SMRŤ KRÚTI PLATŇU

Ellery Queen

1
Layton vytiahol svoju vysokú kostru spoza volantu ošúchanej šesťročnej káry. Zaparkoval medzi malé a svojrázne zahraničné autá, väčšinou kombi, a temer čakal, že z budovy vyletí nejaký ogombíkovaný panák v livreji a rozkáže mu, aby šiel s tou svojou proletárskou kraksňou do horúceho pekla.
Televízna budova s fantastickou bielou štukatúrou bola len prízemná, ale zaberala na Sunset Boulevard celý blok. Východ z parkoviska ho zaviedol do prijímacej haly rozprávkového sveta. Vládla v ňom zlatá plavovláska, ktorá vyzerala, akoby bola vystúpila zo stroja času z roku 8162.
Futuristická plavovláska naňho chladne a prenikavo pozrela a on povedal: „Som Jim Layton z losangeleského Bulletinu.“
„Ach tak,“ povedala a jej pohľad bol zrazu priateľskejší. „Idete robiť reportáž o poslednom vysielaní Na posiedke s Tutterom Kingom, ale to máte ešte vyše hodiny času.“
„Zatiaľ by som si urobil interview s obidvoma šéfmi.“
„Prosím, čokoľvek si želáte,“ povedalo dievča z recepcie. Čokoľvek si želá? Bola chutná, na zjedenie. „Pán Hathaway povedal, že sa môžete voľne pohybovať po celej televízii. Nechceli by ste najskôr hovoriť s pánom Kingom?“
„Je tu?“
„Myslím, že je vo svojej šatni. Číslo 2.“ Ukázala dlhým prstom, ktorý mala natretý platinovým lakom, do chodby vľavo. „Choďte za tamtie kancelárie a na konci zabočte doprava. Alebo –“ Zakrútila sa na otáčavej stoličke a ukázala do inej chodby. Všetko za zakrútilo s ňou. „Tadiaľto sa dostanete k hlavnému vchodu do štúdia A, odkiaľ sa Posiedka s Kingom vysiela. Možno by ste ho chceli vidieť skôr, ako sa stretnete s pánom Kingom. A keď prejdete cez štúdio A a vyjdete dverami na druhom konci, ocitnete sa v tej istej chodbe, ako keby ste boli šli druhou stranou.“ Usmiala sa naňho. „Rozumiete, čo chcem povedať?“
„Rád by som,“ povedal Layton ľútostivo, „ale som tu služobne, dušička.“ A rozhodol sa pre cestu cez štúdio.
Dvere s nápisom Štúdio A viedli do veľkej pracovnej miestnosti s holou dlážkou. Stáli tu tri opustené televízne kamery, tri ramená na závesné mikrofóny a bližšie k stene stôl s aparatúrou na prehrávanie platní. Posiedka s Kingom sa začínala o tretej poobede, a hoci bolo ešte len jedna desať, okolo tanečného parketu sa ako bobuľky na strapci hrozna tlačilo v hlúčkoch zo päťdesiat výrastkov obidvoch pohlaví a ďalší polihovali na skladacích stoličkách, čo stáli okolo stien.
Keď Layton prechádzal popri jednom hlúčku, začul, ako ktorýsi chlapec vraví: „A keď otvorí reláciu, na môj signál začnete všetci tlieskať, pískať a kričať a neprestanete – neopovážte sa prestať, to vám hovorím. Nech všetci vidia, čo si o celej veci myslíme.“
Layton sa zvedavo zastavil. Chlapec, čo to povedal, bol tenký, mal vážnu tvár a na nose okuliare s hrubými sklami a kosteným rámom. Mohol mať asi sedemnásť rokov. Ak chcel Layton získať názor pravého obdivovateľa Tuttera Kinga o starostiach tohto konferenciera, tak to bol práve vhodný vek.
Layton sa vtisol do hlúčka a povedal chlapcovi: „Som z Bulletinu. Ak som dobre pochopil váš zámer, organizujete Kingovi klaku…“
„A to je čo?“ spýtal sa chlapec.
„Nuž skupinu ľudí, čo niekomu tlieskajú za peniaze.“
Nastalo zlovestné ticho. Chlapec v okuliaroch povedal: „Chcete povedať, pane… myslíte si, že Tutter King nám – alebo mne – zaplatil, aby sme tu dnes spravili bengál?“
„A nie?“ spýtal sa Layton.
„Nie,“ povedal chlapec a odvrátil sa.
„Počkajte, šuhajko,“ povedal Layton, „len sa hneď neurážajte. Prečo to teda robíte, ak nie za peniaze?“
Chlapec sa obrátil. „Aby sme ukázali divákom a hlaváčom tohto podniku, že stále sme stopercentne za Tutom.“ Teraz už všetci stáli okolo Laytona a jeden cez druhého prejavovali svoj súhlas. Bolo to absurdné, ale zrazu sa začal cítiť stiesnene.
„Myslíte, že Kinga nemali vyhodiť?“
Jednoduché dievča, ktoré mohlo mať najviac ak šestnásť, vystrčilo proti Laytonovi bucľatú tvár. „Tutter urobil pre nás mladých viac než celá televízia. Každý len lamentuje nad zločinnosťou mládeže, ale keď sa zjaví dobrý program, čo nás chytí, ako Kingova posiedka, tak ho zlikvidujú!“
„Myslíte, že televízia mohla urobiť niečo iné?“ spýtal sa Layton. „Pred tvárou verejnej mienky?“
„Možno ich k tomu prinútili,“ poznamenal chlapec v okuliaroch. „Ale obecenstvo je strašne zbabelé. Čo vlastne Tut urobil?“
„Pred vyšetrujúcim výborom Kongresu sa priznal, že za rok prijal potajomky vyše stotisíc dolárov, aby zaradoval do programu druho a treťotriedne platne. To urobil,“ povedal Layton sucho. Vytiahol z vrecka poznámkový blok. „Smiem poprosiť o vaše mená?“
„Pravdaže, môžete,“ odpovedal chlapec. „Volám sa Wayne Mission a som predsedom Klubu obdivovateľov L. A. Tuttera Kinga. A môžete uverejniť všetko, čo poviem.“
„A ja takisto,“ povedalo buclaté dievča. „Nora Perkinsová. Ja som podpredsedníčka Klubu.“
Ešte niekoľkí ochotne a dobrovoľne povedali svoje mená a Layton si všetky svedomite zapísal. Potom sa zas obrátil ku chlapcovi v okuliaroch. „Wayne, nemyslíte, že to bolo od Tuttera Kinga nemorálne brať úplatky za prehrávanie menej hodnotných platní?“
„Nemorálne, prečo nemorálne?“ odvetil chlapec. „Veď z toho zaplatil dane, nie? A kto dnes neberie? Policajti organizujú vlamačské bandy, politici sú na výplatných listinách veľkých podnikov, predáci okrádajú odborárske pokladnice a zapredávajú svojich vlastných členov, priemyselníci kujú sprisahania pri určovaní cien, robia falošnú reklamu, klamú. A všetky tie veľké a nádherné televízne programy, čo tu pred chvíľou prebehli – to všetko bolo vopred narafičené; úplatky vládnu svetom. Načo teda tento cirkus okolo Tuttera Kinga, že zahral za peniaze pár platní? Komu tým uškodil?“
„Vám,“ povedal Layton.
„Mne?“ začudoval sa mladík.
„Vám je jedno, že počúvate zlú hudbu, len aby si nejaký konferencier pomastil vrecko?“
„Ach, vy statoční, vy sa všetci tvárite, akoby bol Tutter porušil nejaký svätý zákon alebo čo. Čo na tom záleží, aké platne počúvame? Hlavná vec, že je to beat. Vy by ste človeka presvedčili, že to, čo nám King dáva, je brak!“
Ktorýsi chlapec posmešne povedal: „No toto…!“ a všetci sa zasmiali.
Chlapci na to majú svoj názor, pomyslel si Layton. Možno, že v morálne bezcitnej spoločnosti jediným hriechom je, keď ťa prichytia pri čine. Všetci na to hladia ináč než ja, myslel si ďalej.
„A čo si myslíte o tom vy, Nora?“ opýtal sa dievčaťa.
„Tutter je ako sen,“ povedalo dievča. „Mne by bolo jedno, aj keby vykradol Národnú banku.“
„Ďakujem vám obidvom.“ Ak takéto šikovné deti rozmýšľajú podobne, aká je nádej, že druhí budú rozmýšľať ináč?
Reportér pokrútil hlavou a pustil sa k druhým dverám štúdia, k tým, na ktorých stálo Len pre zamestnancov štúdia. Otvoril ich a našiel sa na zlome chodby v tvare L. Na konci jej pravého ramena rozoznal fluidný jas dievčaťa z recepcie. Druhé rameno chodby rovno pred ním lemovali po obidvoch stranách šatne. Na samom konci sa leskla sklená kontrolná kabína ďalšieho štúdia.
Dvere do šatne označenej číslom 2 boli otvorené.
Layton chcel práve prejsť tých niekoľko yardov k otvorenej šatni, keď začul, ako sa naľavo od neho odomykajú jedny dvere, a obzrel sa. Práve keď obracal hlavu, dvere sa hlučne otvorili; v tichu chodby to až prekvapilo. Z miestnosti vedľa štúdia A vyšla malá bezočivá červenovláska s veľkými vlnami na hlave a ešte si idúcky upravovala blúzku. Vtom zbadala Laytona a zamračila sa, rýchlo prešla okolo neho a zmizla v šatni číslo 2.
Layton zvedavo podišiel k miestnosti, z ktorej vyšla červenovláska. Dvere zostali otvorené, nuž nazrel dnu. Uškrnul sa. Bola to maličká miestnosť bez okien, bolo v nej umývadlo a záchodová misa ničím od dverí neoddelená; až teraz si všimol, že na dverách je nápis Dámy – len pre zamestnancov. Nečudo, že sa červenovláska zamračila!
V pomykove, že ju prichytil, ako si upravuje blúzku, zabudla zavrieť dvere. Layton ich privrel, lebo samozatvárací patent bol pokazený.
Šiel ďalej k šatni číslo 2 a usilovne premýšľal, kto tá červenovláska je, lebo sa mu zdala povedomá. Sedela vnútri za malým stolíkom a oproti nej akýsi muž; medzi nimi stáli dve kanvičky čiernej kávy, zrejme už vychladnutej. Naondulovaná červenovláska sa nakláňala ďaleko dopredu, hladkala muža po brade a usmievala sa naňho; jej pery boli vzdialené od jeho úst len na niekoľko prstov.
Obidvaja zbadali Laytona vo dverách súčasne. Žena sa namrzene vzpriamila. Muž obrátil hlavu a spýtavo sa na Laytona pozrel. Bol štíhly a mladý, mal hladkú, čistú a otvorenú tvár, ktorej len málo chýbalo, aby bola pekná. Zblízka podľa pleti sa zdalo, že ešte nemá ani tých tridsaťpäť rokov, ku ktorým sa pred verejnosťou priznával. Laytonovi pripomínal jockeya, ktorému nemožno uhádnuť vek, rovnako ako jeho koňovi.
„Pán King? Ja som Jim Layton z redakcie Bulletinu. Mali by ste pre mňa pár minút času?“
„Ale pravdaže. Vitajte, Jim!“ King vstal, podal Laytonovi ruku a vrelo mu ju stisol; na tvár si vyčaril podmaňujúci chlapčenský úsmev, ktorý si nacvičil za dlhej praxe pred kamerou a ktorý mal pre verejnosť ako výraz číslo jedna. „Pravdaže, mám. Hathaway mi poslal lístok, že prídete aj s ostatnými smútočnými hosťami. Ach, prepáčte, toto je Lola Arkwrightová, moja asistentka.“
„Dobrý deň, slečna Arkwrightová.“
„Dobrý deň,“ odpovedala. Bola napálená.
Layton sa výborne zabával. Podľa reklamy, ktorú si Tutter King robil, mal to byť zarytý starý mládenec bez štipky zmyselnosti – akýsi dvojrozmerný človek, len zjav na obrazovke, ktorý burcuje sex u iných, ale sám je nedotknuteľný ako mních. V tom spočíval jeho pôvab pre dospievajúce dievčence; nebol nebezpečnejší ako sen, preto nie náhodou o ňom Nora Perkinsová povedala, že „je ako sen“.
Layton pochyboval, že by tak zmýšľala o Kingovi aj Lola. Už vedel, kto to je. Pri Posiedke s Kingom obsluhovala vždy nahrávací pult.
„Sadnite si, Jim, sem,“ povedal King a prisunul mu svoju stoličku. Jediná ďalšia stolička v šatni bola obsadená malým plným zadočkom červenovlásky. „Dáte si kávu? Na konci chodby máme kávový automat na mince. Lola, dušička, prines pánu Laytonovi kávu.“
„Pre teba všetko na svete, drahý,“ povedala červenovláska, „ale za tvojich päť centov, nie za mojich.“
„Ďakujem vám, nemám teraz chuť,“ povedal Layton. Ostal stáť a King tiež. „Pán King, ako sa cítite, keď vám zrušili reláciu? Myslíte, že televízia bola v práve, keď vám dala výpoveď?“
„Volajte ma Tutter alebo Tut,“ povedal King s úsmevom. „Ja si na formality nepotrpím.“
„Dobre, Tut. Myslíte, že to bol surový postup alebo nie?“
Kingov úsmev prešiel celkom prirodzene do výrazu úprimnej vážnosti. „Čo si myslíte vy, Jim?“
„Od reportérov sa neočakáva, že budú mať svoju mienku. Mojou úlohou je zistiť vašu, za to ma platia.“
King si sadol za stôl a siahol po jednej z kanvičiek s kávou. „Nikto ani nenaznačil, že som urobil niečo protizákonné. Nikto ma neobžaloval zo zločinu. Niet zákona, ktorý by zakazoval prijímať odmenu za prehrávky platní. A každý jeden cent, ktorý som dostal, uviedol som aj v daňovom priznaní.“
„Moje noviny vedia, že ste sa nedopustili ničoho protizákonného,“ povedal Layton. „Prišiel som však zistiť, čo si myslíte o morálke celého prípadu vy.“
King vypil studený obsah šálky.
„Poviem vám, čo si o tom myslím ja,“ povedala Lola kyslo. „Myslím si, že celý tento prípad smrdí. Tutter je jeden z najskvelejších chlapíkov, akých som v živote poznala.“
„Buď ticho, dušička,“ povedal King. „Keď teda chcete vedieť, hocikedy postavím svoju morálku oproti morálke hocikoho druhého. Gramofónovým spoločnostiam som spravil, za čo mi zaplatili, a nemám pocit, že by som bol niekoho poškodil.“
„Ste teda tej mienky, že nie je hriechom popularizovať za úplatok platne, o ktorých viete, že sú brak?“
King mykol chlapčensky útlymi plecami. „Dnešné populárne piesne sú väčšinou dosť biedne, Jim. Keby som hral len platne, ktoré pokladám za naozaj dobré, nevystačil by som s Posiedkou ani na týždeň.“
Layton si zaznačil jeho odpoveď do zápisníka. Kingovi sa medzi očami objavila slabučká zvislá čiara. Náhle povedal: „Koľko máte rokov, Jim?“
„Tridsaťštyri.“ Layton bol prekvapený.
„Potom sa musíte pamätať – boli sme vtedy sopľoši – ako sa ľudia bláznili za pesničkami ako „Čaptavá Floogie“, „Mairsie Doatsová“ a všetky ostatné. Boli oveľa horšie než tieto dnešné rock-and-rollové šlágre.“
„Bol by som vám povďačný, pán King, keby ste sa vyjadrili jednoznačne.“
„Tutter,“ povedal King a opäť sa usmial.
„Tutter. Myslíte si, že to, čo ste robili, bolo v poriadku alebo nie?“
„Robil som len to, čo by bol na mojom mieste robil každý.“
„To ešte stále nie je odpoveď na moju otázku.“
„Predstavte si, že by ste boli Posiedky s Kingom viedli vy. Odmietli by ste pár tisícok za to, že dáte do svojich programov aj niečo, čím nie ste práve nadšený?“
„No, dobehli ste ma,“ uškrnul sa Layton. „Chcete počuť moju odpoveď? Áno, bol by som ich odmietol, keby som ich mal prijímať za chrbtom.“
„Preto ste zostali šestákovým reportérom,“ povedala mierne červenovláska.
„Povedal som ti, Lola, aby si bola ticho,“ zopakoval jej King rovnako mierne. „Vážim si vašu mienku, Jim, ale som úprimne presvedčený, že moja jediná vina spočíva v tom, že ma pristihli. Potom už celú vec prekrútili, aby vyzerala tak, že som naničhodník a podvodník.“
Layton si jeho slová zapísal.
„A čo sa týka vedenia stanice KZZX,“ pokračoval King, „to sa sťahuje do chládku, lebo má maslo na hlave. Musí ísť zo slnka, lebo Posiedka s Kingom je ich najlepší kšeft. A ešte vám čosi poviem, Jim.“
„Prosím?“ Layton pozrel naňho a zbystril pozornosť.
„Ešte to nie je vonku všetko.“
„Čo tým chcete povedať?“
„Zatiaľ len toľko, že by bolo treba pozrieť na prsty aj niektorým z tých, čo najviac proti mne vykrikovali.“
„Chcete povedať, že do aféry sú zapletení viacerí?“
King sa opäť usmial, ale to už nebol ten podmanivý úsmev. „Zostanete na relácii?“
„Teraz už áno,“ povedal Layton.
