prolistoval ho – všechny byly vyluštěné. Podle jeho názoru nebylo nic tak neužitečného, než sešit vyplněných křížovek, zvláště vyplněných inkoustem. Glorie Guildová-Armandová se zřejmě nedokázala rozloučit s ničím, co souviselo s jejími koníčky.
Na psacím stole byl zmatek. Podložka, umístěná uprostřed před židlí, byla zbarvená zaschlou krví.
„Rána do prsou,“ zeptal se Burke, prohlížeje si skvrnu.
„Dvě,“ řekl inspektor Queen. „Jedna do pravé plíce, druhá do srdce. Představujeme si to tak, že přišla sem – asi krátce poté, co jste ji opustil – možná aby dopsala svůj deník nebo si udělala pár poznámek ke své knize. Slečna Templová tvrdí, že to v posledních několika měsících dělávala prakticky každý večer před spaním. Druhý den pak své poznámky diktovala slečně Templové, aby je mohla přepsat na stroji. Glorie se možná právě posadila ke stolu, když se objevil vrah a zastřelil ji, nejpravděpodobněji přímo z chodby, jak říká doktor Prouty. Potvrzuje to dráha kulek. Krev se dostala na psací podložku, když se zhroutila dopředu. Je pravděpodobné, že viděla toho, kdo ji zastřelil.“
„Zemřela okamžitě?“ zeptal se Ellery.
„Ne, doktor říká, že ještě pár minut žila.“ Inspektorův hlas zněl podivně.
„Bylo by od ní hezké, kdyby nám zanechala nějakou zprávu. Ale to se nedá čekat,“ litoval Ellery.
„Kdo se moc ptá, moc se dozví,“ odpověděl jeho otec stejně truchlivým hlasem. „Třeba ti to pomůže víc než nám. Co mne se týče, mohla by to být zpráva z Marsu.“
„Neříkej mi…“
„To právě chci. Žila ještě dost dlouho a měla dost síly na to, aby uchopila pero, nebo ho už možná měla v ruce, a napsala cosi na nejbližší kus papíru.“
Ellery byl vzrušen.
„Pojďte sem, oba.“
Připojili se ke starému pánovi za Gloriiným psacím stolem. Jedním z předmětů na zakrvácené podložce byla policejní fotokopie kusu běžného linkovaného papíru (,žlutého?‘ zabručel Ellery, jako by barva hrála nějakou roli; a jeho otec s vážnou tváří přikývl); na jednom z dolních řádků jinak prázdného papíru bylo napsáno jediné slovo.
Písmo bylo deformované a celá čmáranina provedená s extrémním úsilím. To slovo znělo face*.

7. KAPITOLA
„Tvář,“ řekl Ellery, jako by slovo vychutnával.
„Tvář?“ zeptal se zase Burke.
„Tvář,“ potvrdil inspektor. „A to je vše, pánové. Krátké, milé a komické. Je to další důvod pro to, abychom hledali ty deníky a rukopis autobiografie. Mohou vrhnout trochu světla na něčí tvář.“

* Face (angl.) = tvář

„Třeba to je něčí jméno,“ navrhl Skot. „I když jsem zatím v životě na nikoho s takovým jménem nenarazil.“
„Měl bys strávit víc času na našich hřištích,“ řekl Ellery. „Nicméně z několika důvodů se mýlíš, Harry. To první písmeno je rozhodně malé. Ne, nemůže to být vlastní jméno, nanejvýš to může být jméno podstatné nebo sloveso –“
„To je právě to, co se chystám udělat,“ řekl nepřítomně inspektor, „dokud tento oříšek nerozlousknem. Slyším shora nějaký rámus. Nenapadá tě nic, synu?“
„Ne.“ I Elleryho tvář byla zachmuřená.
„Další věc,“ pokračoval inspektor. Také on se mračil a oba muži si byli pozoruhodně podobni. „Pořád ještě nemáme odpověď na otázku, jak se vrah dostal do bytu. Zdá se, že existují pouze dva klíče, Gloriin a jejího manžela. A tento Armando má podle Westové dokonalé alibi. Také nám svůj klíč ukázal. Gloriina se zřejmě nikdo ani nedotkl. Navíc to vypadá, že dveře bytu byly zamčené –je po ruce řada důkazů, že Glorie se k smrti bála zlodějů. Takže máme další otázku: jak se vrah dostal dovnitř?“
„Možná ho znala,“ navrhl Burke, „a sama ho – nebo ji – pustila do bytu.“ Pak zavrtěl hlavou. „Ne, to nedává smysl. Kdyby vraha znala, napsala by nám před smrtí jeho jméno.“
Ellery usilovně přemýšlel a kroutil hlavou nad poslední Burkeho domněnkou. Pořád se mračil.
„Ta Westová,“ řekl inspektor. „Asi bude lepší, když si s ní promluvím sám.“ Zavolal dolů na seržanta Velie, aby Robertu Westovou přivedl. Harry Burke se připojil ke starému pánovi u dveří a oba si něco šeptali.
Ellery se na ně podíval. „Je ta vaše konference tajná?“ zeptal se utrápeným hlasem, „nebo ji můžete zveřejnit?“ Nevěnovali mu pozornost.
Dívka s kaštanovými vlasy přicházela odhodlaně po schodech. Inspektor Queen přerušil hovor s Burkem, aby se na ni podíval. Jeho pohled přiměl Burkeho, aby se zase podíval na něj. Skot se dotkl dívčina lokte a ona mu věnovala plachý úsměv.
„Já jsem inspektor Queen a mám na starosti tento případ, slečno Westová,“ pronesl starý pán odměřeně. „Četl jsem hlášení detektivů, kteří vás vyslýchali a rád bych věděl, zda nechcete ke svým výpovědím něco dodat. Ano?“
Podívala se na Elleryho, který přikývl. A tak těžce polkla a vyprávěla inspektorovi vše, co již dříve řekla Ellerymu a Burkeovi o neuvěřitelné nabídce Carlose Armanda z doby před sedmi měsíci.
„Chtěl tedy, abyste pro něj zabila jeho ženu,“ řekl inspektor, zřejmě potěšen. „To nám hodně pomůže, slečno Westová. Jste ochotna to dosvědčit?“
„U soudu?“
„Ano, tam obvykle lidi svědčívají.“
„Nevím…“
„Podívejte, jestli se ho bojíte –“
„Kdo by se nebál, inspektore? A pak je tu ta publicita. Sotva začínám svou kariéru a nevhodná publicita –“
„No, máte čas si to rozmyslet,“ řekl starý pán s nečekanou laskavostí. „Nebudu teď na vás naléhat. Velie, postarejte se, aby se slečna Westová dostala v pořádku domů.“ Dívka vstala, pokusila se o úsměv a odešla s obrovitým seržantem. Harry Burke sledoval její štíhlou postavu, jak tanečním krokem schází se schodů. Sledoval ji, dokud se neztratila za zavřenými dveřmi.
Starý pán si mnul ruce. „To je opravdový pokrok! Tak za tím vším vězí Armando, dobře. Ať už je ta žena, kterou přiměl k tomu, aby místo něj zabíjela, kdokoliv, víme, jak se dostala dovnitř. Armando si nechal udělat duplikát domovního klíče a dal jí ho. A jelikož s touto ženou nepochybně svou manželku podváděl, Glorie ji nikdy předtím neviděla. Proto nám nemohla dát přímou stopu, protože jméno té ženy ani neznala.“
„Určitě tím slovem ‚tvář‘ musela něco myslet,“ trval na svém Ellery.
„Takže něco o té ženě vědět musela –“
„Něco o její tváři?“ vykřikl Burke.
„Ne, ne, Harry,“ řekl Ellery. „Nic takového, protože to by byla konkrétnější. Tvář –“
„Znáte přesnou dobu, kdy byla zastřelena, inspektore?“ zeptal se Burke.
„Vypadá to tak, že ji můžeme určit skoro na minutu přesně. Na jejím psacím stole stály malé elektrické hodiny, které musela její levá paže shodit se stolu, když se zhroutila, protože jsme je našli na podlaze, po její levé straně, s vytaženou zástrčkou. To hodiny zastavilo ve 23.50. Ne, ty hodiny tu nejsou, Ellery. Mají je v laboratoři, ale asi jim nic víc neřeknou. Deset minut před dvanáctou je zřejmě čas, kdy ji kulky zasáhly. Odhad doktora Proutyho o čase smrti zhruba souhlasí s hodinami.“
„V té souvislosti si pamatuji,“ řekl Burke, „že když jsem ve středu večer odcházel, říkala mí paní Armandová, že čeká svého muže chvíli po půlnoci.“
„To znamená,“ řekl Ellery pomalu, „že v době, kdy byla zastřelena, Glorie věděla, že Armando každou chvíli musí přijít.“
„Našel ji mezi patnácti a dvaceti minutami po půlnoci,“ potvrdil inspektor. „Opustil-li byt té Westové o půlnoci, musí to souhlasit.“
„To také vysvětluje jeden aspekt stopy, kterou nám Glorie zanechala,“ pravil Ellery. „S vědomím, že umírá a že její manžel bude zřejmě první osobou, která objeví její tělo, bude také prvním, kdo najde zprávu, kterou by mohla zanechat. Pokud by napsala něco, co by obviňovalo nebo popisovalo jeho komplice, nebo ho do toho jinak zatáhlo, prostě by to před vyzváním policie zničil. Takže –“
„Takže nám zanechala stopu, která měla vzbudit v Annandovi dojem, že nemá s tím činem nic společného?“ Burke vyndal dýmku z úst a nepřítomně šiji zase začal nacpávat.
„Je to tak, Harry. Něco tak podivného, že by to Armando ignoroval – třeba jako začátek nějaké slovní hříčky, kterými se věčně bavila; konec konců, proč by si měl myslet, že je to stopa? – a přece tak podivného, aby se tím začala zabývat policie.“
„Nevím, nevím,“ vrtěl hlavou Burke.
„Je škoda, že nezanechala něco jasnějšího,“ bručel inspektor. „Protože její blouznivé představy se ukázaly být zbytečnými. Když zemřela, padla dopředu na papíry na stole a slovo, které napsala, zakryla hlavou. Armando si toho asi ani nevšiml-jistě se jejího těla ani nedotkl! Podle toho, co tvrdí, do toho pokojíku ani nevkročil –jen se zastavil ve dveřích, uviděl krev a svou ženu ležící na psacím stole, šel do ložnice a zavolal policii. Víte, já mu věřím.“
„A to všechno nás přivádí zase na samý začátek,“ řekl Ellery, popota-huje se za nos. „Co tedy mohla slovem ‚tvář‘ myslet?“
„Zdaleka nejsme tam, kde jsme začali,“ odporoval jeho otec. „Začali jsme chybějícími deníky a kde by mohly být. A tak, i když to není přímo váš problém, hloupě se vás ptám: kde mohou být?“ Vystrčil hlavu na chodby a zařval: „Velie! Ještě pořád ty deníky nemáte?“ A když zaslechl seržantovu nepříliš uctivou odpověď, stáhl hlavu zpět a téměř zaškemral: „Nemáte nějaký nápad?“
Oba mladší muži však mlčeli.
Nakonec Burke řekl: „Nemohl je vrah – nebo Armando, než zavolal policii – odnést z bytu?“
„Armando ne – neměl na to dost času. Žena možná.“ Pak starý pán zavrtěl hlavou. „Nedává to však smysl. Proč by bral všechny deníky? Všechny biografické materiály? A nezapomínejte, jejich držení by bylo stejně nebezpečné jako otisky prstů. Mimochodem, co se týče otisků, nejsou zde žádné jiné kromě Armanda, Glorie, služebné a sekretářky. A služebná a sekretářka spí mimo dům.“
„Tak potom musí někde být,“ bafal tiše Burke ze své dýmky jako dokonalý prototyp britského policisty. „Ty police s knihami, prohlížel někdo jednu po druhé? Třeba mají deníky falešnou a zavádějící vazbu –“
„Myslíte například jako převlečené za knihy mého syna?“ Ellerymu se otcův tón nelíbil. „Nuže, není tomu tak. To mě napadlo jako první.“
„Odnesl někdo něco z tohoto pokoje?“ zeptal se náhle Ellery.
„Hodně věcí,“ řekl jeho otec. „Tělo, hodiny –“
„To jsou dvě věci. Co ještě?“
„Kus papíru, na který napsala svůj vzkaz.“
„To máme tři. Pokračuj.“
„Pokračuj – není kam. To je vše, Ellery.“
„Jsi si tím jist?“
„Samozřejmě. Velie!“ Vykřikl inspektor. Seržant halasně vyběhl po schodech. „Co jste odnesli z tohoto pokoje?“
„Tělo, hodiny –“ začal seržant Velie.
„Ne, ne, seržante, něco co nemá zdánlivě nic společného se zločinem,“ naléhal Ellery.
Seržant se škrábal na hlavě. „Jako co například?“
„Něco jako třístupňové schůdky nebo žebřík,“ řekl Ellery. „Pokud si na ni vzpomínám, neměřila Glorie víc než metr šedesát. Tyto police mají přes dva metry. K tomu, aby dosáhla na horní polici, musela mít nějaký malý žebříček. Nedovedu si představit, že by se tahala třeba s tím obrovským křeslem pokaždé, když si chtěla vzít některou knížku z vyšší police, nebo že by riskovala pád, stojíc na špičkách na otáčecí židli. Tak, seržante, kde je ten žebřík?“
Burke na něj vyjeveně zíral. Inspektorův knír se zvedl v pobaveném úsměvu. Veliova brada klesla až na hruď.
„Zavřete tu past na myši, Velie, a zajděte pro něj,“ řekl inspektor mírně; a když seržant s kroucením hlavou odešel, starý pán řekl: „Na žebřík jsem zapomněl. Samozřejmě, že tady byl, ale detektivové si ho včera vypůjčili, aby se podívali na holandský příborník dole v jídelně a už ho nevrátili. Co zamýšlíš, Ellery? Prohlédli jsme všechny knihy v horních přihrádkách.“
Ale Ellery řekl pouze „uvidíme“.
Seržant Velie přiklopýtal s takovými knihovnickými schůdky ze slonovinou vykládaného černého dřeva, s plastem potaženými stupačkami, poškrábanými a odřenými těžkými policejními botami.
„Byl byste tak laskav a odsunul toho válečníka někam stranou?“ poprosil Ellery seržanta. Pak postavil schůdky na místo podstavce s válečníkem a vystoupil na nejvyšší schod. Jeho vlasy se téměř dotýkaly stropu.
„Reproduktor,“ vysvětloval. „Všiml jsem si, že vložka reproduktoru v ložnici je do rámu zašroubovaná, zatímco tato má závěsy a obrtlík, který ji drží zavřenou. Dívali se sem tvoji lidé, tati?“
Inspektor neměl tentokrát co říct, jen se zle podíval na seržanta Velieho, který zbledl.
„Poslouchej, ty máš dobré oči, Ellery,“ zvolal Burke. „Úplně jsem to přehlédl.“
Ellery otočil obrtlík rovnoběžně s rámem a začal páčit vložku reproduktoru. Podařilo se mu to a vložka se vyklopila na téměř neviditelných závěsech. „Máme to,“ řekl Ellery potěšené. Jeho ruka zmizela ve vzniklém otvoru. „Jen jakýsi chytrý úkryt, jaký si mohla hádankám oddaná GeeGee vymyslet.“ Když se jeho ruka opět objevila, držela kovovou skřínku. „Tady to máš, tati. Velice by mě překvapilo, kdyby to, co hledáš, nebylo v této skřínce.“

8. KAPITOLA
V úkrytu bylo šest stejných kovových krabic, žádná nebyla zamčená; všechny byly plné deníků, rukopisů a jiných papírů. V jedné krabici byla obálka z tuhého papíru, zapečetěná, s výrazným nápisem: ‚Moje poslední vůle. Nechť ji otevře můj právní zástupce William Maloney Wasser.6 Tuto obálku odložili Queenové stranou a hledali v krabicích současný deník.
Našel ho Ellery a hned ho otevřel na prosinci. Poslední zápis byl z úterý 29. prosince, 23.15 hodin, tedy den před vraždou Glorie Guildové-Armandové. Inspektor vyslovil sprosté slovo. Zřejmě se nedostala k tomu, aby zapsala události dne, kdy byla zabita; proto také nalezli deník v úkrytu v reproduktoru, místo na jejím psacím stole.
Všechny zápisy byly provedeny tenkým perem, úhledným a přesným písmem. Zvláštností rukopisu mrtvé ženy bylo, že písmo vypadalo víc jako tištěná kurzíva než jako běžné písmo. Jednotlivá písmena nejenom že byla skloněná, ale i navzájem nespojená, jako slovo v předsmrtné zprávě ‚face‘ Mezi řádky byly jen nepatrné mezery, takže při rozdělených písmenech v jednotlivých slovech a při těsnosti řádků bylo písmo velice špatně čitelné.
Prošli deník od nejstarších záznamů, stránku po stránce, a našli jednu vynechanou. Kromě stránek s předtištěným 30. prosincem – dnem její smrti – a 31. prosincem byla jedinou nepopsanou stránkou stránka 1. prosince.
„První prosinec je prázdný,“ bručel si pro sebe Ellery. „Proč asi onoho dne nic nezapsala?“
„Proč? Proč?“ řekl inspektor otráveně.
„Stalo se 1. prosince něco neobvyklého?“ zeptal se Burke. „Myslím obecně.“
„Na nic si nevzpomínám,“ řekl inspektor. „V každém případě, proč by ji to zabránilo psát? Nebo byla nemocná nebo něco podobného?“
„Notorickým písařům deníků nezabrání v jejich činnosti ani nemoc,“ řekl Ellery. „Téměř vždy se k danému dni vrátí a doplní ho. Kromě toho, pokud mohu soudit,“ – a prolistoval stránky několika jiných deníků – „dodržovala každodenní pořádek věrně mnoho let. Ne, ne – pro tu prázdnou stránku existuje nějaký pádný důvod, který nemá s nemocí nebo zapomenutím nic společného.“ Náhle se zarazil. „No jistě!“ Sáhl do kapsy a vytáhl zapalovač.
„Co chceš udělat, Ellery?“ zeptal se inspektor Queen vyplašeně. „Dávej pozor na ten plamen!“
Ellery přehnul deník ve hřbetu tak, aby prázdná stránka visela dolů, a opatrně pohyboval plamenem pod listem.
„Neviditelný inkoust?“ řekl Burke. „Neblázni, Ellery.“
„Při jejím důmyslném mozku by mě to vůbec nepřekvapilo,“ prohlásil Ellery suše.
K Elleryho údivu se něco začalo na prázdné stránce objevovat. Zdálo se, že zápis se skládá z jediného slova; ať se snažil jakkoliv, jiná slova se neukázala.
A pak všichni s úžasem hleděli na to slovo face napsané stejnou kurzívou, s mezerami mezi písmeny, jako na předsmrtné zprávě.
„Zase,“ zíral na to Ellery. „Napsala stejné slovo i prvního prosince! A ve svém deníku. Proč jen to udělala – čtyři týdny před tím, než byla zavražděna!“
„Třeba měla předtuchu smrti,“ navrhl Burke.
„Musela mít mnohem víc než předtuchu,“ řekl inspektor podrážděně, „když to napsala neviditelným inkoustem.“ Pak udělal zoufalé gesto rukama. „Proč musím zrovna já dostat takový případ! Kouzelný inkoust! Příště to budou králíci z klobouku!“
„To je možné,“ řekl Ellery. „Vypadá to na nějakou magii.“
„Není běžné ve Státech, když se mluví o show-byznysu,“ uvažoval nahlas Burke, „dávat umělcům různé přezdívky? Bing Crosby, Hlas, Betty Grable, Nohy. Neexistovala hvězda-jak jen se jmenovala? Marie McDonaldová – vaši lidé ji nazývali Tělo. Nebyl tedy mezi nimi někdo, komu by se říkalo Face?“
„Jestliže byl, tak mi to ušlo,“ řekl Ellery. „V každém případě, Harry, zdůrazňuji ještě jednou, že v obou případech – v předsmrtné zprávě i v tomto zápise neviditelným inkoustem – je slovo napsáno s počátečním malým písmenem. Ne, nic takového. Tvář…“ Pak řekl, „Tati.“
„Co?“
„Nebylo na Gloriině tváři něco neobvyklého?“
Starý pán pokrčil rameny. „Prostě tvář. Mrtvé vypadají všechny stejně.“
„Mám takový dojem, že bych se na ni chtěl podívat.“
„Jak je libo.“ Opustili inspektora Queena, sedícího za psacím stolem GeeGee Guildové a listujícího deníky zemřelé.

9. KAPITOLA
V taxíku, cestou do márnice, Ellery řekl: „Nyní když jsme se dostali z přísného dohledu mého otce, řekni mi, Harry, o čem jste si to tam šeptali?“
„Ach, to,“ Burke vypadal roztržitě. „Nechtěl jsem se o tom zmiňovat dříve, než si to se starým pánem zkontroluji –“ krátce se usmál – „nezapomínej, že jsem v cizí zemi a je nutno se držet místního protokolu. Skot se rozpačitě ošíval. „Týká se to případu, který mě sem přivedl poprvé. Původní požadavek slečny – paní Armandové na Scotland Yard byl, najít určitou dívku, její neteř, Lorettu Spanierovou. Protože nešlo ani o kriminální případ, ani o zmizení, ale pouze o nalezení příbuzné, jejíž místo pobytu neznala, neměl na to Yard právo a komisař Vail na tu práci doporučil mne. Ale to už jsem ti říkal. Uzavřel jsem telefonicky finanční dohodu se slečnou Guildovou – sakra, nedokáži na ni myslet jako na paní Armandovou – a dal se do práce.
Důvod pro to pátrání, vysvětloval Burke, byl zcela fádní. Gloriina rodina v Minnesotě vymřela. Její jediná příbuzná, mladší sestra, si vzala britského farmáře a odjela s ním do Anglie. Oba dva, sestra i její manžel, zahynuli před mnoha lety při leteckém neštěstí. Zanechali po sobě dítě, dceru, které by dnes mělo být kolem dvaceti let.
„Zdá se, že Gloria si nikdy nebyla se sestrou moc blízká,“ řekl Burke mezi bafáním dýmky, „podle toho, co mi řekla – nesouhlasila se sňatkem své sestry, nebo něco takového – a prostě ztratila stopu po dceři své sestry. Teď by chtěla to děvče najít.“
„Zničeho nic,“ bručel si pod vousy Ellery. „Vypadá to, jako by hledala dědice.“
Burke vyndal dýmku z úst. „Vidíš, to mě nikdy nenapadlo. To mohl být důvod.“
„Jak Glorie s Yardem komunikovala?“
Burke se zarazil. „Dopisem. Vail mi ho předal. Proboha, jaký to má význam?“
„Letecky?“ zeptal se Ellery.
„Samozřejmě.“
„Vzpomínáš si, kdy ten dopis přišel?“
„Ano, čtvrtého prosince.“
„Ještě zajímavější. Může to mít svůj význam. Stránka se skrytým slovem ‚face‘ v posledním deníku je datována prvního prosince a Gloriin dopis s prosbou o nalezení její neteře došel na Yard čtvrtého. Znamená to, že musela to neviditelné slovo napsat zhruba ve stejný čas jako dopis do Anglie.“
„Myslíš, že může být nějaká spojitost mezi ‚face‘ a neteří?“
„Zatím si bohužel nemyslím nic,“ řekl Ellery smutně. „Jen si probírám různé možnosti. Našel jsi tu dívku? Zřejmě ano.“
„Jistě.“
„Kde?“
Burke se usmál. „V New Yorku. Komické, že? Sel jsem po stopách Loretty Spanierové od sirotčince v Leicestershire, kde byla vychovávána po smrti svých rodičů, až do bytu na West Side, jen pár mil od její tety! A já musel absolvovat celou tu cestu z Anglie, abych ji našel.
Největší problém byl doma – trvalo mi několik týdnů, než jsem vypátral ten sirotčinec. Tam mi však pouze řekli, že odešla a že neznají ani její adresu, ani neví, co vlastně dělá – když dosáhla plnoletosti, stala se volnou a lidé ze sirotčince ztratili kontrolu nad jejími pohyby.
Když jsem přijel do New Yorku, rychle jsem vyhledal pomoc v Centre Street, odkud mě poslali do úřadu pro zmizelé osoby. Ti však pro mne nemohli nic udělat, protože dívka na řádném seznamu zmizelých nebyla. A pak jsem nějak narazil na tvého otce. Má inspektor Queen prsty ve všech policejních aférách v New Yorku? Vypadá spíš na encyklopedii než na člověka.“
„On je jakýsi druh mnohaúčelového vysavače,“ řekl Ellery nepřítomně. „Loretta Spanierová. Píše se to s jedním en nebo dvěma? Je vdaná?“
„S jedním. A ne, je docela mladá. Řekl bych tak jednadvacet. Ne, teď už dvaadvacet. Dost stará na vdávání. Aleje v ní něco hrozně panenského. A protimužského, jestli chápeš, co myslím.“
„Nechápu.“
„Nemá prostě na muže čas.“
„Rozumím,“ řekl Ellery, i když to nebyla úplná pravda. „Jak se živí?“
„Když přišla do Států, dělala z počátku sekretářku – v té době byly ve vaší metropoli v módě hezké mladé anglické sekretářky. Ale to bylo jen tak na přežití. Řekla mi, že se chtěla dostat do showbyznysu. Má slušný, výrazný hlas, aspoň podle norem popové hudby.“
„Něco jako Glorie?“ zeptal se Ellery.
„Něco takového, ale sám tomu nerozumím, nejsem žádný fanda té hudby. Spíš tíhnu k Haendelovi, Mendelssohnovi a tak.“
„Dědičnost,“ zabručel Ellery.
„Co?“
„Zřejmě jim to koluje v krvi. To muselo Glorii potěšit. Podařilo se té dívce prorazit?“
„Ano. Dostala několik rozhlasových reklam. To ji tak povzbudilo, že se rozhodla opustit placené místo a pokusit se vydělávat na živobytí zpěvem. Měla několik angažmá v třetitřídních nočních klubech – soudím, že se sotva protloukala. Ale je takový nezávislý typ – nestěžovat si, pevně sevřené rty, usmívat se, takové ty kecy. Musel jsem ji obdivovat.“
„Proč odešla do Států?“
„Mne se ptáš? Tady přece leží peníze na ulici. Podívej se na Beatles. Je to opravdu praktická mladá žena.“
„Takže se ani nepokusila najít svou slavnou tetu?“
„Proboha ne! Chtěla si vše zařídit sama.“
„Opravdu se ani nepokusila najít jedinou sestru své matky?“
„Řekla mi, že nemá ani ponětí o tom, kde její teta žije. Klidně to mohlo být na Pago-Pago. Ne, všechno to byla úplná náhoda.“
„Možná to taková náhoda nebyla. Kde jinde by Glorie Guildová mohla žít? A kam jinam by mohla jít dívka, posedlá divadlem? Byl jsi při tom, když se poprvé setkaly?“
„Byl. Ale byla to fuška, dostat je dohromady. Řekl jsem Lorettě, proč ji hledám, a tím pro mne vznikl další tvrdý úkol – přesvědčit ji, že by měla navštívit paní Armandovou.“
„Kdy k tomu všemu došlo?“
„Lorettu jsem vlastně našel až pozdě odpoledne třicátého prosince. Vzal jsem ji na večeři a strávil většinu večera přemlouváním, aby šla se mnou ke své tetě. Nechovala k ní žádné city – pro ni to bylo v dětství jen jméno; a když otec s matkou zemřeli a Glorie se neozývala, i to jméno časem vybledlo. Byla v té době velmi mladá, když musela jít do sirotčince.“
„Zatrpkla?“
„Prosím?“
„Jestli Loretta zahořkla proti své tetě za to, že ji zanedbávala.“
„Vůbec ne. Je to pozoruhodná mladá osoba, ta Spanierová. Říkala, že nechápe, proč ji teta chtěla po tolika letech najít. Chtěla být ponechána sama sobě, aby si sama razila svou cestu. Jak říkám, trvalo mi to celý večer, než jsem ji přesvědčil, aby mě doprovodila. Sám jsem neznal důvod, proč se s ní chtěla paní Armandová tak najednou setkat, a tak jsem si musel vymýšlet hrozné nesmysly.“
Ellery se zasmál. „Tak o tom jste se s otcem bavili.“ Pak se přestal usmívat. „Kdy jste s tou dívkou přišli do Gloriina bytu onu středu večer, Harry?“
„Asi ve třičtvrtě na jedenáct.“ Burkeho dýmka vyhasla a on se rozhlížel po taxíku, kam by vyklepal nedokouřený zbytek. Žádný popelník však nenašel a tak strčil dýmku do kapsy. „Bylo to hrozné, Loretta nijak nespolupracovala; konec konců, ta žena pro ni byla naprostou cizinkou. A paní Armandová to ještě zhoršila tím, že sejí snažila vysvětlit, proč ji nevyhledala dříve; tak jsem se rozhodl odejít. Svůj úkol jsem splnil. Paní Armandová mě vyprovodila ke dveřím a dala mi můj šek. Samozřejmě jsem jí telefonoval, že se k ní chystáme, a tak ho měla připravený. Odešel jsem – jak už jsem řekl – asi pět minut po jedenácté. Odjel jsem na letiště a odletěl v jednu hodinu po půlnoci – a zase jsem se obrátil a letěl zpět, jak dobře víš, když mě o to telegraficky inspektor Queen požádal.“
„Takže jsi nechal tu Spanierovou s Glorií samotnou,“ konstatoval Ellery. „A Glorie byla zastřelena v 11.50.“
„Pokud vím, tak Loretta také odešla dlouho předtím,“ odpověděl Burke. „Byla vyslýchána, jak mi řekl tvůj otec, a její historka ji očišťuje. Ale má být vyslechnuta ještě dnes odpoledne, aspoň se tak domnívám, takže můžeš být při tom a posoudit to sám.“

10. KAPITOLA
„Tak koho chcete navštívit dnes, pane Queene?“ zeptal se zřízenec.
„Glorii Guildovou-Armandovou, Louie.“
„Ach tu.“ Muž šel k jednomu boxu a vytáhl ho. „Je o ni velký zájem.“
I jako mrtvola byla nehezká. Tělo bylo tukem téměř beztvaré; povislé tváře pod neuspořádanými blond vlasy byly opuchlé a tlusté z nadměrného požitkářství.
„Sic transit Gloria mundi,“ bručel si Ellery. „Tohle byla kdysi sexbomba, inspirující sny. Dokážeš tomu uvěřit?“
„Těžko,“ řekl Harry Burke. „Nevidím na její tváři nic pozoruhodného, Ellery, kromě odpudivé tloušťky. Žádné modřiny.“
„Nemyslela tím tedy svou tvář.“
„Tvrdil to někdo?“
„Nikdy nevíš. Jak říká básník ‚Ta tvář nám má co říct. Jak rozdílné jsou tváře v detailech!‘ Ale stejný básník říká ‚některé tváře jsou knihami, v nichž není napsán jediný řádek, snad kromě data.‘“
„Který básník?“
„Longfellow.“
„Ach.“
„Hyperion. Ne ten od Keatse.“
„Ulevilo se mi,“ řekl Burke vděčně. „No, v této tváři je vepsána jedině obezita.“
„Nevím,“ prohlásil najednou Ellery. „Díky, Louie. Harry, půjdeme.“
Při odchodu se Burke zeptal: „Kam teď?“
„Do kanceláře soudního lékaře. Napadlo mě něco dalšího.“
„Doufám, že méně poetického,“ naznačil Burke.
„Pokusím se ušetřit tě našich národních bardů.“
Našli doktora Pouta nad obědem. Starý pán měl svůj pověstný plátěný klobouk posunutý daleko do týla své holé hlavy a šklebil se na svůj sendvič.
„Ach, Ellery. Zase rajčata a salát. Bože, už nejméně tisíckrát jsem své ženě řekl, že muž v mém oboru nemusí být nutně vegetarián! Co máte na srdci?“
„Případ té Armandové. Mimochodem, to je Harry Burke, doktore.“ Policejní lékař něco mezi žvýkáním zabručel. „Předpokládám, že jste provedl ohledání vy?“
„Ano. Neviděl jste mou zprávu?“
„Ne. Něco zvláštního?“
„Smrt zastřelením, podle očekávání. Co jste očekával?“
„Naději.“
„Velmi populární víra v monotónním běhu života,“ zamumlal Burke.
„Cos říkal?“ zeptal se Ellery.
„Dickens,“ odpověděl Burke. „Charles.“
Doktor Prouty na ně tupě zíral.
„Dívaljste sejí i do úst, doktore?“
„Co jestli jsem udělal?“
„Díval se jí do úst.“
Teď zase civěl Burke.
„Samozřejmě jsem se jí podíval do úst. To je základní postup, když hledáte jed. Ne že by byl jed očekáván,“ řekl lékař a zašklebil se na ně jako skřítek.
„Co jste zjistil?“
„Nic, podle očekávání.“
„Třeba rozžvýkaný kus papíru.“
„Kus papíru?“
„Ano, kus papíru.“
„Samozřejmě ne!“
„A máme to,“ řekl Ellery Burkemu, když vyšli ven.
„Nerozumím ti, Ellery,“ stěžoval si Burke.
„Je to jednoduché. Tvář – ústa. Pomyslel jsem si, že nám snad tím napsaným slovem chtěla naznačit, že se jí máme podívat do úst – kde mohla ukrýt podrobnější zprávu, jako například jméno vraha. Jenže tak neučinila.“
Skot se zmohl jedině na zakroucení hlavou.