„To je dobre, lebo pred koncom urobím dôležité vyhlásenie.“
„O tých druhých, čo sú tiež do toho zapletení, alebo o niečom inom?“
„Počkajte a dozviete sa. Tešilo ma, Jim.“
„Potešenie na mojej strane. A ďakujem vám za rozhovor,“ povedal Layton, vkladajúc blok do vrecka. Uklonil sa červenovláske a obrátil sa k dverám.
Lola sa maznavo ozvala: „Počujte, ale nie aby ste uverejnili o mojom Tutterovi niečo nepekné!“
„Kde má kanceláriu Hathaway?“ opýtal sa Layton.
„Hneď za rohom, Jim. Druhé dvere vpravo.“
Keď Layton odchádzal zo šatne, King už bozkával červenovlásku na hrdlo.

2
Zdravo červený, pekný muž pevného tela a tvrdých bielych vlasov, ktorý vstal od stola v kancelárii riaditeľa televízie a až zbytočne silno stisol Laytonovi pravicu, vyzeral presne ako bývalý filmový herec. A skutočne ním aj kedysi bol.
George Hathaway býval v časoch nemého filmu jednou zo zlatých baní pokladníkov kín, ale tak ako v mnohých iných prípadoch, príchod zvukového filmu znamenal koniec jeho hereckej kariéry. Veď akože sa mohol presadiť a aký finančný úspech mohol mať herec, hoci hviezda, ktorý keď otvoril ústa, zaznelo to, ako keby prehovorila obrovská myš? „Počul som nápis na stene,“ hovorieval s obľubou a bez váhania prešiel do administratívneho oddelenia rozhlasu a neskôr do televízie.
Layton sa s ním ešte nikdy nestretol. Keď ho teraz študoval, jeho bystré oči, srdečné spôsoby, nenútenosť a šarm, hneď pochopil, prečo sa Hathawayovi tak ľahko podaril prechod od herectva do exekutívy: Hathaway jednoducho preniesol svoje osobné čaro z plátna do úradu.
Novinár s vďakou odmietol ponúkanú cigaretu a Hathaway sa zaklonil vo svojom vojvodskom kresle dozadu, pozorujúc návštevníka od novín pohľadom, ktorý bol zmesou správnych dávok láskavosti a starostlivosti.
„Dúfam, že vám moji ľudia vychádzajú v ústrety, pán Layton.“
„Nemôžem si sťažovať,“ povedal Layton. „Práve som mal rozhovor s Tutterom Kingom.“
„Smutný prípad,“ povedal Hathaway a primerane smutne pokrútil hlavou. „Zrušenie relácie Na posiedke s Kingom znamená pre nás ohromnú stratu, ale – bohužiaľ – iného východiska nebolo.“
„Chcete povedať, že vás k tomu donútili všetky tie listy a telefonické protesty rozhorčených rodičov?“
„Ale nie, nielen to,“ namietol Hathaway rýchlo. „Kingovi by sme museli dať výpoveď tak či tak.“
„Prečo?“
„Prečo?“ Riaditeľ akoby bol v pomykove.
„Áno, prečo?“ opakoval Layton. „Chcete povedať, že aj keby nebola verejnosť reagovala na jeho priznanie pred vyšetrovacím výborom tak, ako reagovala, že aj tak by ste ho boli vyliali?“
„Pravdaže.“ Hathawayove ulízané biele obrvy sa stiahli a čelo sa mu zmraštilo. „Televízia má svoje etické normy, pán Layton. A má ich aj KZZX. Tutter King mal dvojnásobný dôvod nepošpiniť si ruky – zodpovednosť pred masami mládeže a tak ďalej. A keď on túto zodpovednosť necíti, cíti ju KZZX.“
Layton vytiahol blok. Hathaway ostal pri pohľade naň celkom pokojný.
„Viete,“ pokračoval trochu náhlivo, „nikto sa neškandalizuje, keď zavrú špekulanta pre zatajenie daní – ba práve naopak, lebo keď ho chytia, je to pekné morálne poučenie pre našu mládež…“
„To sa čudujem…“ zamrmlal Layton.
„Prosím…?“
Layton naňho pozrel. „Povedal som to nahlas? Myslel som na to, pán riaditeľ, že zavrieť notorického gangstra za nepriznanie daní možno ani nie je pre našu mládež až také pekné morálne poučenie. Či ste sa nepýtali sám seba, keď sa také niečo stalo. Prečo ho nezavreli pre vraždu?“
Hathaway sa naňho podozrievavo pozrel. Ale bol to len okamih. Usmial sa s výrazom mužnej ľútosti. „Možno som si nevybral dosť výstižný príklad. Chcel som iba povedať, že dnešná dospievajúca mládež sa so svojimi idolmi stotožňuje, a preto musia tieto idoly byť ako Cézarova žena.“
„Cézarova žena,“ poznamenal si Layton. Potom opäť zdvihol zrak. „Je to už vyše týždňa, pán riaditeľ, čo výbor Kongresu zverejnil Kingovo vyhlásenie. Prečo teda vedie Posiedku ešte aj tento týždeň? Prečo ste mu nezastavili reláciu hneď?“
Na takúto otázku bol bielovlasý muž pripravený. „Televízny program sa plánuje komplexne, pán Layton,“ odvetil pokojne. „Dvojhodinový program, ktorý ide päť dní v týždni, sa nedá nahradiť zo dňa na deň.“
„Dá, ak vám tak záleží na tom, aby jeho uvádzač nekazil mládež zlým príkladom.“
Hathaway zafučal a jeho zdravá červená pleť stmavela do mahagónova. Treskol päsťou na stôl a piskľavý hlas mu preskočil až do temer nevnímateľnej výšky. „Pán Layton! S touto technikou Mika Wallacea na mňa nechoďte! Nemusím vám to trpieť, a ani nebudem.“
„Konám si len svoju prácu,“ odpovedal Layton. „Nič som od vás nechcel, len odpoveď na otázku, prečo ste Kingovi Posiedku nezastavili hneď.“
„Veď som vám povedal! Zostaviť program, to si vyžaduje čas. Nielenže sme museli dať dokopy desať hodín náhradného programu, ale aj nakriatnuť naň Ringových ručiteľov.“
„Ručitelia,“ povedal Layton zapisujúc si.
„Áno, ručiteľov – hoci je to špinavé slovo. Ale toto je obchod, Layton, a nie spoločnosť na pestovanie etiky a kultúry. Už toho mám dosť – týchto útokov, statočný podnik urobí kedykoľvek niečo na ochranu svojich záujmov! King spáchal neodpustiteľný čin…“
„A musí zaň pykať. S tým možno len súhlasiť.“ Layton odložil blok do vrecka a vstal. „Ďakujem vám za rozhovor, pán riaditeľ.“
„Hm… počkajte chvíľu.“ Mahagónový odtienok v Hathawayovej tvári zbledol, tvár bola zas ružová ako inokedy, ba čo viac, Hathaway si na ňu nasadil aj normálny úsmev. „Vidíte, zase ma to vzalo. Obávam sa, že toto bol pre nás všetkých veľmi ťažký týždeň.“
„A najmä pre Tuttera Kinga,“ odvetil s úsmevom Layton.
„Pravdaže, pravdaže. Je mi z toho hrozne. Je to výborný chlap. Ale smoliar. Čo som mohol robiť?“ Hathaway vystrel k nemu svoje vymanikúrované ruky v geste, ktorým žiadal muž muža o pochopenie. „Iste viete, pán Layton, akým všelijakým tlakom a nátlakom je vystavený človek pri takej práci, akú robím ja. Ale to ešte neznamená, že sa nemám pred vami ovládať. Ospravedlňujem sa vám.“
„Niet za čo,“ povedal Layton veselo a pozrel na náramkové hodinky.
„Nechcem, aby ste si mysleli, že nás pritom viedli len naše vlastné záujmy. To, čo som vám povedal o našom pocite zodpovednosti voči mladým, je pravda…“
„Rozumiem, pán riaditeľ. Prepáčte, nechcem zameškať tú reláciu. Ešte raz vám ďakujem.“
„Rado sa stalo,“ povedal George Hathaway kyslo. Layton bol už dávno preč, no on ešte stále stál za svojím nádherným písacím stolom.
Layton si spomenul na Kingov skrytý náznak o tom, že do veci sú zapletení aj iní, a bol zvedavý, aký je Hathaway herec. Nanešťastie bol ešte malé chlapča, keď Hathaway bol na vrchole slávy, a v retrospektívnom kine nemé filmy nehrali.

V štúdiu A to vrelo. King stál na pódiu pre orchester, na ktorom však nebolo hudobníkov, tváril sa šarmantne, ako keby predstavenie už bežalo, a trpezlivo znášal chlapa s expozimetrom, ktorý behal okolo neho. Ale bol ako ostrov v búrke. Červenovlasá Lola Arkwrightová horúčkovite vyberala na nahrávacom pulte platne. Kameramani a ich pomocníci mali plno roboty s poslednou kontrolou kamier. Jedna kamera bola namierená na Kinga, jedna sa chystala snímať tanečný parket a tretiu zrejme pripravovali na zvláštne zábery. Zvukotechnici behali okolo mikrofónov.
Mladí, ktorých bolo spočiatku zo päťdesiat, sa medzitým rozmnožili na štvornásobok. Hmýrili sa po štúdiu a bzučali ani roj včiel. Layton si všimol, ako Wayne Mission a Nora Perkinsová behajú od jedného hlúčika k druhému.
A pribudlo ešte niečo nové: pri hlavných dverách sedela na skladacích stoličkách skupinka dospelých. Laytonove oči podchvíľou automaticky zabehli k žene, ktorá sedela na stoličke celkom pri dverách.
Bola štíhla, pružnej postavy a mala bohaté, dokonale učesané čierne vlasy, ktoré sa vo svetle reflektorov len tak leskli. Jej bledosť bola temer ako hľadaná, ako keby ju bol našminkoval Charles Adams. A tie vychádzkové šaty, čo má na sebe, stáli kohosi okrúhlych tristo, pomyslel si Layton.
Ale čo ho na nej fascinovalo, to bola jej tvár. Svojou meravosťou mu pripomínala figurínu z obchodného domu. Mala presne ten prázdny a neprítomný výraz, čosi ako úmyselnú mŕtvosť, ktorá dráždila jeho reportérsku zvedavosť. Layton si sprvu myslel, že žena spí s otvorenými očami. Potom nadobudol presvedčenie, že je to následok plachosti hraničiacej so strachom. A nato zmenil mienku: nebola to plachosť hraničiaca so strachom, ale bol to sám strach.
Laytonove úvahy prerušil hromový hlas, žiadajúci ticho.
„Tridsať sekúnd!“
Všetky zvuky prestali. A vtom sa na kamere snímajúcej Tuttera Kinga zažalo červené svetlo. O ďalší zlomok sekundy sa zjavil na Kingovej tvári jeho chlapčenský šarmantný úsmev.
„Milé dievčence a milí chlapci, zase máme odpoludnie, a tak vás opäť vítam na posiedke s Kingom, ktorú vysiela štúdio KZZX každý deň okrem soboty a nedele. Program pre vás pripravili továrne na znamenité výrobky a ja vám ich v nasledujúcich dvoch hodinách občas spomeniem.“
Kingov mužný, úprimný hlas stíchol a úsmev, ktorý bol taký slávny, začal sa mu strácať z tváre. „Ako väčšina z vás iste vie,“ pokračoval King a opäť si hrdinsky vyčaril na tvár svoj úsmev, „dnešnou reláciou vystupujem pred vami posledný raz. A bol by som hlupák a nevďačník, keby som si robil zásluhy o skvelý úspech, ktorý mala Posiedka s Kingom celých päť rokov. Na tom máte zásluhu len vy, jej skvelí priaznivci pri prijímačoch, a vy mladí, čo ste tu v štúdiu,“ objavil sa záber kamery snímajúcej tanečný parket a pomaly sa kĺzal po dojatých tvárach chlapcov a dievčat, „len a len vy. Ďakujem vám. Ešte raz vám ďakujem.“ Hlas sa mu trošku zlomil a ticho v štúdiu bolo zrazu nabité napätím.
Ale vtom sa Tutter King spamätal a pevným hlasom doložil: „Zato vám však nechcem dnes hrať smútočné pochody! Budeme sa skvele baviť. Všakže, mladí priatelia?“
Mikrofóny zachrapčali od mohutného „Áno!“
„To si myslím! Neskôr, počas programu vám predstavím všetkých svojich spolupracovníkov, všetkých technikov, ktorí – skromní a neznámi – prispievali svojou prácou k tomu, že naše posiedky boli také obľúbené… a na samom konci…“
Layton pozoroval Kingovu tvár celkom zblízka. Videl, ako sa mu kútiky úst máličko, sotva badateľne zachveli. „… a na samom konci urobím dôležité vyhlásenie.“ Laytonovi sa zdalo, že úsmev, ktorý si King znovu vyčaril na tvár, prišiel tentoraz akosi neochotne.
„Ale teraz, milé deti, vráťme sa k programu… Prosím hudbu!“
Zdvihol ruky, v jednej držal taktovku, a hlavou kývol Lole Arkwrightovej. Ale skôr než mohla červenovláska položiť prenosku na platňu, štúdio vybuchlo.
Okuliarnatý predseda Klubu obdivovateľov Tuttera Kinga vykonal svoju prácu znamenite. Potlesk, pískanie, volanie na slávu a tenké výkriky dievčat sa rozniesli éterom. Wayne Mission a Nora Perkinsová stáli na skladacích stoličkách, kde im hrozilo nebezpečenstvo pádu, a dirigovali demonštráciu. Na znamenie mladého Missiona začala skupina chlapcov dupkať po parkete v dokonalom unisone. A z tohto pekla sa ozývali jednotlivé hlasy od vzrušenia až hysterické: „My – chceme – Tuttera, my – chceme – Tuttera,“ kým nestrhli aj ostatných, takže nakoniec všetky splynuli v hromovom volaní: „MY – CHCEME – TUTTERA!“
King čosi hovoril, ale jeho hlas zanikol v prívale hluku. Napoly vážny, napoly usmiaty snažil sa pohybmi ich utíšiť. Ale nevšímali si ho, a tak nakoniec spustil ruky a bezmocne pokrčil pred kamerou plecami.
Layton obrátil pohľad na kontrolnú miestnosť štúdia A. Tam videl zúrivú pantomimickú diskusiu – zrejme o tom, či prerušiť vysielanie programu alebo nie. Videl, ako režisér berie telefón, počúva, prikyvuje, skladá slúchadlo a odovzdane si sadá. Vedenie televízie – Layton by bol rád vedel, či to bol sám Hathaway – sa rozhodlo radšej vydržať búrku než riskovať spustošenie štúdia.
King začal opäť gestikulovať a prosiť do mikrofónu. Postupne bolo jeho hlas zas počuť „deti… deti… deti…“ a potom hluk prestal práve tak náhle, ako sa bol strhol. Layton videl, ako Wayne Mission zostúpil zo stoličky, sadol si na ňu a založil si ruky. „Ďakujem,“ povedal Tutter King chripľavo, „ďakujem vám, deti, za tento prejav vernosti, na ktorý nezabudnem do smrti. Ak ste ma chceli dojať, bezmála sa vám to podarilo.“
„No čas plynie ako voda,“ pokračoval King čulo a kývol hlavou smerom ku kontrolnej kabíne, „nuž teda hor sa do tanca. Ale skôr než začneme, mám tu pre vás dôležitú správu,“ a začal čítať poznámku na televíznom ťaháku, „a to, že mydlo Plush je priateľom vašej pokožky. Vážené dámy, máte ruky červené a mrzké od ostrých pracích a bieliacich prostriedkov, ktoré sa dnes bežne používajú v každej domácnosti? Pristihli ste sa už, že si skrývate ruky pod stôl, keď vás muž vášho srdca pozve do elegantného podniku na večeru, na ktorú ste sa už dlho tešili? Potom počúvnite moju radu a venujte pozornosť týmto slovám…“
Červené svetlo na kamere č. 1 zhaslo a na obrazovkách monitorov sa namiesto Tuttera Kinga objavila reklama. Layton stále pozoroval mladých. Tí si reklamu vôbec nevšímali, iba stáli a sedeli jedni tu a druhí tam, nevnímajúc čas, a čakali na niečo, čo on nevedel postihnúť. A King… King čakal s nimi. Potom sa reklama skončila, svetlo na kamere č. 1 sa opäť zažalo. King zasa zdvihol taktovku, Lola Arkwrightová pustila prvú platňu a tanec sa začal.
Pre Jima Laytona to bola dlhá, ubíjajúca posiedka – ešte nikdy sa tak nenudil. Reči, ktorými King uvádzal jednotlivé platne, sa mu zdali otrepané, bez vtipu a humoru; červenovláska obsluhovala nahrávací pult ako automat a kamera namierená na tanečný parket jednoducho snímala bez výberu všetko, čo sa tam robilo. Tanec bol akýsi štylizovaný a neživý, tváre tanečníkov bezvýrazné. Layton mal dojem, že je na zhromaždení pomätencov a Tutter King že je bláznivý vedec, čo ich študuje. King občas zoskočil s prenosným mikrofónom na parket, urobil s niektorým párom kratučké interview a potom zase uviedol nejakú reklamu. Bujná červenovláska sa občas zúčastnila na rozhovore a niekedy aj na hlásení reklám.
Tuposť, ktorá tu vládla, bola prisilná aj pre niektorých dospelých pri dverách; po štvrťhodine traja z nich vstali a odišli. Dobre oblečená dáma s lesklými čiernymi vlasmi však nešla s nimi; po celú prvú hodinu sa temer ani nepohla, len tu stále meravo sedela; útle ruky v rukavičkách mala pokojne zložené na lone. Držiac sa stále mimo záberu kamery, obišiel Layton štúdio, aby si ju mohol zblízka obzrieť. Kým bol na druhej strane štúdia, hádal jej okolo dvadsaťpäť rokov; teraz však videl, že má najmenej tridsať, ak nie viac.
Cez vysielaciu prestávku o štvrtej bola desaťminútová vsuvka správ. King vyzval s obodrujúcim úsmevom divákov, aby zostali pri obrazovkách aj na druhú časť jeho programu a vypočuli si prekvapujúce vyhlásenie, ktoré povie na konci Posiedky. Červené svetlo na „jeho“ kamere zhaslo, štúdio A vypli. Medzi mládežou v okamihu prepukla živá vrava, chlapci a dievčatá sa smiali a jašili, ako keby vyhasnutím objektívu kamery prestalo na nich pôsobiť akési čaro, a Tutter King s maximálnym sebazaprením prekĺzol ako slabý tieň cez dvere s tabuľkou „Len pre zamestnancov štúdia“ a zmizol.
Lola Arkwrightová vykĺzla hneď za ním.
Žena s čiernymi vlasmi sa strhla. Asi zo pätnásť sekúnd váhala. Potom nečakane vyskočila, rozbehla sa k dverám, otvorila ich a tiež zmizla za nimi. Layton by nebol o nič viac prekvapený, ako keby bola namiesto toho skríkla: „Hej – hop!“ a urobila na operadle stoličky stojku.
Rýchle sa predral pomedzi husté hlúčky mladých, čo trkotali na parkete, a vybehol za ňou na chodbu.
Ale po nej nebolo ani stopy na jednom ani na druhom ramene chodby, a čo viac, zmizol aj King so svojou asistentkou, akoby sa boli prepadli do zeme.

3
Layton kráčal po tom ramene chodby, ktoré viedlo až za šatne. Pri dverách číslo 2 zaváhal. Tu asi bude King s červenovláskou. Tentoraz boli dvere zavreté a on nemal dôvod otvárať ich. Ale kam sa podela vyľakaná tmavovláska? Nakukol do každej otvorenej šatne na tejto chodbe, ale všetky boli prázdne.
Asi mala naponáhlo do záchoda a bála sa, že nedobehne včas, pomyslel si Layton s úškrnom.
Obrátil sa a pomaly šiel k druhému krídlu chodby. Keď prechádzal popri riaditeľovej kancelárii, vyšiel z nej vysoký, dobre vyzerajúci sivovlasý muž. Pozdravil reportéra neurčitým pohybom hlavy a sotva badateľným úsmevom – tak ako zdravia politici ľudí, o ktorých celkom určite nevedia, či im ich už niekedy niekto nepredstavil. Sivovlasý dlháň sa pustil po chodbe tým smerom, odkiaľ prišiel Layton, a zmizol za rohom.
Dvere k Hathawayovi však nechal otvorené a Layton do nich nazrel. V prednej kancelárii bola iba Hathawayova sekretárka, tenká žena strápeného výzoru, ktorá si len nedávno dala na šedivé vlasy modrastý preliv.
„Pán Hathaway tu nie je, pán Layton,“ povedala. „Nájdete ho v kontrolnej miestnosti štúdia B a C. To je tam za šatňami.“
„Už som mal to potešenie, pamätáte sa?“ Layton sa usmial. Veľmi ho prekvapilo, že jeho úsmev opätovala. „Zabíjam čas, kým sa opäť začne Kingov program. Mimochodom, kto bol ten muž dôstojného výzoru, ktorý práve odtiaľto vyšiel?“
„Pán Stander, Hubert Stander. Je predseda správy.“
„Hľadá Hathawaya?“
„Ale, pán Layton,“ pokračovala sekretárka ešte stále s úsmevom, „prečo nejdete ďalej a nesadnete si? Pri svojej práci sa iste dosť nabeháte.“
„Ďakujem.“ Layton vošiel a spustil sa do kresla pri jej stole. „Cigaretu…?“
„Tejto neresti neholdujem,“ riekla. Jej hlas mal už celkom teplý tón. „Ale vy sa neobmedzujte a holdujte jej, koľko len chcete.“ A prisunula mu popolník.
„Načo máte na stole popolník, keď nefajčíte?“
„Aby ľudia ako vy nesypali popol na zem, pán Layton.“
Layton sa uškrnul. „Ak som dobre počul, Hathaway vás volal Hazel.“
Prikývla. „Hazel Grantová.“
„Čo si myslíte o tom, že vyhodili Tuttera Kinga, slečna Grantová?“
„Pani Grantová.“
„Prepáčte, pani Grantová.“
„To chcete pre noviny?“
„Ako si želáte.“
„Nesmeli by ste to uverejniť,“ povedala a oprela sa dozadu. „Pán Hathaway by dostal aspoň tucet rozličných záchvatov, keby jeho sekretárka hovorila do novín. A najmä o tomto. Podnik už o tom vydal oficiálnu správu.“
„Viem,“ odpovedal Layton. „Je vrcholne oddaný záujmom verejnosti. Ale keďže som taký dobrý chlapček, pani Grantová – naozaj, čo si o tom myslíte?“
Sekretárka hľadela naňho celkom pokojne. „Sľubujete, že neuverejníte moje meno?“
„Sľubujem.“
Hazel Grantová pozrela na otvorené dvere, potom veľmi ticho povedala: „O Tutterových kšeftoch s gramofónovými spoločnosťami vedia už roky.“
„Ale…?“ začudoval sa Layton. „Vedia – kto?“
„Generalita podniku.“
„Aj Hathaway?“
Zrazu znervóznela. „Neviem, prečo som vám to vôbec povedala. Naozaj som nemala…“
„Nebojte sa. Hathaway celý čas o všetkom vedel, však?“
„Áno,“ povedala jedovato. „Aj nedávno robil závistlivé poznámky na to, akú hŕbu peňazí zarába Tutter pomimo. Ale musel sa tváriť, že nevie o ničom, lebo program mal veľký úspech. No teraz, keď sa to prevalilo, tvária sa všetci prekvapene a hrajú bezúhonných. Nenávidím pokrytectvo.“
„Viem, čo chcete povedať,“ povedal Layton s porozumením. „Ale, mimochodom, bol v tom len Tutter sám?“
„Čože?“ Hazel Grantová sa zatvárila zmäteno. „Ako to myslíte?“
„Nepočuli ste, čo sa tu povráva?“
„Čo sa povráva?“
„Nuž, sám som to počul dnes poobede tu v televízii. Tutter King sa vraj musel o svoje úplatky deliť s nejakým veľkým zvieraťom odtiaľto.“
Jej nepokojné oči zbystreli. „Nič také som nepočula.“
„Teda to nie je pravda?“
„Neviem, pán Layton.“ Sadla si opäť k písaciemu stroju. „Prepáčte, ale mám prácu.“
Layton pozrel na hodinky. „A ja sa radšej vrátim do Štúdia A.“ Zahasil cigaretu v popolníku. „Ďakujem vám za príjemný rozhovor, pani Grantová. Do videnia!“
„Prosím.“ Bola celkom bledá. „Ale ma nebudete menovať, však nie? Sľúbili ste mi to.“
„Čo sľúbim, to vždy splním,“ odvetil Layton. „Len pokoj, Hazel.“
Keď sa vracal do štúdia, nestretol nikoho. Vo veľkej miestnosti ešte panoval hluk; do konca správ chýbalo niečo vyše minúty. Prestrašená žena opäť sedela na svojej stoličke pri dverách a ešte stále vyzerala tak prestrašene. Moja teória o záchode zlyhala, pomyslel si Layton. Bola teraz jedinou dospelou osobou v obecenstve štúdia.
Počul, ako ho niekto volá, a obrátil sa. Bežala k nemu Lola Arkwrightová. „Nevideli ste Tuttera?“ spýtala sa zadychčaná.
„Nie. Nebol s vami?“
„Vari by som ho hľadala, keby bol?“ Dievča si hrýzlo peru. „Myslela som, že ho nájdem tu v štúdiu.“
„Pozreli ste do jeho šatne?“
„Keď som sa tam cestou stavila, nebol tam…“
„Nebol?“ Layton pozrel na ňu.
„Pán Layton, prosím vás, urobili by ste mi láskavosť, ale rýchle…?“
„Mám ho pohľadať?“
„Áno. Ja musím zostať tu a zaskočiť zaňho, ak sa neobjaví do začiatku vysielania.“ Pozrela na veľké hodiny v štúdiu. Zostávalo už len dvadsaťosem sekúnd. Odbehla na pódium.
Layton vybehol z dverí. Chodba lemovaná šatňami bola prázdna. Na jej druhom ramene George Hathaway práve vchádzal s predsedom správy Standerom do svojej kancelárie.
Layton prešiel k šatni číslo 2 a myknutím otvoril dvere.
Bola prázdna.
Prebehol do šatne oproti – bola to šatňa číslo 1 – a tak chcel prezrieť všetky.
Nebolo treba. Tuttera Kinga našiel v prvej šatni. Ležal horeznačky na dlážke s roztiahnutými nohami, ústa a oči otvorené. Z ľavej strany pŕs mu trčala rúčka, akú máva sekáč na ľad.
Layton si kľakol a nahmatal pulz.
King bol mŕtvy.
V ohromenom Laytonovi v tej chvíli prevládol novinár. King je mŕtvy, King je mŕtvy… Treba prezrieť miestnosť.
V miestnosti nebolo nič nápadné. Bola to jednoducho izba, šatňa. No namojdušu, bol by som ja ale detektív, pomyslel si Layton.
Ani nevedel, ako vyšiel na chodbu a zavrel za sebou dvere. Potom sa otriasol ani pes a vrátil sa k štúdiu A.
Už sa opäť vysielalo. Odchýlil dvere a nazrel dnu. Pódium bolo prázdne. Prvá kamera mala v zábere prehrávací pult. Červenovláska pokojne a s úsmevom hovorila do mikrofónu, v rukách mala platňu. Verná Lola sa starala, aby podnik nezastal.
Počkám, kým skončí, pomyslel si Layton.
Pobral sa do Hathawayovej kancelárie.
Keď vstúpil, Hazel Grantová vystrašene zdvihla k nemu zrak a napoly vstala spoza písacieho stroja.
„Ta nemôžete ísť, pán Layton,“ povedala rýchlo, „pán Hathaway má súrnu prácu.“
Layton si ju nevšímal. Otvoril dvere s tabuľkou Nevstupovať tak prudko, že narazil na stenu. Modrovlasá sekretárka už bola za ním a mykala ho za kabát.
„Pán Layton, veď rozumejte…“
„Nechajte ho, Hazel,“ povedal Hathaway otrávene. Sekretárka odišla a Layton zavrel dvere. Riaditeľ televízie sedel za písacím stolom a druhá šarža, elegán Hubert Stander, bol pohodlne usadený v kresle, v ktorom sedel Layton, keď Hathawaya interviewoval. „Čo je, Layton? Mám poradu.“
„To je dobre,“ povedal Layton, „lebo vám prinášam niečo, o čom sa treba poradiť.“
„Čo to má znamenať?“
„Tutter King je mŕtvy.“
„Čože?!“ Hathaway hľadel celý vyjavený.
„Práve som ho našiel v šatni číslo 1 a v srdci má sekáč na ľad.“
Obidvaja vedúci činitelia vyskočili ako jeden. Hathaway sa zvrtol napravo, potom sa obrátil naľavo, ako keby sa pri ceste od stola k dverám musel najprv zorientovať. Stander bol zrejme nielen dôstojný, ale aj rozhodný človek; kým sa Hathaway rozkýval, on už bol na polceste k dverám.
„A ničoho by som sa tam nedotýkal,“ zakričal Layton za nimi. Obrátil sa k pani Grantovej; tá už zase sedela za svojím stolíkom a hľadela za Hathawayom a Standerom.
„Stalo sa niečo, pán Layton?“
„Zavolajte mi redakciu Bulletinu a potom mi dajte policajné riaditeľstvo.“
Sekretárka zbledla ako mŕtvola.
„Použijem Hathawayov telefón.“
Po celý čas, čo Layton telefonoval do redakcie, počul, ako sekretárka vzrušene dýcha. Dal jej znamenie a ona ho spojila s policajným kapitánom, ktorý mal službu v oddelení pre vraždy. Teraz už nepočúvala; zavesila. Keď sa ponáhľal cez jej miestnosť, stála za stolom s rukou na ústach.
Layton práve prišiel na zlom veľkého L, keď sa dvere štúdia A otvorili a z nich vyšla tá záhadná žena. Náhle zastala a on tiež.
„Prepáčte…“ Hlas sa jej veľmi hodil k vlasom, šatám a k jej strachu. Bol to hladký, ťažký hlas a celý sa chvel od napätia.
„Prosím?“ povedal Layton.
„Videla som vás v štúdiu.“ Bolo to priam utrpenie počúvať ju. „Máte do činenia s Kingovým programom?“
„Prečo?“
„Myslela som, že azda budete vedieť, čo sa stalo.“
„Stalo sa dačo?“ opýtal sa Layton.
„Muselo sa stať. Pán King sa po prestávke nevrátil. Červenovláska tam zariaďuje všetko sama. Neochorel, alebo také dačo?“
„Hovoríte, akoby ste mali oňho osobný záujem,“ povedal Layton. Na jeho veľké prekvapenie sa začervenala. Zabudol, že ešte sú ženy, čo sa vedia červenať.
„Aj vy ste jeho obdivovateľka?“
„Nuž… svojím spôsobom.“ Teraz bol prekvapený ešte viac, keď videl, ako sa jej pohľad rozjasnieva, ako jej tvár ožíva a pritom sa z nej stráca strach. „Nevidím dôvod, aby som to ďalej tajila,“ povedala odhodlane. „Som jeho manželka.“
„Jeho manželka?“ Zdalo sa mu to hlúpe, aj keď to sám opakoval. „Chcete povedať, že ste…“
„Žena Tuttera Kinga.“
Jediné, na čo sa Layton zmohol, bolo: „Myslel som, že Tut je starý mládenec.“
„Sme svoji už desať rokov. Tutter si myslel, že by mu to poškodilo u obdivovateľov, najmä u dievčat, keby sa dozvedeli, že je ženatý. Musela som byť strašne opatrná.“ Layton si pripomenul jej masku strachu, za ktorou sa skrývala, a prikývol. Možno, pomyslel si, očarujúci Tutter King nebol v súkromnom živote až taký čarovný. „Ale odteraz to už tak nebude. Odo dneška už nie.“ Takto s rozžiarenou tvárou bola takmer krásna. „Aj Tutter hovorí, že by sa mal utiahnuť z verejnosti, kým tie reči neutíchnu. A tak odteraz už môžem byť bez obavy pani Kingovou.“
„Áno, pani Kingová,“ prisvedčil Layton. „Ale…“
„Ani neviem, prečo vám to všetko rozprávam,“ rapotala ďalej vdova po Kingovi, „veď vás vôbec nepoznám!“
„Možno preto, že mám takú dôveryhodnú tvár,“ zamrmlal Layton. A vtom vyšiel spoza rohu Hathaway so Standerom.
„Á, Layton!“ zvolal Hathaway. Jeho líca medenej farby dostali zelenkavý tón. „Je mŕtvy, dokonale mŕtvy.“
„Kto je… mŕtvy?“ spýtala sa žena.
„Ten prekliaty blázon King,“ odpovedal Hathaway celkom mechanicky a až potom na ňu pozrel. „Preboha, Layton, kto to je?“
„Vdova po Kingovi,“ riekol Layton a ešte ju stačil zachytiť, keď sa pod ňou podlomili nohy.
Stander zaviedol všetkých k prvým dverám za štúdiom a otvoril ich. Layton vniesol dnu ženu a za ním vošiel Hathaway. Na dverách bolo Predseda správy. Stander ich rýchle zamkol.
Predná kancelária sa zrejme nepoužívala a bolo v nej cítiť zatuchlinu. Nebolo tu nijakej sekretárky. Vysoký sivovlasý muž otvoril dvere do ďalšej, veľkej kancelárie, ktorá vyzerala práve tak ako predchádzajúca a takisto aj zapáchala. Na písacom a na veľkom konferenčnom stole nebolo nič, aj kôš na smeti bol prázdny. V miestnosti vládlo šero, lebo žalúzie boli spustené.
„Položte ju na gauč,“ povedal Stander a zavrel aj tieto dvere. „Donesiem trochu vody.“ Layton uložil bezvedomú ženu na veľký, kobercom pokrytý gauč, ktorý bol na dotyk nepríjemne vlhký. Stander otvoril dvere na umyvárni, vošiel a bolo počuť, ako púšťa vodu.
„Čo je to tu, hrobka?“ zavrčal Layton, keď trel žene ruky. „Otvorte okno, prosím vás.“
Hathaway pristúpil k oknu; podarilo sa mu trošku nadvihnúť žalúzie, ale tie sa potom zasekli. „Používa sa len štyri razy do roka,“ mrmlal, „na štvrťročné schôdze správy.“ Okno so škripotom povolilo. „Vdova po ňom,“ riekol. „Som z toho blázon. Ako dlho boli manželia?“
„Povedala, že desať rokov.“
„Tu je voda, dovoľte…“ prerušil ich Hubert Stander. Podložil jej ruku pod hlavu a priložil jej pohár k perám. „Nože, pani Kingová, napite sa.“ Potom povedal hrubo: „Pite!“
Všetka voda jej vytiekla na bradu a odtiaľ jej kvapkala na šaty. Pani Kingová sa rozkašľala, otvorila oči a prudko sa odvrátila.
„Čo to robíte, chcete ju utopiť?“ Layton odtisol predsedu správy nabok. „Už je v poriadku.“
„Už som v poriadku,“ povedala pani Kingová; a potom si ako na ospravedlnenie skryla tvár do dlaní a rozplakala sa.