11. KAPITOLA
Zastavili se v Ellerym často vyhledávané jídelně, snědli dva obrovské T-stejky – Burke si k Elleryho zděšení objednal dobře vypečený – a vrátili se do bytu Queenových ke krátkému spánku. Před tím, než zalehli, našel Ellery pomocí telefonu svého otce na policejním ředitelství, kam starý pán dopravil všechny deníky a ostatní papíry.
„Kdy se chystáš vyslechnout Lorettu Spanierovou, tati?“
„V pět.“
„Kde?“
„Proč?“
„Chtěl bych být při tom.“
„Požádal jsem ji, aby přišla sem na ředitelství.“
„Pozvi tam, prosím tě, i Armanda, ano?“
Starý pán chvíli mlčel. „Máš pro to nějaký konkrétní důvod?“
„Nic zvláštního. Jen bych je chtěl vidět spolu. Předpokládám, že se nikdy před tím nesetkali.“
„Spanierová a Armando?“ Inspektor se zdál být překvapený. „Ještě jí teče mléko po bradě. Právě vypadla z anglického sirotčince.“
„Podle Roberty Westové se Armando žene za vším, co pěkně vyplňuje svetřík. Odpovídá tomu Loretta?“
„To jistě.“
„Tak ať tam Armando je.“
„Oukej.“
„Mimochodem, už jste něco zjistili o všech ženách v Armandově sladkém životě?“
„Začal jsem na tom pracovat,“ řekl inspektor ponuře.
„Důvodem, proč se ptám, je, že žena, kterou získal na tu špinavou práci, může být některá z těch, které znal a – možná – opustil. Měl jich jistě zástupy. Mohla to dokonce být některá z jeho bývalých manželek.“
„Jsem daleko před tebou, chlapče.“
Ale jestli bylo něco mezi Carlosem Armando a Lorettou Spanierovou, podařilo se jim to zakrýt jako placeným funkcionářům hereckého odborového svazu. Armando se zdál být při vstupu do kanceláře inspektora Queena pobaven; Loretta na něj jen vrhla letmý pohled, zvedla obočí a již ho ignorovala. Ellery si pomyslel, že na tak naivní dívku, jakou by podle svého původu měla být, to bylo docela dobré hodnocení. Co se týče Armanda, jeho pohled ji přejížděl jako zubařova sonda. Vyplňovala svůj svetřík – a byl to opravdu svetr – velice pěkně.
Loretta neměla v sobě nic z osudem poznamenané Angličanky, jak by se dalo podle jejího otce očekávat. Vypadala spíš jako prsatá blond Norka; mohla klidně přijít do inspektorovy kanceláře přímo ze švédského trajektu. (A stejně jako její zemřelá teta, která ten boj prohrála, bude muset ve svých středních letech svést tvrdý boj s nadváhou.) Dívka měla výraz andělíčka, s malým rovným nosíkem, modrýma očima, červenými rty a tvářičkami hladkými jako dětský zadeček. Našpulené rty jsou již dlouho v módě; byl to nezbytný dotek sexu v dětské tvářičce a měl mužům připomínat, zeje ženou, jak již naznačovalo i její tělo. Armandův zrak ji stále s potěšením sondoval.
Armando nebyl zdaleka tím, co Ellery očekával. Neměl půvab hubeného příživníka a napomádované vlasy gigola. Byl naopak svalnatý, menší postavy a pohyboval se trochu nemotorně. Jeho vlasy, tvrdé, kučeravé a suché, byly téměř černošské; jeho pokožka, opálená v soláriu, zvyšovala negroidní dojem. Měl pár mimořádně černých očí, vyzařujících inteligenci a zastíněných dlouhými, ženskými řasami. Jen jeho ústa byla slabošská, hezká s plnými rty a zcela bez výrazu. Ellery si nedovedl představit, co v něm mohou ženy vidět. Pocítil k němu odpor. (A najednou si uvědomil původ svého odporu: Armando vyzařoval z každého póru sexuální sebedůvěru – což asi bylo to, co v něm všechny ženy viděly především.)
Inspektor Queen všechny představil (Armando oba muže sotva pozdravil líným ‚Buon giorn‘ s hlubokým vrkáním jako holub; Loretta potřásla Ellerymu rukou, vážně a pevně, a pak se mile usmála na Burkeho; okamžitě rozzářila pochmurnou kancelář, jako kdyby někdo zvedl rolety proti slunci), usadil je – Ellery si vybral židli v rohu, z níž mohl všechny nepozorovaně sledovat – a řekl: „Pozval jsem vás, pane Armando, protože se jedná o záležitost, která se zřejmě týká i vaší ženy, a domníval jsem se, že máte právo vědět, co se děje. Mimochodem, věděl jste, že vaše žena nechala hledat svou neteř?“
„Mezi GeeGee a mnou nebyla žádná tajemství,“ prohlásil Armando. „Řekla mi o tom.“ Ellery o tom pochyboval. Ten muž zřejmě improvizoval.
„Jaký jste z toho měl pocit?“
„Já?“ Armando otevřel ústa ,,Bylo mi smutno. Já sám nemám žádnou rodinu, kromě dvou strýců za Železnou oponou, a ti jsou pravděpodobně mrtví.“ Jeho zvlhlé oči spočinuly laskavě na Lorettě. „Slečně Spanierové je třeba kondolovat. Najít GeeGee a hned ji zase ztratit, obojí v jeden večer, je takovou ironií, že je lépe o tom nemluvit.“
Loretta se na něj zvědavě podívala. Jeho dokonalé zuby zářily v úsměvu se svěšenými koutky – zdůrazňujícím jeho extravagantní cizí frázování – zatímco jeho oči ji přejížděly mezinárodním jazykem. Mohla odhalit, co v něm je? Ellery se nemohl rozhodnout.
Co se týče inspektora, ten s Armandem se zabručením skončil a obrátil se k dívce. „Pan Burke vás přivedl do bytu paní Armandové ve středu večer ve třičtvrtě na jedenáct. Byla doma sama. Pan Burke byl s vámi dvěma do několika minut pojedenácté. Povězte mi přesně, pokud si dokážete vzpomenout, co se stalo po Burkově odchodu.“
„Dokud jsem tam byla, tak se nestalo vůbec nic, inspektore Queene,“ řekla Loretta odmítavě.
Starý pán ji pokáral. „Myslím, o čem jste s tetou hovořily.“
„Ach, chtěla, abych u ní bydlela, abych opustila svůj byt a nastěhovala se k ní a panu Armandovi. Poděkovala jsem jí, ale nabídku jsem odmítka, protože si vážím své nezávislosti, i když její pozvání bylo velmi laskavé. Víte,“ řekla dívka, dívajíc se na své ruce, složené v klíně, „trávila jsem většinu svého života bydlením s jinými lidmi; v sirotčinci nemáte moc soukromí. Pokusila jsem se to vysvětlit paní Armandové – tetě Glorii – že poprvé v životě mám radost z toho, že mohu být sama. A kromě toho, vždyť jsem ji vůbec neznala. Opravdu ne. Bylo to stejné, jako bych se nastěhovala k někomu úplně cizímu. Možná ji to ranilo, ale co jiného jsem jí mohla říct. Byla to přece pravda.“
„Samozřejmě,“ zabručel inspektor. „O čem ještě jste mluvily, slečno Spanierová?“
„Nechtěla mne nechat jen tak odejít. Vypadalo to, jako by měla nějaké nutkání. Bylo to pro mne dost nepříjemné.“ Loretta zvedla své kouzelné modré oči. „Dokonce… no, zdálo se mi, že zašla dost daleko. Začala na mne naléhat. Říkala, že má mnoho známostí v show-byznysu; že by mohla hodně pomoct mé divadelní kariéře, a tak dále. Nebylo mi však jasné, co to má společného s mým bydlením u ní –jestli mi chtěla pomáhat, proč to neudělala? Nabízela mi mrkev, jako bych byla nějaký osel. Vůbec se mi to nelíbilo.“
„A řekla jste jí to?“
„Ne, to ne. To by nebylo slušné. Nevěřím v takovou půjčku na oplátku, vy ano? Lidé jsou už tak na sebe dost nezdvořilí. Prostě jsem jí řekla, že dávám přednost jít svou vlastní cestou, jak to určitě dělala i ona ve své kariéře. Nevěřím, že by lidé mohli protlačit jiné lidi v umění – buď máte talent, a dříve nebo později se stejně prosadíte, nebo ho prostě nemáte, a nedá se nic dělat. Já to tak aspoň cítím.“
„Jistě máte pravdu,“ řekl inspektor. Jsi starý pokrytec, pomyslel si Ellery. Zachytil Burkeho pohled; Angličan měl co dělat, aby se nesmál. „A to tedy bylo podstatou vašeho rozhovoru s paní Armandovou?“
„Ano.“
„Kdy jste opustila byt své tety?“
„Odhadovala bych to tak na půl dvanáctou.“
„Šla vás vyprovodit?“
„Ano ke zdviži. Myslím k výtahu.“
„Zmínila se o tom, že byste se měly zase setkat?“
„Ach ano. Prosila mne, abych jí příští týden zavolala, že bychom si mohly vyjít spolu někam na oběd, třeba k Sardimu. Nic jsem jí neslíbila. Řekla jsem jen, že když to bude možné, že zavolám. A odešla jsem.“
„Nechala jste ji samotnou – a živou.“
„Jistě!“
„Nebyl někdo na chodbě, když jste odcházela?“
„Ne.“
„Kam jste šla, když jste sjela dolů?“
„Domů.“ Celé to vyptávání inspektora ji začínalo zlobit; tváře jí zrůžověly vztekem a hruď se jí dmula. (Zvláště si toho všímal Carlos Armando, který své rtuťovité oči z jejích ňader nemohl spustit.) „Kam jinam bych mohla jít, inspektore?“
„Jen jsem se zeptal,“ odpověděl inspektor. „Předpokládám, že jste jela taxíkem.“
„Ne, šla jsem pěšky. Je na tom něco špatného?“
„Pěšky?“
„Přes Central Park, bydlím na West Side –“
„Je na tom špatného dost,“ řekl starý pán. „Copak vám nikdo neřekl, že je to pro nikým nedoprovázenou dívku nebezpečné, procházet se v noci po Central Parku? Zvláště kolem půlnoci? Nečtete noviny?“
„Připouštím, že to bylo ode mne hloupé,“ přiznala Loretta. Má kuráž, pomyslel si Ellery, a k tomu divokou povahu. A také sebeovládání, překvapující u dívky jejího věku a minulosti; teď mluvila velmi opatrně. „Ale nebyla jsem nijak rozčilená, spíš zmatená. Obávám se, že jsem nebyla schopna jasně uvažovat. Jen mě napadlo jít přímo domů přes Central Park, a tak jsem šla. Inspektore, opravdu nechápu, co to má společného se smrtí mé tety – myslím to, jak jsem se ve středu dostala domů.“
„Potkala jste cestou někoho známého?“
„Ne –“
„Ani u vás v domě?“
„Ne!“
„A jestli jsem vám dobře rozuměl, bydlíte sama?“
„Správně, inspektore Queene.“ V modrých očích se zablesklo. „Co se týče toho, co jsem dělala po příchodu domů – protože to jistě bude vaše příští otázka – svlékla jsem se, osprchovala, vyčistila si zuby, pomodlila se a šla spát. Je ještě něco dalšího, co byste rád slyšel?“
Ellery se pousmál výrazu tváře svého otce. Inspektor měl rád navrch nad svými protivníky během takových zápasů a tento odmítal hrát jeho hru. Rysy starého pána ukazovaly určitý respekt.
„Zmínila se vám vaše teta o své poslední vůli?“
„Poslední vůli? Proč by měla?“
„Zmínila se?“
„Určitě ne.“
„Pan Burke nám řekl, že když ho paní Armandová vyprovázela, že mu řekla něco v tom smyslu, jako že čeká svého muže krátce po půlnoci.“ Manžel paní Armandové na chvíli odvrátil svou pozornost od svetru Loretty ke kníru inspektora; pak se zase vrátil ke svetru. „Slyšela jste ji o tom mluvit, slečno Spanierová?“
„Ne, ale udělala stejnou poznámku ke mně po odchodu pane Burkeho.“
„Ale vy jste se s panem Armandem ve středu večer nesetkala?“
„Až do dnešního dne na něm mé oko ani nespočinulo.“ A naopak? uvažoval Ellery. Pokud to byla pravda, Armando se teď snažil všechno dohnat. Jeho pohled se stával vysloveně obscénním. Loretta si toho snad ani nevšímala, soustřeďovala se na svého inkvizitora.
Čekala, že bude inspektor pokračovat, ale musela svou hlavu otočit.
„Mám otázku,“ ozval se Ellery. „Když pan Burke opustil byt paní Armandové a vy jste zůstala sama se svou tetou, nevolal jí někdo telefonem nebo nedostala nějakou jinou zprávu? Nezvonil nikdo u dveří?“
„Naprosto nikdo nebo nic nás nevyrušilo, pane Queene. Nemohu samozřejmě tušit, co se stalo po mém odchodu.“
„Nevzpomínáte si na nějakou poznámku paní Armandové –jakoukoliv – bez ohledu na její triviálnost, která by měla něco společného s něčí tváří?“
„Tváří?“
„Ano. T-v-á-ř-í.“
Dívka zavrtěla svou blonďatou hlavou. Zdála se být dokonale zmatená. „Na nic takového si nevzpomínám.“
„Pak si myslím, že to máme vše, slečno Spanierová,“ řekl inspektor, vstávaje. „Mimochodem, předpokládám, že už vás její právní zástupce, pan William Maloney Wasser, pozval na čtení její poslední vůle?“
„Ano. Mám se dostavit do jeho kanceláře hned po pondělním pohřbu.“
Přikývl. „Omlouvám se, že jsem vám tak narušil Nový rok.“
Loretta vstala a důstojně kráčela ke dveřím. Carlos Armando však byl rychlejší a přidržel ruku na klice.
„Dovolíte, Loretto? Nebude vám vadit, když vám tak budu říkat? Konec konců jsem přece váš strýček.“
Obočí nad modrýma očima se trochu stáhlo. „Děkuji vám, pane Armando.“
„Ale ne pane Armando! Jsem Carlos!“
Nepatrně se usmála.
„Nemohl bych vás odvézt domů? Nebo kamkoliv jinam?“
„To vůbec není nutné –“
„Ale musíme se přece trochu poznat. Třeba bych vás mohl pozvat na večeři. Je tolik věcí kolem GeeGee, které byste se jistě ráda dozvěděla. Když je teď ona mrtvá, tak brzy poté, co vás našla, cítím se být odpovědným…“
To je vše, co tři muži mohli slyšet než se dveře zavřely.
„Sukničkář,“ prohlásil Harry Burke s úšklebkem. „Neztrácí čas, že?“
„Ale mohlo by to také znamenat, že někdo je proklatě chytrý,“ pobroukával si Ellery.

DVĚ
Polovina tváře
Fyziognomie… může také vést k úvahám.
LABRUYERE

12. KAPITOLA
Ellery otevřel oči do šedého sobotního rána. Jeho otec již někam odešel a Harry si v pracovně četl noviny.
„Spal jsi jako nemluvně, ani jsem neměl odvahu tě budit,“ řekl Burke. Skot už byl oblečen a hladce oholen, dokonce už i ustlal, a konvice na kávu na elektrickém vařiči bublala. „Já už jsem vzhůru pár hodin.“
„Nespalo se ti dobře?“ Ellery se sápal po konvici s kávou, jako by umíral žízní. Sám nespal dobře, pořád snil o obličeji bez tváře, zakončeném odbarvenými vlasy Glorie Guildové, až nakonec k ránu, když už denní světlo pronikalo žaluziemi, usnul z vyčerpání.
„Spal jsem jako dřevo,“ hlásil Burke spokojeně. „To je postel pro spáče. Mou jedinou stížností je, že jsem v kredenci nenašel žádný čaj.“
„Nějaký dnes koupíme.“
„Ach ne, jedno zneužití pohostinnosti stačí,“ protestoval Skot. „Půjdu do hotelu.“
„O tom nechci ani slyšet. Nějaký čas tu klidně můžeš zůstat, Harry, už ti stejně nejdou diety. A účty newyorkských hotelů pořád stoupají.“
„To je od tebe velice milé, Ellery.“
„Ano, jsem v podstatě hrozně laskavý člověk. Co je v novinách?“
„Nic, co bychom nevěděli. V jednom sloupci je něco o Armandově původu.“
„Od koho je ten sloupek?“
„Nějaký KipKipley.“
Ellery postavil šálek na stůl a sáhl po novinách. Toho novináře znal velmi dobře, v řadě případů mu Kipley dal dobrý tip. Dnešní sloupek byl téměř celý věnován hraběti Glorie Guildové. Ellery si dokázal představit Armanda odhalujícího své nádherné zuby. „Většina toho je veřejným tajemstvím, Harry, ale mám dojem, že si Kipley schovává část špíny pro pozdější vývoj událostí. To mě přivádí na myšlenku.“
Prohlédl si svůj adresář a vytočil Kipleyovo číslo. „Kip? Ellery Queen. Nevzbudil jsem tě?“
„Sakra, ne,“ řekl novinář svou pověstnou fistulkou. „Právě snídám. Byl jsem zvědav, kdy se ozveš. Vězíš v tom případu GeeGee až po uši, že?“
„Zhruba tak. Kipe, rád bych se s tebou setkal.“
„Kdykoliv. Dveře mého domu jsou stále otevřené.“
„Soukromě.“
„Jistě. V jednu u mne doma?“
„Platí.“ Ellery zavěsil. „Nikdy nevíš,“ řekl Harrymu. „Kipley je jako ten Thorův roh s vínem – nevyčerpatelný. Dej mi dvacet minut, Harry, pořádně se nasnídáme a půjdeme Kipa přepadnout.“

13. KAPITOLA
Novinář byl hubený nervní muž s profilem benátského knížete, oblečený do těžkého hedvábného originálního kimona. „Omluvte mé negližé,“ řekl, potřásaje si s Ellerym rukou. „Nikdy se neoblékám před čtvrtou. Kdo je to?“
Ellery představil Burkeho, který byl podroben rychlému zkoumavému pohledu černých orlích očí. Se slovy „Harry Burke? Nikdy jsem neslyšel,“ byl laskavě propuštěn a Kipley pokynul k umělecky provedenému baru, kde se krčil jeho portorikánský sluha – díky Kipleyho článkům to byl pravděpodobně nejznámější sluha na Manhattanu. Podkrovní byt byl téměř sterilní, neženský až do morku kostí; Kipley byl notorický hypochondr a děvkař s vášní pro pořádek. „Co si dáte?“ Byl také známý abstinent.
„Na mne je příliš brzy, děkuji,“ odmítl Ellery; a Burke, cítě pokyn, odmítl také, i když se na Jeníka Chodce s černou etiketou díval dost toužebně. Kipley pokynul Felipemu a ten rychle zmizel. Burkemu se zdálo, že novinář je návštěvou potěšen.
„Posaďte se, pánové. Co byste se rádi ode mne dozvěděli?“
„Všechno o Carlosu Armandovi,“ řekl Ellery. „Ale nemám na mysli ten ohřátý odvar z dnešního rána.“
Novinář se usmál. „Všechno má svůj čas, Charlie; to ti přece nemusím vykládat. Co z toho budu mít já?“
„V tuto chvíli mě nic nenapadá,“ řekl Ellery. „Protože zatím nic nevím. Jestli na něco přijdu, dám ti vědět, dostaneš své quid pro quo“
Kipley se na něj podíval. „Předpokládám, že pan Burke tady má co dělat?“
„Harry je soukromý detektiv z Londýna. Je s tím případem také trochu spojen.“
„Pokud by vám to bylo milejší, pane Kipley, mohu odejít,“ navrhl Burke bez zatrpklosti a napůl vstal.
„Posaď se zase, Charlie. Jde jen o to, že když roznáším svá dívčí tajemství, rád vím, kdo je na druhém konci. Tak ten případ nějak souvisí s Anglií? S kým?“
„Kdo tady roznáší ženské drby?“ zasmál se Ellery. „Pokračuj, Kipe, dej se do toho. Už jsem ti řekl, že jsme dohodnuti.“
„Armando.“ Kipley se popotahoval za svůj benátský nos. „Ten chlap je skutečný nezdara. Sexuální maniak. A mazaný jako liška. Způsob, jakým pět let svinil hnízdečko GeeGee – a ta hloupá husa nikdy nic nepodezřívala, pokud vím – stačí i mě přivést k blití.“
„Podváděl ji?“
„Slabé slovo, Charlie. Sáhl po každé káče v dosahu jeho špinavých rukou. Někdy byl dokonce i nostalgický.“
„Co tím myslíš?“
„Vracel se i ke svým bývalým láskám. Například byl nedávno spatřen v jednom nočním podniku s číslem sedm jeho hitparády – se ženou před GeeGee, chicagskou dámou, která ho přistihla, jak si to rozdával se služebnou a na místě ho vyhodila. Byl to opravdový kousek. Víš, paní Gertie Hodge Huppenkleimerová narazila na Armanda po svém rozvodu. Žije teď ve svém bytě na Beekman Place, za padesát tisíc dolarů ročně, a jemu se nějak podařilo najít si cestu zpátky k její milosti. Neptej se mne, jak toho dosáhl. Samozřejmě, neexistuje žena, která by dohlédla za konec svého podvazkového pásu; i tak, život přece není jen postel. Co na něm vidí?“
„Otázkou je, co Armando vidí na paní Huppenkleimerové?“ zasáhl Burke do rozhovoru. „Když jsem ještě sloužil v Yardu, viděl jsem ji jednou na jedné královnině zahradní slavnosti. Má postavu Beefeater a s metrovým kloboukem na hlavě. Možná je to u Armanda otázka profesionální hrdosti – myslím, jako že se mu nepodařilo ji pumpnout na první pokus.“
„To by mohla být jeho slabina,“ přikývl Ellery. „Kdo dál, Kipe?“
„Moc se v těch jeho bývalých ženách nevyznám. Byl amantem čísla tři a čtyři – trojka byla paní Ardene Vlietlandová, které se říkalo Ranec, která se rozvedla s bankéřem Hendrixem B. Vlietlandem, aby si mohla vzít Armanda – to se rozpadlo po tom mejdanu v Newportu, kde se hosté houpali na křišťálových lustrech a házeli podkovy na vše, co se dalo rozbít, včetně dvou Picassů. Čtyřkou byla jedna bostonská dáma, alkoholická se závodními koni, Dafíy Dingleová; ta se podrobila léčení a vydržela to čtyři roky a Armando byl vídán v bostonských bistrech nakupovat martini s vodkou po litrech – zřejmě jen tak pro legraci.“
„Milý chlapec,“ zabručel Burke.
„Přímo nejlepší,“ souhlasil Kipley.
„Huppenkleimerová, Ranec, Daffy,“ opakoval si Ellery. „Tři bývalé ženy. Doufám, žes ještě své zásoby nevyčerpal, Kipe?“
„Tak se připrav na další,“ řekl Kipley.
„Už se celý třesu.“
„Sekretářka GeeGee,“ řekl Kipley. „Jak jen se jmenuje – Jeanna Templová.“
„Bože,“ vzdechl Burke.
„Dobrý bože,“ přizvukoval Ellery. „To je tedy nechutné. Hrozně nebezpečné. Nebo se dočista zbláznil? Glorii přímo před nosem?“
„Ne, dělal to velmi opatrně. Má jakousi zvířecí úskočnost, která se čas od času projevuje. S Jeannou Templovou se schovávali po celém městě. A ne příliš často. Jedině takový ohař jako já to mohl vypátrat.“
„S tou Templovou jsme se zatím nesetkali. Je se na co dívat?“
„Pár koz obklopený obvyklým počtem nohou a rukou. S tváří jako rozšlápnuté vajíčko. Podle mých informací je moc upovídaná.“
„Naše prsní kultura,“ bručel Ellery. „Ubohý Evropan nakažený americkou chorobou. Ještě někdo?“
„Jsme teprve na začátku,“ řekl novinář.
„Tak to si raději budu dělat poznámky!“ A skutečně vytáhl zápisník a začal psát.
„Šestáková rádoby herečka Roberta Westová.“ Burke nepatrně zbledl. „Nemá žádné prachy, aleje mladá a hezká – myslím si, že pan hrabě potřebuje čas od času nějaké obveselení. Ale nebyl už s Westovou viděn takových šest, sedm měsíců, takže to možná mezi nimi skončilo.“ Ellery a Burke si vyměnili pohledy. „Co se děje? Řekl jsem něco?“
„Ne,“ odpověděl Burke.
Kipley nepříjemně přivřel své černé oči. „Vy dva mi něco tajíte, že?“
„Ano,“ připustil Ellery. Burke vypadal dost nešťastně. „Ale nemáme právo ti o tom cokoliv říct, Kipe. Nicméně spojení Westové s případem se asi brzy prozradí. Kdo další?“
Novinář si také udělal nějakou poznámku do svého zápisníku. „Nedostal jsem žádnou oficiální informaci, Charlie. Děkuji za tip… Nu, pak je tu Marta Bellinová.“
„Ta operní zpěvačka?“
„Osobně. Bellinová byla možná nejlepší přítelkyně GeeGee. Armando však vlezl i na nejlepší přítelkyni a Marta se to snažila udržet v tajnosti. Ó, ty ženy!“
„Neuvěřitelné,“ mumlal Burke.
„Marta Bellinová,“ zapsal si Ellery. „Další?“
„Její doktor.“
„Čí doktor?“ zeptal se Ellery.
„Gloriin.“
Ellery vypadal překvapeně.
Kipley se zasmál. „Je-li Armando teplouš, nikdy při tom nebyl přistižen. Ne, doktorka Merckellová je žena, MUDr. Susan Merckellová.“
„Ta laryngoložka z Park Avenue, která je tak populární u herců?“
„Ta. Hezká ženská, nikdy se nevdala. Jako dělaná pro hraběte. Stačilo předstírat bolavý krk a jít do její ordinace. Podle mých informací to byla doktorka, kdo byl při Armandových návštěvách vyšetřován.“
„Kde vy vyhrabáváte to svinstvo?“ zeptal se Burke znechuceně.
„Ptám se já vás, kde chováte své štěnice, Charlie?“ zeptal se novinář pobaveně. „Pak je tady ta ženská se závojem.“
„Co?“ vykřikl Ellery.
„Byl viděn ve společnosti slepice, která vždy měla na sobě fialový závoj. Tak hustý, že jí nebylo vidět do tváře.“
„Vždy?“ ‚
„Naprosto pokaždé.“
„Jak stará může být?“
„Můžeš dnes poznat věk ženské, když nemůžeš vidět její kočičku? Kdyby slunce přestalo vycházet a všechna elektřina vypadla, bylo by všude plno šťastných babiček.“
„Jaké vlasy měla ta žena se závojem?“
„Někdy byla blondýna, někdy zrzka a někdy zase brunetka. Ale podle mne jde pořád o jednu ženskou. S parukou… Vidím, že vás oba madam X značně zajímá. Stejný zájem mám i já. V podstatě je Armando hlupák. Nechat se vídat po městě se zahalenou ženou! Sejně tak by mohla nosit plavky nahoře bez. Ty nečteš mé články?“
„Teď si na nich dám záležet,“ řekl Ellery se zanícením. „Mimochodem, netušíš, kdy byl Armando naposledy viděn s tou ženou se závojem?“
„Myslím, že asi někdy před Vánocemi. Kladeš ctižádostivé otázky, člověče. Co s tím má datum společného?“
„Mám jen takový nápad, na kterém pracuji. Zbývá nám ještě někdo?“
„Už jsem skončil,“ prohlásil Kipley.
„Ani ti nemohu říct, jak moc jsem ti vděčen, Kipe,“ řekl Ellery a pokynul Burkemu.
„Svou vděčnost si můžeš strčit někam. Dej mi nějaký dobrý tip, Charlie, a budeme zase kamarádi.“

14. KAPITOLA
Odebrali se na policejní ředitelství a strávili zbytek dne pečlivým pročítáním deníků a pamětí Glorie Guildové. Většina zápisů v denících byla zcela bezvýznamná – pozvaní hosté, navštívené párty, strávené víkendy; reakce na premiéry, občas kousavé poznámky k interpretům. Deníky byly plné poznámek o velkých a známých osobách showbyznysu, jako by GeeGee nikdy nevyrostla ze svých středozápadních střevíčků. Bylo v nich překvapivě málo narážek na jejího manžela a ani zmínka o Armandových vztazích, skutečných nebo domnělých, s jinými ženami. Buď si Gloria nebyla ani vědoma jeho sukničkářství, nebo se rozhodla je ignorovat, přinejmenším v denících.
V žádném ze zápisů se nenašlo nic, co by mohlo vést k významu slova ‚face‘. Ani zmínka o zahalené ženě, ani o závoji, ať už fialovém nebo jakékoliv jiné barvy.
Bližší průzkum jejích memoárů – přepsaných na stroji nebo v rukopise – ukázal stejný nedostatek jakéhokoliv náznaku, který by mohl mít alespoň vzdáleně souvislost s její smrtí.
Také zprávy inspektora Queena nikam nevedly; říkaly mnohem méně, než oba muži již věděli. Inspektorovi detektivové obrátili každý kámen a objevili různou havěť – Armandovy obnovené styky s bývalou ženou číslo tři, Ardene Ranec Vlietlandovou, hrdinkou newportské katastrofy; jeho aférku s ženinou sekretářkou Jeannou Templovou a lékařkou Susan Merckellovou; jeho dueto s operní pěvkyní Martou Bellinovou.
Ale nenašli nic o čísle čtyři alkoholičce Daily Dingleové, nebo o čísle sedm, Gertie Hodge Huppenkleimerové, bezprostřední předchůdkyni Glorie Guildové.
Nebo o ženě se závojem, což bylo ještě zajímavější.
„Musíme jít především po ní,“ prohlásil inspektor. „A zavolám do Bostonu ohledně té Dingleové. Mám velký zájem o tu purpurově zahalenou ženu –“
„Fialově,“ opravil ho Ellery. „Může v tom být velký rozdíl.“
„Jdi mi z cesty,“ vyštěkl inspektor. „Nemám moc velký zájem o paní Huppenkleimerovou. Ona je jedinou ženou, kterou se Armandovi nepodařilo o něco připravit. Nedovedu si představit, že by taková žena mohla spáchat vraždu.“
„Nicméně, podle Kipleye se s ním opět začala stýkat. Proč asi?“
„Kdo ví, proč ženy dělají to, co dělají? Možná ji přemohly vzpomínky. Jestli chcete, pusťte se i za ní.“
„To je přesně to, co chceme s Harrym udělat,“ řekl Ellery.
Našli ten večer Gertie Huppenkleimerovou na jednom dobročinném bálu v hotelu Americana. Trčela tam jako atomová bomba v poušti New Mexica – vysoká žena, která přečnívala většinu z tisíce hostů v sále.
„Pokusím se k ní přiblížit,“ zabručel Burke. „Gertie má slabost pro Angličany.“
„Ty jsi ale Skot.“
„Věř mi, kamaráde, ta žádný rozdíl nepozná.“
Ellery sledoval Burkeho, jak si svými širokými rameny razil cestu ke stolu s punčem, kde paní Huppenkleimerová hulákala do ucha nějakého afrického diplomata. Po několika minutách už s ní Skot tančil; vešel se právě tak pod její klobouk. A za několik minut byl zase zpátky.
„Zatím nic, Ellery. Sejdeme se s ní zítra na snídani. Byla nesmírně potěšena.“
„Čím?“
Burke se ušklíbl. „Řekl jsem jí, že jsme se s ní potkali na královnině zahradní slavnosti. Pak už jsem mohl mít její podprsenku. Ale upřímně řečeno, na co by mi byla?“
„Houpací síť,“ řekl Ellery mrzutě, dívaje se na její proporce.
V neděli v jedenáct ráno je anglický komorník s mohutnými licousy vpustil do bytu na Beekman Place. Madam je údajně již očekávala; následovali komorníka na zasklenou terasu, kde v obrovském proutěném křesle před stolkem, prostřeným pro tři osoby, trůnila paní Huppenkleimerová.
„Pane Burke, jak je to od vás milé!“ hlaholila hostitelka. „A to je tedy váš přítel. Jsem opravdu šťastná, že se mohu setkat s přítelem pana Burkeho… Ellery Queeg, říkáte…? Ach, Queen… jak je to ode mne netaktní! Sedněte si, pane Queene! Vy samozřejmě také, pane Burke…“
Burke zkušeně zahájil hovor na téma britské společnosti, zatímco je komorník obsluhoval z obrovského, párou vyhřívaného stolku. Paní Huppenkleimerová jedla v míře odpovídající jejím ostatním rozměrům: množství housek, vajíček, párků, sleďů a kávy zmizelo jejím hrdlem. Ellery, který se hovoru zúčastnil jen příležitostnými krátkými poznámkami, jen aby vůbec něco řekl, se přistihl při myšlence na Bílou velrybu – byla totiž oblečena do rozevlátých bílých šatů. Byl Carlos Armando nějakým druhem kapitána Ahaba, pronásledujícího ji ze složité touhy po pomstě – podrobuje ji své vůli do posledního okamžiku před zabitím? Nebo byl spíš jako Mauglí, vozící se na slonu Hathi?
„Ach, ano,“ říkal jí Burke. „Také jsem narazil na hraběte Armanda. Bože, asi jsem se o něm neměl zmiňovat, paní Huppenkleimerová. Nebyla jste kdysi za něj provdána?“
„Byla jsem a jako hrabě je falešný, ale neexistuje důvod, proč byste o něm nemohl mluvit, pane Burke,“ řekla žena a sáhla po cigaretě. Burke rychle vytáhl zapalovač. Vyfoukla kouř, kývla hlavou, říhla a zvrátila se zpět do křesla. „Drahý Carlos je tak průhledný lhář,“ smála se, celá se třesouc. „Ale nemůžete se na něj zlobit. Chápete to? Je tak galantní.
1 když si myslím, že mi asi ještě úplně neodpustil, že jsem měla s sebou fotografa, když jsem ho přistihla s tou courou. Onehdá jsem s ním na to téma žertovala.“
„Opravdu?“ zeptal se Burke. „Vy se s ním opět vídáte, paní Huppenkleimerová? Řekl bych, že to je od vás velice milé. Co bylo to bylo a tak, myslím.“
„Proč bych se s ním neměla stýkat? Carlos ze mne nevymámí nic, co bych mu nechtěla sama dát. Samozřejmě,“ řekla zamyšleně, „s tou šlamastykou, do které se teď dostal, bych se s ním asi měla rozejít nadobro. No, uvidíme.“ Sáhla po skořicovém koláči, který před tím nějak unikl její pozornosti a jala se ho žvýkat, kouřící cigaretu držíc v prsteny přeplněných prstech druhé ruky. „Nemohu si dovolit nějak se do toho zaplést.“
„Máte na mysli smrt jeho ženy?“
„Mám na mysli vraždu jeho ženy,“ řekla žena ponuře a hodila kůrku tlustému zlatému kokršpanělovi.
Ellery udělal náhlý objev. Gertie Huppenkleimerová, navzdory svému vzhledu, nebyla žádný blázen. Zatímco mluvila s Burkem, každou chvíli se na něj podívala – ne zvědavě, ale jako by po celou tu dobu dobře věděla, kdo ten ‚Ellery Queeg‘ vlastně je.
Rozhodl se tedy k činu.
„Obávám se, že jsme ochutnali vaši skvělou snídani pod falešnou záminkou, paní Huppenkleimerová,“ řekl Ellery. „My vlastně vyšetřujeme vraždu paní Armandové.“ Burke vypadal velice dotčeně.
„Všichni se mě ubohou snaží nějak využít,“ řekla Gertie klidně. „Jen do toho, pane jak-to-bylo? Nemám co skrývat.“
„Queen,“ řekl Ellery. „Jsem rád, že nemáte, paní Huppenkleimerová, protože tak bude pro mne jednodušší zeptat se vás, kde jste byla minulou středu půl hodiny před půlnocí.“
„Den před Silvestrem. Počkejte… Ach, ano! Zúčastnila jsem se recepce OSN pro nového velvyslance z nějaké jihoasijské země. Pak jsme s několika dalšími šli do jednoho z těch podniků – jak jim to říkají, dis-ko-něco – na Sheridan Square.“
„V kolik hodin jste opustili recepci?“
„Kolem půl jedenácté.“ Přivřené oči, uložené hluboko v tuku, se zabodly do Elleryho. „Jsem podezřelá z vraždy Guildové? To by bylo moc zábavné.“
„Co je na tom zábavného, paní Huppenkleimerová?“
„Proč bych měla zabíjet Carlosovu ženu? Abych si ho mohla znovu vzít? Jednou to stačilo, děkuji. Baví mne a jsem dokonale spokojená se současným uspořádáním, nebo jsem byla, než se objevila tato záležitost. Celá ta myšlenka je směšná.“
„Šla jste tedy z recepce se skupinou lidí přímo do Greenwich Village?“
„Správně.“
„Neopustila jste diskotéku ani na chvíli?“
„Ne, pane Queene.“ Usmívala se velkým otylým úsměvem.
„Kdy asi ta diskotéková párty skončila?“
„Kolem třetí ráno. Mrzí mne, že vás musím zklamat.“ Úsměv se změnil v srdečný smích.
„Naše práce je hlavně zklamáním, paní Huppenkleimerová. Budeme si to muset samozřejmě ověřit.“
„Samozřejmě.“ Pořád se na něj ještě smála. Ale když se obrátila k Burkemu, byla v tom mrzutost malého Gargantuy. „Co se týče vás, pane Burke, škoda! Opravdu jsem naletěla na tu báchorku o královnině zahradní slavnosti.“
„Ale ne, já jsem tam opravdu byl,“ bránil se Burke. „Hlídal jsem klenoty.“
„A mohl jste být tak nádherný lord.“ Pani Huppenkleimerová si povzdechla. „Hawkinsi,“ – jak jinak by se mohl její komorník jmenovat? pomyslel si Ellery – „vyprovoďte pány.“
Jeannu Templovou našli v činžáku na East 49th Street, kde podle štítku u zvonku obývala byt společně s jistou Virginií Whitingovou. Byt se skládal zjedná ložnice, kuchyňky a obýváku; ložnice a kuchyňka byly maličké, obývací pokoj obrovský. Vybavení bytu bylo nepopsatelné a všude vládl mírný nepořádek. Obě dívky byly oblečené do přiléhavých kalhot a triček; obě byly bosé. Whitingová, která byla dost hezká, měla živé šedé oči; Jeanna Templová byla taková šedá myš, jejím jediným pozoruhodným znakem bylo udivující poprsí, které napínalo tričko k prasknutí.
„Ne, nevadí mi, že je tady Virginie,“ řekla Templová. Vypadala na třicet, i když měl Ellery dojem, že je mladší. V kalných hnědých očích, za brýlemi s hliníkovými rámečky, jí seděl strach. „Vlastně bych raději…“
„Jen klid, Jeannie,“ řekla ta druhá dívka. „Nemáš se čeho bát.“
„Já to vím,“ vybuchla sekretářka Glorie Guildové, „ale oni to neví. Proč mě nemůžete nechat na pokoji? Už jsem vám řekla všechno, co vím…“
„Všechno ne, slečno Templová,“ řekl Ellery.
Její zplihlá pokožka zežloutla. „Nevím, o čem mluvíte.“
„Mluvím o vás a o panu Carlosu Armandovi.“
Žlutá barva se začala měnit v rudou. „Já a Carl – hrabě Armando?“
„Váš vztah s ním.“
„Co tím myslíte?“ ptala se rozčileně. „Řekl vám –“
„Bylo nám řečeno, že jste měla s panem Armandem poměr za zády jeho ženy.“
„To není pravda.“
„Obávám se, že je. Byli jste vídáni s Armandem v zastrčených restauracích a barech, slečno Templová, při řadě příležitostí. Muži jako Armando nebrávají někam tajně sekretářky svých žen, aby jim diktovali dopisy.“
„Slečno Templová,“ ozval se Burke, „my nemáme zájem poškodit vaši pověst. Jde nám o fakta.“
Chvíli mlčela a mnula si v klíně ruce. Pak zvedla hlavu. „No dobře, měli jsme románek,“ řekla tichým hlasem. „Já… já ani nevím, jak k tomu vlastně došlo. Prostě se to stalo. Pokoušela jsem se to skončit, ale on to nedovolil. Vyhrožoval mi, že přijdu o místo. Nevěděla jsem, co dělat. Mám – měla jsem ráda svou práci a paní Armandová mi dobře platila, jednala se mnou hezky, no, většinou… Cítila jsem se tak provinile… Ale on mi nedal pokoj.“
„My dobře víme, jaký je prasák,“ zabručel Burke.
Ellery se nad jeho neprofesionální poznámkou zamračil. Ale zdálo se, že to nějak Jeanně Templové pomohlo, jako by cítila v Burkovi spojence. Pak už adresovala všechny odpovědi jemu, jakoby v jakési vděčnosti. Virginie Whitingová tiše přihlížela; samozřejmě všechno o té aféře věděla – Jeanna to před ní mohla těžko utajit.
Najednou se Ellery zeptal: „A vy jste znala Carlose Armanda, slečno Whitingová?“
Šedooká dívka byla překvapena. „Já? Sotva! Setkala jsem se s ním tady – asi dvakrát. Ale bylo to jen na chvíli – než jsem se převlékla a odešla do kina.“
Ta dívka se mu líbila.
„Nikdy se o vás nepokoušel?“
„Jednou, když se Jeanna líčila v koupelně,“ řekla Virginie pevně. „Ale já jsem chodila do kursu karate a předvedla jsem mu malou ukázku. Už to podruhé nezkusil.“
Jeanna Templová seděla s otevřenou pusou. „Tos mi nikdy neřekla, Virginie.“
„Neřekla jsem ti hodně jiných věcí, Jeannie. Včetně toho, za jakého obětního beránka jsem tě považovala, když jsi nechala toho vlka vložit na sebe jeho pracky.“
„Já vím,“ řekla Jeanna,, já vím, jaký jsem byla blázen.“
„Nezmínil se Armando někdy o tom, že by si vás vzal,“ zeptal se Ellery.
„Ne.“
„Myslím, kdybyste mu pomohla zbavit se jeho ženy.“
V jejích očích se zablýsklo. „Určitě ne!“ křičela. „Co si o mně myslíte, pane Queene? To si myslí celá policie?“
„Taková myšlenka napadla několik lidí,“ řekl Ellery. „Nikdy vám neučinil takovou nabídku? Ani nic takového nenaznačil?“
„Ne. A kdyby se tak stalo – šla bych rovnou za paní Armandovou a všechno jí řekla!“ Úplně se třásla. Virginie Whitingová ji chytla za ruku a Jeanna začala plakat.
„Omlouvám se, že jsem vás rozčilil, slečno Templová. To už bude skoro všechno. Jak jste strávila večer třicátého prosince – minulou středu?“
„Už jsem to přece všechno vypověděla těm detektivům –“
„Buďte tak hodná, projděme si to ještě jednou, ano?“
„Já jsem její alibi,“ prohlásila Whitingová. „Večeřely jsme ten večer spolu. Nikdo z nás byt neopustil – odmítla jsem i jednu svou schůzku, měla jsou jinou na Silvestra. Dívaly jsme se spolu s Jeannie celý večer na televizi. Viděly jsme zprávy v jedenáct, pak kousek show Johnny Carsona. Bylo pár minut po půlnoci, když jsme šly spát. Ve stejný čas. Spolu.“
„Slečna Templová byt ve středu večer vůbec neopustila?“
„Ne, ani já. Takže to musím dobře vědět.“
„Vypadá to tak.“ Ellery vstal a Burke ho následoval. Jeanna Templová si protírala oči. „Ach, ještě jedna věc, slečno Templová. Říká vám něco slovo ‚facec?“
Dívka vypadala neschopná slova. „Face?“
„Ano, f-a-c-e?“
„Není mi jasné, co máte na mysli.“
„Nevzpomínáte si, že by Gloria Guildová někdy udělala nějakou poznámku o něčí tváři? Kolem prvního prosince? Nebo nedávno? Třeba ve středu?“
Sekretářka vrtěla hlavou. „Paní Armandová se určitě nikdy přede mnou nezmínila o něčí tváři. Vlastně byla vždy dost neurčitá, když šlo o znaky jiných lidí. Nikdy si například nevšimla, jaké má kdo oči, a tak. Byla krátkozraká a z nějakého důvodu nechtěla nosit kontaktní čočky a kromě čtení a psaní nikdy nepoužívala brýle. Byla dost ješitná, víte? Všímala si šatů žen, to je pravda, ale –“
„Děkujeme vám, slečno Templová.“
„Ten neřád,“ bručel si Burke v taxíku. „Na lidi jako je on by měly být speciální zákony. Abys ho mohl z příkazu soudu vykastrovat, jako psa.“
„Ale s ženami to umí, ne?“ řekl Ellery nepřítomně. „Jen bych pořád rád zachytil nějakou stopu po tom, co vlastně myslela.“
„Kdo myslel co?“
„GeeGee. Tím slovem, které napsala. To by mohlo všechno vysvětlit. To by mělo všechno vysvětlit.“
„Jak to můžeš vědět?“
„Mám takový pocit, Harry, cítím to v kostech.“

15. KAPITOLA
Dr. Susan Merckellová odmítala spolupracovat. Ve svém velkém bytě na Park Avenue, za ordinací, měla nějakou návštěvu a nedělním vyrušením byla otevřeně otrávená. „Věnuji vám pouze pár minut,“ prohlásila rázným hlasem, když vedla Elleryho a Harryho do pracovny. „Vyklopte, co musíte a nechtě mne vrátit se k mým hostům.“ Byla to malá žena s postavou jako přesýpací hodiny, s neženskýma rukama, velmi málo nalíčená. Její prostě učesané blond vlasy byly přirozené a její rty byly téměř smyslné. Nebylo těžké si ji představit jako lékařku, nesla na sobě pečeť lékařské autority. „Co zase chcete vědět dnes? Už jsem byla vyslechnuta.“
„Váš přesný vztah ke Carlosu Armandovi,“ řekl Ellery.
„Na tuto otázku jsem už odpověděla.“ Výraz jejích tvrdých zelených očí se nezměnil. „Hrabě Armando byl manželem jedné z mých pacientek. Při pár příležitostech přišel na ošetření i on. Další otázka?“
„Ještě jsme neskončili s první, paní doktorko. Měla jste někdy s Armandem vztah, který by se dal označit za neprofesionální?“
„Jestli si myslíte, že na takovou otázku odpovím, tak jste hlupák.“
„Naše informace říkají, že měla.“
„Obsahují vaše informace i nějaké důkazy?“ Když Ellery neodpovídal, doktorka Merckellová se usmála a vstala. „Myslela jsem si to. Máte ještě něco?“
„Laskavě se opět posaďte, paní doktorko. Ještě jsme zdaleka neskončili.“ Pokrčila rameny a sedla si. „Vzpomínáte si, kde jste byla ve středu večer? Den před Silvestrem?“
„V nemocnici Park Center Hospital.“
„Co jste tam dělala?“
„Byla jsem přizvána na naléhavou konzultaci.“
„Kdo byl pacientem?“
„Muž s rakovinou hrtanu. Jeho jméno si nepamatuji.“
„Kdo vás pozval na tu konzultaci?“
„Lékař jménem Krivitz – Jay Jerome Krivitz. Byl tam také chirurg Dr. Israel Mancetti.“
„V kolik hodin večer se ta konzultace konala?“
„Do nemocnice jsem se dostala asi v jedenáct. Konzultace trvala víc nežhodinu.“
„Chcete tím říct, že jste odešla po půlnoci?“
„Co jiného to může znamenat? Víc než hodinu od jedenácti znamená po půlnoci, ano. Opravdu, pánové, marníte můj čas a já zanedbávám své hosty.“ Doktorka Merckellová opět vstala a tentokrát bylo zřejmé, že si již nesedne. „Na to všechno se mne už ptali, jak jsem vám řekla.“
„Ale já ne,“ řekl Ellery. „Paní doktorko, říká vám slovo ‚tvář‘ něco významného?“
Zelené oči na něj chladně pohlédly. „Jsem krčař a ne kožař. Mělo by?“
„Sám nevím, ptám se. Nevzpomínáte si, že by se paní Armandová někdy zmínila o něčí tváři nebo o tvářích všeobecně?“
„Jste buď opilý, nebo nesvéprávný. I kdyby se zmínila, jak bych si mohla pamatovat něco tak triviálního? Sbohem, pánové.“