Bolo to, ako keď decku dajú hračku, po ktorej vždy túžilo, len aby mu ju potom vykopli z rúk a nechali povaľovať sa po zemi, pomyslel si Layton.
Čakali, bezmocní a odvrátení od plačúcej.
„To je hrozné, to je hrozné,“ povedal potichu Hathaway a pokrútil svojou peknou hlavou. „Kto by si bol pomyslel, že si to tak vezme k srdcu…“
„Čo si vzal k srdcu?“ spýtal sa Layton.
„Čo, žijete na Mesiaci?“ povedal chladne predseda správy Stander. „Zrušenie jeho relácie, čože iné?“
„Ale veď pán Hathaway práve povedal…“
„Čože,“ začal riaditeľ televízie, hľadiac uprene na Laytona, „vari ste si nevšimli…“ Hathaway preniesol pohľad na plačúcu vdovu a stíšil hlas, „že Tutter spáchal samovraždu?“
„Samovraždu?“ spýtal sa Layton. „Samovraždu?“
„Pravdaže!“ potvrdil mu Hubert Stander.
„Čo iné by to mohlo byť?“ povedal Hathaway.
„Alebo si zo mňa uťahujete, alebo je to všetko len sen,“ povedal Layton.
Stander akoby bol ešte podrástol. „Hathaway mi povedal, že ste od novín. Varujem vás, Layton – dajte pozor na to, čo uverejníte! King bol odbavený, a on to vedel. A čo viac – vedel aj to, že si to zapríčinil sám. Nevedel zniesť hanbu alebo koniec svojej kariéry.“
„A tak si zvolil jednoduché východisko,“ povedal Hathaway rozčúlene.
Layton ich nedôverčivo pozoroval. „Chcete povedať, že ako starí Sparťania, Rimania a či ako sa všetci tí čerti menovali – vytasil sekáč na ľad a vrhol sa naň?“ Obidvaja televízni šéfi očerveneli v tvári. „A to potom, keď oznámil, že na konci svojej relácie urobí dôležité vyhlásenie – ale predtým, než ho urobil?“
„Relácia,“ zamrmlal Hathaway, „božemôj, relácia!“ Zdalo sa, že je právom vďačný Laytonovi za to, že mu dal príležitosť zmeniť tému. „Lola – treba jej povedať, že Tutter sa už nevráti do štúdia – aby skončila reláciu sama…“ Obrátil sa k dverám.
„Nehovor jej prečo, George,“ zakričal za ním Stander. „Nemôžeme pripustiť, aby sa nám zosypala pred nastavenou kamerou!“ Náhle sa udrel dlaňou po čele. „Polícia! Zabudli sme upovedomiť políciu…“
„Ja som nezabudol,“ povedal Layton.
Predseda správy ta obrátil a prenikavo sa na novinára zahľadel.
„Ako by sta aj mohli,“ zavrčal a rýchle vyšiel za Hathawayom.

4
Z oddelenia pre vraždy na policajnom riaditeľstve prišli dvaja seržanti, ktorí sa predstavili ako Harry Trimble a Ed Winterman. Trimble bol kostnatý dlháň, mal červené vlasy ostrihané na ježka a od ľavého spánku sa mu cez oko, ktoré mal sklené, tiahla až po nos šikmá jazva. Winterman bol územčistý, širokoplecí, mal tmavú pleť a dlhé ruky. Zdalo sa, že Trimble je z nich starší. Obidvaja vyzerali tvrdí chlapci.
Priviedli si dvoch policajných technikov a fotografa, ktorý sa hneď dal do práce. Obidvaja detektívi chvíľu pobudli s technikmi v šatni číslo 1. Potom prišli k skupine, ktorá ich čakala v Standerovej kancelárii.
Jediné vidiace oko seržanta Trimbla sa zastavilo na Laytonovi. Zdalo sa, že je schopné konať prácu za dve. „Nie ste vy Jim Layton z Bulletinu?“
Novinár prikývol. „Minulý rok som vám stúpal na päty, keď išlo o vraždu toho Bentleyho, seržant.“
„To bola poriadna fuška.“ Trimble sa uškrnul. „A veru ste ma poriadne prehnali. Keď ste k nám volali, Layton, povedali ste, že Kinga ste našli vy. Ako to?“
Layton vysvetlil okolnosti. Seržant Trimble ticho počúval J prstom na sklenom oku, akoby sa bál, že mu vypadne.
„Kto z vás je George Hathaway?“ opýtal sa, keď Layton skončil. Díval sa na ceduľku, čo mu podal jeden uniformovaný policajt.
„Ja,“ povedal Hathaway nervózne.
„Čo nám môžete povedať o tom vy, pán Hathaway?“
„Nemám čo povedať. Nevedel som o tom nič, kým Layton nevbehol ku mne do kancelárie so slovami, že našiel Tuttera Kinga mŕtveho v šatni číslo 1. Pán Stander – tento pán tuná, predseda našej správy – bol v tej chvíli u mňa a hneď sme odišli do šatne číslo jedna…“
„A tu sme si dali veľmi záležať na tom, pán seržant, aby sme sa ničoho nedotkli,“ povedal Hubert Stander. „Hoci, pravdaže, neručím za to, že sa tam niečoho nedotkol Layton, keď našiel mŕtvolu.“
Ach, ty elegantný pankhart, pomyslel si Layton s obdivom. A povedal:
„Ja za to ručím.“
„Krkom?“ opýtal sa ho jednooký detektív a sotva badateľne sa pritom uškrnul.
„Aj hlavou,“ povedal Layton vážne.
„Chcete niečo dodať, pán Stander?“
„Nič.“
Trimble sa obrátil k čiernovláske a zahľadel sa na ceduľku. V umyvárni pri miestnosti správy si opäť upravila slzami poškodený make-up a na tvár sa jej zas vrátila charlesaddamsovská bledosť a výraz. Avšak teraz mala na nej aj akúsi rezignáciu, ktorej tam predtým nebolo. Ako keby nebola nikdy mala skutočnú nádej vyslobodiť sa zo svojho väzenia, pomyslel si Layton, a teraz sa mohla vrátiť späť do tak dobre známej ničoty života.
„Vy ste Nancy Kingová?“
„Manželka Tuttera Kinga.“ Jej hlas i jej prikývnutie boli celkom bezfarebné.
Teraz sa konečne ozval aj Trimblov územčistý počerný spoločník. „Moja mladšia sestra aj zdivie, keď sa dozvie, že Tut King bol ženatý. Možno, že za ním nebude ani smútiť.“ Seržant Winterman hľadel na vdovu po Kingovi, ako keby mu bola ublížila.
„Daj s tým pokoj, Ed,“ povedal Trimble. „Čo nám o tom môžete povedať vy, pani Kingová?“
„Ja?“ Pokrčila plecami. „Vôbec nič.“
„Nemal váš manžel nepriateľov? Možno vy nám naznačíte, kade sa máme pustiť.“
„Hovorte, pani Kingová, len sa neokúňajte,“ povzbudzoval ju Winterman. „Je to dôležité pre mládež celej Ameriky. Len smelo.“
Nancy Kingová pokrútila hlavou. „Ak Tutter aj mal nepriateľov, nikdy mi o nich nehovoril.“
Trimble pozrel zamračene na Laytona. „Tak to vyzerá, že aj toto bude poriadna fuška. V budove je zo šesťdesiat zamestnancov, zo dvesto hostí v štúdiu…“
„Myslím, že väčšinu z nich môžete spokojne vynechať pre nedostatok možností spáchať čin, Trimble,“ povedal mu Layton. „Spôsob, ako je táto budova postavená, by mal podstatne zredukovať počet podozrivých.“
„Hej?“ spýtal sa detektív s jazvou na tvári. „Povedzte mi o tom viac.“
„Počkajte – chvíľočku!“ Stander a Hathaway si vymenili kradmé pohľady a teraz predseda správy pokročil dopredu. „Ak dobre rozumiem, seržant Trimble, predpokladáte, že to bola vražda?“
„A čo by ste predpokladali vy, pán Stander?“ spýtal sa Trimble so záujmom.
„No – hocičo, len nie to! Aký dôvod by bol niekto mal, aby toho mladého nešťastníka zabil? Zato on mal dosť dobrý dôvod, aby sa zabil sám!“
„Sekáčom na ľad?“ opýtal sa seržant Trimble.
„No, vieš, Harry,“ povedal jeho kolega, „oni si ti na to vyberajú spôsoby od výmyslu sveta.“
„Máte úplnú pravdu, pán seržant,“ povedal George Hathaway náhlivo.
„To je, ak sú strelení,“ pokračoval Winterman. „Ale ako viem, King mal v makovici všetko v poriadku.“
„Samovraždu nevylučujeme,“ povedal Trimble. „Nateraz nevylučujeme nič – ani vraždu.“
„Ale čo?“ Mdlo sa usmiala. „To ste vždy taký pánovitý?“
„Ktože ho tam vie, nakoľko bola zničená? Verejnosť má krátku pamäť. A King mal iste odložené dosť, aby sa nejako preživil, kým by sa mohol zase vrátiť na obrazovku.“ Trimble sa opäť obrátil k Nancy Kingovej. „Váš manžel, pani Kingová, sa pred vyšetrujúcim výborom priznal, že za posledných štyri-päť rokov prijal na úplatkoch okolo pol milióna dolárov. A to všetko popri svojich normálnych príjmoch od televízie a gramofónových spoločností. Povedali by ste nám, či mal nejaké finančné ťažkosti?“
Zdvihla zrak. „Neviem, pán seržant.“
„Veď hovorte, nebojte sa, pani Kingová.“
„Nemám čo. Tutter sa so mnou o finančných záležitostiach nikdy nerozprával.“
„Vieme, že ženy sa na to zvyčajne samy vypytujú,“ povedal Trimble sucho.
Pani Kingovej sa zjavil na tvári sotva badateľný náznak života. „Ja medzi ne nepatrím.“
„A zdá sa, že ani Tutter nepatril k mužom, ktorí veľa rozprávajú o svojich peniazoch.“
„Bol mi veľmi dobrým manželom, seržant Winterman.“ Na hlase jej už bolo cítiť oživenie. „Nebolo nič, čo by mi Tutter nebol ochotne dal, keď som si to želala. Pravda, vždy som predpokladala, že zarába veľa peňazí, ale koľko si z nich ušetril, to vám neviem povedať.“
„Neuložili ste mu z nich niečo aj vy?“
Zmeravela. „Myslím, že som vaše otázky zodpovedala a neviem, prečo by som na ne mala odpovedať ešte raz.“
Trimble pozrel na Wintermana a Winterman prikývol. Detektív s jazvou sa práve chystal dačo povedať Laytonovi, keď sa podráždene ozval Hubert Stander: „Nerozumiem vám, ľudia. Vzali ste si do hlavy smiešnu predstavu, že Kinga niekto zabil, a predsa ste ešte ani prstom nepohli, aby ste našli…“
„Pri dverách do štúdia stoja policajti a strážime aj všetky východy z budovy,“ povedal Trimble mierne. „Nikto nemôže odísť, ak len neodišiel ešte pred naším príchodom. Počujte, Layton…“
„Prosím, pán seržant…“
„Spomínali ste čosi o tom, ako je táto budova postavená. Čo keby ste nás po nej povodili?“
„Myslím,“ povedal Layton, „že by bolo dobre, keby šiel s nami aj pán Hathaway.“
Uniformovaný policajt zostal pri Nancy Kingovej a Hubertovi Standerovi. Obidvaja detektívi a Layton vyšli na chodbu a zamierili do Hathawayovej kancelárie; Hathaway kráčal nešťastný za nimi. Pani Grantová razom prestala písať na stroji, ani keby ju bolo niečo uštiplo. „Pán riaditeľ…“ začala trasľavo.
Hathaway sa na ňu prenikavo pozrel, a ostatné prehltla. „Hazel, títo páni sú detektívi, seržant Trimble a seržant Winterman. Moja sekretárka Hazel Grantová.“
„Ale… prečo idete za mnou?“ opýtala sa pani Grantová. „Neviem nič. Celkom nič.“
„Možno vám Layton bude vedieť odpovedať na otázky,“ vysypal zo seba riaditeľ. „Bola to jeho myšlienka!“
Layton si ho nevšímal. „Stôl pani Grantovej je obrátený k dverám, ktoré vedú do tohto ramena chodby,“ ukázal prstom smerom k detektívom. „Pani Grantová, nevidel som, že by sa tieto dvere boli dnes čo len raz zavreli. Mávate ich vždy otvorené?“
„Áno.“
„Potom by ste mali zbadať každého, kto prejde po chodbe, však?“
„Keď sedím za stolom, pán Layton.“
„Prešiel niekto po chodbe hore alebo dolu predtým, než som sem prišiel cez prestávku v Kingovej Posiedke, alebo potom, ako som odišiel?“
„Jediný človek okrem vás, na ktorého sa pamätám, bol pán Stander. Vošiel ku mne do kancelárie a spytoval sa na pána riaditeľa. Povedala som mu, že pán riaditeľ je v kontrolnej kabíne štúdia B a C, a nato odišiel.“
„On bol jediný, hm?“ spýtal sa zamyslene Trimble.
„Jediný, koho som videla,“ trvala na svojom pani Grantová. „Keď nesedím za stolom…“
„A koľko ráz ste od neho vstali?“ opýtal sa Winterman. Začervenala sa. „Pravdu povediac, ani raz.“
„Teda prečo ste to nepovedali hneď?“ Winterman sa obrátil k Laytonovi. „Tým by sme tento koniec chodby mali dokonale zapečatený. V poriadku.“
„Skúsme to teraz na druhom konci,“ navrhol Layton. Odišli z Hathawayovej kancelárie a pobrali sa do druhého ramena chodby, toho, ktoré bolo lemované šatňami. Dvere šatne číslo 1 boli zavreté, pred nimi sa prechádzal policajt.
Layton zbadal, že Hathaway pri nich zrýchlil krok, akoby sa bál, že by sa mohli otvoriť.
Kontrolná kabína na začiatku chodby mala z troch strán sklené steny. Cez tú, ktorá im bola najbližšie, keď sa približovali ku kabíne, videli do kabíny i cez ňu. Ostatné dve steny stáli v pravom uhle – cez jednu bol pohľad do malého štúdia, ktoré Hathaway označil za štúdio B, a cez druhú do štúdia o niečo väčšieho, ktoré podľa Hathawaya malo byť štúdiom C. Obidve štúdiá aj kabíny boli prázdne.
„Ako vidíte, pre štúdiá B a C používame spoločnú kontrolnú kabínu,“ vysvetľoval Hathaway.
„Ktoré z nich ste použili pri vysielaní toho desaťminútového spravodajstva, ktoré išlo cez prestávku Kingovej Posiedky?“ spýtal sa Trimble.
„Štúdio C.“
„Kto mal v kabíne službu počas správ?“ spýtal sa Layton Hathawaya.
„Edwards, náš hlavný kontrolný technik, a jeho dvaja asistenti, Spooner a Kent. Spooner je na zvuk, Kent na obraz…“
„Kde sú teraz?“
„Obaja sa vrátili do štúdia A.“
Trimble sa dotýkal prstom skleného oka. „Viem, kam mierite, Layton. Ak tí traja nevideli ísť nikoho cez toto rameno chodby, bude to znamenať, že vrah mohol prísť jedine zo štúdia A, ktoré sa nachádza tam, kde sa ramená chodby stretajú.“
„Môžem vás ubezpečiť,“ povedal Hathaway, „že cez správy neprešiel po tejto chodbe nikto. Bol som práve tuná v kabíne s Edwardsom, Spoonerom a Kentom a bol by som zbadal každého, i toho, koho by oni neboli.“
„Boli ste tu od začiatku správ?“ spýtal sa Layton.
„Nie od samého začiatku…“
„Teda ako viete, že sa tu niekto neprešmykol, kým ste sem prišli?“
„Ste novinár alebo detektív?“ vyhŕkol Hathaway. „Náhoda chcela, že práve, keď som vyšiel zo svojej kancelárie na druhom ramene chodby a poberal som sa sem na správy, zazrel som, ako Tutter King živý a zdravý vychádza zo štúdia A a hneď za ním jeho asistentka, tá červenovlasá, Lola Arkwrightová. King na okamih zastal, počkal na dievča a ja som ich dohonil. Cez túto chodbu sme prešli prakticky spolu.“
„Hej?“ ozval sa seržant Trimble. „Čo hovoril King?“
„Mne? Ani slova – odvtedy, čo sme mu zrušili reláciu, sa so mnou nerozprával. Išli predo mnou a potom sa rozišli. Videl som, ako Tutter vchádza do svojej šatne a Lola Arkwrightová do svojej. Lola zavrela dvere a Tutter tak isto. A ja som išiel ďalej, sem do kontrolnej kabíny.“ Hathaway udrel dlaňou na sklenú stenu, pri ktorej stáli. „Bol by som si musel všimnúť každého, kto išiel po chodbe.“
„Teda ako, že ste nezbadali, čo sa deje tam na druhom konci?“ zavrčal seržant Winterman. „Alebo ste zbadali?“
„Nie!“ Riaditeľ sa začínal hnevať. „Zbadať niekoho, kto prejde okolo skla na pár krokov od vás, je jedna vec a zbadať niekoho, kto ide v pätnásťmetrovej vzdialenosti, je zas druhá vec, pán seržant. A potom, nebol som tam na to, aby som striehol, čo sa bude diať na chodbe. Musel som sa rozprávať s Edwardsom. Potom prišiel do kabíny pán Stander…“
„Kedy ste odišli s pánom Standerom z kabíny?“ spýtal sa ho Trimble.
„To vám nemôžem presne povedať – asi tak dve minúty pred koncom správ. Vracali sme sa spolu po tejto chodbe, potom sme zahli za roh a šli sme do mojej kancelárie.“
„Stretli ste cestou niekoho?“
„Nie,“ odvetil Hathaway. „Keď sme prechádzali okolo šatní, všimol som si, že Lola má teraz dvere otvorené, zatiaľ čo Tutterove dvere boli ešte zavreté, ale nevenoval som tomu pozornosť. Myslel som si, že obidvaja sa už vrátili do štúdia.“
„Teda King mohol byť ešte nažive, keď ste šli so Standerom okolo,“ povedal Winterman. „Vrah mohol prísť hneď po vás.“
– Nie,“ odporoval Layton. „Keď ma Lola Arkwrightová asi tridsať sekúnd pred koncom správ žiadala, aby som našiel Kinga, vykĺzol som zo štúdia A a mal som prehľad po obidvoch ramenách chodby. V jednom som videl Hathawaya a Standera, ako idú do Hathawayovej kancelárie. Táto chodba bola prázdna a Kinga som našiel prakticky hneď. Musel teda zomrieť predtým, než Hathaway a Stander odišli z tejto kontrolnej kabíny.“
Detektívi mlčali. Layton bezmála počul, ako si usporadúvajú v hlave doteraz získané svedectvá. Ak sa im dalo všetkým veriť, hranice času vraždy boli dané okamihom, keď Hathaway niekoľko sekúnd po začatí správ videl Kinga a Lolu Arkwrightovú vstúpiť do šatní, a chvíľou, keď Hathaway a Stander odišli z kontrolnej kabíny a vracali sa po chodbe – teda spolu asi sedem až osem minút.
Layton horko-ťažko potlačil úškrn, keď sa seržant Trimble náhle opýtal: „Pán Hathaway, povedali ste, že cestou sem do kontrolnej kabíny – keď ste stretli Kinga a slečnu Arkwrightovú, ktorí sa vracali do svojich šatní, pár sekúnd po začiatku správ – videli ste, ako dievča svoje dvere zavrelo, ale King svoje nechal otvorené?“
„Nie, nie, pán seržant, povedal som, že obidvoje boli zavreté. Prečo sa pýtate?“
„Len tak, pán riaditeľ, pokúšam sa predstaviť si dosť komplikovaný obraz.“
Šikovné, pomyslel si Layton. Trimble sa vypytuje na Lolu Arkwrightovú a tým kryje iný záujem, týkajúci sa Hathawaya. Layton vedel, že Trimble si myslí, že potom ako Lola zavrela dvere, mohol Hathaway vstúpiť do Kingovej šatne, preklať ho, vyjsť, zavrieť Kingove dvere a pokračovať v ceste do kontrolnej kabíny štúdia B a C so stratou iba niekoľkých sekúnd.
Layton sa v duchu ospravedlňoval za to, že mu naruší teóriu. „Lenže, pán seržant,“ povedal, „Kinga nezabili v jeho šatni.“
Trimble sa bleskove obrátil k nemu. Wintermanovi od prekvapenia vypadlo z úst špáradlo, ktoré práve cmúlal. „Čo to má znamenať, Layton?“ opýtal sa Trimble. „Zdá sa, že viete o tomto prípade čertovsky veľa! Zabili ho inde a zavliekli do jeho šatne?“
„Ale vôbec nie. Znamená to, že šatňa číslo 1, kde som našiel mŕtveho Kinga, nie je jeho šatňa. King mal šatňu číslo 2, na druhej strane chodby, oproti číslu 1 – pravda, pán riaditeľ?“
„Tak je,“ prisvedčil Hathaway. „Vy ste to nevedeli?“
„Nech sa prepadnem, ak som vedel,“ riekol Winterman. „A to mi hovoríte teraz!“ Trimble sa pustil ráznym krokom preč. Zdravé oko sa mu pritom zlovestne lesklo.

Jeden z policajných technikov povedal: „All right, Harry, je to sekáč na ľad, bežný typ s lakovanou rúčkou z jedľového dreva. Jediné odtlačky na ňom sú Kingove.“
„Nepovedal som vám?“ zakričal George Hathaway z chodby. Mŕtvola bola ešte na dlážke, ležala ako figurína na kriedou obkreslenej zemi. Riaditeľ televízie pozrel na ňu, preglgol a odstúpil. „Zabil sa sám. Lepšieho dôkazu ani nemôže byť, pán seržant.“
„Radšej na to zabudnite, pán Hathaway,“ zavrčal Trimble. „Keď chcete, poviem celú hŕbu lepších dôkazov. Odtlačky Ringových prstov sa mohli dostať na rúčku sekáča aj vtedy, keď si ho chcel vytiahnuť z pŕs – po tom, čo mu ho do nich vrazil niekto druhý.“ Hathaway čosi zahundral a Trimble sa obrátil späť k policajnému technikovi. „Ako to vyzerá s možnosťou samovraždy, Lew?“
Technik pokrčil plecami. „Uhol, pod ktorým vnikol sekáč do tela, pripúšťa ranu spôsobenú vlastnou rukou – pravda, ak bola spôsobená vlastnou rukou.“
„Našli ste niečo, čo by vzbudzovalo pochybnosti?“
„Nie, ale však vieš, Harry, že to samovraždu ešte nevylučuje. Videl som už veľa samovrahov, ktorí do seba vrazili nôž odhodlane a na jediný raz. A sekáč na ľad ide do tela ako do masla.“
„Lew, práve som sa dozvedel, že toto vlastne nie je Kingova šatňa,“ zavrčal Trimble. „Jemu patrí číslo 2 priamo naproti. Mali by ste sa pozrieť aj ta.“
„Mimochodom, čia je táto šatňa?“ opýtal sa Winterman Hathawaya.
„Nikoho natrvalo, pán seržant. Obyčajne ju používajú účinkujúci, ktorí u nás vystupujú ako hostia – všetci majú túto jednotku radi. Dnes bola voľná.“
Keď sa obaja detektívi z oddelenia vrážd pobrali do kancelárie Huberta Standera, Layton a Hathaway sa im zavesili na päty a išli s nimi.
„Tak sa mi vidí, že títo policajti sú hrozní lajdáci,“ zamrmlal riaditeľ. „Kde je policajný lekár?“
„V kine,“ odvetil Layton. „Mŕtvolu prezrie súdny ohliadač mŕtvol na súde.“
„Na súde?“
„Hej, v suteréne. Tam je márnica.“
Práve vchádzali do kancelárie predsedu správy, keď seržant Trimble povedal kolegovi: „Doveď mi sem tú ženskú, Ed, tú Arkwrightovú.“
Winterman si priložil náramkové hodinky až k očiam; žalúzie boli ešte stále spustené a v zasadačke správy bolo šero. „Do konca programu je ešte osemnásť minút, Harry.“ Uškrnul sa. „Alebo chceš, aby som ta vpálil?“
„Ešte vysielame!“ zapišťal Hathaway. „To nemôžete urobiť!“
Trimble vzbĺkol a zrejme mal sto chutí urobiť to. Ale potom povedal: „No dobre, počkáme.“
Nancy Kingová ležala na veľkom gauči, ruky mala zložené na bruchu a neprítomne hľadela do povaly. Hubert Stander stál pri okne, ktoré Hathaway predtým otvoril, a neprítomne hľadel do ulice.
Všetci čakali.
Ale po piatich minútach seržant Trimble znepokojnel.
„Ešte k tomu sekáču,“ povedal. „Dnes už nevídať v domoch veľa sekáčov na ľad.“
„Nuž – ja som ho dnes videl prvý raz,“ povedal Hathaway akoby v sebaobrane, „ak tam mierite. Všetok ľad, čo sa spotrebuje v šatniach alebo hocikde inde v celej budove, máme z chladničiek a je v kockách.“
„Pán Stander, videli ste niekedy tu v budove sekáč na ľad?“
Stander sa obrátil od okna. „Prosím, pán seržant?“
Trimble zopakoval otázku. Stander sa ani nenamáhal odpovedať, iba mykol plecami a obrátil sa späť k oknu.
„A vy, pani Kingová?“
„Ja neviem, že by som…“
„Mohol si váš manžel priniesť sekáč z domu?“
„Doma sme sekáč nikdy nemali. Iba ak…“
Trimble pozrel na Wintermana a Winterman sa opýtal:
„Iba ak čo?“
„Iba ak by si ho bol doniesol zo svojej garsónky v Hollywoode.“ Zdalo sa, že pokladá za potrebné vec vysvetliť. „Viete, bolo to potrebné – totiž, aby Tutter mal ešte aj garsónku. Vonku v Údolí máme dom, ale potreboval ešte druhý byt, aby mohol predstierať, že je slobodný.“
„Mal vo svojej hollywoodskej garsónke sekáč na ľad, pani Kingová?“ opýtal sa jednooký detektív.
„Neviem. Nikdy som tam nebola.“
Jej nádherný, plný hlas nepovedal nič, celkom nič. Má veľkú prax v pretvárke, pomyslel si Layton. King musel byť voči nej veľmi tvrdý, keď ju prinútil žiť takýmto spôsobom. Náhle si Layton predstavil Kingovu šatňu a v nej Lolu Arkwrightovú, ako ho hladká cez stôl po tvári. Stavím sa, že tá červenovlasá cestu do jeho garsónky pozná, pomyslel si zlostne.
„Prosím, pán seržant?“ spýtal sa Layton. Trimble naňho zvedavo hľadel. „Spýtal som sa vás, či ste v Kingovej šatni – šatni číslo 2 – nevideli sekáč na ľad, keď ste s ním pred reláciou mali ten rozhovor, čo ste mi spomínali.“
„Nevšimol som si.“
„Počkaj chvíľočku, Harry,“ povedal Winterman. „Iste tu majú rekvizitáreň. A medzí rekvizitami bývajú všelijaké haraburdy.“
„Máte medzi vašimi rekvizitami sekáč na ľad, pán riaditeľ?“ opýtal sa Trimble.
„Do čerta, ako to mám vedieť?“ odpovedal Hathaway podráždene. „Ed, zisti to!“
Winterman odišiel a zavrel za sebou dvere. Všetci mlčali. Keď sa Winterman vrátil, riekol: „Hej, rekvizitár mi povedal, že sekáč majú, ale ten je vraj na svojom mieste.“
„Nech sa radšej ide presvedčiť.“
Počerný detektív urobil grimasu a opäť vyšiel. Keď sa vrátil druhý raz, povedal: „Povedal, že by to malo vedieť to dievča, tá Arkwrightová, Harry. Totiž to, či Tutter mával poruke sekáč. Zdá sa, že jej vzťah k Tutterovi bol taký, že tuná Layton by ho nazval intímnym.“
Layton, ktorý sa pritom díval na Nancy Kingovú, mal chuť pristúpiť k Wintermanovi a s najväčším potešením ho tresnúť po papuli. Vedel, že toto štvanie hlavných zúčastnených je premyslená hra na začiatku vyšetrovania prípadu, v ktorom bolo podozrenie, že ide o vraždu; ale na tejto žene bolo čosi, čo naňho zapôsobilo na takom mieste, o ktorom ani nevedel, že ho má. Jediná jej viditeľná reakcia na Wintermanov podlý útok bolo jemné chvenie rúk, ale hneď sa ovládla. Kingova ukrutnosť jej nedopriala ani bežný ženský luxus: možnosť prejaviť žiarlivosť.
Trimble zmenil tému. „Kým tu tak čakáme, mohli by sme si objasniť situáciu počas vysielania správ. No, čo ste robili vy, pán riadite!, to už vieme… Ach, pani Kingová! Kde ste boli cez prestávku vy?“
„V štúdiu, pán seržant.“
„V štúdiu A?“
„Áno. Keď Tutter odišiel na prestávku, rozhodla som sa, že ho navštívim v jeho šatni – nezbadal, že sedím v štúdiu.“
„Kedy ste po jeho odchode odišli zo štúdia?“
„Ach… asi tak o štvrť minúty.“
„Bol vo svojej šatni?“
„Neviem. Totiž – vedela som, že jeho šatňa má číslo 2, hoci som bola v štúdiu prvý raz. Dvere mal zavreté.“ Sotva znateľne sa začervenala. „A potom… som sa rozhodla nevojsť. Hoci to bola jeho posledná relácia, mohol sa znepokojiť a ešte mal pred sebou druhú polovičku programu. Tak som sa radšej vrátila do štúdia.“
„Malá vaša návšteva u Tuttera nejaký zvláštny dôvod?“
Pokrútila hlavou. „Chcela som mu len povedať, že som tu. Ale ako vravím, rozhodla som sa do konca programu ho nerušiť. Myslela som, že keď bude po všetkom, už sa neznepokojí. Veď koniec koncov bola to jeho posledná relácia.“ Zamĺkla, zrejme prekvapená tým, čo povedala. „Jeho posledná relácia,“ zopakovala pomaly. „To je smiešne!“
Ale nikto sa nezasmial. Layton sa venoval sebaskúmaniu. Odkedy sa to stalo, ustavične to zatláčal až kamsi do najzastrčenejšieho kúta svojej mysle. Čo sa to so mnou robí, uvažoval. Vari som sa len ja, slobodymilovný a láske doteraz udatne vzdorujúci Layton, nezaľúbil do páru veľkých očí?!
A preto, akoby proti svojej vôli, s potmehúdskou iróniou povedal: „Náhodou som si všimol, že ste odišli zo štúdia po manželovi, pani Kingová. Asi dvanásť sekúnd po vás, viac to nemohlo byť, som vyšiel cez tie isté dvere aj ja, a nikde som vás nevidel.“
Pri týchto slovách sa obrátil aj dôstojný predseda správy.
Nancy Kingová si všimla, že všetky oči sa dívajú na ňu a že zavládlo úplné ticho. Keď pozrela naňho, Layton sa odvrátil; bol to pohľad, akoby ho vlastne videla prvý raz. Ľutoval, že si radšej neodhryzol jazyk.
„Ako to bolo, pani Kingová?“ opýtal sa Trimble neutrálnym hlasom. „Práve ste nám povedali, že ste našli dvere na manželovej šatni zavreté, a tak ste ani nevošli, ba ani len nenazreli do nej, ale vrátili ste sa do štúdia. Ako to, že vás Layton nevidel?“
„Asi preto, že pán Layton nemohol vidieť cez dvere s nápisom Dámy. Nepokladala som za potrebné spomenúť, že som sa tam cestou späť zastavila. Sú to dvere hneď pri štúdiu A. Ste spokojný, pán Layton?“
Napriek tomu, že sa mrzel sám na seba, Layton sa rozpomenul na svoju pôvodnú teóriu o tom, kam mohla Nancy zmiznúť. Tak predsa bola v ženskom záchode! Aj ja sa musím naučiť chodiť ta nenápadne, pomyslel si.
„Prosím o prepáčenie, pani Kingová. To som pochopiteľne nemohol vedieť.“ Zdalo sa mu, že na jej perách zazrel slabučký záblesk úsmevu, ale v šere izby si nebol istý.
„Keď ste boli preč zo štúdia A, pani Kingová, videli ste niekoho? Hocikoho?“ spýtal sa náhle Trimble.
„Keď som vyšla zo štúdia, cestou k Tutterovej šatni som videla tamtoho pána – som presvedčená, že to bol on,“ ukazovala na Georgea Hathawaya, išiel do kontrolnej kabíny na opačnom konci chodby.“
„Ešte niekoho?“
„Už nikoho.“
Trimble prikývol. „Teraz ste na rade vy, pán Stander.“
„Ja?“
„Kedy ste sem prišli? Čo ste robili?“
Bolo zrejmé, že Trimble sa nemieni priveľmi namáhať, aby dal svojmu hlasu prívetivý tón.
„Vstúpil som do budovy presne o štvrtej hodine,“ povedal predseda správy dotknutý. „Pamätám sa na to presne, lebo som sa vtedy pozrel na hodinky. Šiel som k Hathawayovi. Jeho sekretárka práve telefonovala, ale zložila a povedala mi, že odišiel do kontrolnej kabíny B a C, a tak som šiel za ním. Niekoľko minút sme boli s Hathawayom v kabíne a potom sme spolu odišli do jeho kancelárie.“
„Videli ste cestou niekoho do kontrolnej kabíny?“
„Zbadal som Laytona, ktorý vošiel do Hathawayovej kancelárie hneď nato, ako som z nej ja odišiel,“ povedal Stander so sotva badateľným kývnutím hlavy smerom k Laytonovi. „Nevidel a nepočul som už nikoho, kým som sa nepriblížil ku kontrolnej kabíne štúdia B a C. Vtedy sa dvere štúdia A určené pre zamestnancov otvorili…“
„Hej?“ zapochyboval seržant Winterman. „To musíte mať veľmi tenké uši, pán Stander. Veď dvere na televíznych štúdiách nerobia nijaký hluk.“
„Ale zato dve stovky chlapcov a dievčat ho robia poriadny,“ odpovedal Stander s ľadovým pohľadom. „Nepovedal som, že som počul dvere štúdia. Čo som počul, bol útržok vravy znútra – štúdio A bolo vypäté a v ňom hluk ako na jarmoku. Hnevalo ma to a obrátil som sa, a tak sa stalo, že som zbadal tých dvoch, keď vykĺzli do chodby.“
„Akých dvoch?“ spýtal sa Trimble prekvapený.