16. KAPITOLA
Marta Bellinová měla nějaký koncert v Los Angeles. A tak šli zpět na policejní ředitelství, kde nepřekvapeni a bez ohledu na neděli našli inspektora Queena, prohrabujícího se záplavou zpráv.
„Pořád nic,“ bručel starý pán. „Nic, co by se dalo nazvat sebemenším pokrokem! Co jste zjistili vy dva?“
Ellery mu vše vyprávěl.
„No, tak je to všechno v pytli. Již jsem ověřil místa pobytu té Huppenkleimerové v noc vraždy –“
„Myslel jsem, že o ni nemáš zájem,“ řekl Ellery s úšklebkem.
„– jen z cvičných důvodů,“ odsekl jeho otec. „A souhlasí to s tím, co řelda vám. Ta Templová má alibi od své spolubydlící, jak jste také zjistili. Boston očistil exmanželku číslo čtyři, Daffy Dingleovou – jaké to jméno pro dospělou ženu! – která se náhle v pondělí odebrala do sanatoria ve Springfieldu, aby se zbavila vší té vodky a martini, které jí Armando proléval hrdlem; od pondělí nevytáhla ani patu z léčebny. Ex-manželka číslo tři, Ardene Vlietlandová, je s přáteli na jachtě, plavící se od soboty po Karibském moři; nechal jsem pobřežní hlídkou jachtu zkontrolovat a ta od svého vyplutí ještě nebyla v žádném přístavu. To tedy znamená všechny Armandovy bývalé manželky, se kterými se poflakoval. A moje zpráva o doktorce Merckellové potvrzuje její alibi s konzultací v nemocnici.“
„Co s tou operní zpěvačkou?“ zeptal se Burke.
„Marta Bellina je v L.A.“
„To víme, inspektore. Ale kde byla ve středu večer?“
„V San Francisku. Je již tři týdny na koncertním turné a do New Yorku se ještě nevrátila. Dali jsme si na ní záležet, protože v čase tryskových letadel nic není od New Yorku dost daleko. Ale podle informací, které jsme dostali z Kalifornie, je její alibi neotřesitelné.“
„Takže nám zbývá jedině ta žena ve fialovém závoji. Co víš o ní, tati?“
„Naprosto nic. Naposledy byla s Armandem viděna žena podobného popisu těsně před Vánocemi. Jestli si s ní vyšel od té doby, nemůžeme to zjistit.“
„Zbývá tedy ta žena ve fialovém závoji,“ zabručel opět Ellery.
„Přestaň to pořád opakovat!“
„Musím. Je to jediná žena, se kterou byl Armando viděn, která nemá pro večer vraždy žádné alibi.“
„Ledaže bychom ji našli a ona to alibi měla,“ řekl Burke.
„Oukej, takže ona je možným spolupachatelem,“ zavrčel inspektor Queen. „Stejně jako stovky jiných žen, pokud vím. Při Armandově kouzlu můžeme na tom případu zůstat trčet až do doby, kdy NASA vystřelí člověka na Venuši.“
Poslední pohovor toho dne byl věnován kouzelníkovi samému. Našli Armanda v bytě jeho zemřelé manželky na Park Avenue se sklenicí zředěné whisky v pěstěné ruce, sledujícího v televizi show Eda Sullivana. Jim pití nenabídl. Dokonce je ani nevyzval, aby si sedli.
„Sám s oblbovací bednou, hrabě?“ zeptal se Ellery. „Čekal bych, že vás najdeme s nějakou dívkou z Playboye, jak vás drží za ruku a utěšuje vás.“
„Venkovský balík,“ řekl Carlos Armando. „Copak se vás hulvátů nikdy nezbavím? Moje žena bude zítra pohřbena a vy mě takhle trápíte! Co zase chcete?“
„Chtěl bych se zeptat na tajemství vašeho sex-appealu, ale takové tajemství je asi nepřenosné. Kdo je žena ve fialovém závoji?“
„Prosím?“
„No tak, Armando,“ řekl Harry Burke. „Nehrajete si na slepou bábu s hejnem naivních děvčat. Mezi svými různými zábavami jste také doprovázel dívku ve fialovém závoji. Zcela upřímně, dělá vás to ještě hloupějším, než za jakého jsem vás považoval. Chceme vědět, kdo to je.“
„Chcete?“
„Rozumíte anglicky, nebo ne?“
„Nedostanete z mých rtů jediné slovo o té ženě,“ prohlásil Armando hrdě. „Vy anglosasové jste všichni křupani, když jde o ženy. Proto jsou vaše pokusy o smilstvo a cizoložství tak žalostné ve srovnání s metodami evropských mužů. My Evropané víme, co ženy chtějí; vy víte jen to, co chcete vy sami. A co chtějí ženy za druhé – nemusím vám snad říkat, co chtějí za prvé – je, aby se jejich jména neobjevovala v delikátních aférách. Slyšel jsem Američany diskutovat o jejich dobývání v šatnách, klubovnách, nad brandy a doutníky, jako by ženy byly jen pouliční děvky. Kašlu na vaše otázky.“
„Jedna nula pro tebe,“ řekl Ellery. „Ale víš, Carlosi, toto není jen obyčejná konverzace. Nebo aféra. Tvá žena byla zastřelena a ne náhodou. A tys plánoval její odchod –“
„To samozřejmě rozhodně a absolutně odmítám,“ prohlásil Armando. „Je to nactiutrhačné a urážející. Zdůrazňuji, že když byla má žena zastřelena, že jsem byl v bytě slečny Westové. Škoda, že zde nemám nestranného svědka, abych vás mohl obvinit z urážky na cti. Takový svědek tu bohužel není. Mohu vás jedině požádat, abyste okamžitě odešli.“
Ani Ellery, ani Burke se nepohnuli.
„Je dobrý, že?“ řekl Burke. „Nebetyčná drzost. Řekni mi, hrabě, jsi opravdu tak dokonalý mužský se zapnutými kalhotami? Rád bych se o tom přesvědčil.“
„Vyhrožujete mi, pane Burke?“ zeptal se Armando vyplašeným hlasem. Podíval se na blízký telefon. „Jestli okamžitě neodejdete, zavolám policii!“
„Skoro jsem v pokušení nechat tě zjistit, jak moc by ti to pomohlo,“ řekl Ellery. „Nebyla ta žena ve fialovém závoji nějakým ptáčkem, kterého jsi přesvědčil, aby pro tebe zabila tvou ženu, Armando? Protože my ji určitě najdeme, to ti slibuji.“
Armando se usmál. „Hodně štěstí v tom hledání, přátelé,“ řekl sladce.
Ellery na něj chvíli zmateně hleděl. Pak řekl: „Pojď, Harry. Musím na čerstvý vzduch.“

17. KAPITOLA
„Kam jdeme?“ zeptala se Roberta Westová Harryho.
„Mám takový nápad, slečno Westová. Doufám, že se vám bude líbit,“ řekl Skot nesměle.
Zavolal ji z náhlého popudu v neděli večer, když se rozešel s Ellerym, a nejen že ji zastihl doma, ale byla i v náladě na nějakou společnost. Dali si večeři v jedné malé italské hospůdce na Second Avenue, osvětlené svíčkami, kterou zapíjeli chianti z proutím opletené láhve s metrovým hrdlem.
Na 59th Street zatočil taxík na západ. Ulice byly úplně pusté. Byla mrazivá noc s miliony hvězd na obloze.
Roberta se na něj zvědavě podívala. „Vypadáte hrozně vzrušeně.“
„Možná i jsem.“
„Mohu se zeptat, čím?“
„Ach, něčím.“ I ve tmě by mohla přísahat, že se začervenal. Rychle dodal: „Třeba vámi, například.“
Dívka se zasmála. „To má být ukázka nejnovějšího britského lichocení? U nás už na to nezbývá čas.“
„Nejde o lichotky, slečno Westová,“ prohlásil Burke škrobeně. „Měl jsem moc práce na to, abych seje mohl naučit.“
„Ach,“ řekla jen Roberta. A oba mlčeli, až taxi dojelo na náměstí. Burke zaplatil, pomohl Roberte vystoupit a čekal, až auto odjede. „A co dál?“ zeptala se Roberta plna očekávání.
„Teď tady to.“ Uchopil ji jemně za loket a nasměroval ji k první ze tří koněm tažených drožek, čekajících u chodníku. „Pomalá projížďka kolem vašeho parku. To znamená… jestli chcete?“
„To je prima nápad!“ zvolala Roberta a naskočila do drožky. Ucítila nádhernou vůni koní, starého postroje a ovsa. „Víte co?“ vykřikla, když se Skot vyškrábal vedle ní a začal se zabývat pokrývkou. „Za celý ten čas, co jsem v New Yorku, jsem ještě nikdy tady tím nejela.“
„A víte co? Za celou tu dobu, co žiju v Londýně, jsem ani já ještě nejel drožkou.“
„Chcete říct, že jste ještě nikdy neseděl v koněm tažené drožce?“
„Nikdy.“
„Jak nádherné!“
Později, když se povoz drkotal po Central Parku a byl předjížděn mnoha auty, zašmátrala Harryho ruka pod dekou a našla Robertinu.
Její ruka sice stisk neopětovala, ale nechala se držet.
Ještě později, na zpáteční cestě, se k ní naklonil a v hlubokém zoufalství se pokusil najít její rty; konečně je našel. Chutnaly jako gumové těsnění.
„Lépe to neumíte, slečno Westová?“ zamumlal Burke.
Ve tmě ji slyšel zasmát se. „Nebylo by lepší, Harry, kdybys mi za těchto okolností říkal Roberto?“
Teprve když ji opustil před jejím domem – zcela rozhodně odmítla, že by ji mohl doprovodit nahoru – si uvědomil, že mu zapomněla předvést, jestli umí líbat lépe nebo ne.
Nešťastně si povzdechl. Myslel si, že by mohla, a ještě víc si myslel, že by měla. V pravý čas.

18. KAPITOLA
Je běžnou policejní praxí rozestavit v případě vraždy mezi pohřebními hosty detektivy podle teorie, že vrah bude do poslední chvíle přitahován ke své oběti. Inspektor Queen také poslal detektivy na hřbitov na Long Islandu. Ellery se takovým obřadům s policisty vyhýbal; neměl tu tradiční policejní mentalitu. Co se jeho týkalo, znal vraha – jestli ne skutečně, tedy alespoň v představách; Kromě toho neměl dnes ráno žaludek na Armandovy kousky. A nebylo pravděpodobné, že by se tam žena ve fialovém závoji objevila. Armando se o to jistě postaral.
„Mohl ji telefonicky varovat,“ prohlásil Burke nad snídaní. „Neslyšel jsem nějaké pověsti o příležitostném diskrétním oficiálním odposlechu ve vaší nádherné zemi?“
„Nevidím ani neslyším v tom nic zlého,“ prohlásil Ellery s ústy plnými vajíček se slaninou. „Kromě toho nevěřím, že by byl Armando tak neopatrný. Jestliže ho hodnotím správně, měl Fialový Závoj své dlouhodobé příkazy. Mnohem víc mě zajímá dnešní čtení poslední vůle.“
„Kdo všechno tam bude?“
„Jedinou osobou, se kterou jsme se zatím nesetkali, je Selma Pilterová, Gloriina manažerka. Což mi připomíná, Harry, že bychom se jí raději měli podívat na zoubek.“
Sáhl po telefonu na příborníku a vytočil číslo.
„Felipe? Je naděje, že pan Kipley už vstal z pelechu? Tady je Ellery Queen.“
„Půjdu se podívat,“ odpověděl Felipe nezávazně.
„Nádherná země,“ bručel si Burke, dívaje se na hodinky.
Novinářův hlas zaječel do Elleryho ucha. „Sakra, člověče, ty nikdy nespíš? Co je s případem Guildové? Není něco nového?“
„Obávám se, že není. Potřebuji ale jednu informaci.“
„Chceš říct několik dalších informací. Kdy dostanu svou odměnu?“
„Dočkej času, Kipe,“ utěšoval ho Ellery. „Víš něco o Gloriině manažerce, Selmě Pilterové?“
„Jestli vím něco o sfinze? Ani špetka špíny, jestli to máš na mysli. A jestli si myslíš, že náš hrabě si s ní něco začal, tak to pusť z hlavy. I on má své zásady. Ona je skutečná egyptská mumie.“
„Kolik je jí let, Kipe?“
„Asi čtyři tisíce. Přes šedesát, když zavřeš obě oči. Sama byla kdysi zpěvačkou. Ale před hodně dlouhou dobou. Nikdy neuspěla, vzdala to tedy a stala se vyděračkou na procenta. Je v tom velmi dobrá. Udělala z Guildové milionářku.“
„Už jsem o tom slyšel. Je ještě něco, co bych o ní měl vědět?“
„No, ona a Glorie tvořily úspěšný pár. Nikdy neměly problémy, které mívají temperamentní umělci se svými manažery. Selma nemohla být hrozbou pro jiné ženy, což byl jeden z důvodů; druhým bylo, že je opravdu chladnokrevný člověk. Co ještě. Kromě fimkce agentky se drží stranou. Má-li nějaký svůj vlastní život, skrývá to. Je nevyzpytatelná.“
„Jak to myslíš?“
„Nevyzpytatelná. Neumíš anglicky?“
„Děkuji ti, Kipe.“
„Kdy budu mít příležitost poděkovat já tobě, Charlie?“
Na čtení poslední vůle přišli trochy brzy. Ukázalo se, že William Maloney Wasser je statný a důstojný, navenek chladný muž s puntíkovaným motýlkem a s tikem ve tváři. Tik Harryho fascinoval.
„Ne, nemohu říct, že bych Glorii Guildovou nějak moc dobře znal,“ tvrdil advokát, když v jeho kanceláři čekali na pohřební hosty. „Moje jednání s ní probíhala hlavně prostřednictvím Selmy Pilterové – která je, jen tak mimochodem, nejschopnější obchodnicí, s jakou jsem se kdy setkal. Byla to Selma, která naši firmu Glorii doporučila, když Glorie hledala někoho, kdo by se zabýval jejími záležitostmi. Selma na mne navedla mnoho svých klientů.“
„Pokud tomu rozumím, nejste Gloriiným právníkem moc dlouho?“
„Asi patnáct let.“
„Ach. A měla nějakého právníka před vámi?“
„Willise Fennimana z firmy Fenniman & Gouch. Ale starý Willie zemřel a Glorie neměla Gouche ráda – říkávala, že spolu neladí.“ Wasser se zdál být otázkami spíš pobaven, než rozrušen. „Rozumím tomu správně, pane Queene, že jsem nějak zapleten do případu vraždy?“
„To je zvyk, pane Wassere. Odpusťte. Mimochodem, byl jste už prověřen. Policejní oddělení shledalo vaši firmu čistou jak lilie.“
Wasser se hlasitě zasmál a pak jeho sekretářka ohlásila příchod pohřebních hostů. Než jí stačil dát pokyn, aby hosty uvedla dovnitř, Ellery se ještě rychle zeptal:“Ještě jednu věc, pane Wassere. Má pro vás nějaký speciální význam slovo ‚tvář‘?“
Advokát vypadal překvapeně. „Mělo by?“
„T-v-á-ř.“
„Máte na mysli v souvislosti s tímto případem?“
„Přesně tak.“ Wasser zavrtěl hlavou.

19. KAPITOLA
Carlos Armando uvedl Lorettu Spanierovou do kanceláře s přehnanou úctou; Ellerymu se zdálo, že je tím napůl potěšena a napůl otrávená. Armando zaujal pozici za její židlí. Byla tajemnou složkou jeho mazání a jako s takovou s ní musel jednat velmi opatrně. Jeannu Templovou ignoroval. Pro sekretářku mrtvé ženy to byla zlá situace. Vedle prsaté blondýny s našpulenými rty a dolíčky ve tvářích Templová vybledla jako stará fotka. Byla si toho tak vědoma, že její kalné hnědé oči se jen krátce a s odporem podívaly na Armanda a pak se svezly k rukám v klíně, kde už zůstaly.
Selma Pilterová vyvolala šok a revizi Elleryho odhadu Kipleyova posudku. Ošklivost staré paní se blížila estetickému zážitku, jako ošklivost Lincolna nebo baronesy Blixenové. Její bezmasá postava byla tak jemná, že naznačovala duté kosti, jako u ptáků; Ellery skoro čekal, že zamává křídly a doplachtí ke své židli. Její dlouhá tvář se zužovala do téměř neviditelné brady; hrubá tmavá pokožka byla jako zvlněné dno vyschlé řeky. Její nos vypadal jako ostří turecké šavle, rty byly protkány množstvím tenoučkých vrásek, ovislé uši ještě prodlužovaly ebenové africké náušnice. (Že by sloní křeslo a africký válečník v bytě Glorie Guildové byly dary od Selmy Pilterové? Zápěstí a prsty staré paní byly ověšeny klenoty afrického původu.) Zpod turbanu, který měla na hlavě, vykukoval pramínek lesklých černých vlasů. Zbytek vychrtlé postavy byl zahalen strohým oděvem. Hrdlo měla milosrdně zakryté šátkem, její ptačí chodidla trůnila na vysokých podpatcích. Její oči však byly nádherné, černé a jiskřivé, jako Armandovy, a inteligentní. Jako celek působila trochu starodávně. Ellery jí byl fascinován, stejně jako Burke.
Jako poslední přišel inspektor Queen; zavřel tiše dveře a zády se o ně opřel. Když mu Ellery posunkem nabízel svou židli – v místnosti dvě chyběly – zavrtěl inspektor hlavou. Zřejmě chtěl být v takové pozici, aby mohl studovat tváře všech přítomných.
„Sešli jsme se zde dnes,“ začal Wasser, „abychom přečetli poslední vůli Glorie Guildové Armandové. Dvě ze zainteresovaných stran nemohou být přítomny – Marta Bellina, která je na turné po pobřeží, a Dr. Susan Merckellová, která byla pozvána někam mimo město na jakousi konzultaci.“
„Poslední vůle,“ pokračoval právník, odemykaje zásuvku psacího stolu a vytahuje z něj zapečetěnou obálku, „nebo lépe řečeno tato její kopie, je řádně dosvědčená a notářsky ověřená.“ Rozlomil pečeť a vytáhl dokument na modrém úředním papíru. „Je datována osmého prosince minulého roku.“
Ellery poznal obálku jako jednu z těch, které objevil v kovové krabici v úkrytu za reproduktorem – obálku nadepsanou ‚Má poslední vůle. Otevře ji můj právní zástupce William Maloney Wasser‘. Datum poslední vůle se mu zdálo být významným. Osmého prosince bylo jen sedm dnů po prázdné stránce v Gloriině deníku, po stránce, na které se mu zapalovačem podařilo vyvolat slovo ‚face‘. Prvního prosince se v životě bývalé zpěvačky zřejmě udalo něco tak významného, že okamžitě začala pátrat po své neteři Lorettě a že do týdne sepsala novou poslední vůli (bylo nepředstavitelné, že by neexistovala žádná dřívější).
Domněnka byla správná, což potvrdila další slova pana Wassera, který pokračoval ve čtení: „Toto je má poslední vůle a testament, nahrazující všechny do dnešního dne existující poslední vůle,“ a tak dále. Ať již byl výsledek jakýkoliv, byla příčina dostatečně alarmující na to, aby zabránila Glorii zmínit se o ní v deníku a aby ji dohnala k tomu zašifrovanému slovu neviditelným inkoustem, tedy k aktu, který víc a víc nabýval významu beznadějného zoufalství.
Pak už se Ellery soustředil na odkazy.
Wasser četl dlouhý seznam odkazů jednotlivým vyjmenovaným charitativním organizacím – překvapivě pouze haléřové odkazy; žádný z nich nepřekračoval 100 dolarů a většina z nich byla jen 25 nebo 50 dolarů. Když uvážíme velikost majetku zavražděné ženy, ukazuje to na zcela novou stránku její povahy. Byla zřejmě jedním z těch vrtkavých lidí, kteří konají dobročinné skutky tak, aby jich pokryli co nejvíce s co nejmenší bolestí pro sebe samé, z nějakého konfliktu mezi sociální lakotou a hladem po pochvale. Armando, naklánějící se k zářivé hlavě Loretty Spanierové, se zdál být potěšen.
Ale poslední vůle odhalovala i paradoxy. Byl zde odkaz 10.000 dolarů ‚mé věrné sekretářce Jeanně Templové‘. (Pohled věrné sekretářky se zvedl z klína ke tváři advokáta a zase se svezl zpět. Pohled byl doprovázen překvapením, potěšením a – Ellery si tím byl jist – i hanbou.) ‚Má drahá přítelkyně Marta Bellinda‘ dostala podobnou částku (trochu komické, protože operní hvězda byla bohatá jako Kroesova žena, nejenom svými profesionálními výdělky, ale i majetkem po dvou manželech, které stačila pochovat). Také ‚mé lékařce a přítelkyni, dr. Susan Merckellové‘ se dostalo 10.000 dolarů (další spropitné dobře zaopatřené doktorce, jejíž praxe jí přinášela šestimístné příjmy).
A Selma Pilterová ‚má drahá přítelkyně, jejímuž skvělému a oddanému managementu vděčím za všechno…‘ (Ellery pozorně ženu sledoval, ale na její vrásčité tváři se neobjevilo žádné pohnutí. Ovládala se dokonale nebo věděla, co přijde),… dostane 100.000 dolarů. Ellery slyšel Armanda zamumlat italsky něco velmi nepříjemně znějícího.
Ellery se naklonil dopředu. Wasser se dostával k jádru odkazu. Advokát se zdál být v rozpacích.
„Svému muži Carlosovi,“ začal Wasser a opět se odmlčel.
Armandovy černé oči visely na jeho rtech.
„Ano?“ naléhal. „Ano!“ Ellery to považoval za nechutné.
„Svému muži Carlosovi,“ opakoval advokát a zase se odmlčel, tentokrát však jen na chvíli, „aby mohl přežít, než najde nový zdroj příjmů, zanechávám částku 5.000 dolarů.“
„Co?“ vykřikl Armando, „řekl jste pět tisíc?“
„Obávám se, že je tomu tak, pane Armando.“
„Ale to je – to je zločin. Musí to být nějaký omyl!“ Vdovec rozhazoval hystericky rukama. „Jistě, uzavřeli jsme s GeeGee dohodu, podle níž jsem se vzdával svého podílu na jejím majetku. Ale upozorňuji vás na to, pane advokáte, že v té smlouvě bylo řečeno, že po pěti letech GeeGee tuto smlouvu roztrhá. Těch pět let už dávno uplynulo a ona tu smlouvu opravdu roztrhala – před mýma očima. Už je tomu víc než rok. Jak mě tedy mohla vyplatit takovou směšnou částkou?“
„Opravdu nevím, co jste viděl trhat, pane Armando,“ řekl advokát nevzrušeně, „ale vaše předmanželská smlouva s Glorií Guildovou pořád ještě existuje a tedy je platná –“ zamával kusem papíru „mám tady její kopii, připojenou ke kopii poslední vůle paní Armandové. Originál smlouvy je přiložen k originálu poslední vůle. Oba originály jsou nyní v rukou pozůstalostního soudu.“
„Chtěl bych to vidět!“
„Jistě, proč ne?“ Wasser vstal, ale Armando se už hnal k advokátovi a vytrhl mu papír z ruky. Nevěřícně si ho četl.
„Ale říkám vám, originál roztrhala na kousky a spálila je!“ Muž zpanikařil. Mumlal si „Jasně. Ona mi ten papír vlastně neukázala. Jen mi řekla, že je to on a já jsem ji pošetile vzal za slovo, a pak roztrhala nějaký cár papíru…“ Následoval příval nadávek, některé z nich v jazyce, který Ellery nedokázal ani identifikovat (mohlo to být romsky, v jeho zřejmě rodném jazyce?). „Podvedla mě!“ hulákal. Nenávist a mučivá úzkost na jeho poďobané tváři se zaměřila na Glorii. Všem to bylo jasné – Glorie Guildová věděla nebo tušila jeho neustálou nevěru, takže v jejích očích stále porušoval jejich dohodu – jen jemu zřejmě ne. „Budu se soudit! Dám to k vašemu soudu!“
„To samozřejmě záleží jen na vás, pane Armando,“ prohlásil klidně Wasser. „Ale není mi jasné, co tím chcete získat. Těžko můžete popřít svůj autentický podpis na smlouvě. A již pouhá existence této smlouvy po skončení podmíněného pětiletého období je důkazem, že vaše žena se nedomnívala, že vy plníte svou část dohody. Obávám se, že zjistíte, že fyzické důkazy mají svou váhu. Určitě nebudou převáženy vašimi ničím nepotvrzenými slovy, že dokument zničila, když se tak jasně nestalo.“
„Měl jsem mít nejméně jednu třetinu jejího majetku. Milion dolaru! Je to mé právo! To je neuvěřitelné!“
„Při existenci této smlouvy, pane Armando, se budete muset spokojit s těmi pěti tisíci, které vám vaše bývalá žena odkázala.“
Armando sklonil hlavu a odvrátil se. „Dostanu to, dostanu to,“ mumlal. Pak se vzpamatoval a jeho hezká ústa se sevřela. Zaujal opět své místo za židlí anglické dívky a tupě hleděl do dálky. Ellery se snažil představit si, co se odehrává v jeho mysli. Jistě mu neušla ironie tohoto případu. Vraždou své ženy získal pouhých 5.000 dolarů, místo milionu, na který se těšil. Teď připadne to dědictví někomu jinému… Ellery si všiml, jak se Armando vy zatrpklé oči zúžily , když vlak jeho myšlenek dorazil do této stanice. Kdo tedy byl hlavním dědicem GeeGee?
Advokát pokračoval. „Celý zbytek svého majetku, nemovitého i movitého, zanechávám své jediné pokrevní příbuzné, neteři Lorettě Spanierové, pokud bude nalezena…“ Následoval dlouhý odstavec podrobností pro případ, že by Loretta Spanierová zemřela ještě před smrtí zůstavitelky nebo že by nebyla nalezena, živá či mrtvá, do sedmi let od smrti zůstavitelky. V takovém případě měla být z celého zbylého majetku založena nadace na podporu umělecké kariéry začínajících zpěváků a hudebníků. Popis nadace zacházel do velkých podrobností – nyní již zbytečných, když Loretta Spanierová byla nalezena a řádně identifikována.
Carlos Armando promluvil první. „Gratuluji, Loretto. Ne každý sirotek se stane milionářem ve svých dvaadvaceti letech.“ Ani to neznělo nijak trpce. Hrabě už opět nabyl rovnováhu. Jako dobrý generál nemarnil čas pláčem nad nezdarem svého útoku. Naopak, již začal splétat plány na příští bitvu. (Ellery si pomyslel: Musí si dát medaili za svou prozíravost, s jakou postavil most k neteři své ženy při jejich prvním setkání.)
Mladá dědička seděla ohromená. „Nevím, co k tomu říct. Opravdu nevím! Setkala jsem se se svou tetou pouze jednou na méně než hodinu. Necítím, že bych měla právo –“
„Pocity přejdou, má drahá,“ mumlal si pod vousy Carlos Armando, skláněje se k Lorettě. „Neznám pocit, který by odolal tolika penězům. Zítra, až mě vyhodíš z bytu, který jsem tak dlouho obýval – víš, že je to zakoupený, úplně zaplacený byt? – se budeš divit, jak jsi vůbec mohla být chudobná.“
„Ach, neříkej to, strýčku Carlosi! Nic takového přece neudělám. Můžeš v tom bytě zůstat tak dlouho, jak budeš potřebovat.“
„Nebuď tak velkorysá,“ řekl Armando, pokyvuje hlavou jako starý moudrý strýc. „Mohl bych být v pokušení tvou nabídku přijmout, když jsem to teď pro změnu zase já, kdo je chudý. Mimo to, náš pan Wasser by to asi nepřipustil – nemám pravdu, pane Wassere? Myslel jsem si to. A těžko můžeme sdílet společný byt; to by znamenalo řeči, které jsou ve spojení s mým jménem. Ne, ne, vezmu si jen pár svých věcí a odstěhuji se někam do podnájmu. O můj osud se nemusíš starat, cara. Jsem zvyklý na strádání.“ Bylo to skvělé představení a Loretta Spanierová byla dojata k slzám.

20. KAPITOLA
Když se shromáždění začali rozcházet, překvapilo Elleryho advokátovo přání, aby Selma Pilterová a Loretta ještě chvíli zůstaly. Harry se podíval na Elleryho, ten pokývl hlavou a tak Burke odešel s Jeannou Templovou a Armandem. Armando odcházel velmi váhavě.
„Vadilo by vám, pane Wassere, kdybych byl přítomen?“ zeptal se inspektor Queen.
„No, ani ne,“ řekl advokát. Podle Elleryho to vypadalo na předem domluvenou akci. „Vadilo by to vám, paní Pilterová?
„Přeji si, aby se toho inspektor Queen ujal,“ řekla stará dáma hlasem, který se zdál vycházet z jejích ptačích nohou, vysokým, čistým a sladkým. „I pan Queen, protože on je na tom zřejmě také zainteresován.“
„To je pravda,“ zabručel Ellery.
Wasser pečlivě zavřel dveře kanceláře. Pak odešel za svůj psací stůl, sedl si a začal si mnout bradu. Loretta vypadala zmateně; ať měl advokát na srdci cokoli, dívka to netušila.
„Nevím, jak začít, slečno Spanierová,“ začal Wasser. „Je to neobvyklá situace – žádný černo-bílý případ. Myslím… domnívám se, že jedinou možnou cestou je předložit před vás všechna fakta a nechat vás samou být soudcem.“
„Fakta?“ zeptala se dívka. „O paní Pilterové?“
Stará paní seděla úplně tiše, bez pohnutí.
„Samozřejmě víte, že paní Pilterová byla po dlouhá léta manažerem a účetním vaší tety. Mám to z Gloriiných vlastních úst – a vím to i z osobních jednání s paní Pilterovou – jak byla velice prohnaná a úzkostlivá v otázkách záležitostí paní Armandové. Skutečnost, že vaše teta odkázala paní Pilterové dost značnou sumu je dostatečným důkazem její úcty a vděčnosti. Ale…“ Zarazil se.
Znělo to jako neblahá předzvěst. Loretta se s úžasem podívala na Selmu Pilterovou.
„Domnívám se, paní Pilterová, že teď už byste se měla slova ujmout vy,“ navrhl advokát.
Ošklivá stará paní zašustila, když se zavrtěla na židli. Ale její krásné černé oči se upíraly na dívku. Cokoliv se skrývalo za těma očima, bylo v nich zasuto hodně hluboko.
„Má drahá, jsem jednou z těch pošetilých a nešťastných lidí, kteří mají nezvládnutelnou vášeň pro sázení na dostihy,“ začala Selma Pilterová. „Každý halíř, který jsem dokázala ušetřit, šel do kapes bookmakerů. Kdyby nebylo mé hazardní vášně, byla bych dnes bohatou ženou.“
„Minulý měsíc jsem u bookmakerů prohrála velkou sumu peněz. Nejsou to zrovna příjemní lidé a já jsem se ocitla ve velkém fyzickém nebezpečí. Byla to samozřejmě jen moje vina. Ale byla jsem hrozně vystrašená. Dali mi na zaplacení osmačtyřicet hodin a já jsem neměla žádnou legální možnost ty peníze získat. A tak jsem poprvé v životě udělala něco nepočestného. Půjčila jsem si – sama jsem tomu říkala ‚půjčka‘ – peníze z Gloriina účtu.“
„Víte,“ pokračovala stará paní dál, „měla jsem to dobře promyšlené. Věděla jsem, že mi Glorie odkáže 100.000 dolarů, řekla mi to. Tak jsem si myslela, že si to vezmu jako zálohu na své dědictví. Samozřejmě tomu tak nemohlo být. Glorie mohla změnit svůj úmysl zanechat mi tolik peněz. Prostě jsem na ně neměla žádné právo. Ale – udělala jsem to. A pak za pár dní došlo nečekaně ke Gloriině smrti, což byl samozřejmě velký šok sám o sobě, ale já jsem se musela obávat vyúčtování, které by odhalilo schodek. A neměla jsem žádnou možnost to vrátit – obávám se, že má pověst v bankách není zrovna nejlepší.“
„Taková je situace, slečno Spanierová. Dědictví ten schodek více než pokryje, ale faktem zůstává, že jsem sáhla na peníze, svěřené do mé péče, a že vy máte plné právo mě žalovat. To je tedy celá ta historka.“
Zmlkla a sevřela pevně čelisti.
„Ještě ne tak docela,“ prohlásil rychle advokát. „Vůbec jsem o té tak zvané půjčce nic nevěděl, až mi to paní Pilterová sama prozradila. Volala mi ohledně toho včera večer. A já jsem se rozhodl mlčet o tom až do přečtení poslední vůle.“
„To je ten důvod,“ pokračoval advokát, obraceje se k inspektoru Queenovi, „proč jsem vás volal včera večer a žádal vás, abyste byl dnešnímu shromáždění přítomen. Přirozeně, nelíbí se mi vyhlídka na to, že bych mohl být obviněn za zatajení informací v případě vraždy, i když si myslím, že tato informace nemá s případem naprosto nic společného. Co se týče vypůjčených peněz, záleží samozřejmě na slečně Spanierové, zda obvinění vznese nebo ne. Ona je hlavním legatářem.“
„Ach, bože,“ řekla Loretta, Já vás vůbec neznám, paní Pilterová, ale podle toho, co jsem slyšela, jste prakticky vy zajistila kariéru tety Glorie. Jsem si jista, že když vám ona tolik důvěřovala, že jste v podstatě důvěryhodná osoba. Kromě toho, těžko mohu hrát úlohu toho, kdo první hodí kamenem. Viděla jsem v sirotčinci tolik bídy –,,Ne, nedovedu si představit, že bych mohla někoho obvinit.“
Selma Pilterová se zhluboka nadechla. „Děkuji vám, děkuji,“ řekla dojatým hlasem. „Děkuji vám za vaši dobročinnost, děvenko. Já ji nemám.“ Vstala. „Budete ode mne ještě něco potřebovat, pane Wassere?“
„Inspektore Queene?“ Advokátovi se zřejmě ulevilo.
„Jestliže ji slečna Spanierová nemíní obvinit, nemám k tomu již co dodat,“ řekl inspektor a oba Queenové odešli.
„Víš, Ellery,“ řekl inspektor, když jeli taxíkem zpět do centra, „ta zpronevěra Pilterové by mohla být motiv.“
„Mohla?“ zeptal se překvapeně Ellery.
„Odstranit GeeGee za sto táců, aby se zakryl schodek.“
„A všechno to vyprávět Wasserovi před tím, než to vůbec dostala? Nemůžeš přece zatajit schodek a současně ho odhalit.“
„Mohla to sehrát docela chytře. Z důvodů, které jsi právě uvedl – aby vypadala jako poctivá žena. Mezitím se vysmekne z háčku se zpronevěrou. Věděla, že to nemůže udržet pod pokličkou věčně. Ani u takové baby jako GeeGee. A Wasser se mi nezdá být právníkem, kterého můžeš dlouho balamutit. Já říkám, že to možný motiv je.“
„Já zase říkám, že to je holý nesmysl,“ prohlásil Ellery. „Nicméně něco na Selmě Pilterové mi dělá starosti.“
„A co?“
„Její tvář. Je to určitě mimořádná tvář století – mimořádná, unikátní, maximálně ošklivá. Natolik, že by to mohl být důvod, pro který Glorie umírajíc to slovo napsala.“
„Tomu snad ani minutu nevěříš,“ zasupěl jeho otec.
„Ani vteřinu,“ zabručel Ellery.

21. KAPITOLA
„Ty opravdu dobře víš, jak člověka dokonale nakrmit,“ prohlásil Burke, uléhaje na ošoupanou pohovku.
„A ty zase dovedeš vybrat hudbu, která jde s tím jídlem dohromady,“ řekla Roberta, sedíc zpříma na stejné pohovce.
Trávili spolu večer v Robertině bytě na East 73rd Street. Byl ve staré, umělecky provedené budově, jejíž vznešenost už byla na rozích trochu otlučená. Stropy byly vysoké a zdobené nákladnými štukami, druhem výzdoby, která by mohla rámovat nástěnné andělíčky a dryády s popelavě zelenými stromy v pozadí. V těchto panelech však nebylo nic kromě několika nezarámovaných a ne velmi dobrých reprodukcí Dufyho a Utrilla. Vysoká okna byla zastíněna kaštanovými závěsy. Byl zde také starodávný italský krb, který již několik generací nefungoval. A protože Roberta měla jen velmi málo nábytku, byl celkový efekt gigantický, ještě zmenšující její drobnou postavu, takže připomínala rusovlasou Alenku v Říši divů.
Burkemu se zdála neodolatelná. Neodvážil se to však ani vyslovit.
Nakrmila ho roštěnou s nádivkou, ‚aby se cítil jako doma‘, jenže hovězí bylo na jeho vkus příliš krvavé a nádivka nedopečená. Ale nemohl očekávat všechno u ženy s tolika jinými vzornými vlastnostmi (i když vlastnosti nebylo to pravé slovo); proto ta drobná lež o jejím kuchařském umění.
Co se týče hudby, byla jeho příspěvkem ke slavnostní náladě (kromě láhve kalifornského burgundského). Roberta se zmínila o tom, že má malou hi-fi soupravu, a tak se cestou zastavil v obchodě s hudebninami a koupil Eliáše pro sólisty a sbor, netuše, že Robertina malá sbírka desek se skládá hlavně z Manciniho, starého Glenna Millera a podobných šlágrů. Ale Burke byl oratoriem tak potěšen, že Roberta považovala za nutné vyjádřit své potěšení, i když jí většinou bylo nesrozumitelné a příšerně ji nudilo.
A tak oba zdvořile lhali a vypadalo to na pěkný večer.
Později, když seděli vedle sebe na pohovce, on se rozvaluje s těžko skrývanou touhou a ona sedíc s rovnými zády, Burke zabručel: „Je to tak příjemné. Skoro mám pocit, že – no, že bych si chtěl sundat boty.“
„Nedělej to,“ řekla Roberta, „nepodléhej citům.“
„Ach, proč ne, slečno… chci říct Roberto?“
„Sundat si boty znamená spustit běh věcí.“
Zrudnul. Tentokrát, v plném světle, si toho určitě všimla. „Nemyslel jsem tím –“
„Já vím, žes tím nic nemyslel, drahoušku,“ broukala Roberta. „Bylo to ode mne sprosté. Klidně si boty zuj.“
„Myslím,“ řekl Skot podrážděně, „že si je nechám na sobě, děkuji.“
Roberta se zasmála. „Ach, ty jsi tak skotácký.“
„‚Skotský‘ je lepší výraz.“
„Omlouvám se. Ještě jsem žádného Skotáka – chci říct Skota – nepoznala.“
„Já jsem zase nikdy nepoznal mladou americkou dívku.“
„Ne tak mladou, Harry. Ale děkuji za poklonu.“
„Kecy. Nemůže ti být víc než jednadvacet nebo dvaadvacet.“
„Děkuji ti. Při příštích narozeninách mi už bude dvacet sedm.“ Berouc v úvahu, že jí bude už dvacet osm, nepovažovala Roberta tu lež za tak velkou, aby si jí zatěžovala svědomí.
„Ach, a kdy to bude?“
Na závěr večera, když stál Burke ve dveřích na chodbu s kloboukem v ruce, najednou ji uchopil jako násilník a políbil ji dříve, než mohla své rty stáhnout do toho gumového těsnění. Byl překvapen jak svou touhou, tak měkkostí jejích rtů.
Takže nakonec to přece jen byl skvělý večer.