„Namojpravdu, neviem, pán seržant. Dvoch z tých mladých, chlapca a dievča. Tými dverami nemali čo chodiť – veď tam jasne stojí Len pre zamestnancov štúdia – a mal som chuť dať ich vyhodiť z budovy. Ale potom som si povedal, že to nestojí za ten cirkus, čo by z toho bol, a tak som išiel ďalej za pánom Hathawayom do kabíny B-C.“
„Vedeli by ste ich opísať, pán Stander?“
„Chlapec bol – no, asi sedemnásťročný, taký chudší, mal okuliare s hrubými sklami. Dievča bolo mladšie, skôr tučné – taká domáca husička.“
„Ak sa nemýlim,“ povedal Layton Trimblovi, „boli to predseda a podpredsedníčka losangeleského Klubu Ringových obdivovateľov. Opis pána Standera súhlasí.“
„Viete, ako sa volajú, Layton?“
„Wayne Mission a Nora Perkinsová.“
Winterman zaškúlil na hodinky a povedal: „Harry, o minútu sa relácia skončí. Mám doviesť tie deti a tú Lolu?“
„Ostaň tu, Ed.“ Trimble kývol hlavou policajtovi v uniforme a vyšiel s ním.
Layton išiel za nimi. Trimble stál pri vchode pre zamestnancov do štúdia A, keď sa dvere pred nimi otvorili a z nich rázne vyšla Lola Arkwrightová. V hluku, ktorý sa šíril zo štúdia, bol akýsi hnevný, neurčitý podtón. Červenovláska sa zastavila.
„Doveď tých dvoch, Missiona a Noru Perkinsovú,“ prikázal Trimble policajtovi. Policajt vošiel do štúdia. „Vy ste Lola Arkwrightová?“
„Áno. Čo sa stalo? Stalo sa niečo?“
„Som od polície, slečna Arkwrightová. Išli by ste so mnou do kancelárie pána Standera?“
„Ide o Tuttera,“ povedalo dievča pomaly. „Ide o Tuttera, však? Niečo sa mu stalo. Vedela som to – hneď som to vedela, keď sa po prestávke nevrátil do štúdia. To ešte nikdy neurobil…“
Trimble nepovedal nič, len kývol hlavou smerom ku kancelárii predsedu správy. Ale vtom vyšiel zo šatne číslo 2 policajný chemik.
„Ach, tu si, Harry,“ povedal. „V šatni číslo 2 sme vzali zopár odtlačkov, ale to je všetko. Môžeme dať mŕtvolu odniesť?“
„Mŕtvolu?“ spýtala sa Lola. Oblizla si tenké, zmyselné pery. „Tutterovu?“
Jednooký detektív bol namrzený. „Keď to už tento mudrc vykrámil, tak vám poviem všetko. King je mŕtvy, prepichnutý sekáčom na ľad. Tak, tak,“ povedal technikovi. Ten mykol plecami a odišiel do šatne číslo 1.
Lola Arkwrightová hľadela na seržanta, ale nevnímala ho. Zrazu zbledla ako stena. Layton, ktorý ju pozoroval zblízka, bol pripravený, a keď sa jej podlomili kolená, chytil ju do náručia.
Zaniesol ju do Standerovej kancelárie, a tam ju položil na veľký gauč. „Ja si tuším otvorím živnosť záchrancu,“ riekol a trel jej pritom ruky. „Bol by niekto taký láskavý a podal mi trochu vody?“
„Prosím, nech sa páči,“ zamrmlal George Hathaway.
Kým sa Layton a riaditeľ zaoberali dievčinou v bezvedomí, obaja detektívi sa ticho rozprávali. Layton začul, ako Winterman hovorí Trimblovi, že sekáč na ľad z rekvizitárne je na svojom mieste. Trimble zachmúreno prikývol.

Keď sa Lola prebrala, jej prvé slová boli: „Dajte mi niekto cigaretu.“
Layton jednu zapálil a podal jej ju. Načiahol sa na Standerov stôl po popolník a položil ho k nej na gauč.
Lola si raz potiahla, zahasila cigaretu a opäť si ľahla. „Mali sme sa brať.“
„Kto sa mal brať?‘ ozval sa neveriaci hlas.
Lola prudko obrátila hlavu k Nancy Kingovej. „Tutter chcel na konci programu oznámiť naše zasnúbenie.“
„Chudera,“ zamrmlala Nancy Kingová.
Lola z nej nespúšťala oči. „Vy ste Nancy?“
„Jeho žena,“ povedala Nancy pokojne. „Teda vy o mne viete.“
„Pravdaže. Tut nemal predo mnou nijaké tajnosti a ja pred ním tiež nie.“
„Smiem sa vás teda opýtať, ako ste sa chceli zasnúbiť so ženatým mužom?
„To je jednoduché ako facka,“ povedala červenovláska ťahavo. „Tutter si chcel kúpiť jeden expresný mexický rozvod a pustiť vás dolu vodou. A potom si chcel vziať mňa.“
„Neviem, čo chcete týmto klamstvom dosiahnuť,“ povedala vdova po Kingovi, „ale to jednoducho nemôže byť pravda, slečna Arkwrightová.“
„Á,“ zvolala Lola, „teda aj vy viete o mne.“
„Že existujete? Áno, ako Tutterova asistentka.“
Lola mlčala. Po chvíli sa ozvala: „Hej, Layton, dajte mi ešte cigaretu.“ Layton jej zapálil ďalšiu cigaretu. Teraz fajčila vytrvalo. Stander a Hathaway stáli v kúte a čosi si tam šepkali. Detektívi nehovorili nič. Nancy Kingová sa opäť ponorila do svojich myšlienok.
„Teda ste vedeli, že som na svete,“ ozvala sa konečne, hľadiac na vdovu prižmúrenými očami. „Pozrite, dušička, ak je tu voľakto chudera, tak ste to vy. Tutter s vami už roky nežil. Stavím sa, že už ani neviete, ako vyzerá – myslím ako manžel.“
„Zavrite jej ústa,“ skríkla Nancy. „Prečo tu musím počúvať od tejto ženy také špinavosti? Máme s Tutterom – totiž mali sme – dom v San Fernando Valley…“ Zovrelo sa jej hrdlo a ťažko preglgala. Layton videl, že sa jej v očiach zaleskli slzy.
„Tam žijete vy,“ povedala Lola Arkwrightová. „On žil v Hollywoode.“
„Pani Kingová,“ ozval sa Trimble.
Layton videl, ako sa Nancy Kingová s vypätím všetkých síl usiluje ovládnuť. Tentoraz to bolo zreteľne vidieť. Ale napokon sa jej to podarilo.
„Prosím, pán seržant.“ Hlas mala opäť bezfarebný tak ako pleť.
„Pred chvíľou ste povedali, že váš muž mal v Hollywoode byt, aby mohol robiť dojem, že je slobodný, a povedali ste aj, že ste v ňom nikdy neboli.“ Trimble vedel aj svojím jedným okom prejaviť sympatiu. Laytonovi bolo jasné, že Trimble má vo svojom zjave asi toľko sympatického ako sibírsky vlk. „Ako často chodieval on do vášho domu v Údolí?“
„Tak často, ako len mohol,“ odpovedala.
„Ako často to bolo?“
„Dosť často. Neviem vám to povedať v percentách, pán seržant.“ Pohľad jej dvoch uslzených očí sa stretol s drsným pohľadom jeho jediného a potom sa už neodvrátil. „Viem, že nechápete, najmä po tom, čo povedala slečna Arkwrightová. Je pravda, že naše manželstvo bolo nezvyčajné, ale boli sme šťastní. Tutter ma miloval. Všetky tie hviezdičky, s ktorými sa ukazoval, boli len dekorácie kvôli reklame. Aj jeho mládenecký byt bol len časťou podoby, ktorú ukazoval na verejnosti. A potreboval aj nejakú adresu, kde by mohol prijímať svojich obchodných priateľov a kolegov – nemohol ich vodiť domov… to znamená do Údolia… aby sa nedozvedeli o mne. Mali sme aj spoločenské styky. Mali sme priateľov, ktorých sme navštevovali a ktorí navštevovali nás. Dobrých priateľov, ktorí boli ochotní zachovať jeho – naše tajomstvo.“
Čertovská vec, tento jazyk – šmykne sa človeku, keď to najmenej potrebuje, pomyslel si Layton. Pochopiteľne. Nie ona, ale Tutter to tak chcel. Ona preklínala každú minútu takéhoto života. Ktorá žena by nepreklínala?
„To by som nazval skôr peklom než manželstvom,“ podotkol Winterman a strojene sa zaceril.
„Nie,“ povedala Nancy unavene. „Bolo to len nepohodlné, pán seržant. Ale keď sme potom boli spolu, tak to stálo za to…“ Hlas sa jej zadrhol. „A teraz, práve keď sme mohli začať normálne žiť, svojho manžela nemám. To nie je správne. To nie je spravodlivé!“
Rozplakala sa. So vzlykotom vyskočila, odbehla do malej umyvárne a buchla za sebou dverami.
Trimble a Winterman pozreli na seba. Chvíľu nehovoril nikto nič.
Vtom Lola Arkwrightová zahasila cigaretu, čo jej dal Layton. „No,“ povedala s neurčitým úsmevom, „tá žena má talent, to sa musí nechať. Presvedčil vás ten jej výstup?“ A bez akéhokoľvek náznaku, čo spraví v nasledujúcej chvíli, rozplakala sa aj ona.
Hubert Stander rozhodil ruky a vytratil sa do prednej miestnosti, hundrúc si pritom čosi nie práve najlichotivejšie o ženách. Hathaway vyšiel náhlivo za ním. Winterman pomaly prešiel k dverám, aby ich mal obidvoch pod dohľadom. „Keď sa upokojíte, slečna Arkwrightová,“ povedal Trimble sucho, „pohovoríme si o vás.“

6
Červenovláska sa vysmrkala a riekla: „Prepáčte, že sa tu prejavujem tak po žensky. Strašne ma zronilo, že je Tutter naozaj mŕtvy. A k tomu ešte tamtá luhárka…“ Z ničoho nič sa prudko spýtala: „Čo chcete vedieť, pán seržant?“
„Kde všade ste boli cez prestávku,“ odvetil Trimble.
„Choďte do čerta,“ povedala Lola Arkwrightová.
Jediné detektívovo oko sprísnelo. „Takto mi chcete uľahčiť prácu?“
„Pozrite,“ vyštekla, „ak si myslíte, že Tuttera som odpravila ja, povedzte to rovno a nehrajte sa tu na Sherlocka Holmesa. Neviem, kto ho zabil, ani prečo – ba ani to, či to vôbec je vražda. Viem len to, že ja s tým nemám nič do činenia.“
„A teraz mi budete odpovedať na otázky, slečna Arkwrightová, dobre?“
Lola mykla plecami. „Dobre. Cez prestávku som bola vo svojej šatni. Bodka.“
„Vždy ste chodili cez správy do svojej šatne?“
„Podľa toho, akú mal Tutter náladu. Nebol vždy taký pokojný a vyrovnaný, ako sa zdal na obrazovke. Uvádzať päť rokov päť ráz týždenne dvojhodinový program, to nie je med lízať. Niekedy chcel byť cez prestávku sám, inokedy mal zase chuť pomaznať sa.“
„Jeho z toho vynechajte,“ povedal Trimble, „pýtam sa na vás.“
„Veď vám hovorím. Akú mal náladu, to som vždy vedela podľa toho, čo urobil po zahlásení prestávky. Ak rovno zoskočil z pódia a hnal sa k dverám, chcel byť sám. Ak ma počkal v štúdiu, odišli sme spolu a cez prestávku sme boli alebo v jeho šatni alebo v mojej. Dnes ma nečakal, nuž som vedela, že má jeden z tých dní, keď chce byť sám.“
„Ale vyšli ste hneď po ňom. Okamžite.“
„To s ním nemalo nič spoločného,“ odvetilo dievča unavene. „Išla som len do svojej šatne.“
„Ak mal jeden zo svojich dní, keď chcel byť sám,“ prerušil ju Layton, „prečo potom Hathaway hovorí, že videl Kinga na chodbe, ako vás čaká?“
Trimble i Winterman na ňu prenikavo pozreli. Ale dievča vyzeralo iba prekvapené. „Veru máte pravdu,“ povedala pomaly. „To je zaujímavé. Keď mal zlý deň, temer nikdy to nerobil. Prečo ma dnes počkal, to neviem.“
„Hathaway hovorí, že ste išli s Kingom tesne pred ním,“ zavrčal Trimble, ešte stále prenikavo hľadiac na Laytona. „Čo vám King hovoril?“
„Nič. Vôbec nič. Pred jeho šatňou sme sa rozišli…“
„To všetko už viem. Pani Kingová,“ povedal Trimble, keď sa Nancy Kingová vrátila z umyvárne, „buďte taká láskavá a počkajte s ostatnými v predsieni.“
Pani Kingová bez slova prešla Wintermanovi poza chrbát. Layton videl, ako si v predsieni sadla, bokom od Standera a Hathawaya, a zložila ruky do lona. Teraz už vôbec nebolo na nej vidieť, že plakala.
„Slečna Arkwrightová,“ pokračoval Trimble tichšie, „šiel Hathaway ďalej, za vašu šatňu?“
„Hathaway? Neviem vám povedať. Mala som zavreté dvere.“
„Myslíte teda, že Hathaway mohol vojsť do Kingovej šatne?“
„Je to možné,“ riekla Lola ľahostajne, „hoci to nie je pravdepodobné, lebo sa nerozprávali.“ Vtom sa jej oči rozšírili. „Chcete povedať, že ten starý stroskotanec z nemých filmov mohol zabiť Tuttera?“
„Nechcem povedať nič,“ odpovedal Trimble. „A čo by ste mi vedeli povedať o tom sekáči na ľad, čo mal King zapichnutý v prsiach? Je to sekáč bežného typu s lakovanou rúčkou z jedľového dreva. Pamätáte sa, že by ste tu boli taký sekáč videli?“
Pokrútila hlavou.
„A čo v Kingovom hollywoodskom byte? Tam ste ho nevideli?“
„Nie.“
„Vaša šatňa je hneď pri Kingovej, však?“ spýtal sa náhle Winterman.
„Áno, číslo štyri.“ Layton videl, že mierne strpia, keď sa obrátila k počernému detektívovi.
„Počuli ste niečo z čísla 2, kým ste boli vo svojej šatni? Napríklad krik?“
„Nepamätám sa, že by som bola niečo počula.“
„Boli by ste počuli, keby sa bol vo vedľajšej miestnosti niekto – povedzme – hádal?“
Zatvárila sa nerozhodne. „Myslím, že áno. Keby boli hovorili dosť nahlas.“
Winterman pokynul Trimblovi a Trimble sa hneď opýtal: „Kedy ste sa vrátili do štúdia?“
Lola sa opäť obrátila. „Asi dve-tri minúty pred koncom správ.“
„Videli ste niekoho na chodbe?“ Toto už zas štekol Winterman.
„Nemohli by ste sa dohodnúť, ktorý sa budete vypytovať?“ nahnevala sa Lola. „Už ma pomaly bolí krk, čo toľko krútim hlavou. Nie, na chodbe som nikoho nevidela.“
Trimble jej celkom pokojne dal ďalšiu otázku: „Layton hovorí, že asi pol minúty predtým, ako sa začala druhá časť programu, pribehli ste k nemu a žiadali ste ho, aby sa pokúsil nájsť Kinga. Súhlasí to?“
„No dobre, pôjdem vám poruke,“ povedala nahnevane. „Áno, pán seržant, súhlasí. Keď som sa vracala do štúdia, zaklopala som Tutterovi na dvere – boli zavreté – nuž som nazrela dnu. Nebol tam. Keď som prišla do štúdia, Pýtala som sa každého, či nevidel Tuttera. Vysielanie sa už malo pomaly začať. Zbadala som tohto superreportéra a poslala som ho, nech pozháňa Tuttera. Vedela som, že ak Tut nepríde, budem musieť v druhej polovici relácie zaňho zaskočiť. Stačí vám to?“
„Kam idete?“ opýtal sa náhle jednooký detektív Laytona.
„Chcel som ísť po tie deti,“ odpovedal Layton, „tuším ste zabudli, že ste po ne poslali policajta.“
„Zle tušíte.“ Trimble vyšiel do prednej kancelárie, Winterman za ním a v ich stopách Layton. Na Lolu akoby boli celkom zabudli. Červenovláska nevedela, čo robiť. Potom však vyšla do prednej kancelárie aj ona.
Trimble otvoril dvere na chodbu. Tam čakal uniformovaný policajt s chlapcom v okuliaroch a bucľatým dievčaťom. „Dobre, deti. Poďte dnu.“
V prednej kancelárii začalo byť akosi veľa ľudí. Hubert Stander a George Hathaway sa opierali o sekretárkin opustený stôl. Nancy Kingová ešte vždy sedela na stoličke pri stene. Lola Arkwrightová si zas vybrala stoličku pri stene naproti. Obaja detektívi a chlapec s dievčaťom si stali zoči-voči uprostred miestnosti. Keď policajt na Trimblov pokyn odišiel, Layton sa oprel o dvere. Bol veľmi zvedavý, aké otázky bude jednooký seržant klásť chlapcovi a dievčaťu v prítomnosti ostatných, ale potom si uvedomil, že Trimble je na celom oddelení povestný svojimi neobvyklými postupmi. Možno sa pritom riadi len intuíciou.
„Počuli ste, čo sa stalo?“ opýtal sa chlapca a dievčaťa veľmi priateľským tónom.
„Áno, prosím.“ Wayne Mission preglgol a ohryzok mu pritom vyskočil ako rybka nad vodu. Zdalo sa, že ho Trimblova jazva fascinuje. Nora Perkinsová sa tisla ku chlapcovi, akoby hľadala uňho ochranu, a hľadela Trimblovi do skleného oka. „Tutter spáchal samovraždu.“
„Ale?“ Trimble na to. „Kde si to počul, Wayne?“
„Všetci to hovoria,“ odpovedal chlapec. „Čo, vari to nie je pravda?“
Trimble pozrel na Standera a Hathawaya. Obidvaja šéfovia vzdorne vydržali jeho pohľad.
„Je to možné,“ povedal detektív láskavo. „Nie sme si istí. Čo tak hľadíte, Nora?“
Zbledla a odvrátila pohľad. „Nič, prosím,“ odpovedala previnilo.
„To moje oko, však –?“ povedal Trimble s úsmevom. „Nič sa nestalo, Nora – nijako sa ma to nedotklo, nebojte sa. Viem, že s tým okom vyzerám ako príšera z kozmu, ale som iba policajt, ktorý si koná svoju prácu. Raz som chcel istému ožranovi zabrániť, aby bil svoju ženu, a sekera, ktorou sa zahnal na ňu, zasiahla mňa. Nie,“ obrátil sa opäť ku chlapcovi, „nevieme celkom iste, ako Tut zomrel. Myslel som, že vy dvaja by ste nám v tom mohli pomôcť.“
Layton obdivoval Trimblovu techniku. Pretože sa s nimi zhováral takým otcovským tónom a vysvetlil pôvod svojej jazvy a skleného oka takými prostými slovami, vyvolal v nich predstavu hrdinu, schopného získať si dôveru týchto dvoch mladých ľudí. Náhle si Layton uvedomil, ako Trimblovi záleží na ich priazni.
„Pravdaže, pán seržant,“ povedal mladý Wayne Mission, „čo len budete chcieť.“
„Len nech vám pomôžeme,“ dodala Nora Perkinsová horlivo.
„Možno aj pomôžete, deti. Ako počúvam, obidvaja ste počas vysielania správ odišli zo štúdia A služobným východom. Kam ste šli?“
„Do Tutterovej šatne,“ odpovedala pohotove Nora Perkinsová.
„Boli ste s ním dobrí známi, však?“
„Prirodzene,“ povedal mladý Mission. V hlase mu zaznela smutná hrdosť. „Nora je podpredsedníčka a ja som predseda Klubu obdivovateľov Tuttera Kinga. Preto nám Tutter poskytol osobné privilégiá. Často sme si cez správy zašli s ním pohovoriť.“
„Dnes ste ho našli?“
Chlapec zavrtel hlavou. „Nebol tam.“
„Mysleli sme si, že je v Lolinej šatni,“ vpadla mu do reči Nora, „ale vojsť ta, na to sme sa neopovážili ani pomyslieť.“
Lola Arkwrightová spozornela, až mykla hlavou.
„Naozaj?“ opýtal sa Trimble prekvapený. „A prečo?“
Obidvaja mladí ihneď sklopili oči a hľadeli do zeme.
Chlapec čosi zamrmlal svojej priateľke a tá sa začervenala ako ruža.
„Viete, deti,“ povedal jednooký detektív mierne, „ja takisto privádzam nerád ľudí do pomykova, ale čo robiť, Tutter je mŕtvy a musíme o jeho smrti vypátrať všetko, čo sa dá. Prečo ste sa neopovážili ani pomyslieť na to, aby ste vošli do šatne slečny Arkwrightovej, Nora?“
„Wayne myslí, že by som to nemala povedať,“ zamrmlalo dievča.
„A prečo nie, Wayne?“
Teraz sa začervenal chlapec. „Viete, pán seržant… bolo by to istým spôsobom netaktné voči Tutterovi.“
„Nechcú vám povedať,“ ozvala sa neočakávane Lola, „že raz, keď prišli cez prestávku do šatne – pred niekoľkými mesiacmi – a hľadali Tuta u mňa, pristihli nás, ako sa bozkávame. Nevídali…!“
„Mali by ste sa hanbiť, slečna Arkwrightová,“ riekla rozhorčene Nora Perkinsová, „a nie verejne priznávať také veci.“
„A okrem toho,“ dodal Wayne Mission, „poštvali ste Tuta proti nám. Potom nám celé týždne nedovolil, aby sme ho cez prestávku navštevovali v šatni.“
Ale Lola nepočúvala. Hľadela s trpkým pocitom triumfu cez prednú miestnosť na Nancy Kingovú.
„Zdá sa, že môj muž bol prístupný zvodom príťažlivej tuláčky ako hociktorý iný,“ povedala Nancy pomaly, „ale preňho to nič neznamenalo. Naozaj nič.“
Lola vyskočila, tvár mala červenú ako vlasy. „Ja – som ti – tuláčka?“
Vrhla sa na Nancy.
Seržant Winterman ovinul okolo nej svoje dlhé, akoby opičie ruky práve včas, a tým jej zabránil, aby svojimi ostrými nechtami ako britva zorala bledú tvár Nancy Kingovej Čiernovlasá žena ani len okom nemihla.
„Chcete, aby som vás zbalil pre pokus o napadnutie? opýtal sa Winterman červenovlásky pevne ju držiac. „Ak nie, tak sa pekne upokojte.“
Ako rýchlo Lola Arkwrightová vyskočila, tak rýchlo ochabla. A zbledla ako Nancy Kingová. Winterman ju opatrne pustil. Zahryzla si do perí a odvrátila sa.
Mladí hľadeli ako vyjavení. „Povedali ste… váš muž?“ opýtala sa Nora Perkinsová. „Áno,“ odvetila Nancy, akoby sa nič nebolo stalo.
„Tutter – váš muž?“
Nancy prikývla. Dievčaťu ovisla tučná brada.
„Tutter sa oženil s touto paňou ešte vtedy, keď ste vy mali asi šesť rokov, Nora,“ povedal jej Layton. „Zatajoval to, aby mu to neškodilo v zamestnaní.“
Nora hlasno zavrela ústa. Potom sa rozhorčene opýtala: „Čo na to povieš, Wayne? Kto by to bol povedal, že Tutter urobí také niečo!“ Povedala to takým tónom, ako keby šlo prinajmenej o kanibalizmus.
Mladý Mission prikývol ako omámený.
No, Tutter, ale si si dal, pomyslel si Layton. Spáchal si neodpustiteľný hriech. Začal si v duchu štylizovať, ako to zatelefonuje do redakcie, a pritom jedným uchom mechanicky načúval. Trimble sa práve dozvedel, že keď mladí vyšli zo štúdia A, zbadali Huberta Standera, ako ide ku kontrolnej kabíne štúdií B a C, že ho aj videli vojsť dnu a že keď našli Kingovu šatňu prázdnu, vrátili sa do štúdia A.
„Teraz môžete ísť všetci domov,“ oznámil im Trimble. „Ale nezabúdajte, prosím, že prípad nie je skončený, a keby ste sa chceli vzdialiť z Los Angeles, musíte sa napred hlásiť u mňa. Nadiktujte svoje adresy seržantovi Wintermanovi.“
Zatiaľ čo sa zhŕkli okolo Wintermana, Layton zamrmlal Trimblovi: „Teda ste prišli k názoru, že je to vražda?“
Trimble sa zachmúrene usmial. „Neviem, čo to je. Zatiaľ.“
Layton vošiel do zasadačky správy a zavrel za sebou dvere. Požiadal domácu centrálu o spojenie s mestom a dlho telefonoval so stenografom v redakcii miestnych správ Bulletinu, ktorý zachytával jeho správu.
„Zdá sa, Jim, že tvoj kurz veľmi stúpa v celom meste,“ povedal mu stenograf. „Pred chvíľou som videl šéfa, tvár mal akúsi skrivenú, že by to mohol byť aj úsmev. Prečo neudrieš naňho a nepožiadaš o zvýšenie platu, kým je tak ľudsky naladený?“
„Tá nálada dovtedy nevydrží,“ odpovedal Layton a zložil.
Predná kancelária už bola prázdna. Vybehol na chodbu.
Čakala hneď za dverami.
Vari na mňa? Laytonovi poskočilo srdce. Ale preboha! povedal si nahnevane.
„Ach, pani Kingová,“ povedal s úsmevom. „Neodišli ste ako ostatní?“
Slabo sa usmiala na odpoveď. „Aby som pravdu povedala, pán Layton… neviem, čo mám robiť. A tak tu stojím a premýšľam, kam by som mala odtiaľto ísť.“
„Čo keby sme o tom popremýšľali spolu?“ Chytil ju za lakeť a jemne ju pobádal na odchod. Pustili sa spolu po chodbe. „Prišli ste z Údolia autom?“
Prikývla. „Parkujem tu pred budovou.“
„Celá sa trasiete.“ Keď sa jej dotýkal, mal dojem, akoby sa dotýkal horúceho železa.
„Začínam si uvedomovať, že ho už nikdy viac neuvidím.“
„Teraz nie ste schopná viesť auto taký kus cesty. Poďme na chvíľu sem.“
Dala sa viesť do Hathawayovej kancelárie. Hazel Grantová už mala klobúk na hlave a práve si naťahovala rukavice. Keď ich zazrela, ruky jej na zlomok okamihu znehybneli.
„Prepáčte, že vás obťažujem, pani Grantová,“ povedal Layton. „Toto je pani Kingová. Rada by si nechala auto cez noc na parkovisku televízie. Mohli by ste zariadiť, aby jej ho zajtra niekto doviezol do Údolia?“
Modrovlasá sekretárka sa dívala na vdovu po Kingovi celkom pokojne. Ani nie je prekvapená, pomyslel si Layton. Vari vedela celý čas, že King je ženatý? Alebo jej to Hathaway stačil povedať?
„Všetci sme ohromení tým, čo sa stalo, pani Kingová,“ povedala Hazel Grantová. „Viem, že nikto nemôže –“
Nancy len čosi zašepkala.
„Veľmi rada sa postarám o vaše auto. Láskavo mi ho opíšte a dajte mi od neho kľúč a papiere…“
Už kráčali cez parkovisko, keď sa vdova po Kingovi ozvala.
Ste veľmi láskavý, pán Layton, že sa o mňa tak staráte. Čo teraz navrhujete?“
„Že vás zaveziem domov.“
„Ale Čo?“ Mdlo sa usmiala. „To ste vždy taký pánovitý?“
„Prakticky nikdy.“
„Som pre vás zaujímavý prípad, však?“
„Áno,“ priznal Layton. „Ale okrem toho ste človek, ktorý potrebuje pomoc, a ja stále plním sľub, čo som zložil ešte ako malý skautík.“
Vrhla naňho rýchly pohľad tmavých, žiarivých očí. Potom opäť hľadela do zeme.
Ďalej šli bez slova.

Nasadli do Laytonovho ošúchaného auta a Nancy Kingová mu povedala, že býva na Chapter Drive.
„Kde je to?“ opýtal sa.
„Neďaleko klubu v Údolí,“ povedala. „Poviem vám, keď bude treba zahnúť z bulváru. Je to asi pätnásť míľ.“
Na počiatku dlhej jazdy po bulváre Ventura bola zamlknutá. Akoby som tu ani nebol, pomyslel si Layton, a hneď si uvedomil, že rozmýšľa trochu bláznivo. A čo som čakal, že so mnou bude celou cestou trkotať?
Keď prišli na Encino, odkašlal si. „Je šesť preč. Nechceli by ste si niečo zajesť?“
Zavrtela hlavou. Ja chumaj, navrhovať také veci, povedal si v duchu nahnevane Layton. Stúpil na plyn. Ale keď sa priblížili k Tarzane, zbadal – a trochu sa pritom preľakol – že Nancy tichučko plače.
„Nechceli by ste sa aspoň niečoho napiť?“ opýtal sa zúfalo.
„Prepáčte.“ Letmo sa mu dotkla pleca útlou rukou v rukavici. Potom sa poprehŕňala v kabelke, vytiahla smiešne maličkú vreckovku a osušila si oči. Zacítil jemnú vôňu. „Ste veľmi láskavý a ja som taká sebecká. Ďakujem, ale radšej by som išla domov.“
Layton bol zmätený, hoci ináč nikdy nebýval. Čo sa to so mnou deje? pomyslel si. Pokúšal sa niečo povedať, ale bolo mu, ani čo by mal mozog zatiahnutý hmlou.
„Sebecká?“ ozval sa konečne.
„Hanbím sa to povedať, ale plakala som skôr nad sebou než nad Tutterom. Ľutovala som seba samu, lebo som sa tak veľmi tešila na nový spoločný život.“
„A či nie sú všetky slzy sebecké?“ opýtal sa pochabo. „Nemáte sa prečo cítiť vinná, pani Kingová.“
„Ako tomu zabrániť?“ Hľadela na rednúcu premávku. „Stále premýšľam, aké nespravodlivé je, že sa to muselo stať práve teraz. Nebolo by ma to tak položilo, keby Tutter bol zomrel prv, než vyšla najavo tá hrozná záležitosť s úplatkami. V tom čase som nemala reálnu nádej, že budeme žiť ako normálni manželia.“ Na chvíľu kŕčovito zovrela ruky. „A teraz si o mne myslíte, že som hrozná.“
„Myslím si, že ste statočná osoba,“ povedal Layton a pri stihol sa, že to hovorí s teplým tónom v hlase. „Povedal by som, že máte plné právo cítiť sa oklamaná životom po toľkých rokoch života v ústraní – ako princezná v zakliatom zámku.“ Ako princezná v zakliatom zámku! Keď najbližšie otvorím ústa, už začnem básniť, pomyslel si Layton. S námahou zobudil v sebe opäť reportéra. „Smiem sa vás niečo opýtať, pani Kingová?“
Pozrela naňho. „Záleží na tom, čo.“
„Prečo ste tak dlho znášali život utajovanej manželky?“
Pekná vdova mlčala. Po chváli sa ozvala: „Myslím, že predovšetkým preto, lebo Tutter na tom nástojil. Ako som už povedala tým detektívom, neviem, koľko zarábal, ale zrejme to muselo byť veľa. Hovoril, že v očiach verejnosti musí zostať slobodným, aby si udržal príjmy.“
„Bude tu ešte aj niečo iné,“ povedal Layton. „Načo vám boli peniaze, keď ste z toho nanúteného života nemali nijakú radosť? Alebo boli peniaze samy osebe cieľom?“
Povedal to nevdojak, a preto nebol prekvapený, že jej odpoveď znela chladno. „Bola by som ochotne žila s Tutterom Kingom hoci aj v drevenej chatrči, pán Layton, ale on by nebol býval šťastný.“ Potom sa však ľad v jej hlase roztopil. „Nemôžem vám mať za zlé, že si to o mne myslíte. Veď mám naozaj drahé šaty. Ale aby som pravdu povedala, hnusí sa mi taký spoločenský život, aký musel Tutter viesť v Hollywoode. Bola som vlastne rada, že som sa na ňom nemusela zúčastňovať. Mali sme svojich vlastných dôverných priateľov.“
Výhovorky, táraniny od začiatku do konca. Skutočný dôvod, prečo mu dovolila, aby z nej urobil väzňa, pomyslel si Layton, bol, že ľúbila toho naničhodníka. Prečo to nepovie priamo?
Pokrútil hlavou, akoby si to chcel urovnať, a zaumienil si, že už nebude robiť hlúposti.
„Nemôžem pochopiť, ako sa vám toľké roky darilo skrývať svoje manželstvo, že ho ani novinári nevyňuchali,“ povedal Layton všedným hlasom. „Vari ste nikam spolu nechodili?“
Všimla si zmenu v jeho tóne a zdalo sa, že ju to zmiatlo. „Často. Ale vždy sme šli do nejakého zapadákova, kde nehrozilo, že narazíme na zástupy Hollywoodčanov alebo kŕdle mladých lovcov autogramov. Pravda, niekedy to nevyšlo. Keď ma musel predstaviť nejakému známemu, predstavoval ma ako svoju sestru.“
„Ako sestru!“ Layton stisol volant. „A vy ste na to pristali?“
„Bola by som pristala na všetko, čo robil Tutter, pán Layton,“ odpovedala pokojne. „Radšej spomaľte. Blížime sa k miestu, kde treba odbočiť.“
Na jej pokyn odbočil z bulváru Ventura vľavo.
„Už len kúsok,“ povedala a usmiala sa. „Ešte nebanujete, že ste sa ponúkli zaviezť ma domov?“
Layton čosi zahundral a ona sa naňho opäť začudovane pozrela.
Zakrátko sa už driapali po serpentínach na úpätí pohoria Santa Monica Mountains, kde sa cesta krútila ako had a stále klesala a stúpala. Keď konečne prišli na Chapter Drive, Layton zdvorilo poznamenal: „Pekná samota, len čo je pravda.“
„Tutter ju pokladal za dokonalú,“ povedala. „Tu prakticky nemáme susedov, hovorieval, a pritom je to len kúsok od civilizovaného sveta.“
Tutter pokladal, Tutter hovorieval… Do čerta s Tutterom!
Bol to prízemný dom ako na ranči, postavený na svahu kopca, ktorý bol nízky na to, aby ho bolo možno nazvať vrchom, ale dosť vysoký pre nohy mešťana. Z kopca ukradli kúsok miesta aj pre malý rovný trávnik a neodmysliteľný bazénik nepravidelného tvaru sa blyšťal medzi tou zeleňou ako fantastický drahokam.
Čert nech berie Tuttera aj teba, myslel si Layton, keď viedol starý plymouth hore príchodovou cestou k jej domu. Teraz sa bude niekto iný chodiť hrávať na tento piesoček. Ale ani nebol veľmi prekvapený, že šiel za ňou dnu, keď ho pozvala na pohárik.