22. KAPITOLA
Do bytu ve střešní nástavbě po Guildové se nastěhovala Loretta Spanierová, Carlos Armando se z něj musel vystěhovat – trpící, ale chápající ‚strýc‘ – a za necelé dva týdny si Loretta našla spolubydlící, aby s ní byt sdílela.
Způsobil to vlastně Harry Burke.
Ellery čekal, že se bude chtít vrátit do Anglie, ale Skot s odjezdem otálel. Určitě už ho v New Yorku nedržel případ Guildové-Armandové; inspektor už ho nepotřeboval a stejně by byl na dosah, i kdyby se vrátil. Burke se odstěhoval z bytu Queenových – ‚Nemohu do nekonečna zneužívat vaše pohostinství, jako muž, který Přišel na večeři“ – do skromného hotelu uprostřed města.
„Nic mi do toho není, Harry,“ řekl mu Ellery, „ale svrbí mě nos. Nemusíš si vydělávat na živobytí? Nebo tě tu drží něco, co přede mnou skrýváš?“
„Mám v Londýně společníka,“ odvětil Burke, „který to tu chvíli může vést i beze mne. Je to má první dovolená po mnoha letech. To za prvé, kamaráde. Za druhé cítím určitou odpovědnost vůči té dívce.“
„Lorettě? Proč?“
„Za A je britskou občankou, za B jde o případ vraždy a za C jsem ji vlastně já zapletl do tohoto případu, když jsem ji našel pro Glorii Guildovou. Navíc mi přirostla k srdci. Připomíná mi mou oblíbenou sestru, která se vdala za Australana před čtrnácti lety a kterou jsem od té doby neviděl. Ale hlavní je, že se o ni bojím.“
„Kvůli Armandovi? To je zbytečné. Je ve dne v noci sledován.“
„Nejde jen o Armanda, i když jeho pohled, jakým se na ni díval, se mi vůbec nelíbil. Nevím, Ellery. Loretta sama v tom muzeálním bytu, je velmi nezkušená a najednou zdědila několik milionů. Může se stát terčem mnoha špatností.“
„Dobře, gratuluji,“ řekl Ellery srdečně. „Je to od tebe opravdu sympatické, Harry.“
Harry zrudnul až ke kořínkům vlasů. „Ach, já jsem opravdu slušný člověk.“
Ellery nepochyboval o pravdivosti Burkeho důvodů pro další pobyt v New Yorku, ale měl jakési podezření, že Burke má ještě i jiné důvody, které mu nesvěřil. Tato podezření se brzy potvrdila. Burke se pravidelně stýkal s Robertou. Ellery tím nebyl vůbec překvapen, protože si vzpomínal na to, jak byl Skot okamžitě okouzlen, když Westová přišla na Nový rok ráno do jeho bytu s tou hrůznou historkou o Armandově návrhu.
„Mne také sleduješ?“ zeptal se Burke tvrdým hlasem. Bylo to poprvé, kdy ho Ellery viděl rozzlobeného.
„Samozřejmě ne, Harry. Ale když se kolem toho případu motá tolik detektivů, těžko můžeš své schůzky s Robertou Westovou utajit.“
„Není co tajit, chlapče! Jen nerad vystavuji svůj soukromý život na odiv.“
„Jsi do ní zamilovaný?“
„Tobě není nic svaté, že?“ Burke se neočekávaně zasmál. Pak řekl střízlivě: „Myslím, že jsem. Ne, jsem si tím zcela jist. Dosud jsem k žádné ženě nic takového necítil.“
„Roberta k tobě cítí totéž?“
„Jak to mohu, sakra, vědět? O jejích citech jsme zatím nediskutovali – ani o mých. Zatím jsme se ještě nedostali do takového stadia. Víš, Ellery, že máš troufalost příliš rychle vyspělého frajera?“
Byl to Burke, kdo svedl Lorettu a Robertu dohromady. Jednoho večera pozval obě dívky na večeři a ony v sobě okamžitě našly zálibu. Pak šli do Lorettina bytu, kde dívky strávily zbytek večera intenzívním vzájemným zkoumáním. Ukázalo se, že mají hodně společného –jejich pohledy na muže, morálku, Vietnam, Beatles, Playboye, Martina Luthera Kinga, bikiny, Franka Sinatru, Joanu Baezovou, popart a divadlo byly v obdivuhodné shodě. Nejlepší, přinejmenším pro Lorettu, bylo, že Roberta již dosáhla úspěchu – v Lorettiných očích – jako herečka. Zdálo se, že nečekaně zděděné bohatství neovlivnilo její odhodlání jít ve šlépějích své tety.
„Vy dvě jste pro sebe jako stvořené,“ prohlásil Burke. „Vlastně jsem dostal nápad.“
Obě hlavy se k němu obrátily. Téměř zapomněly na jeho přítomnost.
„Loretto, ty prostě nemůžeš žít v tomto rozlehlém bytě sama. Proč by se nemohla Roberta k tobě nastěhovat?“
„To je mi ale nápad!“ vydechla Roberta. „To se přece neříká, Harry. Myslela jsem, že Angličani jsou hrozně rezervovaní.“
„To jsou, ale já jsem Skot.“
Rozzářil se štěstím.
„Proč, Roberto, to je skvělý nápad,“ křičela Loretta. „Chtěla bys?“
„Loretto, vždyť se vůbec neznáme…“
„Co to má s tím co společného? Líbíme se jedna druhé, máme stejné zájmy, obě jsme bez závazků – ach, Harry, to je nápad! Prosím, Roberto!“
„Jemináčku, já nevím,“ řekla mladá herečka. „Je to tak najednou.“ Před tím, než pokračovala, se usmála. „Jseš si tím jista, Loretto? Musela bych pronajmout svůj byt – moje nájemní smlouva vyprší až v říjnu – a kdyby nám to spolu neklapalo, měla bych hrozný problém s hledáním jiného bytu, takového, jaký bych si mohla dovolit.“
„O to se nestarej. Určitě spolu budeme vycházet dobře, Roberto, vím to. A ještě jedno. Nebude tě stát ani vindru, představ si, kolik nájemného ušetříš.“
„Ach, o takové dohodě se mi ani nezdálo.“
„Vaše bitva je dobojována,“ pobrukoval si Burke, „a já si myji ruce.“ Nepodával svůj návrh s velkou nadějí na úspěch, protože měl na paměti Lorettinu nezávislost, osamocený život na West Side, její plachost vůči cizím lidem. Ale rozloha bytu Guildové ji zřejmě zastrašila. Byl to obrovský byt pro samotnou dívku a jeho nabídka na snesitelnou společnici přišla v pravý okamžik. Burke si v duchu gratuloval.
Cítil se na vrcholu blaha.
Co se týče případu, nepokročil kupředu. Detektivové inspektora Queena nebyli schopni rozluštit záhadu tajemné ženy ve fialovém závoji; pokud to byli schopni zjistit, na veřejnosti se už neobjevila, určitě ne v Armandově společnosti. Ten v těchto dnech vyhledával nové ženy, hezké a mladé pro potěšení nebo stárnoucí s tučnými konty pro možné budoucí investice – všechny z nich byly zkoumány z hlediska fialového závoje, ale všechny bezúspěšně.
Nic nenasvědčovalo tomu, že by některá z těchto nových přírůstků na Armandově seznamu lásek mohla být ženou, o kterou se už dříve ucházel.
Bylo to zoufalé.
Ne že by hrabě zanedbával svou minulost. Věnoval svou přízeň některým svým exmanželkám – zvláště Gertii Huppenkleimerové – a občas telefonoval Lorettě, aby se zeptal, jak se daří jeho malé neteři‘. V takových chvílích Roberta s nějakou výmluvou opouštěla místnost.
„Nesnáším zvuk jeho hlasu. Dělá se mi z něj zle,“ tvrdila, když se jí na to jednou Loretta ptala. „Podívej se, drahoušku, nic mi do toho není, ale Carlos stál za smrtí tvé tety –jak s ním můžeš vůbec hovořit?“
Loretta byla bezmocná. „Já ho nepovzbuzuji k tomu, aby volal, Roberto, opravdu ne…“
„Ale povzbuzuješ. Tím že mu vůbec odpovídáš.“
„Kdybych se s ním odmítala bavit, mohl by přijít až sem a dělat nějaké scény. Scény nenávidím. A kromě toho, nemohu tomu uvěřit.“
„Uvěřit čemu?“
„Že naplánoval smrt mé tety Glorie. Je mi jedno, co Harry Burke, Ellery Queen a policie říkají. Museli by to nejdřív dokázat.“
„Loretto, mně to nabízel!“
„Možná jsi mu špatně rozuměla.“
„Starou belu,“ odsekla Roberta. „Nevěříš mi?“
„Samozřejmě že ti věřím. Myslím, jako že si myslíš, že to udělal. Ach, já vím, že Carlos není žádná nevinná květinka – že udělal hodně nepěkných věcí – zvláště co se týče žen – ale… vraždu?“ Zavrtěla blonďatou hlavou.
Roberta vypadala zděšeně. „Loretto, snad jsi se do něj nezamilovala?“
„Jaká absurdní myšlenka!“ Ale mladá Angličanka se docela viditelně začervenala.
„Ale ano!“
„Ne, Roberto, neměla jsi se o tom ani zmínit.“
Roberta ji políbila. „Nenechávej to zvíře dělat ti zmatek v duši,“ řekla prudce. „Já ho znám.“
„Samozřejmě ne,“ řekla Loretta. Ale od druhé dívky se odtáhla a nějak se mezi nimi ochladilo. Brzy to zmizelo, ale obě si dnes našly výmluvu k tomu, aby mohly jít brzy spát. Byl to první mráček na obloze.

23. KAPITOLA
Jedné neděle uprostřed února pozvaly dívky Burkeho a Queena na oběd. Skot přišel brzy, Ellery pár minut po něm. Dovnitř je vpustila nová služebná (Gloriini zaměstnanci odešli jako jeden muž, s nejrůznějšími výmluvami, ale všichni se shodovali na tom, že chtějí být co nejdál od dějiště vraždy). Loretta i Roberta se ještě oblékaly.
Když Roberta skončila, zašla do Lorettiny ložnice. „Už jsi hotova?“
„Za moment,“ odpověděla Loretta, která si právě líčila rty. „Roberto, jaký to máš nádherný kříž! Kdes to sebrala?“
„Nic jsem nesebrala,“ odsekla Roberta, sahajíc si na přívěšek. Byl to těžký stříbrný maltézský kříž na stříbrném řetízku a jiskřil jako hvězda. „Je to dárek k narozeninám od Harryho.“
„Ani jsi mi o tom neřekla.“
Roberta se zasmála. „Ve svém věku, drahá, si můžeš dovolit inzerovat. Mně už se blíží třicítka.“
„To ještě dlouho ne. Je ti sedmadvacet.“
„Loretto! Jak to víš?“
„Harry mi to řekl.“
„Už nikdy v životě nesvěřím tomu muži žádné své tajemství! Ale stejně jsem vlastně trochu šidila, je mi dvacet osm.“
„Ach, nebuď malicherná. Řekl mi to teprve včera a já jsem ti také u Sakse něco koupila.“
„To přece nebylo nutné…“
„Ach, mlč.“ Loretta vstala od toaletního stolku a šla k jedné že skříní. Otevřela její dveře a sáhla na horní přihrádku, plnou krabic na klobouky; na jedné z nich ležela krabice od Sakse, převázaná pozlacenou stuhou. „Omlouvám se za zpoždění,“ řekla, stoupajíc si na špičky, aby dosáhla na krabici, „ale je to tvá chyba – sakra!“ Jak tahala za krabici s dárkem, překotila jednu z krabic na klobouky a obě krabice spadly s poličky. Víko krabice na klobouky se otevřelo a něco, co určitě nebyl klobouk, vypadlo z krabice a dopadlo k Lorettiným nohám.
„Co to je?“ vyjekla Roberta zděšeně.
I Angličanka na to hleděla s údivem.
Byl to revolver.
„To je revolver,“ řekla Loretta s dětskou prostorou. Pak se k němu začala sklánět.
„Myslím, že by ses ho neměla dotýkat,“ řekla Roberta a Loretta se zarazila. „Čí může být?“
„Určitě není můj. Já jsem ještě takhle zblízka revolver neviděla.“
„Ledaže… není to krabice tvé tety Glorie?“
„Ne, je moje. Ten klobouk jsem si koupila asi před čtrnácti dny. Ale určitě v krabici nebyl žádný revolver, když jsem ji ukládala do skříně.“
Hleděly jedna na druhou. V ložnici se rozhostilo nepříjemné ticho.
„Myslím, že bychom to měli nechat vyřešit Harryho s Ellerym,“ řekla nakonec Roberta.
„Ach, ano…“
Šly spolu ke dveřím a obě současně i zavolaly. Oba muži vyběhli rychle nahoru.
„Revolver?“ Harry vběhl do ložnice, Ellery mu byl v patách. Nikdo z nich se zbraně ani nedotkl. Tiše poslouchali vysvětlení dívek, jak byla zbraň nalezena. Pak šli spolu ke skříni, zkoumali překocenou krabici na klobouky a podlahu kolem ní.
„Žádná munice,“ zabručel Ellery.
„To je divné,“ začal Burke a zarazil se. Podíval se na Elleryho, ten však jeho pohled neopětoval. Klečel na zemi a zkoumal zbraň, aniž by se jí dotkl. „Jaký je to výrobek a ráže, Ellery?“
„Policejní kolt. Speciál .38, dvoupalcová hlaveň, šest ran. Vypadá pěkně staře – plastová rukojeť je odřená a popraskaná, chromování je také opotřebované.“ Ellery vytáhl z kapsy prupisku, provlékl ji lučíkem spouště a revolver zvedl. Burke zbraň pozoroval s přimhouřenýma očima.
„Je nabit náboji .38 Speciál. Čtyřmi. Znamená to, že z něj byly vypáleny dvě rány. Dvě kulky také zastavily tělo Glorie Guildové.“ Skotův hrubý hlas zněl jako bouchací kuličky.
„Myslíte, že by to mohla být zbraň, která zabila paní Armandovou?“ zeptala se Roberta tichým hlasem.
„Ano.“
„Ale jak by to bylo možné,“ křičela Loretta. „A i kdyby, nechápu, co dělá v mém bytě. Měla má teta takovou zbraň?“
„Legálně určitě ne,“ řekl Ellery. „Nemáme žádný záznam o tom, že by jí byl vydán zbrojní pas.“
„Pak nepochybně patří jejímu vrahovi,“ řekla dívka logicky. „To je jasné, ne? Aleje to pořád zmatenější. On určitě – ať už to byl kdokoliv – tady tu zbraň nenechal. Nebo… je možné, že by policie byt řádně neprohledala?“
„Byt byl prohledán opravdu velice důkladně,“ řekl Burke. „Žádný revolver tady určitě nebyl. Tedy přímo po střelbě.“
Z Lorettiných očí šlehaly blesky. „Chceš tím říct, Harry, předtím, než jsem byt získala já? Konec konců, revolver byl nalezen v mé krabici na klobouk. To chceš říct?“
Burke neodpovídal.
Ticho se stávalo nesnesitelným.
Loretta ho porušila s pohozením svými blond vlasy. „No, celá ta záležitost je nejbláznivější nesmysl. Přece nikdo neuvěří –?“ Ale pak se zarazila. Zřejmě jí došlo, že v dosahu jejího hlasu mohou být lidé, kteří tomu uvěří.
Ellery opatrně odložil revolver na Lorettinu postel. „Raději je zavolám,“ řekl.
„Proč to musíte udělat?“ vybuchla Roberta. „Je to nesmysl! Existuje jistě zcela nevinné vysvětlení –“
„Pak to ani nikomu neublíží.“ A šel k telefonu. „Smím?“
„Jak je ctěná libost,“ prohlásila nejtrpčejší američtinou. Posadila se na druhý konec postele, co nejdále od revolveru a sevřela dlaně mezi koleny. Byla dokonalým obrazem beznaděje mladé dívky. Roberta vyběhla z místnosti. Slyšeli ji plakat, zatímco Ellery čekal, až jeho otec na druhém konci zvedne telefon.

24. KAPITOLA
Zpráva z laboratoře pro otisky prstů byla negativní; na revolveru nebyly nalezeny žádné otisky – obvyklý výsledek. Balistické srovnávací mikroskopické zkoušky ukázaly, že kulky vyjmuté z Gloriina těla a kulky vystřelené v laboratoři byly vypáleny ze stejné zbraně, z té která byla nalezena v krabici na klobouky v bytě Loretty Spanierové.
Měli tedy vražednou zbraň.
„Je to pokrok,“ vítězoslavně hlásal inspektor Queen dvěma mlčícím mužům ve své kanceláři. „To nám stačí k tomu, abychom obvinili tu Spanierovou, a jsem si jist, že okresní návladní bude souhlasit.“
„To jsem teda zvědav,“ bručel Ellery.
„Dívka tvrdí, že jí Glorie neřekla nic o své poslední vůli, ve které ji ustanovuje univerzální dědičkou. Ale existuje pro to sebemenší důvod? Proč jinak by ji Glorie nechala hledat? Aby ji učinila svou dědičkou. Je tedy logické předpokládat, že když už ji našla, že by jí o tom neřekla?“
„Byly spolu samy jen pár minut.“
„Jak dlouho to může trvat?“ namítal jeho otec. „Pět vteřin? To za prvé.“
„To není příliš přesvědčivé, inspektore,“ protestoval Burke.
„Mluvím o tíze okolností, Burke, jak víte velice dobře. Číslo jedna se týkámotivu.“
„Číslo dvě: Loretta tvrdí, že opustila svou tetu živou kolem půl dvanácté. Ale opět máme jen její slovo. Podle jejího vlastního přiznání ji nikdo neviděl odcházet, nikdo ji neviděl během její předstírané procházky Central Parkem, nikdo ji neviděl, když došla domů a nikdo ji neviděl ani doma. Nemůže uvést jediného spolehlivého svědka, který by potvrdil její pohyby. Jak o tom svědčí okolnosti, mohla stejně dobře být v bytě své tety až skoro do 23.50, zastřelit ji a dostat se domů – ať už pěšky nebo taxíkem – o dvacet minut nebo o hodinu později, než tvrdí. Takže kromě motivu máme i příležitost.“
„To je jen možná příležitost a jen možný motiv,“ řekl Ellery.
„Co jsou případy, kromě možností a pravděpodobností, Ellery? A pak máme číslo tři. Nemůžeš popřít existenci toho revolveru. Ani ona. Je to zbraň, která zastřelila Glorii a to je fakt. A byla nalezena v Gloriině ložnici. A v Lorettině skříni, a v Lorettině krabici na klobouky v její skříni v její ložnici. A jediné, co o té zbrani dokáže říct je, že ji nikdy neviděla a že neví, jak se tam mohla dostat. Pouze její ničím nepodpořené popření.“
„Je pravda,“ pokračoval inspektor, „ že jsme nenašli žádný záznam o tom, že by tu zbraň koupila – ta zbraň vůbec není v žádných záznamech – ale sotva si ji pořídila legální cestou, aby s ní pak spáchala vraždu. Dobře víte, jak je v tomto městě snadné koupit si neregistrovanou zbraň pod pultem. Možná se nám podaří dokázat jí takový ilegální nákup. A pak ji máme.“
„Ale i bez toho ji máme. Podle mne to všechno stačí k tomu, abychom ji dostali před porotu. Co se ti na tom nelíbí, synu? Vypadáš nějak sklíčeně.“
Ellery mlčel.
Ozval se však Harry Burke. „Nezdá se vám, inspektore, že vaše argumenty dělají z té Spanierové úplného idiota? Proč by si sakra schovávala revolver, kterým zastřelila svou tetu? Zvláště po té – podle vašich slov – co si dala takovou práci s jejím ilegálním nabytím? Já bych si myslel, že první její starostí bude zahodit zbraň do některé z vašich řek.“
„To byste udělal vy nebo já, Burke. Ale víte dobře, jak hloupě ti amatéři jednají, když jde o vraždu. Nicméně, to je argument pro jejího obhájce. Nemyslím si, že by kvůli tomu návladní nemohl spát. Když už je o něm řeč, raději půjdu a všechno mu to vyklopím do klína.“
Starý pán popadl balistickou zprávu a s veselou odešel.
„Co si o tom myslíš ty, Ellery?“ zeptal se Burke po chvíli mlčení.
„Nedá se to nazvat myšlením,“ Ellery vypadal jako by spolkl něco s živým broukem uvnitř. „Nevím, Harry. Když se na to díváš z jedné strany, je to jako pohled od kamery na holywoodské kulisy, že je to všechno jen fasáda. Když pak zajdeš za kulisy, vidíš jen samé podpěry. Přesto…“
„No, podle mého názoru se na to můžeme dívat jen jedním způsobem.“ Skot vstal. „S plným respektem k věku a otcovství, každý kdo považuje tu dívku za schopnou vraždy, prostě nezná lidi. Policejní mozek – a mohu to tvrdit, po řadě let v Yardu – se dívá jen na fakta, ne na lidské vlastnosti. Loretta Spanierová je stejně nevinná, co se týče vraždy Glorie Guildové, jako já. Vsadím na to cokoliv.“
„Kam jdeš?“
„K ní. Jestliže jsem správně pochopil výraz inspektora – a jak znám prokurátory – bude potřebovat každého přítele, který bude k dispozici. A Roberta by mi dala kopačky, kdybych nestál při té ubohé dívce. Půjdeš také?“
„Ne, já zůstanu tady,“ řekl Ellery mrzutě.
Nemusel čekat dlouho. Za necelé dvě hodiny byl vydán příkaz k zatčení Loretty Spanierové.

25. KAPITOLA
Když se ty novinky dozvěděl, jednal advokát Wasser, jako by dědička jeho nedávné klientky dostala dýmějový mor. Spěšně doporučil služby znalce trestního práva a stáhl se za barikádu nečekaného množství schůzek. Obhájce Uri Frankell, veterán mnoha právnických bitev, se zabýval nejprve problémem kauce.
Bylo to velmi ožehavé. Jediné jmění Loretty Spanierové, její dědictví – kromě prozatímních fondů na údržbu bytu a náhodné výdaje – bylo zablokováno pozůstalostním soudem. A mělo to tak zůstat až do vyřešení dědictví, což mohlo trvat měsíce. Kromě toho, kriminálník se nemůže těšit ze zisku ze svého zločinu, takže dokud nebude Lorettina vina nebo nevina soudně prokázána, její právo na dědictví je nejisté. Kde tedy mohla získat záruku, bez jejíž existence se kapsy správců fondů zavíraly? To všechno samozřejmě za předpokladu, že soudce bude ochoten propustit na kauci obžalovanou v případě vraždy.
Takže nakonec musela Loretta do vězení.
Obě děvčata to oplakala.
Harry Burke prohlašoval nezdvořilé věci o americké justici.
Frankell se nedomníval, že by Lid měl nějaké pádné argumenty. Velmi si věřil; tvrdil, že dokáže vnést dostatečné pochybnosti do mozků členů poroty k tomu, aby dívku osvobodili. (Ellery začínal mít vážné pochybnosti o moudrosti doporučení pana Wassera. Nedůvěřoval advokátům, kteří si jsou jisti v případech vraždy; viděl už v životě tolik nerozumných porot. Ale zatím mlčel.)
V týdnech před Lorettiným procesem nebyl Ellery schopen nic dělat, často navštěvoval policejní ředitelství a čekal na zprávy o nějakém pokroku. Často navštěvoval byt Guildové (kde Roberta pořád vztekle běhala po bytě sem a tam, proklínajíc Lorettin i svůj osud – ‚nemám právo tady bydlet, když je Loretta v té hnusné cele! Ale kam mám jít?‘ – jednou dokonce zahrnula výčitkami Harryho, že ji přemluvil, aby se vzdala svého starého bytu, obvinění, které Skot snášel s důstojným klidem); šel také navštívit Lorettu a odešel bez jakéhokoliv náznaku nadějnějšího vývoje v jejím případě, pouze se svíravou bolestí v břiše.
„Nevím, proč se tak trápíš,“ zeptal se ho otec jednoho dne. „Co tě žere,Ellery?“
„Nelíbí se mi to.“
„Co se ti nelíbí?“
„Celý ten případ. Něco tu nehraje…“
„Co například?“
„Nějak ty věci do sebe nezapadají,“ stěžoval si Ellery. „Nějak ty volné konce pořád poletují.“
„Máš pořád na mysli tu věc s tou tváří?“
„I tu. Je to důležité, tati, vím to. Trápím tím svůj mozek už dlouhý čas a pořád nemohu najít žádnou souvislost s Lorettou.“
„Nebo s kýmkoliv jiným,“ namítl inspektor.
„Ano, máš pravdu. Je to propadák. Obvinění té dívky bylo předčasné. Měl jsi přinejmenším zjistit, co GeeGee myslela tou ‚tváří‘, než jsi ji uvěznil.“
„Zjisti to ty,“ řekl inspektor. „Mám na starosti ještě hodně jiných věcí. Je to teď všechno v rukou okresního návladního a soudu… Máš ještě něco?“ zeptal se náhle.
„Všechno. Například vycházíme z předpokladu, že vraždu inspiroval Carlos Armando a že nějaká žena za něj tu vraždu vykonala. Teď to vypadá tak, že tou ženou byla Loretta.“
„Já jsem to neřekl,“ prohlásil starý pán opatrně.
„Takže jsi změnil svůj názor na Armanda? Nemá nic společného s vraždou své ženy?“ Když jeho otec neodpověděl, Ellery pokračoval „Já jsem pořád přesvědčen, že má.“
„A na základě jakých důvodů?“
„Svrbí mě palce. Pro jeho pověst. Pro to, co vše jsem se o něm dozvěděl.“
„Tak s tím běž k soudu,“ zavrčel inspektor Queen.
„To je nápad,“ řekl Ellery. „Dobře víš, jak je to všechno zamotané. Znala Loretta Armanda před jejich předpokládaným prvním setkání tady v této kanceláři – když jsi ji poprvé vyslýchal? Jestliže ano, je ona tím fialovým závojem? Armandovým ochotným komplicem? To nedává žádný smysl. Proč by měla souhlasit jednat jako Armandův nástroj, když podle tebe věděla, že zdědí většinu majetku?“
„Víš dobře, co s ženami dovede. Třeba se do něj zamilovala, stejně jako ty ostatní.“
.Jestliže ho znala před tím.“ Ellery se zamyslel.
„Podívej, milý synu,“ řekl jeho otec. „Je jedna stránka, které jsme se zatím nedotkli. Určitě nebudeme nikdy schopni dokázat to –“
„Co?“
„Nejsem si tak zcela jist, že motivem vraždy byly peníze.“
„Jak to myslíš? Chceš tím naznačit –?“
„Nic nechci naznačit. Ale chceš-li se hrabat v teoriích, co tedy taková? GeeGee zavrhla svou sestru, Lorettinu matku, když ta si vzala onoho Angličana. Když Lorettini rodiče nešťastně zahynuli, nechala GeeGee dát dítě do anglického sirotčince, místo aby tam zajela, postarala se o dítě a legálně ho adoptovala nebo se jinak stala odpovědnou za jeho budoucnost. Toto chladnokrevné zanedbání mohlo klidně vést k tomu, že Loretta vyrůstala v zášti ke své tetě. Mohla to být rozjitřená bolest, která propukla, když ji Burke vzal onoho večera do bytu Guildové. Je dokonce možné, že ta dívka přijela do New Yorku především proto, aby našla svou tetu a pomstila se jí.“
„Je to jen teorie,“ pokračoval inspektor, „s jednou výhodou. Podle ní mohla Loretta říkat pravdu o tom, že o dědictví neměla ani tušení.“
„Představuje to také zajímavou alternativu,“ řekl Ellery. „Jestliže Loretta zabila Glorii Guildovou z nenávisti a ne pro majetek, pak Carlos Armando pořád ještě mohl spřádat plány na Gloriinu smrt pomocí komplice, pouze Loretta komplice předběhla.“
Inspektor pokrčil rameny. „To je jistě možné.“
„Je-li to možné, proč pak trvat na tom, že to byla právě Loretta, která porazila Fialový Závoj v závodě o vraždu? Proč by to nemohlo být právě naopak?“
„Protože,“ odpověděl jeho otec, „nemáme žádný důkaz pro to, že to byl Fialový Závoj, jak ji nazýváš, ale máme důkaz, že to byla Loretta.“
„Ta osmatřicítka?“
„Ano, ta.“
Ellery se zasnil. Teoretizoval čistě z cvičných důvodů. Pravdou bylo, že nevěřil žádné z těchto teorií. Ani kdyby na něj jeho otec naléhal, nemohl by říct proč – kromě svrbění palců.
„Ledaže by fialovým závojem byla Loretta,“ uzavřel debatu inspektor. „Dva motivy – Armandův, který se domníval, že bude dědit, Lorettin jako odplata.“
Ellery se vzdal.

26. KAPITOLA
Den před procesem s Lorettou Spanierovou se v kanceláři Uri Frankella konala schůzka. Bylo úterý odpoledne, bylo silně zataženo a hrozil sníh.
Advokát, který Burkemu připomínal Winstona Churchilla, usadil Robertu a Harryho, nabídl mu doutník, který byl odmítnut, sám začal dýmat viržinko a vypadal zamyšleně. Jeho sebedůvěra se dnes zdála být trochu potlačená. S omluvným úsměvem prohlásil, že jeho vyšetřovatelé došli do příslovečné slepé uličky.
„Nenašli jste žádné potvrzení pro Lorettinu historku?“ vykřikla Roberta.
„Žádné, slečno Westová.“
„Ale někdo ji přece musel cestou vidět – když opouštěla budovu, přecházela park, dostala se domů… To je neuvěřitelné.“
„Ledaže by nám, ani policii, neřekla pravdu,“ řekl advokát, šilhaje na špičku svého doutníku. „Víte, těžko se hledá něco, co neexistuje.“
„To vůbec nepovažuji za odpověď, pane Frankelle,“ ozval se Burke. „Opakuji vám to znovu, ta dívka je nevinná. To je předpoklad, ze kterého musíte vycházet, jinak nemá žádnou šanci.“
„Ach, samozřejmě,“ řekl advokát. „Já jsem se pouze zmínil o možnosti; okresní návladní určitě udělá víc. Já spoléhám na Lorettinu schopnost předvést porotě svou povahu malého děvčete. Je to jediná obrana, kterou máme.“
„Posadíte ji na svědeckou lavici?“
„My tomu tady říkáme ‚svědecký pulť, pane Burke.“ Frankell pokrčil rameny. „Nemám jinou možnost. Je to trochu riskantní, protože to vystavuje obžalovaného útokům návladního při křížovém výslechu. Už jsem to s Lorettou několikrát probíral, hrál jsem ďábelského advokáta, takže má docela dobrou představu o tom, čemu bude muset čelit. Držela se dobře. Samozřejmě, jak se bude chovat při skutečném křížovém výslechu, to se uvidí.
Varoval jsem ji –“
Vstoupila jeho sekretářka, která za sebou opatrně zavřela dveře.
„Slečno Hunteróvá, říkal jsem vám, že nechci být vyrušován!“
„Omlouvám se, pane Frankelle, ale myslela jsem si, že by to mohlo být důležité a nechtěla jsem o tom před ním mluvit telefonem –“
„Před kým?“
„Do kanceláře přišel muž, který trval na tom, že se s vámi musí sejít. Normálně bych mu řekla, že jste někam odešel, ale on říká, že jde o tu Spanierovou. Je příšerně oblečený. Vlastně –“
„Jeho prádlo mě nezajímá, slečno Hunteróvá. Pošlete ho sem!“
Ale i Frankell byl překvapen tvorem, kterého sekretářka uvedla. Muž nebyl příšerně oblečený – jeho oblečení bylo úplně katastrofické – zbytky pláště, které vypadaly jako vydolované ze skládky odpadků; pod ním sametové smokingové sako, prožrané moly, flekaté nějakými usazeninami, potřísněné starými vejci, skvrnami po omáčce, a neidentifikovatelným svinstvem. Zablácené kalhoty, zřejmě vyhozené hodně tlustým člověkem, v pase převázané nějakou šňůrou; boty o dvě čísla větší; neměl ponožky, ani košili. Byl vyzáblý na kost, ale jeho ruce a tvář byly opuchlé, oči zalité krví a slzami, nos jako purpurová hrouda mletého masa. Neholil se již nejméně několik dnů. Stál před nimi, celý se chvěl, jako by mu nikdy v životě nebylo teplo; mnul si ruce, které vydávaly zvuk smirkového papíru.
„Přál jste si mne vidět,“ řekl Uri Frankell. „Oukej, vidíte mne. O co jde? Kdo jste?“
„Jsem Spotty,“ představil se muž. Měl hrubý, alkoholem prosáklý hlas. „Jsem Spotty,“ opakoval a s úsměškem, který byl téměř škodolibý, dodal „šéfe.“
„Co si přejete?“
„Prachy,“ prohlásila troska. „Hodně prachů.“ Šklebil se a tak bylo vidět, že mu nejméně polovina zubů chybí. „Teď se zeptejte, co mám na prodej, šéfe.“
„Podívej, ty vandráku,“ řekl advokát. „Dávám ti deset vteřin na to, abys vyklopil, co si přeješ. Bude-li to jen nějaký blaf kvůli almužně, vykopnu tě zpátky až na Bowery.“
„Ne, to neuděláte, šéfe. Ne až uslyšíte, co mám na prodej.“
„Tak o co jde?“
„Informace.“
„O Lorettě Spanierové?“
„Přesně tak, šéfe.“
„Jak ses o Spanierové dozvěděl?“
„Čtu noviny.“
„Je-li tomu tak, jsi první vandrák v historii Bowery, který ěte. Dobrá, jaká je ta informace?“
„Tak to ne,“ prohlásil ten muž. „Já vám to vyklopím a co dostanu? Kopanec do zadku. To teda ne, šéfe.“
„Vypadni.“
„Ne, počkej,“ ozval se Harry Burke. „Chceš říct, že očekáváš peníze předem?“
Kalné oči se otočily směrem k Harrymu. „Správně, šéfe. A žádné šeky, prachy na dřevo. V hotovosti.“
„Kolik?“ zeptal se Burke.
Objevila se purpurová špička jeho jazyka. Roberta to fascinována sledovala. Mrskla sebou z úst ven a zase zpátky jako stěrač u auta.
„Tác.“
„Tisíc dolarů?“ zeptal se advokát nevěřícně. „Nechceš nic moc, že? Za koho nás považuješ, hlupáku? Zmiz, vypadni!“
„Chviličku, pane Frankelle,“ řekl Skot. „Podívej, Spotty. Uvažuj rozumně. Vrazíš sem a chceš tisíc dolarů za své tvrzení, že máš nějakou informaci, která by mohla pomoct při obraně slečny Spanierové. Musíš uznat, že nejsi zrovna nejdůvěryhodnější osoba v New Yorku. Jak můžeš očekávat, že takový slavný advokát, jakým je pan Frankell, zaplatí tolik z peněz svého klienta za ničím nepodloženou informaci?“
„Kdo jste vy?“ zeptal se muž.
„Přítel slečny Spanierové. Stejně tak tato dáma.“
„Znám ji – viděl jsem její fotku v novinách. Jak mohu očekávat, šéfe? Ber nebo nech být. To sou mý podmínky. Podle toho, co říkají noviny, toho moc nemá,“ ušklíbl se vandrák a ukázal zjizveným palcem na advokáta.
Snad poprvé ve svém životě, pomyslel si Burke, má ten notorický pijan v ruce trumfy, se kterými může vyjednávat. Měl přirozený cynismus ušlápnutého stvoření. Spotty nemínil ustoupit. Přesto si Burke myslel, že to za pokus stojí.
Nasadil si co nejkamarádštější výraz.
„Nemohl bys nám aspoň něco naznačit, Spotty? O jaký druh informace se jedná?“
„Jak mohu vědět, jaký druh? Nejsem právník.“
„Víš však dost, abys poznal, že informace má pro obhájce slečny Spanierové cenu tisíce dolaru?“
„Vím, že se týká slečny Spanierové a že se mi zdá hrozně důležitá.“
„A co když se ukáže, že není?“
„Tak to bude pech. Tác předem a šéf dostane šanci.“ Kostnaté čelisti ztuhly. „Neprodávám se zárukou na vrácení peněz.“
„Nechejte to být, pane Burke,“ řekl advokát unaveně. „Znám tu chásku. Je to pravděpodobně pustý výmysl. Když mu zaplatím, budu muset najmout celého Pínkertona, aby ochránil mou kancelář před všemi vandráky z Bowery, až se to roznese. I kdyby to bylo rozumné… Řeknu ti, co udělám, Spotty. Sdělíš mi svou informaci tady a teď. Jestliže uznám, že by mi mohla pomoct v případě slečny Spanierové, zaplatím ti za tu informaci tolik, kolik budu považovat za přiměřené To je jediný obchod, který jsem ochoten s tebou udělat. Ber nebo nech být.“
V kalných očích vandráka bylo vidět boj mezi chamtivostí a podezíravostí. Bylo také vidět, že podezíravost vítězí.
„Nebude tác, nebudu mluvit,“ prohlásil muž a definitivně zavřel ústa.
„Oukej, člověče. Svou roli jsi přednesl. Ven.“
Vandrák hleděl užasle na advokáta. Pak se opět ušklíbl, tentokrát tajnůstkářsky. „Až změníte svůj názor, šéfe, ptejte se po Bowery na Spottyho. Dozvím se to.“
A odešel.
Jen se za ním dveře zavřely, Roberta vybuchla. „Přece ho nemůžeme nechat jen tak odejít, pane Frankelle. Co když má opravdu důležitou informaci? Podívejte, jestliže si myslíte, že to nemůžete udělat jako Lorettin obhájce, mohu ty peníze dát já.“
„Máte tisíc dolarů na vyhození, slečno Westová?“
„Půjčím si – vezmu si v bance osobní půjčku –“
„To je vaše věc,“ prohlásil advokát s pokrčením ramen. „Ale věřte mi, Loretta Spanierová nemůže být zproštěna viny na základě vínem zbarvených fantazií nějakého vandráka z Bowery.“
Roberta doběhla muže v hale, kde čekal na výtah. „Počkejte chviličku, pane Spotty,“ volala. Burke jí byl v patách, sleduje pozorně toho ubožáka. „Já vám ty peníze dám!“
Muž natáhl svou špinavou ruku.
„Nemám tolik u sebe. Musím si je vyzvednout.“
„Tak to sebou hoďte, madam. Soud začíná zítra.“
„Kde vás najdu?“
„Já si najdu vás, paní. Kdy je budete mít?“
„Jestli to zvládnu, tak zítra.“
„Budete u soudu?“
„Samozřejmě –“
„Tak tam vás najdu.“ Pokynul jí, vstoupil do výtahu a dveře se za ním zavřely.
Burke se vrhl k požárnímu schodišti.
„Harry, kam jdeš?“
„Za ním.“
„Je to rozumné? Může ho to vyplašit –“
„Neuvidí mě.“
„Počkej, půjdu s tebou. Myslíš, že opravdu něco ví?“ Roberta prudce oddechovala, jak spěchali dolů po schodech.
„Frankell má možná pravdu. Ale nemůžeme si dovolit přehlédnout žádnou možnost, Bertie.“

27. KAPITOLA
Sledovali vandráka na jeho klikaté pouti do centra města. Spotty se tu a tam zastavil, aby něco vyžebral od kolemjdoucích. Zdálo se, že je duchem nepřítomen a že mu nejde ani tak o získané mince jako spíš o to, aby nevyšel ze cviku. Pod Union Square se jeho postup zrychlil. Na Cooper Square zatočil kolem Cooper Union na východ a zapadl na Bowery jako holub do hnízda.
Jeho cílem byl laciný hotel s nečitelným nápisem nad otlučenými dveřmi. Harry Burke zaujal postavení o dvoje dveře dál ve výklenku prázdného obchodu. Šeď oblohy začínala tmavnout; ve vzduchu bylo cítit sníh. Roberta se zachvěla.
„Nemá smysl, abys tu trpěla se mnou,“ řekl jí Burke. „Může to trvat věčnost.“
„Ale co chceš dělat, Harry?“
„Už jsem ti to říkal, sledovat ho,“ odpověděl rozhodně. „Spotty se musí objevit, dříve nebo později, a až se objeví, chci vědět, kam půjde. Mohou do toho být zapleteni i jiní.“
„Dobře. Když chceš zůstat tady, Harry, počkám i já,“ řekla Roberta odhodlaně a začala podupávat nohama.
„Celá se třeseš.“ Přitáhl ji k sobě. Vzhlédla k němu a chvíli stáli oba tiše. Pak se Burke začervenal a pustil ji.
„Vlastně mi ani není zima.“ Měla na sobě chlupatý zelený kabát s vyhrnutým límcem. „Jde o ty muže, Harry. Jak to mohou vydržet? Většina z nich nemá ani kabát.“
„I kdyby měli, prodali by ho za flašku vína nebo skleničku whisky.“
„Jsi opravdu tak bezcitný, jak vypadáš?“
„Fakta jsou fakta,“ řekl Burke tvrdohlavě. „I když je pravda, že mi to srdce neutrhne. Viděl jsem v životě tolik mizérie, se kterou se nedá nic dělat.“ Najednou řekl:“Musíš mít hlad, Bertie.“
„Jsem už úplně vyhladovělá.“
„Všiml jsem si jakési kavárničky asi blok odtud. Co kdybys nám jako hodné děvče přinesla pár sendvičů a několik kartonů kávy? Mohl bych jít i já, ale nerad bych, aby nám Spotty mezitím vyklouzl.“
„No…“ řekla Roberta pochybovačně, dívajíc se na procháže jící tuláky.
„Netrap se jimi. Kdyby tě oslovili, Bertie, řekni jim, že jsi policistka. Jsi tady mezi těmi muži bezpečnější, než jinde ve městě. Sex je nezajímá. Tady máš.“ Burke jí dal pětidolarovou bankovku.
„Mohu za to zaplatit sama. Bože!“
„Jsem staromódní.“ S překvapením si uvědomil, že ji poplácává po zadečku.Vypadala překvapeně, ale zdálo se, že jí to nevadí. „Dej se na cestu, děvče.“
Byla pryč čtvrt hodiny.
„Nějaké problémy?“
„Jeden muž mě zastavil. Když uslyšel to magické slovo, málem si vymkl kotník, jak upaloval pryč.“
Burke se usmál a otevřel kávu.
Začalo se stmívat. Odřené domovní dveře ožily. Ale po muži, který si říkal Spotty, nebylo ani slechu ani dechu.
Začalo také sněžit.
Uplynuly další dvě hodiny. Teď už sněžilo velice hustě a i Burke začal podupávat nohama.
„Nechápu to…“
„Musel jít spát.“
„Za denního světla?“
„Není mi jasné, co tady ještě děláme, Harry,“ stěžovala si Roberta. „Ledaže bychom chtěli chytit zápal plic.“
„Něco tady nehraje,“ mumlal Burke.
„Nehraje? Jak to myslíš?“
„Nevím. Nedává to žádný smysl, že by šel dovnitř před setměním a zůstal tam. Musí přece něco jíst a v té díře určitě není žádná jídelna.“ Vypadalo to, že se Burke k něčemu odhodlal. „Roberto.“
„Ano, Harry?“
„Posílám tě domů.“ Uchopil ji za ruku a vedl ji k okraji chodníku.
„Ale proč? Chci říct, ty nejdeš se mnou?“
„Ne. Já se půjdu podívat do té blechárny. Ty tam samozřejmě nemůžeš. A i kdybys mohla, nedovolil bych to. A nerad bych tě nechal tady postávat samotnou.“
Nedbal na Robertiny protesty. Podařilo se mu přivolat taxi, do kterého ji násilím nacpal. Jak taxi odjíždělo, rozstřikujíc rozbředlý sníh, zoufale se za ním otáčela. Ale Harry Burke již spěchal k vandráckému hotelu.

28. KAPITOLA
Recepcí se ukázal být malý stůl na konci tmavé chodby, za nímž seděl starý muž s nosem protkaným modrými žilkami a uhry. Měl na sobě tlustý svetr; rezavý radiátor sice syčel, ale místnost byla studená jako hrob. Jediné světlo poskytovala 60 W žárovka, kymácející se nad stolem pod poškrábaným zeleným skleněným stínítkem. Na jedné straně stolu bylo schodiště se zábradlím. Schody byly uprostřed sešlapané a vyleštěné zábradlí odráželo mdlé světlo lampy.
„Hledám muže, který se dostavil těsně před soumrakem,“ řekl Burke starému muži. „Říká si Spotty.“
„Spotty?“ Starý muž se díval podezíravě. „Co po něm chcete?“
„V kterém pokoji ho najdu?“
„Jste polda?“ Když Burke neodpověděl, muž pokračoval. „Co zas Spotty provedl?“ Zuby měl tmavě hnědé.
Burkeho hlas zpřísněl. „V kterém pokoji je?“
„Oukej, šéfe, nechtě na hlavě. Nemáme tady žádné soukromé pokoje. Jen noclehárny. Je v Áčku.“
„Kde to je?“
„Po schodech nahoru a doprava.“
„Půjdete se mnou.“
„Musím zůstat za stolem…“
„Dobrý muži, marníte můj čas.“
Starý muž cosi zabručel. Vyškrábal se však zpoza stolu a vydal se po schodech nahoru.
Noclehárna A byla něco jako Inferno. Byla to dlouhá úzká místnost s namačkanými řadami lůžek po obou stranách, se špinavou a popraskanou linoleovou podlahou, která vypadala jako plastická mapa, a s červenou holou žárovkou, visící na šňůře uprostřed místnosti, kterou barvila krví. Asi polovina ze třiceti lůžek už byla obsazená. Místnost byla nepříjemně živá – funěním, mumláním, chrápáním; šířil se jí zápach nemytých těl, špinavého šatstva, moči a alkoholových výparů. Nebylo zde žádné topení a dvě okna na konci místnosti vypadala jakoby neotevřená ze celé minulé století.
„Na které posteli leží?“ ptal se Burke starého muže.
„Jak to mám vědět? Kdo první přijde, první mele.“
Burke šel podél jedné strany, následován staříkem. Nad každou postelí se naklonil. Kalné červené světlo vhánělo slzy do očí. Přistihl se, že zadržuje dech.
Muž jménem Spotty ležel na druhé straně místnosti na úplně posledním lůžku. Tvář měl obrácenou ke zdi a až po krk byl zahalen přikrývkou.
„To je on,“ řekl stařec. Protlačil se kolem Burkeho a žduchl do nehybného ramena. „Spotty! Probuď se, sakra!“
Spotty se však ani nepohnul.
„Musel sehnat nejmíň celou flašku,“ řekl starý muž. Strhl pokrývku a hrůzou uskočil.
Ze Spottyho levé strany zad trčela střenka vystřelovacího nože. Krev, kterou bylo možno vidět, byla v červeném světle černá. Odhadoval to na krční tepnu.
Narovnal se. „Máte tady telefon?“ zeptal se starce.
„Je mrtvý?“
„Ano.“
Starý muž zaklel. „Dole,“ řekl.
„Ničeho se nedotýkejte a ostatní zatím nebuďte.“
A jal se scházet ze schodů.

29. KAPITOLA
Vyšetřování inspektora Queena trvalo až do tří do rána, Dvakrát museli Ellery a Harry zajít pro kávu do bistra s nepřetržitým provozem; zima v noclehárně jim zalézala pod kůži.
„Něco věděl,“ bručel si Burke. „Opravdu věděl. Odhadl jsem ho dobře. A ten proklatý Frankell ho svým nezájmem nechal odejít.“
„Nepoznal jsi nikoho z těch, co vcházeli do tohoto domu, Harry?“ vyptával se Ellery.
„Soustředil jsem se na Spottyho, krucifix.“
„To je zlé.“
„Nedělej to ještě horší. Snažím se namluvit si, že ten člověk s nožem mohl přijít i odejít zadním vchodem.“
Ellery přikývl a usrkl kávu, která byla sice hrozné chuti, ale aspoň horká. Už raději nic neříkal. Burke si bral vraždu toho vandráka příliš osobně; a na to není léku.
„Tady už nic neobjevíme,“ řekl inspektor, když nahoře dokončil prohlídku. „Nůž je levný, vystřelovací a nejsou na něm žádné otisky. A jestliže tito mizerové něco vědí, neřeknou to.“
„Tak proč tady ještě trčíme?“ stěžoval si Ellery. „Znám lepší místa. Například moje pěkná čistá postel.“
„Mám ještě jednu věc,“ řekl jeho otec. „Když jste byli s Burkem venku, vyslýchal jsem jednoho muže, který tvrdil, že Spotty měl kámoše, nějakého Muggera. Ti dva byli spolu jedna ruka, jak už to u zlodějů bývá. Dostal svou přezdívku z dobrého důvodu, alespoň Velie to tvrdí.“
„Má záznam dlouhý jako vaše ruka.“ prohlásil seržant Velie. „Pracuje na tichých tmavých místech. Nikdy nikomu neublíží, pokud víme. Rád obírá ty, kdo se dají snadno přemluvit – hlavně staré lidi.“
„Už jste s tím mužem mluvil?“ zeptal se Burke.
„Není tady,“ odpověděl inspektor. „Proto čekám. Pro případ, že by se objevil.“
Muž se objevil o půl čtvrté, nalitý jak zákon káže. Potřebovali tři hrnky černé kávy k tomu, aby ho přivedli alespoň k částečné střízlivosti. Když mu seržant Velie sdělil s vypočítanou otrlostí, že jeho kámoš Spotty opustil tento svět s nožem v zádech, Mugger se rozbrečel. Byl to fascinující pohled na zříceninu tlustého surovce, který vypadal, jako by dříve zápasil v těžké váze. Na žádnou otázku však neodpověděl.
Zcela se však změnil, když ho zavezli do márnice a ukázali mu tělo jeho přítele.
„Oukej“ zavrčel. „Oukej,“ a plivl na podlahu.
Nabídli mu židli. Posadil se a tupě zíral na aseptické stěny.
„Budeš už mluvit?“ zeptal se ho inspektor Queen.
„Záleží.“
„Na čem?“
„Na vašich otázkách.“ Bylo zřejmé, že jakýkoliv dotaz na jeho noční aktivity bude mimo oblast otázek, na něž by byl ochoten odpovídat.
„Dobře,“ řekl inspektor. „Zkusme pro začátek tuto: věděl jsi, co má Spotty na prodej, že?“
„Informace o té dívce, která má být zítra souzena v případu vraždy.“
„Byli jste se Spottym parťáci? Měli jste se o zisk podělit?“
„Spotty nevěděl, že to vím.“
„Čeho se ta informace týkala?“
Muž mlčel. Jeho krvavé oči těkaly, hledající bezpečný přístav.
„Podívej, Muggere,“ řekl inspektor. „Můžeš se v tomto lese docela ztratit. Spotty věděl něco, o čem tvrdil, že to může pomoct slečně Spanierové. Chtěl za to tisíc dolarů. Ty víš, o co šlo. To ti dává dost silný motiv na to, abys Spottyho odstranil z cesty. Kdyby byl Spotty mrtev, mohl bys jít a shrábnout těch tisíc dolarů sám. Vypadá to tak, že ti budeme muset ten nůž přišít.“
„Já? Zapíchnout Spottyho?“ Do jeho očí se vrátil život. „Svýho kámoše?“
„Nevykládej mi nesmysly o kamarádství. Ve vaší branži nic takového neexistuje. Zvláště když jde o prachy.“
„On byl kámoš,“ řekl Mugger vážně. „Zeptejte se kohokoliv.“
„Říkám ti to jasně. Buď jsi do něj zarazil ten nůž – a když ano, tak ti to dokážeme – nebo jsi čekal na Spottyho, až shrábne prachy a pak jsi se chystal vstoupit do hry ty. Jedno nebo druhé. Co tedy?“
Mugger si otřel rozbitý nos hřbetem chlupaté ruky. Když se rozhlédl kolem sebe, viděl jen samé nepřátelské oči. Zhluboka povzdechl. „Oukej,“ řekl nakonec. „Tak jsem nechal Spottyho, aby to provedl. Pak jsem se chtěl přihlásit o polovinu. Spotty by se se mnou rozdělil. Byli jsme kámoši. Nekecám.“
„Jakou informaci se snažil Spotty prodat?“ zeptal se opět inspektor.
Bylo skoro šest hodin ráno, než se muž vzpamatoval natolik, že mohl podat svou vzácnou informaci. A i to jen proto, že seržant Velie měl také vzácnou informaci o něm samém. Mugger byl propuštěn na podmínku za násilnou loupež. Jediné slovo jeho poručníkovi o odmítání spolupráce a vrátil by se do vězení. To aspoň tvrdil Velie. Mugger nebyl v takovém stavu, aby se o to hádal. Raději kápnul božskou.
Čistě z rutiny ho seržant prověřil z možnosti zabití Spottyho. Byl však čistý. Měl alibi potvrzené dvěma barmany v jedné putyce na Bowery. Neopustil bar od odpoledne do půlnoci (co dělal mezi půlnocí a půl čtvrtou, to mohli jen hádat, což zase nebylo tak obtížné, když vezmeme v úvahu jeho přezdívku*).
Toto alibi posílilo jeho historku o Lorettě Spanierové, i když inspektor Queen zdůrazňoval, že obrana, založená na svědectví člověka Muggerova charakteru, je sotva toho druhu, který by právníci obhajoby vítali s nadšením.
Poslední věcí, kterou za onoho úsvitu museli vykonat, bylo uklidit toho hromotluka do jednoho zastrčeného hotelu, kde ho zamkli pod policejní ochranou.
Jak tvrdil Ellery: „Ten kdo zabil Spottyho, má jistě stejně spadeno i na Muggera. Udržme si ho při životě přinejmenším do doby, než podá své svědectví.“
On i Harry se odebrali ke krátkému spánku. Ellery shledal Morfeovu náruč úskočnou. Myslel si, jak se tak převaloval na lůžku, že vidí polovinu tváře záhady. Ale když se k němu natočila ze tří čtvrtin, už sladce spal.

* Mugger = lupič

TŘI
Tříčtvrteční tvář
Výraz tváře je obrazem mysli, oči jsou jejími informátory.
CICERO
30. KAPITOLA
Na muže, který byl tak neskonale přesvědčen, že by mohl vrhnout pochyby na případ Lidu proti jeho klientce, se Uri Frankell chopil stébla, podaného mu nečekaným svědkem obhajoby, s pozoruhodnou horlivostí.
„Pochopitelně v případě poroty dávám přednost kladnému svědectví před záporným,“ řekl advokát.
„Proč se nepokusíte přimět návladního, aby stáhl obvinění?“ zeptal se ho Ellery. „Pak byste vůbec před porotu jít nemusel.“
„Herman by to nekoupil,“ odpověděl Frankell. „Ne u takového svědka. To je vlastně věc, které se musíme bát. Pustí se do Muggera jako tulák do krocana od Armády spásy.“
„Domníváte se tedy, že je rozumné omezit jídelní lístek pouze na krocana?“
„Je to to nejlepší, co máme.“
„Myslel jsem, že spoléháte na Lorettu. Změnil jste svůj názor na to, povolat ji jako svědka?“
„Uvidíme. Všechno záleží na tom, jak to půjde s Muggerem.“ Frankell vypadal ustaraně. „Jste si jist, že mu nebylo nic nabídnuto za jeho svědectví? Žádný slib nebo skutečné peníze – nic takového?“
„Tím jsem si jist.“
„Proč je tedy ochoten svědčit? Nemohl jsem to z něj dostat.“
„Při původním policejním výslechu mu bylo taktně naznačeno, že by se mohl dostat zpět do vězení, kdyby nespolupracoval. Má podmínku.“
„Byla to policejní hrozba? Neudělal to někdo z vaší strany?“
„Přesně tak.“
Frankell vypadal spokojeně.
Okresní návladní dělal svou obvyklou práci, jak si Ellery všiml, bez radosti z díla. Nebyla v tom ani tak povaha Hermannova případu, rozhodl se Ellery, jako povaha jeho svědků. S výjimkou úředníků, jako Inspektora Queena a seržanta Velieho, ti, kdož měli svědčit o okolnostech případu, byli vůči případu nepřátelští, nebo přinejmenším sympatizovali s obhajobou. Carlos Armando, Harry Burke, Roberta Westová i sám Ellery museli být úředně předvoláni.
Nicméně zatímco Lid odpočíval, okresní návladní načrtnul přesvědčivý případ proti Lorettě Spanierové. Byla poslední známou osobou, která byla s Glorií Guildovou před její smrtí sama. Její tvrzení o čase odchodu z bytu, její procházka přes Central Park a její příchod domů neměly jakoukoliv podporu. Speciál .38, kterým byla Glorie zabita, byl nalezen v její skříni, v její krabici na klobouky. Byla hlavní dědičkou značného majetku oběti. Byla obětí zanedbávána – návladní použil slova ‚opuštěna‘ – od ranného dětství, což mohlo naznačovat, že motivem k vraždě mohl být jak zisk, tak nenávist, tak obojí.
Porotci se zdáli být přesvědčeni. Jejich oči se vyhýbaly pohledu na blond dětskou tvář za stolem obhajoby.
Frankell otevřel a uzavřel svůj případ Muggerem. Byl to úplně jiný Mugger než ta troska, kterou viděli posledně Lorettini přátelé. Jeho oblek byl vyčištěn a vyžehlen; měl na sobě čistou bílou košili, černou kravatu a vyleštěné boty; byl hladce oholen; a byl úplně střízlivý. Vypadal jako tvrdě pracující instalatér, oblečený v neděli do kostela. ,,Herman se jistě vytasí s tím, že jsme ho vyšperkovali,“ šeptal obhájce Ellerymu. ,,Ale bude třeba hodně práce k tomu, aby porota zapomněla, jak slušně ten člověk vypadal. Osobně si myslím, že jsme Hermana dostali. A co víc, Herman si je toho vědom. Podívejte se na jeho nos.“ Nozdry okresního návladního se rozvíraly a svíraly, jako by hledaly zápach, který přes svou zkušenost nejsou schopny odhalit.
Ukázalo se, že pravé Muggerovo jméno bylo Curtis Perry Hathaway. Frankell z něj obratně vyloudil informaci, že byl někdy znám pod přezdívkou Mugger. (,Proč jste se ho na to ptal?‘ chtěl později vědět Ellery. ‚Protože by se ho na to jinak zeptal Herman. Tak jsem tomu ulomil hroť)
„Jak jste se dostal k té přezdívce, pane Hathawayi?“
„Zlomil jsem si nos, když jsem jako dítě hrál baseball,“ řekl Mugger vážně. „Získal jsem tak tu ošklivou vizáž, se kterou dovedu dělat různé ksichty – znáte to, jak to mají děti rády – protože jsem se styděl. A tak mi začaly říkat Mugger.“ (,Mé ubohé uši,‘ naříkal Harry Burke.)
„Tak, pane Hathawayi,“ pokračoval Uri Frankell, Jste pod přísahou jako svědek obhajoby, důležitý svědek, řekl bych i nejdůležitější, a musíme si být stoprocentně jisti, že soud i porota pochopí, kdo jste a jak jste se do této záležitosti připletl, tak aby nikdo nemohl později přijít a napadnout nás, že jsme se pokusili něco skrýt –“
„Myslí tím mne!“ vykřikl návladní. „Protestuji proti proslovům!“
„Pane Frankelle, máte další otázky na svědka?“
„Mnoho, ctihodnosti.“
„Tak se laskavě ptejte, ano?“
„Pane Hathawayi, právě jste nám řekl, jak jste přišel ke své přezdívce Mugger. Je ještě nějaký jiný důvod?“
„Pro co?“
„Být nazýván Mugger.“
„Ne, pane,“ řekl Mugger.
„Pane Hathawayi –“ začal Frankell.
„Navádí svědka!“ vykřikl návladní.
„Nechápu, jak by vyslovení svědkova jména ho mohlo někam navádět,“ namítl soudce. „Pokračujte, pane Frankelle. Ale nenavádějte ho.“
„Pane Hathawayi, máte policejní záznam?“
Mugger vypadal zdrceně. „Co je to za otázku, proboha?“
„Nestarejte se o otázku. Odpovězte na ni.“
„No, párkrát jsem byl zadržen.“ Muggerův tón naznačoval, že to se může stát každému.
„Kvůli čemu?“
„Říkali tomu přepadení. Poslyšte, já jsem za celý život nikoho nepřepadl. Vy přepadáte, vy ubližujete lidem. Já lidem neubližuju. Nikdy. Jenže když vás jednou označí, už se to s vámi táhne –“
„Svědek bude odpovídat na otázky, nic víc,“ prohlásil soudce. „Pane Frankelle, nechci slyšet žádné proslovy ani od vašeho svědka.“
„Pane Hathawayi, odpovídejte jen na mé otázky a dost.“
„Ale oni mě označili –“
„Není to také jeden z důvodů, proč vás někdy nazývají Mugger, pane Hathawayi? Protože vás policie přistihla při několika zdánlivých obviněních z přepadení?“
„Říkám vám, že mě označili –“
„No dobře, pane Hathawayi, chápeme to. Ale hlavním důvodem pro to, že vám říkají Mugger je, že máte tu přezdívku z dětství, kdy jste si zlomil nos při baseballu a že jste si z toho dělal legraci?“
„Ano, pane.“
„Měl jsem dojem, že tento svědek měl svědčit pro obhajobu,“ poznamenal soudce k Uri Frankellovi, „ne sám pro sebe. Pokračoval byste laskavě?“
„Ano, Vaše ctihodnosti, ale nechceme před soudem a porotou nic skrývat –“
„Žádné proslovy, pane doktore!“
„Ano, pane. Pane Hathawayi, znal jste člověka jménem John Tumelty?“
„Koho?“ zeptal se Mugger.
„Více známého jako Spotty.“
„Ach tak, Spotty. Jistě. Byl to můj kámoš. Byli jsme opravdoví kámoši.“
„Kde je váš kamarád Spotty nyní?“
„V ledničce.“
„Máte na mysli městskou márnici?“
„Jo, to mám. Někdo ho minulé noci dokonale zabil. Vrazil mu nůž do zad, když se pokoušel spát.“ Mugger se zdál být rozzlobený.
„To je důvod, proč dnes Spotty nemůže svědčit ve prospěch slečny Spanierové?“
„Námitka!“ zvolal návladní, mávaje rozčileně rukama.
„Samozřejmě,“ prohlásil soudce nepříjemně. „Víte to moc dobře, pane Frankelle. Škrtněte tu otázku. Porota ji nebude brát na vědomí.“ Mugger začal otevírat ústa. „Svědku, neodpovídejte!“ Mugger zase ústa zavřel. „Pokračujte, doktore.“
„Než se dostaneme k jádru vašeho svědectví, pane Hathawayi,“ řekl Frankell, „chtěl bych něco váženým členům poroty vysvětlit. Ptám se vás – a pamatujte, že jste pod přísahou – byly vám nabízeny nějaké peníze nebo jiné materiální odměny za vaše svědectví v tomto případě?“
„Ani halíř,“ prohlásil Mugger s hořkostí v hlase.
„Jste si tím jist?“
„Jsem si tím jistý.“
„Ani žalovanou?“
„Kým?“
„Souzenou dámou.“
„Ne, pane.“
„Ani mnou?“
„Vámi? Ne, pane.“
„Ani žádným přítelem slečny Spanierové?“
„Vůbec ne.“
„Ani –“
„Kolikrát ještě bude muset odpovídat na tutéž otázku?“ zeptal se návladní.
„– někým, spojeným se stranou obhajoby?“
„Už jsem vám to řekl, nikým.“
„Tak proč potom svědčíte, pane Hathawayi?“
„Chlupatí,“ řekl Mugger.
„Chlupatí?“
„Jeden polda mi řekl, že když nebudu řádně odpovídat na jejich otázky, že to požalují mému kurátorovi.“
„Ach. Policie vám to řekla, když vás vyslýchala? Kdy to bylo?“
„V tu noc, kdy našli Spottyho zapíchnutého.“
„Takže je to kvůli nátlaku policie, že podáváte své svědectví – pravdivé svědectví – v tomto případě?“
„Námitka,“ vyskočil návladní. „Jsou to jen nezaručené domněnky. Následující věcí, kterou uslyšíme, bude řeč o policejní brutalitě při běžném vyšetřování!“
„Posaďte se, pane návladní,“ povzdechl si soudce. „Pane Frankelle, sestavujte své otázky vhodným způsobem. Už mě to přestává bavit, pořád vás na to upozorňovat. Neexistuje žádné svědectví, uváděné tímto svědkem, o nátlaku policie.“
„Omlouvám se, Ctihodnosti,“ řekl Uri Frankell. „Faktem zůstává, že výpověď tohoto svědka je důsledkem policejního natahování na skřipec a ne důsledkem nějakého návrhu obhajoby –“
„A nepoužívejte slovo skřipec, pane Frankelle. Pokračujte, pokračujte!“
„Ano, Vaše ctihodnosti. Teď bych se s vámi rád vrátil, pane Hathawayi, k událostem, které se odehrály ve středu večer třicátého prosince minulého roku.“
Všichni v soudní místnosti viditelně zpozorněli. Bylo to jako by si všichni přítomní – v lavicích poroty, mezi diváky, v části pro novináře – řekli ‚Teď to přijde‘, aniž by přesně věděli, co se vlastně stane, ale jako by podle Frankellova postupu předpokládali, že to bude skutečná rána pro ubohého sluhu veřejnosti za stolem prokurátora. I soudce se pozorně naklonil dopředu.
„Vzpomínáte si na tu noc, pane Hathawayi?“
„Vzpomínám,“ prohlásil Mugger tak zaníceně, jako by mluvil z kazatelny.
„Je to už nějaký čas. Jak to, že si právě tu noc pamatujete i po tak dlouhé době?“
„Protože jsem narazil na skutečnou kořist,“ řekl Mugger, olizuje si při vzpomínce rty. „Nic takového se mi před tím nestalo. To byla noc!“
„A co mimořádného se tedy oné noci stalo, pane Hathawayi?“
Pan Hathaway váhal, jeho rty se nehlasně pohybovaly.
„Tak do toho, pane Hathawayi, čekáme,“ řekl Frankell netrpělivě. Jeho oči jakoby říkaly ‚Přestaň se tvářit, jako by sis zkoušel své svědectví, sakra‘.
„Ach! Jo,“ řekl pan Hathaway, „no, je to takhle, víte? Je studená noc a já jsem švorc. A tak jdu za tím chlápkem a ptám se ho, jestli by mi nemohl pomoct. Jistě, řekl mi. Vytáhl prkenici, chvíli se v ní přehraboval, a nakonec vytáhl bankovku a strčil mi ji do ruky. Podíval jsem se na ni a málem jsem omdlel. Byla to padesátka. Padesát babek! Zatímco jsem si pořád myslel, že sním, povídal ‚Tahle sezóna bude šťastná, příteli. Ale nezapomeň, že je později, než si myslíme. Vezmi si i toto.‘ A sundal své náramkové hodinky a dal mi je. ‚Každý mužský,‘ řekl mi, ‚má sledovat běh času‘ nebo něco takového – a odpotácel se, než jsem stačil říct jediné slovo.“
„Odpotácel? Chcete říct, že byl namazaný?“ zeptal se rychle Frankell, nedívaje se na porotu.
„Nemyslím si, že byl střízlivý,“ řekl Mugger. „Úplně nacucaný. Hodný chlap. Nejlepší, jakého jsem kdy potkal.“ Ellery by nebyl překvapen, kdyby Mugger dodal ‚Požehnej mu Pán Bůh‘.
„Kde k tomu setkání došlo?“
„Na rohu Třiačtyřicáté a Osmé.“
Tentokrát se Frankell na porotu podíval. Ellery musel obdivovat jeho rafinovanost. Frankell věděl, že žádný muž nebo žena v soudní síni nevěří Muggerově historce o tom, jak přišel ke svému štěstí. Všichni si byli jisti, že tu ubohou okradl. Byl nutný frontální útok na nepravděpodobnost jeho historky.
„Ještě jedou si to zopakujme. Říkáte, že jste se v okolí Times Square přiblížil k opilci a požádal ho o almužnu a že on vám okamžitě a dobrovolně dal padesát dolarů a své hodinky?“
„Nečekám, že mi bude někdo věřit,“ řekl prostě Mugger. „Sám jsem tomu nemohl uvěřit. Ale přesně to udělal. Ani jsem se ho nedotkl.“
„A to všechno se stalo v noci před Silvestrem?“ zeptal se Frankell.
„Jo. Musel asi začít oslavovat trochu dřív.“
Porota byla zaujata. V Muggerově hlase bylo slyšet údiv, doznívání zázračného a neuvěřitelného štěstí, které může připomínat jedině pocity Popelky při doteku kouzelného proutku pohádkové babičky. Frankell byl spokojen a pokračoval v tlaku na Muggera.
„No dobře, a co se stalo pak?“
„Co se stalo? Nic. Myslím tím, že jsem to musel někomu říct – Spottymu. Nemohl jsem se dočkat, až mu to povím. Tak jsem šel do Central Parku –“
„Proč zrovna do Central Parku?“
„Protože tam Spotty nejčastěji provádí své kousky. Myslel jsem si, že ho najdu v práci na jeho starém teritoriu, tak jsem tam šel a opravdu jsem ho tam našel.“
„Zopakujeme si to krok po kroku, pane Hathawayi. Nemohl jste se dočkat, až o svém štěstí povíte svému kamarádovi, Johnu Tumeltymu nebo Spottymu, jak ho nazýváte, a tak jste šel na místo, kde obvykle operuje, tedy do Central Parku, a tam jste ho také našel. Mluvil jste s ním hned, když jste se setkali?“
„Jak bych mohl? Když jsem přicházel, viděl jsem ho, jak zastavuje to mladou holku – teda dámu. Tak jsem se schoval za křoví a čekal, až skončí.“
„Žebral o almužnu od té mladé dámy? Vidíte, pane Hathawayi, tu mladou ženu v této místnosti?“
„Jistě.“
„Ach, opravdu? Mohl byste nám na ni ukázat?“
Muggerův vydrhnutý ukazováček ukázal na Lorettu Spanierovou.
„Uveďte do protokolu,“ požadoval Frankell rychle, „že svědek označil obžalovanou slečnu Lorettu Spanierovou.“ Teď už si věřil. „Teď bych byl rád, pane Hathawayi, kdybyste se plně soustředil a byl si zcela jist pravdivostí své odpovědi. Měl jste, když jste byl schován za křovím, zatímco Spotty mluvil se slečnou Spanierovou v Central Parku – měl jste možnost podívat se na hodinky, které vám dal ten opilý muž?“
„Na to si můžete vsadit.“
„Proč jste se podíval na hodinky?“
„Proč jsem se na ně podíval? Díval jsem se na ně celou cestu až do parku. Už tak dlouho jsem neměl žádné hodinky, že jsem ani nemohl uvěřit, že se mi to jen nezdá.“
„Takže když jste se podíval na hodinky, zatímco váš kamarád Spotty obtěžoval slečnu Spanierovou, dělal jste to jen proto, že to bylo pro vás něco nového? Že jste se po mnoha letech mohl dívat na hodinky?“
„Dalo by se to tak říct,“ připustil Mugger s přikývnutím. „Jo, to je správné. Něco nového.“
„Mimochodem, byl jste si jist, Že jdou hodinky správně?“
„Ještě jednou, prosím?“
„Jestli hodinky udávaly správný čas?“
„No jistě! Kontroloval jsem je cestou s pouličními hodinami a s hodinkami v obchodech nejméně desetkrát. Na co by mi hodinky byly, kdyby neukazovaly správně?“
„Na nic, pane Hathawayi, plně s vámi souhlasím. Takže vaše hodinky, podle desítky hodinek, které jste kontroloval cestou do Central Parku, šly správně,“ zeptal se Frankell lhostejně. „A kolik ukazovaly, když jste viděl Spottyho obtěžovat slečnu Spanierovou žádostí o almužnu?“
Mugger odpověděl bez zaváhání: „Dvacet minut před dvanáctou, na minutu přesně.“
„Na minutu přesně dvacet minut před dvanáctou. Jste si tím zcela jist, pane Hathawayi?“
„Jistě jsem si jistý. Cožpak jsem vám to právě neříkal? Dvacet minut před dvanáctou.“
„Tedy dvacet minut před půlnocí?“
„Přesně to jsem měl na mysli.“
„Oné středeční noci, třicátého prosince, noc před Silvestrem – noci, kdy byla zavražděna Glorie Guildová?“
„Ano, pane.“
„V Central Parku?“
„V Central Parku.“
Frankell se otočil a vydal se ke stolu obhajoby. Výraz tváře okresního návladního se zdál budit jeho sympatie. Smutně se usmál směrem k návladnímu, jako by chtěl říct ‚Omlouvám se, kamaráde, ale válka je válka, není-liž pravda?‘ Ale najednou se obrátil zpátky na Muggera.
„Ještě jedna věc. Dala slečna Spanierová – tamto sedící mladá dáma – dala Spottymu něco po těch jeho kecech?“
„Jo. Když odešla a já vystoupil z křoví a šel ke Spottymu, ukázal mi čtvrťák, který mu dala, jako by to byl zlatý poklad.“ Mugger zavrtěl hlavou. „Chudák Spotty. Mizerný čtvrťák – a já s padesátkou v kapse. Skoro jsem ani neměl to srdce mu ji ukázat.“
„Nevšiml jste si náhodou, kterým směrem slečna Spanierová odešla?“
„Jistě, šla na západ. Musela tedy mířit k východu na West Side.“
„Děkuji vám, pane Hathawayi,“ řekl Frankell zdvořile a pokynul ná-vladnímu: „Svědek je váš.“ Návladní povstal ze židle, jako by ho bolelo břicho.

31. KAPITOLA
Během nevinné oslavy Lorettina propuštění došlo k jednomyslné shodě, že je skutečně dítětem štěstěny. Nedovedla vysvětlit, jak jen mohla zapomenout na vandráka, který ji obtěžoval cestou přes Central Park poté, co opustila svou tetu. Prostě to v ní nezanechalo žádný dojem. Jak připomněl Ellery, kdyby nebylo šlechetného opilce, ohromeného lupiče a žebrajícího ubožáka, mohla se Loretta snadno octnout na nepříjemné straně zákona. (Nepřipomínal jí, že někdo nadobro zavřel ústa toho ubožáka, aby mu znemožnil vypovídat v soudní síni – zřejmě tentýž někdo, kdo podstrčil revolver do krabice od Sakse.)
I Curtis Perry Hathaway, který byl přítomen na pozvání Loretty a který pil irskou whisky plnými doušky, se zdál být dojat. Měl ještě pořád jizvy z křížového výslechu v rukách okresního návladního, který se při tom divoce houpal v bocích. Ale pan Hathaway neustoupil ani o píď; Harry Burke ho tituloval Horáciem. Muggerovy kapsy byly plné novinových výstřižků, dosvědčujících jeho důležitost; vypadal vyčerpaně, zmateně, unavený lichotkami a whisky. Pořád tomu nemohl uvěřit, byly to vrcholné chvíle jeho dosavadního života.
Když teď byla navždy osvobozena od obvinění z vraždy, i na Lorettině britském brnění se objevily trhliny. Smála se nepřirozeně, štěbetajíc vesele s každým v doslechu. Ale její obočí bylo stažené, jako by trpěla nějakou bolestí nebo špatně viděla, a její nozdry vypadaly jako z porcelánu. Stačilo by málo, aby se sesypala, pomyslel si Ellery. Současně se kolem jejích úst objevila jistá tvrdost. Dětské našpulení bylo pryč. Náhlá dospělost, pomyslel si. Dostala se do toho jako mladistvá a vyšla jako žena. Povzdechl si.
„Vypadáš, jako bys snědl zkaženou ústřici,“ řekl mu později Harry Burke. ,,Co tě trápí?“
„Tvář,“ zabručel Ellery.
„Čí tvář?“ zeptal se Burke, rozhlížeje se
„Nevím, Harry. To je právě ten problém.“
„Ach.“
Čí tvář jen mohla GeeGee svou poznámkou myslet?

32. KAPITOLA
„Něco ti vadí,“ zeptal se Burke.
„Nic to není, Harry. Opravdu,“ bránila se Roberta.
„Mě neošidíš, děvenko. Už ne. Jde o Lorettu, že?“
„No…“
„Měla bys trochu přibrzdit, Berto. Mám tím na mysli Armanda. Nemůžeš jí pořád dělat matku. Může ti to mít za zlé.“
„Ach, Harry. Nechci o tom mluvit! Je mi z celé té záležitosti na zvracení. Prosím tě, obejmi mne.“
Loretta se diplomaticky odebrala do postele – alespoň tedy odešla do ložnice – a oni zůstali v rozsáhlém obývacím pokoji sami.
S Robertou v náručí zavřel Burke oči. Byla tak hřejivá a skutečná. Celý jeho svět byl v těchto dnech tak čistý, že ho nemohly narušit ani pravidelné návštěvy Armandovy poďobané tváře. Proč marnil svá svobodná léta?
Roberta se k němu ještě víc přitulila a schoulila se jako unavené dítě.
„Harry, netušila jsem, že muž může být tak příjemný,“ pobrukovala si. „Jsem ti tak vděčná.“
„Vděčná?“
„To je jediné slovo – přála bych si…“
„Ano, Bertie?“
„Už nic.“
„Nemůžeš přece jen tak začít takovou větu a nedokončit ji. Co by sis přála?“
„Ach, žes měl přijít před mnoha lety, když to tedy musíš vědět.“
„Opravdu, miláčku?“
„Neříkala bych to, kdybych to tak nemyslela. Probouzíš ve mně city – nevím –jaké má mít žena, domnívám se. Ne…“
„Něco?“
„Tonic.“
„Ne takové, jaké jsi cítila k Armandovi, když jsi do něj byla zamilovaná?“
Vyskočila a odstrčila ho od sebe. „Už to nikdy neříkej, Harry. Nikdy! Byla jsem ještě dítě. Horší než dítě. Když se teď za tím ohlížím, zdá se mi, že se to stalo někomu jinému. Všechno.Všechno se to stalo někomu jinému.“ Její hlas se chvěl. „A ty jsi něco úplně jiného, Harry.“ Její hlas se třásl. „Nepřestávej být něco jiného – vidíš, jsem tak opovážlivá.“
„Nebudu,“ slíbil Burke. Tentokrát nebylo v jejich polibku ani potuchy po touze nebo překvapených rtech. Byl to polibek čistoty a Burke věděl, že je ztracen. Vlastně byli ztraceni oba. A bylo to nádherné.

33. KAPITOLA
„Takže je to vážné,“ prohlásil Ellery po několika dnech.
Burke zvídavě zvedl obočí.
„S tebou a Robertou.“
Skot se zdál být trochu nesvůj. „Ty si nedáš pokoj. Jaké máš pro to důvody dnes?“
„Tvoje poslední výmluva, proč nemůžeš letět domů, byla, že se cítíš odpovědný za Lorettu. Ta už je z potíží venku a ty pořád otálíš. Není-li to Loretta, musí to být malá Robby. Už o tom ví? Jak dlouho taková věc trvá vám Skotům?“
„My jsme takový opatrný národ,“ řekl Burke a mírně se začervenal. „V podstatě jsme monogamní. Takové věci nám trvají dlouho. Ano, je to vážné, kámo, a vem tě čert!“
„Roberta už to ví?“
„Domnívám se, že ano.“
„Ty se domníváš! O čem vy dva spolu mluvíte?“
„Existuje řada věcí. Nestarej se.“ Burke se snažil změnit téma rozhovoru. „Je něco nového v našem případě?“
„Bohužel nic.“
„Takže jste opustili loď?“
„Ani se neptej. Ten problém s tou tváří mě nenechá spát. Mimochodem, co jsem to zaslechl o Lorettě a Carlosu Armandovi?“ Sloupce ze společnosti byly přecpány narážkami a Ellery neviděl Lorettu od oné oslavy.
„Je to neuvěřitelné,“ prohlásil Burke vztekle. „Ten hajzl je opelichaný jako opice – nebo jsem to popletl? Ženy mě mystifikují. Myslel by sis, že ho Loretta prohlédne. Je to praktická dívka! Ale je zřejmě stejně bezmocná jako ty ostatní husy, když on rozehraje své kouzlo.“
„S tím se musíš narodit,“ konstatoval Ellery. „To mě mrzí, takové zprávy. Armandova historie by měla mluvit sama za sebe.“
„Možná pro tebe, pro mne a ostatní muže,“ odsekl Burke. „Ale pro ty ženské je to cizí jazyk.“
„Nedá se jí to nějak rozmluvit?
„Bůhví, že se o to Roberta pokoušela. Vlastně to právě začíná obě dívky rozdělovat,“ řekl Skot a jal si vyklepávat zbytek tabáku z dýmky. „Pokusil jsem se to Roberte vysvětlit, aby si to tak nebrala, ale Armando je pro ni pojem. Hnusí se jí a nesnáší, když se Loretta do toho namáčí.“
Ellery se dozvěděl od Burkeho o bouřce mezi Lorettou a Robertou následujícího týdne. Jejich boj o Armanda dosáhl okamžiku pravdy.
„Podívej se, drahoušku,“ měla říct Roberta. „Nic mi do toho není, ale nemohu se dívat na to, jak jsi do toho vtahována tím – tím lidským pohyblivým pískem.“
„Roberto,“ řekla prý Loretta se zvednutou bradou. „Raději bych už s tebou o Carlosovi nediskutovala.“
„Ale někdo ti musí vtlouct do hlavy kapku rozumu! Nechat ho posílat ti květiny, pořád se kolem tebe motat – neuvědomuješ si, do čeho se ženeš?“
„Roberto –“
„Ne, musím ti to říct! Loretto, úplně jsi se zbláznila. Nemáš s muži žádné zkušenosti a Carlos měl tucty takových dívek, jako jsi ty. Ani to před tebou neskrývá. Copak nevidíš, že jediným, co chce, jsou peníze, které nezískal svatbou s tvou tetou Glorií?“
Lorettina zlost se vzedmula jako vlna. Ale snažila se ji ovládnout a napůl se odvrátila, spínajíc ruce. „Nemohla bys přestat dirigovat můj život?“
„To nedělám, drahoušku. Je se tě pokouším chránit před kousky jednoho z největších světových svůdců. Který je kromě toho vrahem.“
„Carlos nikoho nezabil!“
„Všechno to vymyslel, Loretto. Má větší vinu než ona. Ať je to kdokoliv.“
„Nevěřím tomu!“
„Myslíš si, že ti lžu?“
„Kdoví.“
„Proč bych měla? Několikrát jsem ti už říkala, jak se mě Carlos snažil získat, abych to pro něj udělala –“
Loretta se k ní obrátila; nos měla úplně bílý. „Roberto, změnila jsem svůj názor na tebe. Nemyslela jsem si, že jsi ten typ, ale teď vidím, že jsi. Závidíš mi. Úplně tě to sžírá.“
„Já? Závidět ti?“
„Ano, peníze, které mi zanechala teta Glorie. A Carlosův zájem o mne.“
„Úplně jsi přišla o rozum, miláčku. Mám naopak radost z tvého štěstí. A co se týče Carlosových pozorností, raději bych byla, kdyby mě pronásledoval žralok; bylo by to mnohem bezpečnější. Měla bys být i ty.“
„Přiznáváš, že jsi po něm jela –“
„To však bylo před tím, než jsem zjistila, co je zač. Naštěstí ta hrozná kapitola mého života už skončila, zaplať pánbůh. Chceš-li to vědět, Roberto, jsem zamilovaná do Harryho a jsem si jista, že on cítí totéž ke mně. Už mi to monstrum nemůže být méně lhostejné –“
„To stačí, Roberto.“ Loretta se celá třásla. „Jestliže nepřestaneš Carlose urážet…“
Zarazila se.
„Chystala ses říct, že bys byla ráda, kdybych se vystěhovala, že?“ Zeptala se Roberta tiše.
„Řekla jsem jen, že jestli nepřestaneš –“
„Dobře vím, cos řekla, Loretto. Vystěhuji se okamžitě, jakmile si najdu jiné bydlení. Nebo bys chtěla, abych odešla dřív – třeba hned teď?“
Obě dívky na sebe upřeně hleděly. Nakonec Loretta řekla svým nejstudenějším britským hlasem: „Není nutné udělat to hned. Ale za daných okolností soudím, že by bylo nejlepší, kdybychom náš vztah ukončily co nejdříve.“
„Odstěhuji se zítra ráno.“
A Roberta se také odstěhovala. Přestěhovala se do ubytovny YWCA a Harry Burke jí pomáhal najít byt. Nakonec si našla tmavý byt jedna-plus-půl na York Avenue, ve zchátralé budově, s mříženi na přízemních oknech a s umyvadlem v koupelně, které mělo polovinu glazury odprýskanou a z něhož prasklinami prosakovala voda. Na rohu bloku byl bar, v němž byl provoz po celý den i noc.
„Je to smradlavá díra, Bertie,“ prohlásil Burke mrzutě. „Nechápu, proč jsi to vzala. Kdybys poslechla mé důvody –“
„Myslíš, abych si vzala od tebe peníze?“
„No a co je na tom špatného?“
„Všechno, Harry, i když tvá nabídka byla velmi milá.“
Vypadal bezradně a rozčileně.
„Není to tak zlé,“ řekla Roberta měkce, „a přinejmenším je s výbavou. Stejně si nic lepšího nemohu dovolit. A mnohem raději budu bydlet tady, než v Lorettině bytě, a dívat se, jak ji to zvíře táhne s sebou ke dnu.“
„Ale máš tady dost drsné sousedství!“
„Lorettin byt je mnohem drsnější,“ oponovala Roberta.
Tak se tam Roberta se svým skromným majetkem nastěhovala a Harry se stal jejím soukromým ochráncem. Dělal ze svého úkolu mnohem těžší práci, než ve skutečnosti byla – v domě žilo mnoho dalších lidí, kteří si nemohli dovolit vyšší nájem, a zdálo se, že přežívají nebezpečí sousedství velice dobře – ale jednoho večera Burke přistihl nějakého mladíka v lesklé černé bundě a holinkách, jak se krčí u Robertina okna a snaží se mezi mřížemi a záclonami zahlédnout svlékající se dívku. Skot nezavolal policii. Mladíkovi sebral nůž, kopl ho do zadku a při útěku ho varoval, že tento dům je zakázán všem výstředníkům, uchy lákům a zvrhlíkům a aby to řekl i všem svým kamarádíčkům. Pak už se Burke cítil lépe. Dokonce na vlastní náklady vyměnil nespolehlivý zámek na vstupních dveřích se slovy: „To by mělo zbořit mýtus o tom, že Skoti jsou lakomí.“ Roberta ho políbila mnohem vřeleji, než si ten půldolarový výdaj zasloužil; a tak si koupil štěstí za obnos, který by i ve Skotsku byl považován za dobrý obchod.

34. KAPITOLA
To, co se stalo Lorettě, bylo běžné pro Elleryho, který se narodil a vyrostl v americkém prostředí; pro cizince Burkeho, to bylo, bez ohledu na Profumův skandál, ohromující. Hrdinka osvobozujícího soudního řízem se podle kulturních zvyklostí stala přes noc slavnou, se vším příslušenstvím, včetně kontraktu.
„Pouze nevědomosti vděčíš za své překvapení, Harry,“ řekl mu Ellery laskavě. „My tady odměňujeme vraždu jako věc národního života. My své vrahy milujeme. Fotografujeme je, interviewujeme je, škemráme o autogram, zakládáme fondy na jejich obhajobu, snažíme seje aspoň letmo zahlédnout a propukáme v pláč, když jsou odsouzeni. Někteří z nás si je i berou za manžely. Chápu to. Truman Capote strávil svých posledních několik let – všimni si, let – hrabáním se v nesmyslném kansaském masakru, jen aby z toho udělal knihu. Jen? Prodal jich miliony.“
„Ale smlouva na Broadwayi!“ protestoval Burke.
„Samozřejmě, Harry. Jen to prostě nechápeš. Dnes u nás občanská práva něco znamenají. Proč by měla být příslušnice něžného pohlaví diskriminována proto, že můj otec a okresní návladní si mysleli, že zabila svou tetu? I když chápu, že Lorettin případ neodpovídá demokratickým ideálům. Měla by alespoň mít talent.“
„Stejně jako Roberta,“ prohlásil Skot hořce. „Ale nevidím nikoho, že by jí nabízel smlouvy.“
„Poraď Roberte, ať jde a nechá se obvinit, že někoho zastřelila.“
Loretta byla bombardována tolika nabídkami – vystoupení v televizi, práce v nočních klubech, dokonce i na film – že na taktický návrh Carlose požádala o pomoc Selmu Pilterovou. Veteránka válek o procenta, jejíž obdiv pro Lorettu se datoval od onoho dne ve Wasserově kanceláři, se dala do boje. Byla to ona, kdo získal kontrakt na Broadwayi.
„Ale Selmo,“ namítla Loretta nervózně, „Broadway…“
„Podívej, drahoušku, jestli to myslíš se svou kariérou zpěvačky vážně, kratší cesta k uznání neexistuje. Nechtěla bych tě vidět protloukat se několik let různými nočními podniky. Máš-li se stát hvězdou, musíš ovládat své posluchače. I když televize je na úvod dobrá, není to krátká cesta. Podívej na takovou Barbru Streisandovou – stala se hvězdou teprve na Broadwayi. GeeGee se vyšplhala na vrchol v rádiu, ale to byla jiná doba. Dostalo se ti publicity, teď potřebuješ odrazový můstek. A to hned, dokud si tě publikum pamatuje. Proto jsem ti doporučila, abys odmítla nabídku Hollywoodu – to trvá příliš dlouho. Něco jiného by bylo, kdybys neměla kvality hvězdy. Ale s tvým hlasem a navíc s tím, co se ti právě přihodilo, nemůžeš propadnout.“
„Opravdu si to myslíte?“
„Dělám už v té branži hodně dlouho a nemohu marnit svůj čas průměrnými lidmi. Takže, jde o Orrina Steyna. Jestliže tě Orrin pro svůj muzikál chce, pak si myslí, že to dokážeš. Nemůže riskovat ani půl milionu dolarů, ani svou pověst pouze na hezkou tvářičku.“
„Mám hrát hlavní roli?“
Stará paní se usmála. „Už mluvíš jako nějaká hvězda. Drahoušku, je to hudební revue. Plná mladých talentů – Orrin je mistrem ve vybírání budoucích hvězd. Pro tebe zvolil sólový výstup –jen ty a klavír a bodový reflektor. Svou důvěru už nemohl víc projevit. Moje rada je, abys to vzala.“
Loretta tedy roli přijala a začala pracovat na své kariéře. Od Selmy Pilterové a Steynova tiskového agenta, nemluvě již o Kipu Kipleyovi, se jí dostalo plné podpory. Marta Bellina, která se vrátila z turné, jí dávala lekce v dýchání a nosnosti hlasu. „To bylo to nejmenší, co jsem mohla pro Gloriinu neteř udělat,“ řekla později stárnoucí hvězda. „A její hlas mi tolik připomínal Glorii.“
Ellery, neustále se honící za čtyřpísmenkovým přeludem v případě vraždy Guildové, si vzal oddechový čas. Zajel do sešlého divadla Roman Theatre na West 47th Street, kde Steynova společnost zkoušela, a s pomocí vrátného a malé bankovky vklouzl na sedadlo v poslední řadě.
Byla to pravda. Podobnost naháněla husí kůži. Dívka byla rozenou hlasovou instrumentalistkou – stejný hlas, přísahal by Ellery, jaký vycházel ze starých desek Glorie Guildové, jejímž byl obdivovatelem.
Loretta seděla u klavíru na jinak pustém jevišti, v civilních šatech, nenalíčená, se zamračenou starostí na její drobné tvářičce, když občas zašilhala na slova v notách. Z jejího hrdla vycházel stejný hlas, který okouzloval posluchače její tety. Stejně jako intimní hlas Guildové přitahoval naslouchajícího, zpíval pro posluchače, ne pro divadlo; stal se individuálním zážitkem, který si každý odnášel domů a snil o něm. Billy Gaudens, kterého si Steyne vybral pro napsání hudby k jeho revue, přizpůsobil Lorettin výstup, upravil styl a náladu podle jejího hlasu tak, že se zdály být jedním celkem. Gaudens chytře upustil od zvuků bitu, rocku a folku a vrátil se k vášnivým baladám z Gloriiných dnů – k písním, které zarmucovaly, vyžadovaly a toužily. (Později se Ellery dozvěděl, že všechna ostatní hudba v oné show byla moderní. Orrin Steyne předváděl Lorettu v tom nejlepším. Věděl, co v ní získal.)
Bude senzací, pomyslel si Ellery… a jak na to pomyslel, udeřil blesk.
Ještě senzačnější, než ta dívka.
Chvíli ohromen seděl a stále na to myslel.
Nemohlo o tom být pochyb.
To měla GeeGee na mysli.
Vyhrabal se ze svého sedadla a spěchal k telefonu.

35. KAPITOLA
„Neptej se mne, proč mě to napadlo zrovna při Lorettině zkoušce,“ říkal Ellery o hodinu později ve Wasserově kanceláři advokátovi, svému otci, Harrymu a Roberte. „Možná je to tím, že ona dělá hudbu – myslím tím opravdu dělá! – a hudba je tím tajemstvím.“
„Jakým tajemstvím?“ vyptával se inspektor. „O čem to mluvíš, synu?“
„Face,“ řekl Ellery. „Zpráva, kterou umírajíc zanechala GeeGee na psacím stole.“
„Co s tím má hudba společného?“
„Všechno.“ Ellery byl tak vzrušen, že nedokázal klidně sedět na židli. Pobíhal po Wasserově kanceláři, jako by se pokoušel uniknout před útokem rozzuřených sršňů. Nechápu, jak jsem mohl být tak duševně tupý. Všechno bylo v těch čtyřech písmenech.“
„Uvědomte si,“ pokračoval, „že mluvím o čtyřech písmenech, ne o slově. Mluvím o notách.“
„Uvědomte si, pane Queene, že jsem se zcela ztratil,“ prohlásil pan Wasser.
„Opět se najdete. Chce to čas. V takových chvílích mám pocit, jako bych si dal deset drinků a pak se nadechl čerstvého vzduchu… Podívejte se.“
„GeeGee napsala ‚face‘. Bylo zřejmé, že to má nějaký vztah k osobě, která ji zastřelila. Bylo také zřejmé, že jako klíč k vrahovi slovo ‚tvářc neznamená vůbec nic.“
„Přirozeně vyvstává otázka: co když to nebyl slovní klíč?“
Inspektor se zamračil. „Ale když to nebyl slovní klíč…?“
„Přesně tak. Jestliže to nebyl slovní klíč, jaký jiný klíč to tedy mohl být? To si žádalo nový průzkum. Tak jsem to udělal. A ještě jednou. Napadlo mě všechno možné, co by to mohlo být, kromě toho, co to skutečně bylo. A při tom to bylo tak zřejmé, že si toho nikdo z nás nevšiml.
„Protože když to nebyl slovní klíč, musel to tedy být klíč, tvořený čtyřmi písmeny abecedy. Tvořícími ne slovo, ale sekvenci určitého typu s nějakým jiným významem.“
„Nějaký kód?“ navrhl starý pán.
„Nepřerušuj mě, když jsem v laufu. Kde jsem zůstal? Ach, ano. Když začneš uvažovat tímto způsobem, okamžitě tě napadne, že GeeGee napsala ta čtyři písmena skutečně jako samostatná písmena. Úmyslně je od sebe oddělila. Pravda, nespojování písmen bylo pro její rukopis charakteristické; a aby to bylo ještě komplikovanější, způsob, jakým formovala svá písmena, je činil, že vypadala jako ruční tisk spíš než obyčejné písmo. Ale když uvažujeme o písmenech f-a-c-e v jiné souvislosti než jako o slovuje to zcela jasné a jsme na správné cestě.“
„Ne já.“ Skot se mračil. „Jaké souvislosti?“
„No, co víme o zájmech Glorie Guildové? Za prvé: jako aktivní umělec strávila celý život s hudbou. Za druhé: v důchodu byla blázen do rébusů a jiných hříček. Ano? A teď uvažujme o f-a-c-e z hlediska hudby a rébusů. Hudební rébus.“
Nastalo ticho. Ellery zářil: dosáhl kosmické rychlosti a v takových případech se vždy ocital ve stavu euforie. Jeho otec, Wasser a Burke neprojevovali žádné známky inteligence. Roberta usilovně přemýšlela – velké oči zářily pod svraštěným obočím – ale nakonec i ona zavrtěla hlavou.
„Jako dítě jsem studovala hudbu, takže bych měla vědět, kam míříš, Ellery, ale nevím.“
„Co v hudbě znamená f-a-c-e, Roberto?“
„Tvář?“
„Zase to čertovské slovo. Ne slovo, Roberto. Písmena. V hudbě.“
„Aha, ty tedy myslíš, že f, a, c, e jsou noty“
„Jistě, co jiného? Ale jaké?“
„Jaké?“
„Spolupracuj!“
„Možná kdybych měla notový papír…“
„Dovolíte, pane Wassere?“ Ellery sáhl po složce čistého žlutého papíru na advokátově psacím stole, po peru a rychle kreslil. Když zvedl složku a ukázal jim svůj výtvor, uviděli pět obvyklých notových rovnoběžných linek.

„Tady máme osnovu i s houslovým klíčem. Roberto, ukaž nám, kam patří noty f, a, c, e.“
Roberta od něj vzala složku a pero a po krátkém přemýšlení začala kreslit.
„A teď každou notu patřičně označ.“
Udělala to.
„Tak se na to podívejme.“
Ellery nechal složku kolovat. Bylo na ní vidět následující:

„Tak jsou to noty,“ řekl inspektor Queen. A předpokládám, že je slečna Westová umístila správně, jinak by ses tak neolizoval Tak co dál, Ellery?“
„Osnovu tvoří pět linek a čtyři mezery mezi nimi. Kam Roberta noty umístila? Na linky nebo do mezer?“
„Do mezer.“
„Do mezer. A to znamená mezi řádky“
Ellery se vítězoslavně odmlčel.
„Čekáš od nás, že tě zvolíme králem?“ vyštěkl jeho otec. „Pořád nechápu, o čem mluvíš, Ellery. Budeš mi to muset kousek po kousku vysvětlit.“
„Počkat.“ Harry Burke uchopil pevně opěradla svého křesla. „ Ona nám chtěla říct, že máme hledat mezi řádky.“
„Dejte pánovi doutník,“ řekl Ellery. „Ano, tato malá hudební hádanka je zprávou od GeeGee. ‚Podívejte se mezi řádky‘.“
Nastalo dlouhé ticho.
„Které řádky? Kde?“ vyhrkl nakonec inspektor.
„To je samozřejmě správná otázka.“
„Její deníky!“
„Logické, tati. Ale nerozumné. Uvědomte si, jak hustě jsou deníky psány. Na přecpaných stránkách nezbývá vůbec žádné místo. Musela by mít talent muže, který napsal Otčenáš na špendlíkovou hlavičku, aby ještě vmáčkla cokoliv mezi řádky deníků.“
„Tak kde? V některé z jejích knih?“
„Nepravděpodobné. Jsou jich stovky.“
„Z již zmíněných důvodů to nemůže být mezi řádky něčeho rukou psaného,“ mumlal Burke. „A ani ne tištěného. Musí to být něco mechanického, kde existují vhodné a pravidelné mezery…“
„Uhodl sto Harry!“
Burkemu se rozsvítilo.
„Něco psaného psacím strojem! Měla něco takového?“
„Nemusela to psát sama.“
„Její poslední vůle,“ pronesl rozvážně Wasser. „Dobrý Bože, poslední vůle!“
„Dospěl jsem ke stejnému závěru,“ přikývl Ellery. „Proto jsem vás požádal o schůzku ve vaší kanceláři, pane Wassere. Když jste četl poslední vůli dědicům, zmínil jste se o tom, že originál je již u pozůstalostního soudu, že čtete pouze kopii. Poznal jsem v ní kopii, kterou jsme našli v kovové skřínce v bytě Guildové, tedy Gloriinu kopii. Máte ji ještě?“
„Samozřejmě.“
„Rád bych se tedy na ni podíval.“
Zatímco čekali na sekretářku pana Wassera, kterou poslal pro dokument, Ellery poznamenal: „Mám ještě jeden důvod pro podezření, že právě Gloriina kopie je skrýší nějaké zprávy ‚mezi řádky‘… ten dlouhý seznam obdarovaných charitativních organizací. Tehdy mi to připadalo divné. Proč se namáhala s tím, aby vypisovala jednotlivě všechny ty nepatrné dary? Jistě by bylo jednodušší, odkázal určitou částku jako celek a ponechat na vůli vykonavatele, jak tuto částku rozdělit. Konkretizací jednotlivých darů dosáhla jedné věci – z poslední vůle se stal dlouhý dokument, poskytující dost místa pro závažnou zprávu. Ach, děkuji vám,“ řekl sekretářce a sáhl po listině. „Ještě okamžik, prosím. Nezahlédl jsem ve vedlejší místnosti topinkovač?“
„Ano, pane. Pan Wasser často snídá v kanceláři a tak ho tady máme.“
„Rád bych si ho půjčil, prosím vás.“
Dívka tedy topinkovač přinesla a Ellery ho zapojil do zásuvky za advokátovým psacím stolem. Postavil topinkovač na stůl a zapnul ho.
„Je to lepší než zapalovač, že?“ řekl vesele. „Uvidíme, zda mi ta má stará myslivna ještě funguje.“ Podržel první stránku vůle nad teplem, vycháže jícím z topinkovače a pohyboval papírem pomalu sem a tam. Všichni se kolem něj shromáždili a natahovali krky.
„Už něco leze!“ křičela Roberta.
Mezi psacím strojem napsanými řádky se začal objevovat nezaměnitelný rukopis Glorie Guildové.
„Ať se na místě propadnu!“ zvolal Burke.
„To přijde někomu draho,“ prohlásil inspektor Queen triumfálně. „Konečně se ten případ pohne kupředu.“

36. KAPITOLA
Byla to předlouhá zpráva, jak Ellery předpokládal, napsaná drobounkým písmem. Zabrala všechen prostor mezi řádky s výjimkou dolní poloviny poslední stránky.
„Tati, přečti to.“
A Ellery se spokojeně posadil.

„Píši to,“ četl inspektor nahlas, „z důvodů, které budou brzy zcela jasné. Chtěla jsem se před časem zbavit nějakých nepotřebných věcí, a tak jsem si naplánovala cestu na chatu do Newtownu. Požádala jsem Carlose, aby tam jel se mnou, ale on se vymlouval, že mu není úplně dobře. Starala jsem se o něj už do pozdního odpoledne, kdy prohlásil, že už se cítí lépe. Už už jsem chtěla cestu odvolat, ale Carlos naléhal, abychjela.
Když jsem dojela na chatu, zjistila jsem, že nejde elektřina, i když jsem Jeanně dala několik dní před tím instrukce, aby uvědomila rozvoď né závody. (Později jsem zjistila, že prostě zapomněla, což jí nebylo vůbec podobné.) Byla bych musela pracovat při svíčkách, a dům byl velmi vlhký a studený – i topení je na elektřinu. Než bych riskovala nachlazení, rozhodla jsem se k návratu do města.
Vyjela jsem výtahem nahoru a právě jsem se chystala strčit klíč do zámku, když jsem uslyšela z obývacího pokoje hlasy. Byly to hlasy Carlose a nějaké neznámé ženy. Byl to pro mne šok. V mém vlastním domě! Vůbec se nestyděl. Byla jsem vzteklá, znechucená a chtělo se mi zvracet.
Sešla jsem zase po schodech dolů a vyjela jsem nahoru nákladním výtahem, prošla jsem kuchyní a spíží a poslouchala za dveřmi jídelny. Carlos s tou ženou pořád ještě hovořili. Tiše jsem pootevřela dveře a nahlédla dovnitř. Nejsem za to na sebe nijak hrdá, ale měla jsem chuť Carlose uškrtit za to, že mi lhal o své nemoci a že si zatáhl do bytu nějakou ženskou, jen jsem vytáhla paty z domu; chtěla jsem také vědět, jak vlastně ta ženská vypadá. Byla mladá, malá a hezká, se zrzavými vlasy a drobnýma rukama a nohama ( Já jsem víc jako kůň – nebo spíš, kráva, jak jsem slyšela říkat svého drahého manžela té dívce, kráva, kterou Je nutno vydojit.)“

Roberta příšerně zbledla. „To jsem byla já,“ vydechla. „To muselo být ten večer, kdy… A ona poslouchala za dveřmi! Co si o mně musela pomyslet!“ Harry Burke ji vzal za ruku a uklidňoval ji.
Inspektor Queen pokračoval:

„Většinou mluvil Carlos a v podstatě šlo o to, že plánoval připravit mě o život. To si nevymýšlím; řekl to docela jasně. Začala se mi podlamovat kolena a já si myslela, že to snad ani nemůže být pravda, že musí jít o nějaký žert. Málem jsem vešla dovnitř, abych jim řekla, co si o takovém žertu myslím. Ale neudělala jsem to, něco mě zadrželo. Dál jsem naslouchala, nenáviděla jsem sama sebe, ale nebyla jsem schopna se odtrhnout.
Vykládal té dívce, že kdyby to udělal on sám, že by byl prvním, kdo by byl podezřelý. A tak musí mít dokonalé alibi. (V tu chvíli už jsem si nebyla tak jista, že jen žertuje.) On pak navrhl té dívce, že to bude ona, kdo mne zabije, zatímco on si bude dělat alibi, a že potom, až zdědí všechny mé peníze, že se s ní ožení a že spolu budou šťastně žít až do smrti. Takže to nebyl žert. Myslel to smrtelně vážně.
Už jsem to nemohla vydržet. Proběhla jsem zpátky kuchyní, sjela výtahem dolů a začala jsem se procházet po ulicích, nevědouc co dělat, kam jít, na koho se obrátit. Prochodila jsem téměř celou noc. Pak jsem zase sedla na auta, zajela do Newportu, nechala zapnout elektřinu a zůstala jsem celé dva dny na chatě, snažíc se věci si promyslet. Ale stejně jsem nic nevymyslela. Co by mi pomohlo jít na policii? Stálo by mé slovo proti jeho, a ta dívka by to jistě také kvůli němu zapřela, Dostalo by se to do novin a vyvolalo hroznou melu. Jediné, čeho bych mohla od policie dosáhnout, by bylo, že by mě hlídali, ale to by stejně nemohli do nekonečna, i kdyby mi uvěřili.
Mohla jsem se s ním rozvést. Ale to už jsem šok a strach překonala. Začala jsem bojovat. Samozřejmě jsem věděla, co je Carlos zač, podezřívala jsem ho, že uhání i jiné ženy, ale vražda! Nikdy by mě nenapadlo, že by si chtěl zakrvácet své ruce. Celé to bylo tak neskutečné. Jediné, co mě napadalo, bylo, nějak mu všechno oplatit, nějak tak, aby ho to zle zranilo. Rozvod by nebyl tím pravým. Musel si myslet, že vše probíhá podle jeho plánů.
Riskovala jsem život, jistě. Možná jsem tomu ve skrytu duše přece jen nevěřila. Nicméně, žila jsem nejlepší část svého života a měl-li by být za několik let ukončen… Dává to smysl pouze ženě, která zestárla, zošklivěla, ztloustla a byla zapomenuta poté, co měla všechno, obdiv a potlesk a slávu a vše pěkné, co s tím souvisí.
Držela jsem oči otevřené a brzy jsem zjistila, že má podezření ohledně Carlose a té jiné ženy byla oprávněná. Dokonce svedl Jeannu Templovou, mou sekretářku, ubožátko; nebylo divu, že byla tak nervózní. Ale já ty ženy neviním, Carlos má něco, čemu ženy nedokáží odolat. Naši předmanželskou smlouvu jsem kvůli těm všem podezřením samozřejmě neroztrhala. Jen jsem ho oklamala tak, aby si to myslel. Tím, že je stále platná, mám proti němu další zbraň, nejvíce zraňující ze všech.
Mám i jiné zbraně– novou poslední vůli, na kterou píši neviditelným inkoustem. Rovněž jsem nechala klíč neviditelným inkoustem ve svém deníku na stránce 1. prosince. To vše pro případ, že bych opravdu byla zavražděna. Nevím, na co Carlos čeká, možná jen na vhodnou příležitost – já mu jich mnoho nedávala. Ale něco mi říká, že můj čas se blíží. Snad je to něco v jeho chování. Mám-li ohledně jeho záměrů pravdu – a jsem přesvědčena, že mám – dostane, co si zaslouží a kde ho to nejvíce zraní. Začala jsem pátrat po dítěti mé sestry, Lorettě Spanierové. Většinu svého majetku zanechávám právě jí. To by mělo setřít šarm z Carlosovy tváře! Hrozně ráda bych byla přitom, až mu bude má poslední vůle čtena.
Proto sděluji všem, kteří to budou číst: Jestliže zemřu násilnou smrtí, zorganizoval to můj manžel I když bude mít alibi, bude vinen tak, jako kdyby to udělal vlastní rukou. Žena bude jen jeho nástrojem.
Pokoušela jsem se zjistit, kdo byla ta dívka, kterou jsem zastihla onoho večera ve svém bytě, když jsem ho zaslechla plánovat mou vraždu, ale Carlos byl velice opatrný. Pokud mohu říct, už se s ní nesetkal, ledaže by to bylo nějak tajně. A tak tedy její jméno neznám, i když mám takové tušení, že jsem již už někdy viděla. Zde je její popis: ke třicítce, velmi jemná pleť, zrzavé vlasy, výška si 160 centimetrů, pěkná postava, hezké oči (barvu bohužel neznám) a mluví s divadelním přízvukem (možná jsem ji viděla někde na Broadway i nebo ne turné?) a obléká se podle módy Greenwich Village, Vysoko na pravé tváři má zřetelné mateřské znaménko tvaru téměř dokonalého motýlka; podle toho by mohla být snadno identifikovatelná. Tato dívka je Carlosovým komplicem. Ona je tou, která, pokud budu zavražděna, vraždu pro něj provedla.
Podepsána: Glorie Guildová.“

Inspektor Queen vzhlédl od posledního listu. Zašilhal na Robertino mateřské znaménko a pokrčil rameny. Pak položil poslední vůli na psací stůl.
„Mateřské znaménko ve tvaru motýlka,“ vykřikl Burke. „Proto se jí Roberta zdála známá. Neříkala jsi, Bertie, že jsi se potkala s Armandem během onoho letního turné? Muselo to uváznout v jejím podvědomí.“
„Ale ona to všechno pochopila úplně špatně,“ prohlásila Roberta rozechvělým hlasem. „Musela odejít z bytu ještě před tím, než mě mohla uslyšet, jak jsem Carlose odmítla a odešla. Kdyby zůstala jen o pár minut déle, musela by slyšet, že jsem mu řekla, že od něj nic nechci. Pak by to nemohla napsat. Alespoň ne o mně!“
Burke jí hladil ruku. „Samozřejmě, Bertie.“
„A také mě nemohla vypátrat, protože už jsem Carlose neviděla až do onoho večera vraždy, kdy se objevil v mém bytě, aby mě využil jako své alibi!“ Růžový motýlek na její tváři se chvěl úzkostí. „Bože, jak jen jsem se do toho všeho zapletla?“
Burke hleděl na Elleryho, jako by od něj očekával slovo útěchy. Ale Ellery seděl zabořen ve svém křesle a hryzl si klouby na ruce.
Dlouho bylo hrobové ticho.
„Tak,“ ozval se nakonec inspektor Queen, ‚jsme zase tam, kde jsme byli. Stopa se ukázala být ranou vedle. Nedostali jsme se ani o kousek blíž k ženě, kterou Armando získal ke spolupráci.“
„Ale tohleto je přece důkaz proti němu, inspektore,“ protestoval Wasser. „Teď máte svědectví nejen slečny Westové, ale i Glorie Guildová popsala Armandovu nabídku slečně Westové.“
Ale inspektor zavrtěl hlavou. „Abychom mohli Armanda zmáčknout, potřebujeme tu ženu. Vidím, že nic neříkáš,“ dodal s kyselým úsměvem ke svému synovi.
„Co říct?“ mumlal Ellery. „Už jsi všechno řekl, tati. Musíme zase začít od samého začátku.“

37. KAPITOLA
Začali tedy znovu, od samého začátku a za svou námahu získali informace, které jim neřekly naprosto nic nového. Armando byl stále velice nepřístupný.
Již se nestýkal s paní Ardene Vlietlandovou, aktérkou milionového mejdanu v Newportu. Paní Gertie Huppenkleimerová z Chicaga a Beekman Place ho již nenavštěvovala; zřejmě se její záliba v odložených hračkách obrátila na mladší a jistější zábavy a Armando se jejich hru obnovit nepokoušel. Pěstitelka koní a alkoholická Daffy Dingleová stále vysychala někde u Bostonu. Armando rovněž opustil Jeannu Templovou, která se údajně pohybovala kolem bytu na East 49th Street, který sdílela s Virginií Whitingovou a občas vykonávala nějaké sekretářské práce. Dr.Susan Merckellová se zdála být příliš zaneprázdněná léčbou mnoha jiných hrdel, než aby se trápila s Armandovým nebo se to jeho zázračně uzdravilo. Marta Bellinová byla opět na cestách, tentokrát někde v Evropě. Ani se nestaral o Selmu Pilterovou; Armando měl nalíčeno na mladší kost. A nebylo nic nového, naprosto nic, o tajemné ženě ve fialovém závoji. Vypadala jako něco z gotické romance, miže jící v zapomnění, stvoření něčí bujné fantazie.
Armando se soustřeďoval na Lorettu Spanierovou, hraje roli blahosklonného zpovědníka a pečovatele o její vzácný talent. Pravidelně navštěvoval její zkoušky, sedával v opuštěném hledišti divadla, zatímco ona se pokoušela o nové číslo Billy Gaudense nebo pracovala na nějaké klasice; objevoval se tajemně v zákulisí, když skončila a doprovázel ji domů nebo do nějaké zastrčené restaurace, když nebyla příliš unavena; utěšoval ji, když byla v mizerné náladě z toho, jak se věci mají. Bylo ho s ní vidět všude.
„Malý blázen,“ vrčíval Burke. „Cožpak nemá ani nejzákladnější instinkt opatrnosti?“
„Je opuštěná, Harry,“ odpovídala Roberta. „Ty prostě ženy nechápeš.“
„Chápu Armanda.“
„I já ho chápu,“ říkala Roberta ponuře.,,Ale nesoudím Lorettu podle vašich velkých mužských norem, drahý. Ona najde způsob, jak se starat sama o sebe. Většině z nás se to podaří; s tímto instinktem se ženy rodí… Právě teď potřebuje někoho, o koho by se mohla opřít a s kým si může popovídat. Carlos něco takového dokáže velice snadno.“
Burke zavrčel.
„Využije ji stejně, jako využil její tetu.“
„Glorii Guildovou vlastně ani moc nevyužil. Aspoň ne podle té její tajné zprávy.“
„Tak proč teď leží bez dechu v měděné bedně?“
„Lorettě neublíží. Chce její peníze.“
„A taky je dostane!“
„Ne na dlouho, drahoušku. Nepodceňuj malou Lorettu. Možná, že teď ze sebe dělá blázna, ale nenechá to dojít jen tak daleko. Aby dostal její peníze, musel by se s ní oženit a mám pocit, že Loretta nebude tak naivní.“
„Její tetu se mu přesvědčit podařilo!“
„Její teta byla prakticky stará paní. Loretta má nejen peníze, ale i mládí a krásu. To je jen přechodná fáze. Mimochodem, proč musíme pořád mluvit o nich! Já musím zítra brzy vstávat.“
Tak se věnovali jiným věcem, které jim braly dech.
Roberta byla angažována do jedné hry mimo Broadway, v níž nemusela říct ani slovo; musela se objevit ve třech jednáních, v masově zbarvených bikinkách, tančíc šejk. „Autor mi říkal, že to napsal pod vlivem LSD,“ sdělila Harrymu. „A víš co? Já tomu věřím.“ Doplazila se každý večer domů s utahanými svaly i nervy.
Pro Skota to byly krušné dny. Zatímco Roberta zkoušela, on trávil většinu svého času s Ellerym, motajíce se bezúčelně po policejním ředitelství. Připomínali pár z mizerné tragedie, nesnášeli pohled jeden na druhého, ale byli spojeni navzájem nerozlučnou vazbou jako siamská dvojčata.
Jejich dialog byl jednotvárný.
„Jsi stejně otrávený, jako já?“ ptával se Ellery.
„Asi jo,“ odsekával Burke.
„Tak proč to nevzdáš?“
„Nemohu, Ellery. Proč to nevzdáš ty?“
„Také nemohu.“
„Kamarád.“
„Nech na hlavě.“
Burke strčil ruce do kapes.
Inspektor Queen šel navštívit okresního návladního.
„Co tak pohnat Armanda před porotu bez oné ženy, Hermane?“
Návladní zavrtěl hlavou.
„Ale máme k dispozici tu historku Guildové mezi řádky,“ naléhal inspektor. „A máme svědectví Roberty Westové.“ Vlastně se hádal sám se sebou a návladního používal jen jako posluchače.
„No a co, Dicku? To všechno dokazuje jen možný záměr z jeho strany sedm měsíců před skutečnou událostí. I když by se mi podařilo porotu přimět k jeho obžalování, o čemž pochybuji, dovedeš si představit, co by obratný právník dokázal z toho případu udělat? A jak znáš Armanda, najal by si toho nejlepšího. Chceš-li se mne na to zeptat, Dicku, ten lump by publicitu jen přivítal. Ať visím, jestli mu poskytnu k tomu šanci, aniž bych měl naději na jeho porážku. Jedinou naší nadějí je ta žena.“
„Jaká žena?“ naříkal inspektor. „Začínám si myslet, že ani nikdy neexistovala.“
Ať již to bylo patetické nebo ne, inspektor se nemínil vzdát. Se zavilou pravidelností předvolával Carlose Armanda na ředitelství – aby si brousil drápy, jak řekl starý bojovník Ellerymu a Harrymu. Ale jestli měla tato předvolání jít Armandovi na nervy, dráždila hlavně inspektora. Vypadalo to, že Armando se na návštěvy těší. Už nepředstíral obtěžování, ani nehrozil právními kroky. Byl šaramantní, jeho negativní odpovědi byly provázeny zdvořilostí, jeho zuby se usmívaly a jednou dokonce nabídl starému pánovi doutník. ,,Nekouřím doutníky,“ odsekl inspektor, ‚a kdybych kouřil, nekouřil bych kubánské a kdybych kouřil, nepřijal bych ho od vás, Armando, a kdybych ho přijal, zadusil bych se jím.‘ Armando pak nabídl doutník Ellerymu, který si ho vzal. ,,Předám ho některé kryse, kterou budu chtít otrávit,“ řekl se stejnou zdvořilostí. Armando se jen usmál.
„Dělá si ze mne blázny,“ běsnil inspektor, „a prožívá každou minutu. Ptá se mne, proč ho neuvězním! Ještě nikdy v životě jsem tak někoho nenáviděl. Měl jsem si raději vybrat kariéru v hygienickém oddělení.“ Na jejich překvapené pohledy dodal: „Aspoň bych byl vybaven na práci s takovým svinstvem.“
Starý pán přestal Armanda předvolávat.
Burke se zeptal: „Takže se to dostane mezi nevyřízené případy?“
„Ne, na váš medailon.“ odsekl inspektor; když se rozčilil, upadal do žargonu svého mládí. „Vydržím u toho případu, dokud mě nepochovají. Ale tyto schůzky způsobují žaludeční vředy mně, ne jemu. Budeme chvíli tiše sedět a doufat, že začne být potěšen sám sebou. Pak možná udělá chybu. Možná že jednoho dne kontaktuje onu ženu. Nebo ona jeho. Nechal jsem ho sledovat 24 hodiny denně.“
Nesledovali ho jen inspektorovi lidé. Také Ellery, který hubnul víc, než mu bylo příjemné, sledoval Armanda spolu s policisty nebo samostatně. Navštívil mnoho klubů Playboy nebo Gaslight, mnoho Dannyho, Dintyho, Sardiho a Lindiných skrýší, dokonce i zatuchlé divadlo Roman Theatre a neměl z toho nic, kromě občasného překyselení žaludku nebo kocoviny.
„Tak proč to děláš?“ ptal se ho Harry.
„Víš, co se říká o naději,“ krčil Ellery rameny. „Nedokáži myslet na nic jiného.“
„Stará hra,“ povzdechl si Burke. „Uvidíme, kdo bude mít větší trpělivost, liška nebo psi. Nic nového?“
„Nic. Nechceš se přidat k tomu cvičení se v marnosti?“
„Ne, děkuji, nemám na to žaludek, Ellery. Dříve nebo později se zadusí. Aleje tady Roberta!“
Přišla Roberta a Burke měl najednou lepší věci na práci, než čoudit a být očuzován v Elleryho přítomnosti. Jednoho večera, když se Roberta doplížila z díry ve Village, kde celý den strávila na jevišti, do jiné díry, kde bydlela a tedy nebyla sto odolávat lidským citům, sebral Skot veškerou svou odvahu a tvrdě zaútočil.
„Bertie, Berto, Roberto. Už to déle nevydržím. Můžeš si říkat o policejních psech co chceš, ale oni vedou proklatě nudný život. Začínám z toho bláznit, Roberto. Motat se kolem, myslím…“
„Chceš říct, že bys chtěl odjet domů“ řekla Roberta s pláčem na krajíčku.
„Rozhodně! Ty to přece chápeš, nebo ne?“
„Ach, ano,“ řekla Roberta ledovým hlasem. Byl to její nejlepší jevištní hlas, který vždy toužila použít při interpretaci Lady Macbeth. „Zajisté.“
Burke zářil. „Tak je to domluveno.“ Pak se však pro jistotu zeptal: „Že ano?“
„Co je domluveno?“
„Myslel jsem –“
K jeho zděšení začala Roberta plakat. „Ach, já tě z ničeho neviním, Harry…“
„Bertie! Co se to sakra děje?“
„N-nic.“
„Něco přece. Jinak bys neplakala, pro lásku boží.“
„Já nepláču! Proč bych měla plakat, proboha? Je přece samozřejmé, že chceš domů. Jsi v cizí zemi. Žádné šipky v hospodách, žádní Rockers nebo Mods, žádné střídání stráží… Harry, prosím tě. Bolí mě hlava. Dobrou noc.“
V Burkeho průzračných očích se zračil zmatek. „Ale –jájsem myslel…“ Zarazil se.
„Ano. Ty pořád jen myslíš. Jsi prostě takový typ, Harry.“ Roberta se převalila na gauči na přikrývku, do které zatím plakala. „Cos myslel?“
„Napadlo mě, že si myslíš, že nemyslím –“
„Že nemyslíš? Jsi někdy tak zoufalý, Harry. Nemůžeš mluvit jednoduše, srozumitelnou angličtinou?“
„Já jsem Skot,“ řekl Burke škrobeně. „Možná nemluvíme stejnou řečí, ale to, co jsem měl na mysli, je univerzální. Nemyslel jsem – chci říct, myslel jsem, že –“
„Ano, Harry?“
„Do pytle s tím vším!“ Burkeho zápasnická šíje byla naběhlá krví. „Chci, abys jela domů se mnou.“
Roberta už zase seděla a trochu se nad tím zmatkem mračila. „To bylo hezké, Harry. Chci říct za určitých okolností. Chci říct, že nejsi moc obratný v nabídkách dívkám, nemáš savoir-faire mužů jako Carlos nebo Ellery Queen, myslím si, že bys to měl brát jako kompliment. Jsi milý svým vlastním způsobem. Opravdu navrhuješ otevřít svou peněženku a financovat mi cestu do Anglie oplátkou za mé nelegální polibky? Já sama bych si to dovolit nemohla, samozřejmě, i když bych ráda Anglii viděla. Vždy jsem po tom toužila – Stratford-on-Avon a tak. Ale drahoušku. Obávám se, že to od tebe nemohu přijmout. Vidím, že jsi o mně získal špatný dojem. Jenom proto, že mě okolnosti přinutily přiznat se, že jsem kdysi měla románek s tou zrůdou Carlosem, nemáš právo myslet si, že jsem nějaká pochybná ženská. Ale je to od tebe milé, Harry; děkuji ti za to, žes zatoužil strávit se mnou pár nocí. Ale teď už jsem opravdu unavená a ráda bych šla spát. Sama. Dobrou noc, Harry.“
„Budeš-už-konečně-mlčet!“ zahřímal Skot. „Vůbec mi nerozumíš. Chci si tě vzít!“
„Ach, Harry,“ rozplakala se znovu Roberta. „Kdybych to jen tušila!“
Ať už chtěla říct jakoukoliv další lež, nedošlo k tomu. Zbytek byl ztišen v silných pažích a rtech.
„Nuže, starý brachu,“ prohlásil Burke Ellerymu druhého dne s ostýchavým jásáním. „Konečně jsem vyřešil tu starou otázku,“
Ellery zabručel. „Jak to z tebe Roberta vypáčila?“
„Nerozumím ti.“
„Ta ubohá dívka na to čekala už týdny. Možná i měsíce, pokud je mi známo. Musel si toho všimnout každý, kromě láskou nemocného Skota. Gratuluji.“ A Ellery potřásl Harrymu rukou.
Plánovali svatbu co nejdříve. „A strčíme hlavu do chomoutu v Merrie Olde,“ jásal Burke. „Nemůžeme čekat na let BOAC, kamaráde. Abych řekl pravdu, mám už plné břicho té vaší krásné země.“
„Někdy si přeji, abys nás políbil v Yorktownu,“ řekl Ellery zamyšleně.
Proklel Carlose Armanda a všechny jeho cikánské předky a vrátil se ke svému románu.

38. KAPITOLA
Revue Orrina Steyna vyvolala komentáře, že byla načmárána v orgasmu místo rozvážně složena po jeho dozvucích. Byla to neinspirativní divadelní sezóna a čas byl zralý pro kritické vášně.
Nebo to bylo pověstné Steynovo štěstí. Ještě nikdy nevybouchl.
U Loretty Spanierové nešlo o žádnou sémantiku. Představitelka prostě předvedla; jedinou otázkou je, jak dobře. Odpověď v titulcích a výkřicích byla nejednotná. Kritici nadšeně vychvalovali její poslední lásku, Variety napsal, že STEYNE NAŠEL SVOU ZPĚVAČKU KOMICKÝCH ROLÍ, Walter Kerr ji prohlásil logickou pokračovatelkou Glorie Guildové, Life ji předpověděl vzestupnou dráhu, debaty se dohadovaly, zda hodně nebo málo přehrávala, a davy se řadily před pokladnami a tábořily u zadního východu, aby bojovaly o její autogram. Selma Pilterová získala od Loretty manažerskou smlouvu – stará paní zatím pracovala na základě ústní dohody – s Armandovým okamžitým požehnáním: „Je lepší, když podepíšeš se Selmou, cara, než kdybys byla vydána na pospas nějakému žralokovi v tomto bezohledném obchodě.“ Přišel i pozdravný telegram z Berlína: ŘÍKALA JSEM TI ABYS POKRAČOVALA MILUJE MARTA.
Revue zahájila ve čtvrtek večer. V pátek odpoledne telefonoval Ellery na Kipleyovo neregistrované číslo. „Můžeš mi obstarat dva lístky na revue Orrina Steyna? Zkoušel jsem to všude, ale marně.“
„Na kdy je chceš, rok po Vánocích?“ zeptal se novinář.
„Na sobotu večer.“
„Tuto sobotu?“
„Ano, tuto sobotu večer.“
„Kdo si myslíš, že jsem? Jackie Kennedyová?“ řekl Kipley a dodal. „Uvidíme, co pro tebe budu moct udělat.“ Ozval se za deset minut. „Nikdy nepochopím, proč tě pořád drbu na zádech, když ty mi dlužíš už nevím kolik informací. Budou v pokladně.“
„Díky,Kipe.“
„Svoje díky si strč za klobouk, Charlie. Dej mi něco, co budu moct otisknout, a budeme si kvit.“
„Byl bych rád, kdybych mohl,“ povzdechl si Ellery a zavěsil. Případ Guildové ho pořád trápil. Neměl ponětí, proč se náhle rozhodl jít na tu revui. Jeho rozhodnutí nemělo nic společného s velikostí Lorettina talentu; byl ochoten spokojit se se slovy Broadwaye. A muzikálům se raději vyhýbal. Přisuzuje to nejasnému profesionálnímu nutkání držet prst na tepu mrtvoly, Ellery vzal svého otce za vzpírající se loket – pro zženštile vychovaného inspektora muzikály vymřely s Florenz Ziegfeldem a Earl Carollem; považoval Oklahoma! za dost nudný a My Fair Lady za kopec nesmyslů – a v sobotu večer se vypravili do Roman Theatre.
Jejich taxi muselo vybojovat obvyklou bitvu s dopravní zácpou (žádný duševně zdravý Newyorčan by si nevzal soukromé auto v sobotu večer do divadelní čtvrti); vyměnili obvyklé nostalgické nadávání na zapadákovou atrnosféru nového Times Square; prošli obvyklou tlačenicí u okénka DNEŠNÍ PŘEDSTAVENÍ starého divadla a nakonec se usadili v hledišti u uličky, v šesté řadě uprostřed, v té Valhale snů oddaných vyznavačů show.
„Hrozně hezké,“ prohlásil inspektor, částečně uklidněn. „Jak jsi to dokázal?“ Nevěděl nic o Elleryho výzvě Kipovi. „Tato sedadla tě musela stát půl týdenního platu. Mého, samozřejmě.“
Ellery řekl moralizujícím hlasem: „Peníze nejsou všechno,“ a začal si číst v programu. Jsou věci, které člověk neříká ani svému otci.
A tady to stálo: „Písně… Loretta Spanierová“ na konci prvního jednání. Zdálo se, že všichni v sousedství mají otevřené programy na stejné stránce. Ellery se pokradmu rozhlížel, aby si to ověřil. Stávalo se tak jednou za deset let, že v zatuchlém vzduchu starých divadel bylo cítit něco jako síra pekelná. Dalo se to cítit jedině při zrození nové hvězdy. Bylo téměř možno slyšet praskání jiskřiček.
I to však umlklo po setmění, které předcházelo jejímu objevení. Ticho bylo tak husté, že se dalo krájet.
Tma byla stejně hmatatelná jako ticho. Ellery se přistihl nakloněný dopředu na okraji sedadla. Cítil vedle sebe svého otce, nejméně ovlivnitelného z mužů které znal, jak prožívá totéž.
Nikdo nezašramotil, ani nezakašlal.
Vysoký bílý kužel najednou vystřelil z proscenia do středu jeviště. Koupajíc se v jasném světle seděla Loretta u obrovského růžového klavíru, bledé ruce složené v klíně. Pozadí jí tvořil černý sametový horizont s vyšívanou gigantickou růží American beauty. Byla oblečena do flitry pošitých večerních šatů stejné barvy jako růže, s velkým výstřihem a bez zad. Neměla na sobě žádné klenoty a její bílá pokožka a zlaté vlasy se zdály být vyraženy na sametu. Nedívala se do hlediště, ale na své ruce v klíně. Vypadalo to, jako by byla někde úplně sama a naslouchala něčemu, co je pro obyčejné uši neslyšitelné.
Držela svou pózu dobrých třicet vteřin. Pak zvedla hlavu a pohlédla na dirigenta. Ten zvedl taktovku a záměrně ji tak držel poměrně dlouhou dobu. Když ji konečně spustil, vybuchl orchestr nejsilnějším mučivým akordem.
Akord pomalu přecházel do měkké uvolněné předehry ke Gaudenso-vě oslavnému ‚Where O Where?‘ předehra doznívala a Loretta zvedla ruce. Zahrála rychlé arpeggio, zvrátila svou zářící hlavu a začala zpívat.
Byl to skoro stejný hlas, kterému Ellery naslouchal ve dnu zkoušky, ale ne tak docela. Byl do něj přidán určitý rozměr, nehmatatelné něco, které dělalo rozdíl mezi kvalitou a stylem. Jestli to byl vzlet daný výzvou příležitosti nebo jestli ji něco ze svého tajemství zpěvačky naučila Marta Bellinová, faktem bylo, že Loretta měla nyní obojí. Kvalita byla Glorie Guildové, styl byl Lorettin vlastní. V tomto ohledu měl Walter Kerr pravdu. Stejným způsobem, jak se mladá generace oddělila od rodičů nesouc si jejich geny, ale přidávajíc kombinaci vlastních, aby se stala něčím zcela novým, byla neteř skutečně logickým následovníkem své tety.
Byla v tom hlasová intimita Guildové, zaměřená ve své mírně rozechvělé vášni k individuálnímu sluchu; co ji činilo novou, to bylo zvědavé zaujetí sebou samou, které Guildová nikdy neměla. Jako by si Loretta vůbec neuvědomovala publikum, jako by zpívala sama sobě v soukromí své ložnice, a umožnila si tak erotickou svobodu výrazu, který by nechtěla vyjádřit veřejně. Změnilo to všechny muže i ženy v hledišti do naslouchajícího Torna s uchem přitisknutým na zakázané dveře; zvyšovalo krevní tlak a ztěžovalo dýchání.
Bylo to strhující.
Bojuje s vlivem na svůj nervový systém odtrhl Ellery pozornost od toho, co se dělo jemu, a pozoroval, co to dělá s ostatními. Jeho otec byl nakloněn dopředu, oči přivřené, s úsměvem na starých rtech, ve kterém byla jak bolest, tak potěšení. Několik dalších osob, které mohl ve tmě zahlédnout, bylo okouzleno. Všechny tváře se přestaly kontrolovat, nedbající na slušnost a ohledy. Nebyl to pěkný pohled a byl jím stejně pobouřen jako unesen. Dobrý Bože, pomyslel si Ellery, stane se destruktivní společenskou silou, obrátí komunity ve skupiny vlků samotářů, rozptýlí stádovitou touhu mladých a nahradí marihuanu a LSD v univerzitních kolejích. Možná si ani neuvědomuje nebezpečné možnosti své síly. Prodá desítky milionů desek a měl by být přijat zákon proti ní.
V revui bylo ještě pět dalších písní: Love, Love, You’re Trouble to Me, There’s No Moon Ever, Také Me a I Want to Die:
Lorettiny ruce se vrátily do klína.
Hluk, který otřásal divadlem, nevnímala; ani se nerozhlédla. Prostě tam seděla, jako na začátku, ruce složené v klíně, oči upřené k zemi, ztracená ve své ozvěně. To byla režie Orrina Steyna, Ellery si tím byl jist, ale nemyslel si, že by reagovala jinak, i kdyby ji Steyne neřekl ani slovo.
Diváci ji nechtěli nechat přestat. Opona po prvním jednání spadla, zvedla se, spadla, znovu se zvedla; ona tam pořád tiše seděla, blyštivá malá postava u velkého klavíru na jinak prázdném jevišti.
Přidat! Přidat! PŘIDAT!
Nastal bouřlivý hřmot.
Loretta se poobrátila na lavici, zářivá růže ve světle reflektoru; pak teprve pohlédla poprvé divákům do očí.
Manévr byl překvapující. Vyvolal okamžité ticho.
„Hrozně ráda bych vám zpívala dál,“ řekla Loretta, „ale na programu je ještě velká část krásné hry pana Steyna, takže já mám ještě čas pouze na jednu píseň. Věřím, že Billy Gaudens nebude mít námitky, když sáhnu kousek do minulosti. Slova této písně napsal někdo, koho si možná pamatujete z jiného než hudebního světa, James J. Walker; hudba pochází od Ernesta R. Balla. Poprvé byla zveřejněna v roce 1905, byla obnovena a stala se slavnou ve dvacátých letech, kdy byl Jimmy Walker starostou New Yorku. Byl to speciální favorit Glorie Guildové – mé tety.“
Steynův chytrý tah – Ellery si byl jist, že to vymyslel Steyne – toto vyslovení jména GeeGee Guildové, vynést na světlo to, co tkvělo ve tmách všech myšlenek.
Loretta se obrátila zpět ke klavíru.
Nastalo opět elektrizující ticho.
Všichni zadržovali dech.
A Loretta začala zpívat.
Hudebně i slovně to pravděpodobně byla nešťastná volba. Ballova hudba byla lepivě sladká, Walkerova slova, zvláště verze, vyvolávala obraz ptáků ve zlatých klecích a ubohých dívek u šicích strojů.

Nyní v létě našeho života, drahý, říkáš, že miluješ pouze mne, šťastna ti nabízím i já své srdce, bušící vzrušením.
Ale minulé noci jsem ve snu viděla budoucnost starou a šedivou a přemýšlela jsem, drahý, zda mne budeš i potom milovat tak, jako dnes.
Refrén pak zněl:
Budeš mě milovat v prosinci stejně jako v máji, budeš mě milovat stále stejně?
Až všechny mé vlasy zešediví, políbíš mne a řekneš, že mě miluješ v prosinci stejně jako v máji?

Loretta to zpívala molto espressivo, stylem anglických muzikálů. Ellery kroutil hlavou. Byl to omyl a byl ochoten se vsadit, že dříve než uplyne pár představení, Orrin Steyne – nebo Billy Gaudens – uvidí, že Lorettin přídavek byl spíše parodické povahy. Dovedl si představit, že z hrdla jakékoliv jiné zpěvačky by píseň budila úsměvy nebo pošklebky. Bylo poklonou Lorettině síle, že posluchači byli tak uneseni touto písní z jiného světa a doby, jako byli Gaudensovou hudbou.
Naslouchaje mladistvým výlevům Beau Jamese – Gene Fowler nazval svou biografii Jimmy Walkera Beau James – si Ellery uvědomil, že téma Walkerových sentimentálních slov, zvláště refrénu, ho evidentně pronásledovalo až do smrti. Podle Fowlera, asi čtyřicet let po původním uvedení ‚Will You Love Me in December As You Do in May?‘, což Loretta nyní zpívala ještě téměř o dvacet let později, seděli během jeho poslední nemoci soudce, senátor, starosta a jeden politik v setmělé místnosti; Walker najednou rozsvítil, sáhl po tužce a začal skládat slova k nové písni. Končila slovy:

Nebude žádný prosinec, musíš si zapamatovat, drahá, že je pořád máj.
Po čtyřiceti letech a dvou Světových válkách Jimmy Walker kruh uzavřel.
Přál bych si, pomyslel si Ellery, kdybych totéž mohl udělat s případem Guildové.
Nebude žádný prosinec…
Ellery se narovnal, jako by dostal ránu elektrickým proudem. Svým způsobem tomu tak i bylo. V jiné situaci by tato shoda okolností byla zábavná. Posunul levý loket na opěradle svého křesla a tento pohyb způsobil tlak na brňavku. Nepříjemný úder ho téměř přiměl vykřiknout.
Inspektor Queen, naslouchaje Lorettině písni, ho napomenul. Pro inspektora byla píseň kusem jeho mládí..
Ale pro Elleryho to byla předtucha bezprostřední budoucnosti. Málem by vykřikl, i kdyby se nebyl dotkl citlivého nervu, protože byl raněn na mnohem citlivějším místě.
„Tati.“
„Mlč,“ zasyčel jeho otec.
„Tati, musíme odejít.“
„Co?“
„Alespoň já musím.“
„Zbláznil ses? Teď mi ušel konec té písně!“ Loretta skončila a ze všech stran se ozval nadšený potlesk. Vstala z lavice a stála bez úsměvu, jednu ruku položenou na růžovém klavíru, modré oči jiskřily ve světle reflektoru; vlastně jiskřila celá. Pak spadla opona a již dole zůstala. V hledišti se pomalu rozsvítila všechna světla.
„Dovedu si představit, co se s tebou děje,“ stěžoval si starý pán, když vycházeli uličkou z hlediště. „Jsi rozený kazič, Ellery. Člověče, jaký hlas!“ Pořád mluvil o Lorettě; nebo možná sám o sobě.
Ellery nepromluvil, dokud se nedostali do přecpaného foyer. Mračil se jakousi bolestí. „Nemusíš jít se mnou, tati. Klidně tu zůstaň a dodívej se na show až do konce. Uvidíme se později doma.“
„Počkej chvilku. Co tě žere?“
„Jen jsem si na něco vzpomněl.“
„O případu Guildové?“ okamžitě chtěl starý pán vědět.
„Ano.“
„Co?“
„Raději bych o tom ještě teď nemluvil. Musím si nejprve něco ověřit. Opravdu nemusíš odcházet, tati. Nechci ti kazit večer.“
„Už jsi mi ho dokonale pokazil. Stejně o zbytek show nestojím. Já už jsem si přišel na své peníze. Jaká to zpěvačka! O případu Guildové?“
„Ano, případ Guildová.“
„Také mě trápí,“ prohlásil starý pán. „Kam jdeme?“
„Vrátil jsi tu kopii poslední vůle Glorie Guildové okresnímu návladnímu? Tu se zápisem tajným inkoustem, který jsme vyvolali ve Wasse-rově kanceláři?“
„No a?“
„Musím ho najít.“
„Wassera?“
„Návladního.“
„Hermana? Teď? V sobotu v noci?“
Ellery mrzutě přikývl.
Inspektor se na něj pokradmu podíval a raději se už nic neptal. Vyšli východem na 47th Street, zapadli do nejbližší restaurace, objevili telefonní automat a Ellery strávil dvacet minut hledáním okresního návlad-ního. Ukázalo se, že je na politickém banketu v hotelu Waldorf a v telefonu vypadal dost naštvaně. Banket byl totiž silně obeslán tiskem i televizí.“
„Teď? V sobotu v noci?“ zeptal se Elleryho.
„Ano, Hermane,“ potvrdil Ellery.
„To to, sakra, nemůže počkat do pondělí?“
„Ne, Hermane,“ odpověděl Ellery.
„Přestaň mluvit jako charakterní herec v komedii,“ vyštěkl návladní. „No dobrá, Tajemný Vládce, sejdeme se v mé kanceláři, jakmile se mi podaří tam dostat. Ale bylo by pro tebe lepší, kdyby to byla dobrá zpráva.“
„Dobrá není to pravé slovo,“ zamumlal Ellery a zavěsil.

39. KAPITOLA
Když pročítal drobné písmo mezi strojem psanými řádky kopie poslední vůle Glorie Guildové, zestárl Ellery o dobrých deset let.
„Nuže?“ dožadoval se okresní návladní. „Našel jsi, cos hledal?“
„Našel jsem to.“
„Cos našel, synu?“ chtěl vědět inspektor. „Když jsem tehdy tu vůli četl nahlas ve Wasserově kanceláři, nevynechal jsem, ani nezměnil jediné slovo. O co tedy jde?“
„Právě o to. Dejte mi ještě chvíli, ano?“
„Chceš říct, že nám teď nic neřekneš?“ zavrčel jeho otec.
„Vytáhl jsi mne z toho banketu, kde jsou všechna média,“ začal vyčítat návladní, „v sobotu v noci! Moje žena si myslí, že jsem někam zmizel s nějakou kočkou a nepustí mě domů! Díky Bohu, Dicku, že nemám syna. Vracím se do Waldorfu a nebudu pro nikoho k dispozici do pondělního rána – Až tady ten vtipálek bude ochoten svůj trik prozradit, dejte mi vědět. Nezapomeňte zabouchnout dveře, až budete odcházet.“
„Nuže?“ zeptal se inspektor v tichu kanceláře, když její právoplatný majitel odešel.
„Teď ne, tati. Ještě ne,“ bránil se Ellery.
Starý pán pokrčil rameny. To už dobře znal a naučil se s tím žít.
Jeli domů tichým taxíkem.
Nakonec inspektor zanechal svou pýchu a radost ve stejně ztichlé studovně, tahajícího se za dolní ret a hledícího dolů do nějakého tajemného tunelu, obývaného, soudě podle jeho výrazu, obzvláště hnusnými nestvůrami.

40. KAPITOLA
A tak tvář tajemství se otočila za tříčtvrteční polohu a Ellery ji nakonec spatřil celou a poznal.

ČTYRI
Plná tvář
„Pohřběte mne tváří dolů, „ řekl Diogenes; a když se ho ptali proč, odpověděl: „Protože za chvíli se všechno obrátí vzhůru nohama.“
DIOGENES LAERTIUS
41. KAPITOLA
Inspektor jím zatřásl.
„Co?“ vykřikl Ellery a vztyčil se na posteli.
„Ještě jsem nepronesl ani slovo,“ řekl jeho otec. „Vstávej, ano? Máme společnost.“
„Kolik je hodin?“
„Jedenáct a je neděle, pro případ, že bys zapomněl. V kolik jsi šel spát?“
„Nevím, tati. Ve čtyři, pět, tak nějak. Společnost? Kdo?“
„Harry Burke a Roberta Westová, když se ptáš,“ odpovídal inspektor ode dveří, „ti dva něco chystají. Vypadají příliš šťastně na to, aby to bylo legální.“
A bylo tomu tak. Skot divoce popotahoval z vyhaslé dýmky, jeho obočí pracovala jako písty, jeho zápasnická šíje byla strakatá planoucím purpurovým motivem. Jeho pravá ruka svírala Robertinu levou, drtila ji a ta to s láskou prožívala. Ellery ještě neviděl Robertu tak veselou. Překypovala štěstím od chvíle, kdy se objevil ve vybledlém županu a papučích.
„Hádej, Ellery,“ křičela. „Budeme se brát!“
„Očekává se ode mne, že začnu tancovat?“ bručel Ellery. „Tuto novinku jsem se dozvěděl už před nějakým časem.“
„Ale my jsme změnili své plány, Ellery.“
„Nebudeme čekat s odjezdem do Anglie až do zavření Robertiny show,“ řekl Burke vzrušeně. „Vykašlala se na tu blbost a vezmeme se tady a teď.“
„V mém bytě?“ zeptal se Ellery kysele.
„Nemyslím tady a teď. Myslím v New Yorku a dnes,“ vysvětloval Burke.
„Opravdu?“ oživl Ellery. „A co způsobilo tuto změnu ve vaší strategii? Posaďte se, oba. Nesnáším lidi, kteří blbnou v neděli ráno. Tati, je ještě v ledničce tomatový džus? Budu ho dnes ráno moc potřebovat.“
„To kvůli Harrymu,“ začala Roberta, sedajíc si na jednu z židlí u jídelního stolu ve výklenku obývacího pokoje. „Je tak panovačný. Nechce čekat.“
„Nemohu, kruci,“ prohlásil Burke, posadil se vedle Roberty a zase ji chytil za ruku. „Řekl jsem si ‚Nač čekat?‘ Když si to uvážíš, nemá to žádný smysl. A myslel jsem i na další věci. Potřebujeme pastora, a je to.“
„Potřebujete také takovou drobnost, která se nazývá povolení ke sňatku,“ řekl Ellery. „– děkuji, tati.“ Dal si pořádný lok krvavého nápoje. „Wassermana, tři dny a tak. Jak to chcete všechno zvládnout za dnešek?“
„Ach, testy už máme za sebou a týden platné povolení,“ oznámila Roberta. „Myslíte si, inspektore, že bych mohla dostat také kapku tady toho? Vypadá to docela vábně a ještě jsem nesnidala. Vlastně ani nevečeřela, jak si uvědomuji. Harry byl tak netrpělivý.“
„Jen to neházej všechno na Harryho,“ řekl Ellery nepříjemně. „Wassermana nemohl udělat za tebe. No, dobrá, zřejmě je vám možno gratulovat. Je něco, co bych pro vás mohl udělat?“
„Nevypadáš příliš nadšeně,“ bručel Burke. „Nesouhlasíš s tím?“
„Na mně přece nezáleží, kamaráde,“ řekl Ellery. „Proč bych měl být nadšen vaší svatbou? Vajíčka, tati. Máme vůbec nějaká?“
„Děkuji, inspektore!“ řekla Roberta a žíznivě se napila.
„Už se nesou,“ prohlásil inspektor. „Chce ještě někdo?“
„Přišla by mi k chuti,“ vyhrkla Roberta, stavějíc sklenici s džusem na stůl. „Co ty, Harry?“
„Dej pokoj, Bertie. Půjdeme se někam nasnídat.“
„Harry!“
„Uklidni se, Harry,“ řekl Ellery. „V neděli ráno nebývám v nejlepší formě. Taťka dělá nejhorší smažená vajíčka na celém West Side. Jen si vezměte. Poslužte si.“
„Ne, děkuji,“ odmítl Burke škrobeně.
„A hodně topinek, inspektore, prosím,“ řekla Roberta. „Harry, nezůstávej pozadu.“
„Už se to nese,“ opakoval se inspektor a zmizel v kuchyni.
„Mohl by projevit větší nadšení,“ stěžoval si Burke. „Co je na nedělních ránech špatného?“
„Problém je v tom,“ začal vysvětlovat Ellery, „že přichází po sobotních nocích. A konkrétně tuto sobotní noc jsem se dostal do postele až v neděli ráno.“
„Svědomí, hlava nebo moc jídla? Nebo všechny tři?“
„Byli jsme se s otcem podívat na Steynovu revue.“
Burke vypadal zmateně „Co na tom? To přece dělá i množství jiných lidí a pokud jsem slyšel, docela dobře se bavili. Někdy tě nechápu, Ellery.“
„Byla tam dlouhá Lorettina píseň…“ Ellery se zarazil. „Nevadí. Mluvili jsme o tvé vynucené svatbě.“ Znělo to, jako by spolkl něco hodně hořkého.
Roberta se tvářila rozzlobeně.
„Vynucená! Nevím, odkud mají soukromí detektivové svou pověst. Dohadovali jsme se s Harrym, jestli se na ni máme jít podívat nebo ne,“ pokračovala Roberta a náhle změnila směr hovoru. „Ta vajíčka a šunka voní lákavě! Může být ještě něco lahodnějšího než topinky? Je tak dobrá, jak se o ní říká, Ellery?“
„Co? Ach, senzační.“
„Tak to tedy nepůjdeme. Nesnáším úspěch jiných lidí. To je něco, co ve mně teprve objevíš, Harry. Stejně bychom nemohli jít, budeme v Anglii –“
„A máme tady zase jaro,“ řekli jednohlasně Burke a Ellery. Burke se rozesmál, položil ruce na stůl a zavolal: „Inspektore, přidejte tam ještě pár vajec! Rozmyslel jsem si to!“
„Svatba,“ připomněl jim Ellery nevrle. „Kdo spáchal ten zločin?“
„To je náš problém,“ řekla Roberta mračíc se. „Uvědomuješ si, jaký je dnes den?“
„Samozřejmě, neděle. Nebo se mýlím?“
Jaká neděle?“
„Jaká neděle?“
„Květná neděle.“
„Aha,“ Ellery vypadal mrzutě. „Asi to nechápu. Květná neděle?“
„Panebože! Květná neděle znamená začátek velikonočního týdne, nevzpomínáš si? Kromě toho je masopust. No, Harry je odrodilý presbyterián, ale já jsem řádný člen episkopální církve, a my jsme si vždy přáli být sezdáni v episkopálním kostele episkopálním farářem, ale v mé církvi se prostě nemůžete vdávat během velikonočního týdne nebo masopustu. To je proti církevním zásadám. Takže bychom museli počkat.“
„Tak počkejte týden nebo dva nebo až ten půst skončí.“
Roberta se zasnila.
„To nemůžeme. Harry už má letenky – strávíme noc v hotelu a odletíme prvním letadlem zítra ráno.“
„Takové řešení se mi zdá být příliš komplikované,“ řekl Ellery. „Letenky se přece dají zrušit.“
„To nemůžeme,“ řekla Roberta. „Harry nechce.“
„Nebo můžete letět zítra a tu proklatou svatbu odložit na dobu po masopustu.“
„Není to nic proklatého a já bych to nevydržel až do konce masopustu,“ prohlásil Skot výhružně. „Víte, Queene, já kašlu na vaše zvyky.“
„Ellery,“ opravil ho Ellery. „Pokusme se udržet naši emocionální konverzaci na přátelské úrovni. Mimochodem, jak moc jste si oba jisti tím, že si jeden druhého chcete vzít?“
Vyvalili na něj oči, jako by řekl něco neslušného.
Pak Burke vyskočil. „Vstávej, Bertie! Tady na nás kašlou.“
„Ach, Harry, sedni si,“ řekla Roberta. Učinil tak velice neochotně, jeho oči metaly blesky na všechny kolem stolu. „Jsme si zcela jisti, Ellery,“ řekla sladce.
„Ty miluješ toto individuum?“
„Ano, miluji toto individuum.“
Ellery pokrčil rameny. „Mohli byste požádat kazatele některé méně vážné církve, aby provedl váš obřad. Nebo nejsnadnější by bylo najít civilního úředníka, který je vládou oprávněn k provádění kmenových rituálů. Jsou stejně závazné.“
„Nechceš to pochopit,“ začala Roberta, ale vtom vešel inspektor Queen s tácem plným míchaných vajíček, slaniny a topinek a rozptýlil její pozornost.
„Znám pravého muže,“ řekl inspektor, pokládaje tác na stůl. „Káva se dělá.“ Podíval se, jsou-li k dispozici ubrousky, talíře a příbory a začal je rozdávat. „J. J.“
„Soudce,“ upřesnil Ellery.
„Soudce?“ zeptal se Burke podezíravým tónem. „Kdo je soudce?“
„Soudce J. J. McCue, náš starý přítel,“ řekl inspektor a odešel pro konvici s kávou.
„On by to mohl udělat?“ zeptal se Skot.
„Jestliže ho otec požádá.“
„Ale on není duchovní,“ řekla Roberta pochybovačně.
„Nemůžeš mít všechno, Bertie,“ řekl láskyplně její ctitel. Vracela se mu dobrá nálada. „Soudce mi zní velmi dobře. Zvláště typu rodinného přítele. Stejně se můžeme nechat sezdat anglickým duchovním ještě jednou, až se dostaneme do Anglie. Je mi to jedno, kolikrát se s tebou ožením. Nebo kolik chlapů tu ceremonii provede a kde. Můžete zajistit toho soudce ještě na dnešek?“
„Můžeme to zkusit,“ řekl inspektor, přicháže je s kávou. Nalil Roberte plný hrnek. Je-li ve městě, mohu to skoro zaručit.“
Roberta se mračila. Nakonec přikývla, povzdechla si a řekla: „Ach, nuže, dobrá,“ a skryla svůj nos ve vonícím šálku.

42. KAPITOLA
Celý den byl v podivné náladě. Neobživl dokonce ani při úspěchu svého otce při shánění soudce J. J. McCuea na přeplněném městském golfovém hřišti. A tak se opět začala probouzet Harryho zlost.
„Uděláme tu ceremonii tady,“ řekl inspektor, když zavěsil sluchátko. „Soudce říkal, že to nemůže udělat u něj doma – jeho žena pochází z rodiny vysokých církevních hodnostářů a je názoru, že všechny svatby ve velikonočním týdnu jsou k ničemu. Kromě toho už s ní má dnes dost problémů tím, že si klidně hraje golf. Takže k nám přijde dnes večer. Vyhovuje vám to?“
„Ach, skvělé!“ zvolala Roberta a zatleskala si.
„Já tím nejsem nijak vyveden z konceptu,“ řekl Burke, dívaje se na Elleryho. „Ale od vás je to velice laskavé, inspektore.“
Ellery si prohlížel svůj palec, který právě vytáhl z úst. Vypadalo to, jako by ho do něj kousla krysa.
„Harry, miláčku,“ řekla rychle Roberta. „Nemáš něco udělat?“
„Měl bych?“
„Nic nevíš.“
„Ještě jsem nikdy nebyl ženatý,“ namítl její nápadník, červenaje se. „Na co jsem zapomněl?“
„Ach, skoro nic. Jen květiny. Mou kytičku. Šampaňské. A podobné drobnosti.“
„Dobrý Bože! Odpusť mi.“
„Nestarej se o bublinky,“ volal za ním inspektor. „Ellery tu jistě má pár lahví pro strýčka Příhodu – nemám pravdu, synu?“
„Snad tam mám pár lahví Sazarac 47,“ řekl Ellery nevrle.
„Nechci jeho bublinky ani zadarmo,“ prohlásil Skot chladně.
„Budeš muset,“ řekl Ellery, hryzaje si opět palec. „Kde si myslíš, že v New Yorku koupíš na Květnou neděli šampaňské?“
Burke vyrazil.
„A cigarety, drahoušku!“ volala za ním Roberta. „Došly mi.“
Bouchly dveře.
„Nevím, co vám dvěma přeletělo přes nos,“ řekla, „– děkuji, Ellery,“ a vyfoukla kouř. „Není to všechno Harryho vina. Něco vás trápí. Mohu vědět, co to je? Protože jde o mou svatbu a nechtěla bych si ji nechat zkazit.“
„Mám problém,“ připustil Ellery. Inspektor dopil svůj druhý šálek kávy a zvědavě na něj pohlédl. „No, asi bude lepší, když sklidím to nádobí,“ dodal Ellery vstávaje.
„Nech to, já to udělám,“ vyskočila Roberta. „Nesouhlasím s tím, aby muži myli nádobí, ani svobodní. Neodpověděl jsi na mou otázku, Ellery. Jaký problém?“
Ale Ellery jen zakroutil hlavou.
„Proč kazit tvůj svatební den? Právě jsi řekla, že by sis ho nechtěla nechat zkazit.“
„To určitě ne! Beru všechno zpátky. Můžeš si nechat své problémy pro sebe.“
„Ano,“ prohlásil stručně Ellery a zmizel ve své studovně, ponechávaje mračící se Robertu a svého otce v pokoji.
„Co se stalo s vaším synem, inspektore?“ tázala se Roberta, sklíže jíc talíře.
Inspektor pořád hleděl na dveře, kterými Ellery zmizel.
„Pořád ho trápí ten případ Guildové,“ řekl nakonec starý pán. „Vždycky se chová stejně, když ho některý případ pořádně žere.“ Následoval ji do kuchyně s konvicí od kávy v ruce. „Nenechej se tím znervóznit.“ Vytáhl zásuvku s dřezem. „Víš, Roberto,“ řekl inspektor najednou, „dostal jsem nápad. Třeba ti to nebude vadit.“
„Vadit?“
„Když pozvu na váš obřad pár lidí.“
Roberta ztuhla. „Bude záležet na tom, kdo by to měl být.“
„No – Loretta Spanierová, Selma Pilterová, možná pan Wasser, pokud se mi je podaří sehnat.“ Jeho tón naznačoval, že podmíněný způsob je pouhou zdvořilostí.
„A proč, inspektore?“ ptala se Roberta.
„Sám přesně nevím,“ řekl starý pán. „Nazvěme to předtuchou. Zažil jsem už dříve, že s tím Ellery pracoval. Shromáždit v kritickém stádiu lidi, kteří byli zapleteni do obtížného případu, mu nějak pomáhá. Pročistí mu to hlavu…“
„Ale je to moje svatba!“ zvolala Roberta zvýšeným hlasem. „Lidé, kteří se berou, by neměli být považováni za pokusná morčata v – v –“
„Já vím, že to chce hodně pochopení.“
„Kromě toho, inspektore, Loretta by jistě nepřišla. Znáte přece okolnosti, za nichž jsme se rozešly. A hraje v té revui –“
„Od kdy se na Broadway i hraje i v neděli? Myslím si, že by přišla. Třeba hledá příležitost, jak se s vámi zase udobřit, když teď vyhrála hlavní cenu a může si dovolit nechat staré mrzutosti minulostí. A já jsem si jist, že i vy se budete cítit lépe odlétajíc do Anglie bez zanechaných stop hořkosti.“ Inspektor Queen měl starosvětskou víru v účinnost sentimentality v takových situacích. „Co říkáte?“ zeptal se, když ji následoval zpět do obývacího pokoje.
Roberta začala mlčky sbírat šálky a talířky..
„Berte to sportovně, Roberto!“
„Harry by…
„Harryho nechejte mně. On je profesionál, on takové věci chápe.“
„Ale j e to i j eho svatba!“
„Rozmyslete si to. Opravdu bych to přivítal.“
Inspektor ji opustil a šel za Ellerym do jeho pracovny. Dveře do obývacího pokoje za sebou opatrně zavřel. Ellery seděl za psacím stolem, křeslo natočené tak, aby mohl své nohy uložit na okenní parapet a hleděl přes konstrukci požárního schodiště do smogem zašpiněného nebe.
„Synu.“
Ellery mu nevěnoval pozornosti.
„Co kdybys mi tak řekl, o co jde?“
Ellery zavrtěl hlavou.
„Jsi v bryndě nebo už je vše uvařeno a ty sedíš na pokličce.“
Ellery opět neodpověděl.
„No dobře,“ řekl otec. „Zajdu dolů do Rubínová lahůdkářství a objednám nějakého krocana a sendviče a další věci na dnešní večer. Byl bych rád, kdybys mezitím zatelefonoval Lorettě Spanierové, Carlosu Armandovi a několika dalším lidem – paní Pilterové, panu Wasserovi – a pozval je na svatbu.“
To přimělo Elleryho spustit nohy s bouchnutím na podlahu.
„To bys přece udělal, kdybys už viděl cíl své cesty, nebo ne?“
„Znáš mě tak dobře,“ řekl Ellery pomalu. „Ano, tati, asi máš pravdu. Ale zatahovat případ vraždy na svatbu… Myslíš si, že se stávám na stará kolena sentimentálním? Stejně, nemůžeš to udělat, aniž by ses poradil s Robertou a Harrym.“
„S Robertou jsem už mluvil, i když jsem sejí nezmínil o tom, že chci pozvat i Armanda; a Harryho zvládnu také. Otázkou zůstává, jestli chceš, abych to udělal.“
Ellery se škrábal na nose, praskal klouby na rukách a zoufale trpěl.
Nakonec řekl: „Chci? Nechci. Ale obávám se, že nemám jinou volbu.“
„Mám zavolat ještě někomu jinému, kromě už zmíněných?“
Ellery chvíli přemýšlel. „Ne,“ řekl nakonec a obrátil se opět k manhattanské obloze.
Ani mě nepožádal o uzené, pomyslel si inspektor na odchodu.

43. KAPITOLA
Inspektor měl s Karrym poměrně snadnou práci.
„Ta svatba se nějak mrví,“ vrčel Skot na inspektora a mávl rukou. „Důležité teď je, vzít si Bertie a vypadnout z té vaší krásné země, inspektore. Pořád si říkám, že zítra ráno to už bude jen zlý sen, ze kterého se s Bertou probouzíme.“
„Tak se mi to líbí,“ řekl vřele inspektor a obrátil se k Roberte, která kopala do koberce a prohlásila: „No, jestli to Harrymu nevadí.“
„Správná dívka.“
Starý pán odešel pro lahůdky a k venkovnímu telefonu, aniž by se zmínil o Armandovi. Věci mají podle inspektora své priority. Měl hodně práce s panem Rubínem, který lapal po dechu z delikates, majících uspokojit potřeby půst nerespektujících zákazníků, pro něž byl Rubinův obchod oázou v nedělní poušti. Nakonec inspektor se svou objednávkou uspěl a zavřel se s několika mincemi v telefonní budce, aby opásal svá hubená bedra k bitvě.
S panem Wasserem nebyly žádné potíže; inspektorův argument byl, že je odpovědný za jemu svěřený slavný majetek; advokát se chvíli vzpíral a nakonec připustil, že by tedy mohl přijít, i když Roberta Westová a Harry Burke nemají nic společného s ničím, a že bude muset vynechat seriály Bonanza a Open End, a o co vlastně jde? Se Selmou Pilterovou měl problémů ještě méně. Její středověký nos něco čenichal. „Kam jde Loretta, půjdu i já, inspektore. Ale varuji vás, musíte s ní jednat v rukavičkách, je teď tím nejcennějším majetkem. Nechtěla bych, aby jí někdo natloukl. A kdo to říkáte, že se žení?“ Starý pán se zapomněl zmínit o tom, že Lorettu ještě nepozval nebo že tam bude i Carlos Armando.
S Lorettou byly potíže. „Nechápu to, inspektore. Proč by mě měla Roberta chtít na své svatbě?“
„Svou nejlepší přítelkyni?“ řekl inspektor a zaregistroval překvapení. „Proč ne, slečno Spanierová?“
„Protože není žádnou mou nejlepší přítelkyní. Já také nejsem její. To už je všechno pryč. Mimochodem, když mě Roberta chce, proč mě nepozve sama?“
„Přípravy na poslední chvíli. Rozhodli se tak nenadále –“
„No, děkuji vám, inspektore, ale ne.“
V tu chvíli uslyšel inspektor v pozadí medové ‚Cara‘ a Armandovo mazlivé mumlání.
„Okamžik, prosím vás,“ řekla Loretta.
Následovala diskuse mimo telefon. Starý pán se v budce usmíval, čekaje na výsledek. Armando doporučoval pozvání pro legraci přijmout. Takže si byl pořád jist sám sebou, svou imunitou. Tím lépe. Ellery bude potěšen. A inspektor posté uvažoval, co má Ellery za lubem. A snažil se nemyslet na špinavý trik, který chtěl sehrát s novomanželi.
„Inspektore Queene,“ ozvala se konečně Loretta.
„Ano?“
„Dobrá, my přijdeme.“
„My?“ opakoval starý pán s předstíranou prostotou. Dvě mouchy jednou ranou. Nebyl by považoval Armanda za spojence.
„Ano, Carlos a já. Bez Carlose nepřijdu.“
„No, nevím, slečno Spanierová. Podle toho, co k němu Roberta cítí, nemluvě již o panu Burkeovi –“
„Je mi líto. Jestli mě tam opravdu chtějí, musí přijmout i pana Armanda.“
„Dobře,“ řekl inspektor s nepředstíraným ulehčením. „Jen doufám, že bude respektovat slavnostní událost. Nerad bych, aby se Robertina a Harryho svatba něčím pokazila.“ A zavěsil s pocitem Jidáše.
Bude to opravdu pěkná svatba, pomyslel si starý pán, opouštěje telefonní budku, a po xté a prvé se zamyslel nad tím, o co vlastně jde.

44. KAPITOLA
Byla to opravdu pěkná svatba.
Soudce McCue dorazil v sedm, vysoký starý pán s bílou kšticí, s opálenými tvářemi zedníka, s nosem jako zápasník a s modrýma zkoumavýma očima. Nad inspektorem Queenem čněl jako Fudžijama. Soudce pohlédl na hodinky, jakmile ho inspektor uvedl, díval se na ně i při představování nešťastného páru, kteří oba začínali projevovat klasické příznaky předsvatební paniky.
„Nerad věci uspěchávám,“ prohlásil soudce svým zvučným basem, „a musel jsem své ženě zalhat o tom, kam jdu, a ona mě čeká skoro okamžitě zpátky. Moje žena nijak nehoruje pro masopustní svatby.“
„Začínám s ní souhlasit,“ řekl Harry Burke s drsností, nehodící se k ženichovi. „Zdá se, že budeme muset chvíli počkat, pane soudce. Inspektor Queen pozval na naši svatbu pár hostů.“ Skotův přízvuk na přídavné jméno byl rozhodně žalující.
„Už to brzy budeme mít za sebou, miláčku,“ tvrdila nervózně Roberta. „Pane soudce, napadá mě… nemohl byste obřad provést podle episkopálních pravidel místo civilních? Chci říct, že bych se cítila mnohem víc vdanou, jestliže…“
„Nevidím žádný důvod proti, slečno Westová,“ řekl soudce McCue. „Jedině že s sebou nenosím modlitební knihu.“
„Ellery má jednu ve své knihovně,“ řekl Burke s výrazem už-aby-chom-to-měli-za-sebou.
„Přinesu ji,“ řekl neočekávaně Ellery. Znělo to téměř vděčně. Vynořil se z pracovny s malou, červeně vázanou knížkou, kterou nesl tak, jako by mu to působilo bolest. „Stránka 300, myslím.“
„Není ti dobře, Ellery?“ zeptal se soudce.
„Je mi fajn,“ odpověděl Ellery statečně a podal soudci knihu; poodešel k oknům, mezi nimiž trůnila obrovská kytice ze střapatých květin, kterou Harry objednal a kterou Roberta nainstalovala jako pozadí, a zahleděl se dolů na ulici. Pořád se popotahoval za dolní ret, štípal se do nosu a vypadal asi tak slavnostně jako Walter Kronkite, ohlašující ztroskotání na mysu Kennedy.
„Přichází pan Wasser a paní Pilterovou,“ ozval se Ellery od okna.
„Přijde ještě někdo?“ zeptal se soudce s opětným pohledem na hodinky.
„Přijíždí další taxík s Lorettou,“ hlásil Ellery a po chvilce dodal: „A Carlos Armando.“
„Co?“ vykřikl Harry Burke v dokonalém ohromení.
„Podívej, Harry, chlapče,“ řekl inspektor rychle, „Loretta Spanierová by bez něj nepřišla. Nemohl jsem si pomoct. Když jste chtěli Lorettu –“
„Já jsem Lorettu nechtěl! Nechtěl jsem nikoho z nich!“ hulákal Skot. „Či je to svatba? Co se to tu děje? Nejraději bych tu celou záležitost odvolal!“
„Harry,“ prosila Roberta.
„Kašlu na to, Bertie! Ti lidé si přivlastnili nejsvětější věc v našem životě a udělali z ní peep show! Nechci být zneužíván! A nemíním nechat zneužívat ani tebe!“
„O co tady, sakra, jde?“ ptal se soudce, ale nikdo mu neodpověděl.
Ozval se zvonek.
Roberta, napůl hysterická, odběhla do inspektorovy koupelny.
Následujících několik minut bylo přehlídkou avantgardy, Nouvelle Vogue s příměsí Felliniho. Nechtění hosté se semkli dohromady, aby lépe odolávali pohledům Burkeho, afektovaným úsměvům Elleryho, hrané srdečnosti inspektora a úžasu soudce McCue. Jediným, kdo se zdál být potěšen tímto zážitkem, byl Carlos Armando, jehož tmavá tvář a černé oči se leskly potměšilostí. Všichni přecházeli malým obývacím pokojem, jako balíček karet míchaný neobratným rozdávajícím, do společnosti zmatených představování, mumlaných zdvořilůstek, nezodpovězených poznámek, nepřátelských stisků rukou, nadšených odkazů na škaredé jaro, náhlé ticho, příliš srdečné gratulace Lorettě a – jako wagnerovský leitmotiv – nevinných otázek na nepřítomnost nevěsty, hlavně od Armanda.
Ta se v koupelně ‚upravovala pro šťastný okamžik, jak již po několikáté tvrdil inspektor Queen.
Konečně se Roberta objevila, sice bledá, ale se vztyčenou hlavou, jako hrdinka v nějaké viktoriánské hře. Ticho, které se v obývacím pokoji rozhostilo, náladu nezlepšilo. Vzduch otravoval Armandův šarm; v jednu chvíli musel Ellery chytit Harryho za ruku, aby zabránil nejhoršímu. Nakonec to byla Loretta, která – ke všeobecnému překvapení – den zachránila. Objala Robertu, políbila ji a odvedla ji do kuchyně, aby vytáhly z ledničky svatební kytici. Když se opět objevily, prohlásila Roberta, že Loretta bude její družičkou. Inspektor rychle vytáhl z koše pár květin a improvizovaně vyrobil kytičku pro družičku, používaje k tomu kus bílé saténové stuhy z dárku, který dostal k minulým Vánocům.
Nakonec bylo všechno zařízeno. Soudce zaujal postavení mezi okny, zády k záplavě květin; Burke se postavil proti němu po jeho pravici, Roberta po levici; Loretta stála za Robertou, Ellery za Burkem a ostatní dál za nimi. Soudce otevřel modlitební knihu na stránce 300, na rozpláclý nos si připnul cvikr a začal svým hlubokým hlasem číst požehnám sňatku, jak to požaduje protestantská episkopální církev v USA v konvenci z 16. října 1789:
„Drazí snoubenci,“ začal soudce a odkašlal si.
Inspektor Queen stál stranou na předem vybraném výhodném místě a pozoroval Elleryho.To dítě jeho mládí bylo utrápeným mužem. Inspektor ho ještě nikdy neviděl tak ztuhlého, tak bez krve, nerozhodného.
„… shromáždili jsme se zde před tváří Boha a před tváří této společnosti, abychom spojili tohoto muže a tuto ženu svátostí manželství…“
Pokoj byl naplněn vůní neznámého, vydávanou všemi svatebními obřady, vůní, která je téměř hrozbou. Roberta nevědomky tiskla ke svým bílým svatebním šatům růžový sametový rukávník, který ji Harry objednal, mačkajíc gardénie, kterými byl pošit; ženich se zdál být ještě větší, jako by byl přidělen k tělesné stráži v Buckinghamském paláci – inspektor téměř viděl Burkeho v čáce a s mušketou na rameni. Loretta Spanierová se zdála být duchem daleko a nepřítomna. Selma Pilterová byla rezervovaná se skrývanou závistí staré ženy, pro kterou jsou svatby politováníhodnými obřady. Inspektor byl fascinován pozorováním břicha pana Wassera, které se kývalo v rytmu vět soudce McCue. Pouze Armando byl sám sebou, vysmívající se a plný nenávisti, jeho pobavení scénou bylo zřejmě prohloubeno jeho vlastními opakovanými zážitky takových obscénností.
„… které je počestným vztahem, zavedeným Bohem…“
Soudce se vznášel mezi mystickým spojením, posvátným stavem a prvním zázrakem vykonaným v Káni galilejské a inspektor se vrátil ke svému mrtvolně ztuhlému synovi.
A starý pán se začal obávat, zda neudělal špatně tím, že vzal věci do svých rukou. Ve vzduchu se vznášelo něco nedobrého, velice zlého.
„… aproto do néj nemají vstupovat bez rady a lehkomyslně, ale uctivě, diskrétně, poučeni, střízlivě ave strachu před Bohem.“
Proč? Proč?
„V tomto posvátném svazku budou nyní tyto dvě přítomné osoby spojeny.“
S čím bojuje? uvažoval starý pán. Ať již je soupeřem kdokoliv, je boj nelítostný. Svaly na Elleryho čelistech vykonávaly divoký tanec; klouby na rukou, které měl sevřené před sebou, byly šedivé; stál ztuha a v pozoru jako nervózní ženich před ním. Ale Burke k tomu má důvod, pomyslel si inspektor. Co se to s mým synem děje?
„Může-li kdokoliv poukázat na nějaký důvod, proč by neměli být spolu spojeni, „ pokračoval hluboký hlas, „ nechť nyní promluví, nebo ať pak už navždy mlčí.“
Něco se musí stát, letěly myšlenky starého pána. To nemůže pokračovat; on vybuchne… Ellery otevřel ústa. A zaseje zavřel.
„Žádám vás oba, abyste mi odpověděli, stejně jako odpovíte v den posledního soudu, kdy tajemství všech srdcí budou prozrazena, zda některý z vás zná jakoukoliv překážku, která by bránila vašemu spojení v manželství, abyste ji nyní svěřili –“
Ellery promluvil: „Mám jednu věc.“
Slova byla vyřčena jakoby nedobrovolně, jako by myšlenka nalezla svůj vlastní způsob vyjádření, nezávislý na mozku. A Ellery opravdu vypadal jakoby šokovaný tím, co řekl, stejně jako soudce McCue, Roberta Westová a Harry Burke. Soudcovy přísné oči ho káraly nad Burkeho hlavou; svatební pár se v protestu napůl obrátil k Ellerymu; upřely se na něj oči i všech ostatních, včetně Armandových, jako kdyby dal hlasitý průchod přirozené nediskrétnosti během tiché modlitby v kostele.“
„Mám připomínku,“ opakoval Ellery. „Mám připomínku a už si ji nemohu nechat pro sebe. Pane soudce, budete prostě muset tuto svatbu zastavit.“
„Jsi blázen,“ řekl Burke. „Blázen.“
„Ne, Harry,“ opáčil Ellery. „Duševně zdravý, až příliš zdravý.“

45. KAPITOLA
„Dlužím ti omluvu, Roberto,“ pokračoval Ellery. „Může se ti to zdát v nesprávný čas a na nesprávném místě, ale v jistém smyslu je to jediné možné místo a jediný možný čas. V každém případě nemám jinou volbu.“ Opakoval to, jako by sám sebe musel ujišťovat. „Nemám jinou volbu.“
Vystoupil z obrazu, zatímco další jeho aktéři zůstali stát tam, kde byli. Ale nyní řekl: „Raději se všichni posaďte, bude to chvíli trvat,“ jako by byl posedlý koncepcí času; pohyboval se sem a tam, přemístil jednu židli sem a se zvláštní péčí do ní Robertu usadil, druhou zase tam pro paní Pilterovou a ještě další pro Lorettu Spanierovou. Nikdo z mužů se mu nepřizpůsobil. Atmosféra zhoustla do něčeho, co by se dalo nazvat lynčovací náladou. Jenže bylo otázkou, kdo je dav a kdo je oběť.
Ellery se osvěžil.
„Před chvilkou jsem se zmínil o čase a místě,“ řekl. „Místo může být náhodné, ale co s časem? Stojíme mu tváří v tvář. Čas je podstatou tohoto případu.“
„Případ… Protože, samozřejmě, jde tady o případ. Případ vraždy. Vraždy Glorie Guildové.“
„Musíme se vrátit k poslední vůli Glorie, k její kopii,“ řekl Ellery, „a tedy k tomu, co napsala neviditelným inkoustem mezi strojem psané řádky. To, co napsala, bylo svědectví o události, kterou zažila onoho večera, kdy zaslechla, jak je plánována její vražda – vámi, Armando, když jste si myslel, že je vaše žena bezpečně v Connecticutu na své chatě, a kdy jste dostal Robertu Westovou do bytu své ženy a pokoušel se ji přemluvit k jejímu zabití.“
„Tak laciným trikem mě do ničeho nezatáhnete,“ prohlásil Armando, ukazuje své nádherné zuby. „To vše bylo obratně nastraženo, pane Queene, ale já překvapením žádné nediskrétnosti nevybreptám. Zpráva v kopii poslední vůle GeeGee? Neviditelným inkoustem? Jste romantik, pane Queene, nepochybně v můj prospěch. Budete si muset vymyslet něco lepšího.“
„Otázkou je,“ pokračoval Ellery, obraceje se k snědému muži zády, „otázkou je čas, kdy k tomu spiknutí došlo. Je to ta nejpěknější otázka –“
Byl však přerušen. „Nedovedu si představit, Ellery, že bys pro mne udělal něco víc, než děláš nyní,“ bručel Harry Burke. „Děje se s tebou něco nedobrého, Queene. Začíná ti strašit ve věži. Vůbec nechápu, o čem to mluvíš.“
„Čas,“ opakoval Ellery. Podíval se na modrý dokument, který vyndal ze své kapsy. „To je Gloriina kopie její poslední vůle i s její tajnou zprávou. Ty, Harry, Roberta a pan Wasser jste byli přítomni, když ji můj otec četl v kanceláři pana Wassera, takže jste obeznámeni s jejím obsahem. Pan soudce, Loretta, paní Pilterová a Armando – speciálně Armando – nejsou. Takže to vydržte, zatímco jim ji budu číst.“
„Možná jste ji napsal vy sám,“ řekl Armando s úsměvem; ale v jeho úsměvu byl strach. „Ale klidně to přečtěte.“
Ellery ho ignoroval. „Píši to z důvodů, které budou brzy zcela jasné. Chtěla jsem se před časem zbavit nějakých nepotřebných věcí a tak jsem si naplánovala cestu na chatu do Newtownu…“ Četl dál neutrálním, téměř učitelským hlasem, jako by to bylo ve vyučování: jak Armandova žena jela do Newtownu a zjistila, že sekretářka zapomněla požádat rozvodné závody o zapojení elektřiny, jak byl dům, velmi vlhký a studený a jak se raději vrátila do města, aby neriskovala nachlazení. Jak vešla do bytu a zaslechla svého manžela hovořit s neznámou ženou; její popis Roberty; Armandovu zmínku o ‚krávě, kterou musí vydojiť; jeho návrh Roberte, aby zabila jeho ženu, zatímco on si vytvoří alibi, čímž on zdědí ‚všechny prachy‘ a Robertu si vezme. A jak Glorie, když už to nemohla vydržet, uprchlá z bytu, většinu noci prochodila po ulicích a pak přece jen odjela na chatu, kde zůstala ‚celé dva dny‘, přemýšlejíc o své situaci; a tak dále až do smutného konce.
Ticho bylo zlověstné.
„Všechno to pochopitelně popírám,“ prohlásil Armando. „To je padělek –“
„Vy laskavě mlčte.“ Ellery strčil poslední vůli zpět do kapsy. „Vracím se k naší otázce. A vás se ptám: Slyšeli jste v tom, co jsem teď četl, jediné slovo, které by nějak specifikovalo čas, kdy k oné scéně došlo?“ A zakroutil hlavou. „Faktem zůstává, že Gloriina zpráva neurčuje datum Armandovy schůzky s Robertou.“
„Ale Roberta nám ten čas řekla!“ zavrčel Burke. „Tou nocí, kdy jí tento všivák navrhoval vraždit – kdy vyběhla z Gloriina bytu vystrašená a znechucená – byla květnová noc minulého roku. Tak co znamená všechen ten nesmysl o datu a čase?“
Harry, Harry, pomyslel si Ellery.
„Dopřej slechu mým pošetilostem, Harry,“ řekl Ellery, „a pokračujme v tom nesmyslu. Gloria byla zavražděna večer třicátého prosince minulého roku. Ty, já a můj otec jsme prohlíželi její deníky a memoáry se zvláštním zaměřením na minulý rok a našli jsme všechny stránky – v deníku z posledního roku až do dne její smrti, všechny stránky kromě jedné – přecpané každodenními poznámkami. Ale ani jeden z těchto záznamů – což znamená během května nebo jiného měsíce minulého roku – ani jeden se nezmiňuje o tom, co se stalo v bytě Guildové té noci, kdy Armando učinil Roberte svůj kouzelný návrh. Nikdo z nás, kdo se snažil vyřešit tento případ, na nic takového nenarazil, aby to mohl rozhlásit po celém policejním ředitelství. Nikde v deníku z posledního roku nezapsala Gloria ani slovo o zaslechnutém spiknutí svého manžela. To jest přímo.“
„Co tím chceš říct?“ zeptal se inspektor. „Nezmínila se o tom vůbec. Právě jsi to řekl.“
„Řekl jsem ‚přímo‘. Ale nezmínila se o tom někde v deníku nepřímo?“
Po chvíli jeho otec vyhrkl. „Ta prázdná stránka.“
„Ano, prázdná stránka. Které to bylo datum?“
„Prvního prosince.“
Ellery přikývl.
„A tak, jelikož o tom není ani zmínka nikde jinde v deníku, musel to být právě večer prvního prosince, kdy Gloria zaslechla Armanda plánovat její smrt. A je to ještě potvrzeno – tato prázdná prosincová stránka obsahovala písmena f-a-c-e, napsaná neviditelným inkoustem, což byl Gloriin klíč ke kopii její poslední vůle: čtěte mezi řádky. Což zase ukazuje na její první záznam o událostech onoho večera. Datem této schůzky tedy musel být první prosinec.“
„První prosinec,“ pokračoval Ellery a poprvé se v panujícím tichu obrátil přímo k Roberte, „ne květnová noc, Roberto. Navíc nemůže jít o omyl nebo přeřeknutí. Uvedla jsi chybné datum rozhovoru s Armandem, že k němu mělo dojít v květnu, ne jednou, ale nejméně dvakrát, pokud si dobře vzpomínám. Poprvé to bylo ráno na Nový rok, když jsme Harry a já právě přiletěli z Anglie – méně než šestatřicet hodin po vraždě – kdy jsem našel otcův vzkaz, že ti mám zavolat. Tys naléhala na to, že přijdeš okamžitě a vykládala jsi nám, že jsi ukončila vztah s Armandem po jeho návrhu na zavraždění jeho ženy. Podle toho, cos nám řekla, se to stalo jednoho večera něco víc než před sedmi měsíci. Protože jsi nám to povídala prvního ledna, něco víc než sedm měsíců klade váš rozhovor někam do května.
Jedno chybné určení data mohlo být nevinnou chybou, i když chyba více než půl roku znamená překousnout velkou víru v nevinnost. Ale stejně chybné datum jsi uvedla onoho dne, když jsem konečně interpretoval Gloriin klíč f-a-c-e, vyvolal skrytou zprávu v její poslední vůli a můj otec četl nahlas její obvinění v tvé přítomnosti. Okamžitě jsi umístila čas této scény v bytě Guildové na ‚tu noc v květnu‘, jak nám právě Harry připomněl. Bylo to chytré, Roberto. Než mohl někdo z nás cokoliv říct, všimla sis Gloriiny chyby v datování scény ve své zprávě a tys toho okamžitě využila, abys posílila věrohodnost své historky.
Ve své původní historce z prvního ledna jsi řekla Harrymu a mně, že jsi Carlose Armanda od ‚toho květnového večera‘ do večera třicátého prosince ani nespatřila. Tehdy se měl Armando nečekaně objevit v tvém bytě a udělat si tak alibi pro vraždu své ženy, k níž došlo během jeho návštěvy u tebe.
Teď víme, že jsi milence, kterého jsi údajně pustila k vodě v květnu – viděla večer prvního prosince v bytě jeho ženy, toho večera, kdy opravdu došlo k jeho návrhu na vraždu, a ne šest měsíců před tím. Ne že bys ho tedy opustila v květnu, ale dá se předpokládat, že jsi se s ním stýkala celé léto a podzim – až do onoho večera prvního prosince.
A když jsi nám lhala v tomto případě, Roberto, stává se celá tvá historka krajně podezřelou. A je-li celá historka podezřelá, nemůžeme ti věřit nic z toho, cos nám řekla. Například včetně alibi, které jsi poskytla Armandovi na večer vraždy jeho ženy. A je-li podezřelé alibi, které jsi poskytla Armandovi, znamená to, že ty sama nemáš žádné alibi na ten večer. Protože alibi funguje oběma směry – platí pro obě strany. Byla to chytrá část vašeho plánu. Současně s Armandem očistila i tebe. Umožnilo ti to přijít za mnou brzy po vraždě a poskytujíc alibi svému milenci, očistila jsi i sebe z jakéhokoliv podezření, které by se mohlo během vyšetřování objevit.“
„Nevinní lidé si nevymýšlejí složité způsoby, jak se zbavit podezření.“
„Všechny tyto logické vývody, Roberto, vedou k jedinému závěru,“ řekl Ellery rusovlasé dívce. „Mohla jsi být ženou, kterou Carlos Armando použil jako svůj nástroj. Mohla jsi být jeho komplicem. Mohla jsi být ženou, za kterou jsme se tak dlouho honili – ženou, která zastřelila Glorii Guildovou.“
Roberta byla bledá jako křída. Svůj gardeniemi pokrytý svatební symbol si tiskla ke krajkovým šatům tak, že všechny květy rozdrtila. Skot po jejím boku vypadal jako opařený a zdálo se, že se stahuje do sebe, jako když tuhne sádra; pouze jeho průhledné oči jevily nějaký život. Co se týče Armanda, olizoval si své hezké, napůl pootevřené rty, jako by varoval Robertu před mluvením; pak je však pevně sevřel, zřejmě dávaje přednost mlčení před rizikem doznání, obsaženého ve varování.
Ellery se napůl obrátil od Roberty a Harryho a bylo zřejmé, že jsou mu nesnesitelní. Pak se však obrátil zpět. „To všechno jsi mohla být,“ řekl Roberte. „Otázka zní: opravdu jsi byla?“
„Ano, byla jsi. Říkám to otevřeně, protože tři důkazy potvrzují tvou vinu.
Za prvé: ve zprávě, kterou nám Gloria zanechala mezi řádky své poslední vůle, tě popsala zcela neomylně, Roberto, až po mateřské znaménko na tvé tváři, jako ženu, se kterou její manžel plánoval její smrt. Jelikož už nemůžeme akceptovat tvé slovo, že jsi Armandův návrh odmítla, zůstává faktem, že ty jsi žena, kterou Gloria obžalovala. ‚Toto děvče je Carlosův komlic,‘ končila své sdělení. ‚Je to ona, která, budu-li zavražděna, vykonala vraždu pro něj.‘ Jsem si jist, Roberto, že by Gloria jistě nezanechala takové jednoznačné obvinění, kdyby neměla dostatečný důvod věřit, podle toho co zaslechla onoho večera prvního prosince, že jsi podala jasný důkaz souhlasu s Armandovým plánem. Kdybys opravdu zůstala ‚ohromená a zděšená‘, jak jsi nám říkala, ‚neschopná slova‘, nemohla by tě Gloria tak obvinit. Vyplývá z toho, žes musela říct něco, co přesvědčilo Glorii o tvém souhlasu s vražedným spiknutím.
A mimochodem, řekněme si jednu věc o klíči, který se objevil v tajné zprávě v poslední vůli. Když Glorie toho třicátého prosince seděla za svým psacím stolem, smrtelně zraněná, dokázala popadnout pero a napsat f-a-c-e před tím, než se zhroutila, nebyla to okamžitá inspirace, která ji napadla několik vteřin před smrtí. Teď už víme, že ten klíč připravila už téměř měsíc před tím, když napsala stejná čtyři písmena neviditelným inkoustem na prázdný list prvního prosince.
Mimochodem, nebyla to Gloriina vášeň pro rébusy, že použila klíč f-a-c-e a neviditelný inkoust. Ty byly jen modus operandi její motivace. Kdyby nechala čitelné instrukce a čitelnou zprávu o tom, co zaslechla prvního prosince, měla obavy, že Armando nebo Jeanna Templová, její sekretářka, která měla přístup k jejím písemnostem, je najde a zničí – ze zřejmého důvodu, Armando, protože měla s vámi milostný románek a jistě jste ji měl pod palcem.“
„To nás přivádí ke druhému důkazu.“ Ellery se neočekávaně obrátil na Armanda, který mimoděk udělal krok zpět. „Když jste plánoval vraždu své ženy, Armando, věřil jste, že vaše předmanželská smlouva – ta záležitost pětileté zkušební doby – již neexistuje; jak jste rozhořčeně prohlásil při čtení poslední vůle, Gloria ji před vašima očima po uplynutí pěti let roztrhala. Jenže se ukázalo, že nic takového neudělala; roztrhala prázdný list papíru. A tak, když pan Wasser četl poslední vůli dědicům po pohřbu vaší ženy, poprvé jste se dozvěděl, že vás převezla; že předmanželská smlouva stále platí; že všechny problémy, které jste musel podstoupit, až po naplánování vraždy, byly zbytečné a přinesly vám pouhých 5.000 dolarů.
Pro většinu vrahů by to byl šach mat. Normální smrtelník by to vzdal, shrábl pět táců a obrátil se na jiný cíl. Ale vy jste z jiného těsta. Vy jste to nevzdal. Zdálo se vám, že vidíte způsob, jak odvrátit svou porážku přes obranu Glorie. Je všeobecně známo, že vrah nemůže ze svého zločinu nic legálně získat. Kdyby mohla být Loretta Spanierová, která zdědila většinu Gloriina majetku, nějak zapletena do vraždy své tety, veškerý majetek by se vrátil vám, navzdory předmanželské smlouvě. Důvod byl samozřejmě ten, že kdyby byla Loretta legálně odstraněna za scény, vy byste byl jediným dědicem, který zbyl. Gloria Guildová jiné žijící příbuzné neměla.
Takže jste svůj plán pozměnil: zkonstruoval jste falešné obvinění Loretty z vraždy Glorie. Věděl jste dobře, že je proti ní možno uvést silný motiv – nová vůle, jmenující ji hlavní dědičkou; pro to, že Loretta nevěděla o změněné poslední vůli, nejsou žádné důkazy. Věděl jste také, že proti Lorettě mluví i příležitost – tehdy známá fakta se opírala jen o její slovo, že opustila tetu živou. S takovým motivem a příležitostí vám, Armando, stačilo poskytnout Lorettě třetí faktor klasického pravidla: prostředek. Musel jste zařídit, aby vražedná zbraň byla nalezena u Loretty.
A kdo mohl nejsnadněji umístit revolver do skříně v Lorettině ložnici? Vy jste už sice v bytě nebydlel, ale Loretta ano a stejně tak Roberta. Takže to musela být Roberta, kdo skryl revolver v Lorettině krabici na klobouk v její skříni. A my víme, že to byla Roberta, která při vypadnutí zbraně z krabice navrhla, abychom Harry a já, kteří jsme byli v té době v bytě také, o tom byli okamžitě informováni.“
„A konečně máme třetí důkaz,“ řekl Ellery; navlhčil si suché rty a spěchal, jako by se co nejrychleji chtěl zbavit nevítané zátěže. „Nastaly komplikace. Znenadání se objevil bezdomovec Spotty z Bowery, tvrdící, že má informace, které mohou zbavit Lorettu podezření z vraždy. Vy jste již zorganizoval smrt své ženy, podařilo se vám falešně obvinit Lorettu; toužil jste po Gloriině majetku víc než před tím; bylo však nutno se zbavit Spottyho dříve, než by mohl svědčit a očistit Lorettu, a tak překazit vaši poslední možnost vložit ruce na onu kořist.
A právě to jste udělal. Zbavil jste se Spottyho. Protože byl zabit v té blechárně na Bowery, musel jste se tam dostat v převlečení za pobudu, zapsat se pod falešným jménem, jít do noclehárny, zapíchnout Spottyho ležícího na kavalci a buď odejít klidně do zimní noci před Harryho očima, nebo uniknout zadním východem.
Otázkou zůstává, jak jste se vůbec dozvěděl o Spottyho existenci, Armando? Jak jste se dozvěděl o nebezpečí, které pro vás představuje? A to nejdůležitější – jak jste se dozvěděl, kde Spottyho hledat? Nebyl jste v kanceláři Uri Frankella, když se tam Spotty objevil a nabízel k prodeji své informace. Ale byla tam Roberta. A ta navíc doprovázela Burkeho, který sledoval Spottyho, odcháže jícího z kanceláře zpět na Bowery. Takže je jasné, že když Roberta na pár minut opustila Burkeho, stojícího na stráži před noclehárnou, a šla koupit nějaké sendviče, využila příležitosti a zavolala vám. Je to jediné vysvětlení, jak jste se mohl tak rychle dozvědět o neočekávané Spottyho existenci a proč, kdy a kde ho zabít.“
„Tak tím se celá ta ponurá záležitost uzavírá,“ unaveně zakončil svou řeč Ellery. „Bylo to dobře vymyšlené spiknutí, pokud vás něco takového dokáže vzrušit – brilantně vypracované, brilantně provedené a s brilantní improvizací, když bylo nutno improvizovat; bylo to nejnechutnější představení nesprávně zamířené geniality, na jaké jsem v posledních letech narazil.
Byla jsi to ty, Roberto, kdo onoho prosincového večera vniknul do bytu Guildové pomocí duplikátu klíče, které obstaral Armando. Byla jsi to ty, kdo se vmanévroval do případu zevnitř jako spolehlivý zdroj informací pro Armanda, které se objevily během vyšetřování. Mimochodem, původně jsi určitě zamýšlela obloudit mne, protože jsem byl tak blízko pověřenému vyšetřovateli. Ale když se do tebe Harry zamiloval, rozhodla ses, že bude bezpečnější a jistější obrátit svou pozornost na něj, vědouc, že má k vyšetřování stejně blízko jako já. A byla jsi to ty, Roberto, kdo nás přivedl na stopu ženy, která neexistovala – jiné ženy – tys nás nutila uvěřit, že ji Armando musel využít jako svůj nástroj, když jsi to byla ty sama. A ty jsi byla tou tajemnou ženou ve fialovém závoji, která se po vraždě už nikdy neobjevila. Nebyla jsi v tomto případě jen vrahem, sloužila jsi také jako falešná stopa – kombinace v případě vraždy dost neobvyklá.“
V Elleryho unaveném hlase bylo cítit nesmiřitelnost, konec cesty. Roberta se ani nepohnula. Armandovy oči se na ni upíraly s mimořádnou divokostí a pokoušely se vysílat varování, hrozby, výstrahy. Ale zdálo se, že ho nevnímá, stejně jako nikoho z ostatních.
„Už jsem téměř skončil,“ prohlásil Ellery, „a jestliže něco vynechám nebo řeknu špatně, můžeš, Roberto, opravit mou chybu nebo opomenutí.“ (Ne! křičely Armandovy černé oči.) „Domnívám se, že krize v tvém vztahu s Armandem nastala poté, co selhalo vykonstruované obvinění Loretty – jejím osvobozením před soudem. Od toho okamžiku se vaše zájmy začaly rozcházet. Majetek Glorie Guildové nebo alespoň jeho část, kvůli kterému jsi se tolik angažovala, se ti neustále vzdaloval.
Byl však také mimo dosah Armanda? Ani ne. Armando má instinkty vampíra. Zaměstnal se okouzlováním Loretty, jako okouzlil tolik žen před ní, včetně její tety; a ty sis začala uvědomovat, Roberto, že on nyní zamýšlí oženit se s ní a tak opět dostat do svých spárů majetek, který se mu nepodařilo získat vraždou. Jakmile k tomu došlo, nebylo už v té hře místo i pro tebe. Už jsi neměla pro Armanda sebemenší význam, jedině ohledně oboustranného alibi a to bylo málo. Jako žena jsi reagovala přehnaně. Začala jsi Lorettu varovat před Armandem, pokoušejíc se zvrátit jeho nejnovější plán… pokoušejíc se, předpokládám, zachránit jedinou věc, která ti zůstala z celé té politování hodné záležitosti, totiž Armanda samotného. Musela jsi ho bezmezně milovat, když ses jím nechala přemluvit k vraždě; a teď jsi viděla, že ho ztrácíš kvůli Lorettě…“
„A co já?“ dožadoval se krákavým hlasem pozornosti Harry.
„Co by mělo být s tebou, Harry?“ řekl Ellery rozvážně, ale neznělo to, jako by z toho měl radost. „Pořád ještě sníš svůj sen o velké Robertině lásce? Byl jsi jen pěšákem v této hře, Harry, velmi zanedbatelnou figurkou, která mohla být na šachovnici obětována.“
„Tak proč si mě bere? Proč si mě bereš?“ obrátil se poprvé přímo na Robertu.
Roberta si olízla rty. „Harry…“
„Jaký užitek můžeš ze mne, jako manžela, mít?“
„Harry, zamilovala jsem se do tebe. Miluji tě.“
„S rukama od krve?“
Její rty se chvěly a když pak promluvila, bylo to tak potichu, že všichni museli napínat uši. „Ano…“ Pak její hlas zesílil. „Ano, Ellery má ve všem pravdu – ve vraždě, ve všem – já jsem ji zastřelila –“ (Ne, ne, ne! křičely Armandovy oči.) „– ale v jednom se mýlí. Pokoušela jsem se na celý ten zlý sen zapomenout, chtěla jsem začít nový život –“
„Ty idiote!“ vykřikl Armando. „Hloupý, hloupý idiote! Teď jsi spadla do Elleryho pasti. To právě z tebe chtěl dostat, přiznání viny, a tys mu ho poskytla. Neuvědomuješ si ve své pitomosti, že kdybys držela hubu, že by proti nám nic neměli? V celé té Queenově povídačce nebyl ani kousíček důkazu, se kterým by mohl předstoupit před soud! Blázne. Ty blázne!“
Inspektor Queen se zeptal: „Slečno Westová, jste ochotna vydat přísežné prohlášení?“
Roberta se podívala na Harryho. To, co uviděla v jeho tváři, ji přimělo se odvrátit. „Ano,“ odpověděla inspektorovi. „Ano.“

46. KAPITOLA
Letadla přistávala a odlétala; plánovitý chaos na letišti vířil kolem nich jimi neviděn a neslyšen. Skotovy oči už nebyly průhledné, ale měly barvu krve. Vypadal, jako by nespal a nepřevlékl se už nejméně týden. Ústa měl pevně sevřená. Nežádal Elleryho, aby ho doprovodil; řekl dokonce zcela jasně, že už ho nechce do konce života ani vidět. Ale Ellery přesto neohroženě přišel.
„Je mi jasné, jak se cítíš, Harry,“ řekl Ellery. „Využil jsem tě, ano. Bojoval jsem sám se sebou, abych nemusel. Když Loretta zpívala Walkerovu píseň, když mě ta prosincová záležitost praštila do očí a já to všechno uviděl zcela jasně, bojoval jsem nejtvrdší boj svého života. Nevěděl jsem, co dělat, jak to zvládnout. A když jste s Robertou přišli a oznámili nám, že se chcete okamžitě vzít – včera večer – byl boj ještě těžší. Protože jsem získal příležitost, způsob, jak ji přimět k přiznání. A pak můj otec dostal nápad pozvat i ostatní. Zná mě dokonale skrz na skrz, věděl, že ve vzduchu visí nějaký konec, a aniž by znal mé rozhodnutí, věděl, co dělat.
Nakonec jsem se do toho pustil, Harry. Musel jsem; nikdy jsem ani chvíli o své povinnosti nepochyboval. Neměl jsem jinou volbu. Armando měl pravdu: nic v mých argumentech o Robertině vině nemohlo vyvolat soudní proces. Takže jsem musel Robertu přinutit k přiznání. A nejen to. Musel jsem také najít způsob, jak ti zabránit ve sňatku s ní. Nemohl jsem dopustit, aby sis vzal vražedkyni a věděl jsem, že jedině přiznání z jejích rtů tě může přesvědčit, že jí opravdu je. A také jsem nemohl připustit, aby vrah vyvázl bez trestu.“
„Nastupujte do letadla British Overseas Airways, let číslo devatenáct, východ číslo deset,“ řekla hlasatelka.
Burke popadl své palubní zavazadlo a téměř běžel k východu číslo deset.
Ellery spěchal za ním.
„Harry.“
Skot se k němu otočil a řekl vražedným hlasem: „Jdi do prdele.“ A razil si cestu zaplněným východem, odstrkuje starší paní stranou, která se zapotácela a málem upadla.
Ellery ji zachytil. „Není mu dobře,“ pokoušel sejí vysvětlit.
Stál tam, dokud se východ nevyprázdnil, dokud tryskáč BOAC nenajel na svou startovací dráhu a dokud nezmizel v oblacích.
Od Burkeho to samozřejmě nebylo fér. Ale nelze očekávat fér chování od muže, jehož celý život se zhroutil pod nohama.
A tak tam Ellery stál.
Stál tam sám na svém ostrově, když se ho dotkla něčí ruka.
Otočil se. Stál tam jeho otec, inspektor Queen.
„Elle,“ řekl, mačkaje mu paži, „pojď. Koupím ti šálek kafe.“