„Ešte by ste si mysleli, že som celkom nevďačná,“ povedala s úsmevom. Bola čertovsky pekná, keď sa usmievala. Čertovsky pekná. „Čo si dáte?“
„Bourbon so sódou.“
Sadol si do nádherne modelovaného moderného kresla a ona šla k skvostnému malému baru, idúcky si sťahujúc rukavice. Obývačka bola plná neobvyklých, jemných predmetov; veľmi sa k sebe nehodili, ale vzbudzovali sympatie. Bolo tam plno váz s čerstvými kvetmi a cez maľované okno, ktoré zaberalo skoro celú stenu, bol krásny pohľad. Izba bola jedinečne zariadená. Pravdaže, bol to jej vkus, nie jeho. Layton odmietol priznať, že nebohý Tutter King vôbec mal nejaký vkus.
„Musíte mi prepáčiť, že je tu neporiadok,“ povedala Nancy zamestnaná prípravou nápoja pri bare. Layton nikde nevidel ani stopy po neporiadku. „Viacej sódy?“
„Prosím.“ Keď mu doniesla nápoj a sadla si oproti nemu, povedal: „Chcete zostať aj naďalej bývať tuná?“
„To záleží na okolnostiach.“ Nahla sa dozadu a Layton pozoroval neuveriteľné množstvo lesklých tmavých vlasov okolo jej bledej, zadumanej tváre. Náhle si odpila. „Neviem, čo mi Tutter zanechal.“ Zasmiala sa. „Neviem ani, či je tento dom bez dlhu, alebo je na ňom hypotéka.“
„Zdá sa, že neviete veľa o veciach, ktoré sa týkali vášne manžela.“
„Som dokonalá manželka.“ Opäť sa zasmiala a uprostred smiechu sa znovu rozplakala.
Layton sedel bez slova. Slzy jej pristanú, konštatoval. Ženy by mali plakávať; zdôrazňuje to ich ženskosť. A najviac ju zdôrazňujú, keď plačú opreté o mužskú hruď. Ba čo by sa tak stalo, keby som jej ponúkol svoju, pomyslel si. Hneď teraz. Vtom sa mu zjavil Tutter King, ležiaci na dlážke šatne číslo 1 v budove televízie, úplne bez života, prebodnutý sekáčom na ľad. Počuj, Layton, viem, že si odjakživa bol naničhodník, povedal si Layton, ale toto je priam perverzita. Veď ten chlap ešte nie je ani pochovaný…
„Prosím –?“ opýtal sa.
„Hovorila som len, že bolo od vás veľmi ohľaduplné preniesť sa v myšlienkach niekam do iného sveta, kým som sa tu zase správala tak priveľmi žensky.“ Postavila si pohár na nízky kovový stolík a vstala. Celkom mechanicky vstal aj Layton. „Rada by som vám niečo ukázala, pán Layton.“
„Nechceli by ste ma volať Jim?“ opýtal sa Layton. „Je to už zabehané. Váš manžel ma tak volal.“
Naľakano naňho pozrela. Potom sa však usmiala: „Dobre, Jim. Ale to nemôže zostať jednostranné. Ja sa volám Nancy.“
„Viem,“ povedal celkom zbytočne.
Šiel s ňou cez malú predsieň do spálne. V poriadku, je žena, pomyslel si. Tuná to stále dokazovala. A teraz mi ukáže javisko manželského zločinu, dokáže mi, že zločin sa opakoval a akou ochotnou obeťou bola.
Čert ju ber, pomyslel si opäť.
Spálňa bola taká, ako si ju predstavoval. Bola tu posteľ, typická hollywoodská ohavnosť z lúpaného duba, dva podobné bielizníky a toaletný stolík. Na jednom bielizníku boli dve nažltnutá kefy na vlasy, škatuľka na gombíky do manžiet a golierov, mužské náramkové hodinky, jemné a zlaté. Layton sa odvrátil. Na druhom nočnom stolíku bola len fotografia Tuttera Kinga v rámiku – tiež jemnom a zlatom. Na toaletnom stolíku boli bez ladu a skladu tégliky, škatuľky a fľaštičky.
„Tak,“ povedal Layton krátko.
Prešla cez spálňu a otvorila posúvacie dvere na dvojitej skrini. Bola plná mužských šiat, športových blúz a košieľ, domácich šiat a kabátov. Na spodnej mriežke bolo pekne poukladaných vyše tucta párov mužských topánok. Na vešiaku viselo aspoň sto kravát.
„Tak,“ ozval sa Layton znovu.
Nechala dvere na skrini otvorené a prešla k bielizníku, na ktorom boli drobnosti mužskej garderóby. Začala vyťahovať zásuvky. Layton videl mužské košele, ponožky, spodnú bielizeň a iné drobnosti; na väčšine vecí bol monogram TK. Keď opäť zastrčila spodnú zásuvku a vstala, obrátila sa k Laytonovi a riekla: „Vidíte?“
„Čo mám vidieť?“
„Že to dievča, tá Arkwrightová proste nehovorila pravdu. Keby Tutter nebol žil so mnou, ako tvrdila, bol by si tu držal všetky tieto veci? Som presvedčená, že keď polícia bude prezerať jeho byt v Hollywoode, nenájde ich tam ani polovicu.“
„Pani Kingová –“ začal Layton.
„Myslela som, že pre vás som Nancy, Jim.“ V tmavých očiach, ktoré mu skúmavo hľadeli do tváre, náhle sa zjavil záblesk obavy.
„Nancy.“ Layton sa vnútil do úsmevu. „Mne nemusíte nič dokazovať. Ja vám verím.“
„Som veľmi rada. Na chvíľu…“ Vážne pristúpila k nemu a položila mu ruku na plece. Jemný závan jej voňavky mu udrel do hlavy. Ako sa len z toho dostanem, spytoval sa sám seba a v duchu sa zaškľabil. „Tento týždeň prichádzal domov takmer každý večer. Ba niekedy tu strávil aj weekend, keď už mal po krk toho ustavičného zhonu v Hollywoode. Pravda,“ dodala Nancy objektívne, „často prichádzal domov až celkom neskoro, niekedy až po polnoci. Ale obyčajne bol doma okolo pol jedenástej alebo jedenástej a niekedy už o deviatej. A do televízie často odchádzal až o jednej poobede, takže sme naozaj trávievali spolu veľa času.“
Veľa času spolu! Najprv si tie taľafatky nahovorila sama sebe a teraz by ich chcela nahovoriť mne. No dobre, už som jej naletel, pomyslel si, naletel, naletel. Ako sa len odtiaľto dostanem?
Layton ustúpil o krok a zdvihol ruku, aby sa mohol pozrieť na hodinky. Ruka jej skĺzla k boku. „Budem musieť ísť, Nancy. Nebudete sa tu báť – sama?“
„Zabudli ste, že som tu bola po veľa rokov celé dni a noci – sama?“ Zvedavo sa naňho dívala. „Jim, urobila alebo povedala som niečo, čo vás urazilo?“
„Urazilo? Mňa?“ Zazubíl sa. „Vôbec nič. Ostatne, urážať sa je luxus, ktorý si novinár nemôže dovoliť. Môžem vám v najbližších dňoch niečím pomôcť, Nancy? Budú to pre vás ťažké dni – novinári, pohreb a kadečo…“
„Iste som vás urazila,“ povedala. Zdalo sa, že ju to trápi. „Nechcela som, Jim. Už tak dávno nebol nikto ku mne taký láskavý… chcem povedať…“
„Nemyslite na to,“ povedal ľahko. „Patrí to k môjmu povolaniu.“
„Ach,“ vzdychla si.
„Keby ste ma potrebovali, zavolajte. Hocikedy mi môžete nechať odkaz v redakcii Bulletinu.“
„Áno, Jim.“
Pohár mal ešte stále v ruke. Vyprázdnil ho a obzrel sa, kam by ho položil. Jemne mu ho vzala.
„Teda, Nancy,“ povedal, „prídem sa občas na vás podívať. Hlavu hore!“
„Áno, Jim.“ opakovala. „A ďakujem vám. Veľmi pekne vám ďakujem.“
No, a je to, povedal si Layton, keď odchádzal. Vedel, že Nancy hľadí za ním tým svojím nechápavým, trošku naľakaným pohľadom.
Musel sa popasovať s tým novým, slabým Laytonom v sebe, aby mu zabránil obzrieť sa.
Zvíťazil, ale s vypätím všetkých síl.
Layton prešiel popri nespočetných miestach pre gurmánov, kde podávali skvelé jedlá za rovnako skvelé ceny, a dal prednosť domáckej talianskej reštaurácii na okraji severného Hollywoodu, ktorú už poznal a kde sa mohol výborne najesť aj za ceny prístupné človeku s reportérskym platom. Ale dnes večer mu rezance chutili ako lep na gumu a káva z espressa mu pripomínala prevarený tér; večeru zjedol len preto, aby neurazil veľmi citlivú pani Ludofacciovú.
Pred odchodom si ešte zavolal redakciu, dozvedel sa, že Kingov prípad vyvolal senzáciu, reportéri konkurenčných, novín vraj lietali ako diví v snahe udržať krok s Bulletinom a veľkého šéfa novín vraj počuli utrúsiť pochvalnú poznámku o akomsi Jimovi Laytonovi, čo sa v histórii Bulletinu ešte nestalo. Nového nebolo nič.
Až keď zavesil, uvedomil si, že vôbec nič nepovedal o tajnom domove nebohého na Chapter Drive, ani o tom, že práve prišiel odtiaľ a že tam mal rozhovor s vdovou. Toto konštatovanie mu veru nepozdvihlo náladu.
Keď prišiel domov, díval sa na svoj trojizbový byt na Siedmej ulici neďaleko Parkview nenávistným okom. Pred tým sa mu vždy zdal pohodlným, ba až príťažlivým miestom, odkiaľ povzbudzoval svet k smelému rozletu. Teraz mu tu nič nebolo dobré, pripadalo mu to ako nocľaháreň s ošúchaným nábytkom, zlými reprodukciami Modiglianiho a Dufyho a s hŕbou bezduchých antikvárnych kníh a starých gramofónových platní. Všetko tu bolo akési mužské a všetko smrdelo.
Preboha, prečo tu žijem ako prasa, pomyslel si Layton. Zahnednuté popolníky sú plné ohorkov, prázdne pivové fľaše sa povaľujú ako mŕtvoly, z trojramennej lampy visí špinavá košeľa, čo som zabudol zaniesť do práčovne – začo vlastne vyhadzujem ťažko zarobené peniaze tej fľandre, čo má tento byt udržiavať v poriadku?
Táto zlostná myšlienka mu pripomenula, že Luella je možno fľandra, ale že na svete je mnoho žien, ktoré by si mohli najať takúto špinavú dieru a urobiť z nej teplé, čisté a krásne hniezdočko. A myšlienky na toto množstvo ideálnych žien ho celkom prirodzene priviedli k myšlienkam čudnú, bledú, čiernovlasú ženu, žijúcu osamote v krásnom vidieckom dome ďaleko v Údolí a smútiacu za tchorom, čo nebol hoden napiť sa vody, v ktorej sa okúpala.
Keď prišiel v myšlienkach až sem, náhle si ľahol spať. Nech ju čert vezme!

8
V sobotu pracúval Layton len dopoludnia. Včasráno zatelefonoval na oddelenie vrážd a dozvedel sa od Harryho Trimbla, že v prípade ešte nenastal nijaký rozhodný obrat. Popoludní, keď si cestou domov pomyslel, že sa má vrátiť do neuprataného prázdneho bytu, pocítil voči tejto možnosti taký odpor, že radšej o nej neuvažoval. Namiesto toho zašiel k Policajnému riaditeľstvu v Los Angeles Street a zaparkoval pred budovou.
Layton sa vyviezol jedným z automatických liftov na tretie poschodie a šiel po chodbe popri detektívnom oddelení do miestnosti číslo 314. Seržant Trimble sedel za dlhým stolom v miestnosti pre mužstvo a študoval otvorený fascikel.
Layton sa spustil do kresla oproti nemu, vytiahol balíček cigariet, natiahol ruku a pridržal mu ich pod nosom.
Jednooký detektív pozrel naňho. „Vitajte, Layton,“ povedal, vzal si akoby duchom neprítomný cigaretu a svojím okom už zase hľadel do fascikla. Layton škrtol zápalkou a pridržal ju opäť Trimblovi pod nosom. „Ach, ďakujem vám,“ riekol Trimble. Potiahol si, začal sa dusiť, oprel sa dozadu a podozrievavo pozrel na cigaretu. „Čo to máte za cigarety, z kapustného listu? Čo je to v nich?“
„To je nová cigareta, zdravotná – nijaký tabak, samý filter.“
„Človeče, mňa z vás porazí.“ Trimble odhodil cigaretu do popolníka a zapálil si z vlastných. „No? Ako ste pochodili u vdovičky?“
„Nevedel som, že vás to zaujíma,“ povedal Layton akoby nič. Čože, vari ju sledovali? „Vystavili si s Tutterom krásny domec hore v Údolí. A mimochodom, je plný jeho vecí. Tá dobrá firma, tá Arkwrightová, vám tu klamala, až sa jej z úst prášilo.“
Trimble len vyhýbavo zavrčal. „Povedzte mi o tom viac, Layton.“
„Nemám čo,“ odvetil Layton. „A tu u vás? Je niečo nové o Kingovi odvtedy, ako som ráno volal?“
„Práve čítam správu.“
„Správu úradného ohliadača mŕtvol?“ opýtal sa Layton, hľadiac na fascikel.
Detektív zavrel fascikel. „Len výsledok predbežnej ohliadky na mieste. Úradná je v pondelok.“
„To viem. Oznámili mi to do redakcie – volajú ma za svedka. Čo hovorí správa?“
„King zomrel prakticky okamžite – čepeľ sekáča mu vnikla priamo do stredu srdca. Uhol rany bol taký, že by to mohla byť aj samovražda. Ak do pondelka niečo nevykuceme, stavím sa o krk, že úradný ohliadač a jeho porota uvedú do zápisnice samovraždu.“
„Myslíte, že to bola samovražda?“
Detektív sa zlostne zamračil. „Nijaké stopy po zápase, nijaké známky, že by v miestnosti ešte niekto bol… Neviem, Layton.“
„Ešte k tej miestnosti,“ zamrmlal Layton. „Povedzte, mon sergeant: odíde niekto zo svojej šatne, prejde cez chodbu a vojde do prázdnej miestnosti, len aby tam spáchal samovraždu?“
„No veď to,“ riekol Trimble a vzdychol. „Čertovské v tomto prípade je, že ak to bola vražda, kopa ľudí mala príležitosť spáchať ju. Každý z nich prešiel popri tých šatniach sám.“
„Okrem tých dvoch mladých.“
„A tí mohli byť dohovorení.“ Úškrn nadvihol Trimblovi jazvu na tvári a sklené oko mu zažiarilo v lúčoch svetla. „Ešte aj vy ste boli na tej chodbe sám, Layton.“
„Ja?“ opýtal sa Layton prekvapený. „Chcete povedať, že aj ja som podozrivý?“
Trimble sa úprimne zasmial. „Nieto dôvodu. Vieme, že do včera popoludnia ste sa s Kingom nikdy nestretli. Ak len nemáte niečo s konferenciermi hudobných programov.“
„Myslíte, že som do nich celý preč?“ opýtal sa Layton náhlivo.
„Ostatne, boli ste tam služobne. Zistili sme si to u vášho redaktora.“
„Ďakujem, priateľu!“
„A zistili sme si aj čo-to zo života pani Kingovej a slečny Arkwrightovej,“ pokračoval Trimble trochu zmeneným tónom.
„A čo také?“ opýtal sa Layton ledabolo.
„Zdá sa, že obidve hovoria pravdu, čo sa týka ich pomeru k Tutterovi Kingovi.“
„Ako je to možné? Ich výpovede si odporujú. Jedna z nich musí klamať, pán seržant, a je zrejmé, že klame Lola…“
„Nie,“ prerušil ho detektív.
„Pokračujte.“
„Nie,“ opakoval Trimble. „Vy si dáte ukrutne ľahko hocičo nahovoriť. Tešilo ma, pán Layton.“ Trimble zahasil cigaretu.
„Pozrite, pán seržant,“ vybuchol Layton. „Bol som pri tom od začiatku. Ba ešte prv, než sa to stalo. Myslím, že to ma oprávňuje nazrieť do prípadu. Ostatne my dvaja máme v tejto veci jeden spoločný styčný bod.“
„Aký?“
„Obidvaja sme bezmála presvedčení, že je to vražda. Rozviažte si trochu jazyk, Trimble. Možno si navzájom pomôžeme. Je sobota poobede, viete, čo to znamená – som tu vo svojom volnom čase, a teda môžem robiť, čo len chcete.“ Trimble sa zavŕtal doňho svojím okom. „Možno je to už znak, že mi mäkne mozog, keď sa zdôverujem jednému vagabundovi z novín,“ povedal náhle. „Ale dobre.“ Naklonil sa dopredu a položil si obrovské dlane na stôl. „Klamal King. Klamal ich obidve.“
„Chlap s dvojakým životom,“ povedal Layton ticho. „Tak je.“ Trimble otvoril fascikel. „Tu je to v správe. Dva manželské páry podporujú verziu pani Kingovej – ona a King žili až do včera ako muž a žena v tom dome na Chapter Drive a ich priatelia nikdy nezbadali, že by medzi nimi bolo došlo k nejakým manželským nezhodám. A tu je výpoveď o tom dievčati, o Arkwrightovej. Jej priatelia potvrdzujú to, čo povedala ona. Vraj King a Lola už po dlhé mesiace boli veľmi dôverní. Len pred pár dňami sa Lola chvastala, že King si ju čoskoro vezme, len čo si dá do poriadku nejaké osobné záležitosti. Jej priatelia boli presvedčení, že Lola myslela nepríjemnosti, ktoré práve mal pre škandál s úplatkami. Nevedeli, že King bol ženatý.“
„Lola o tom vedela.“
„Ale nevedela, že so ženou žije – Lole údajne tvrdil, že už roky so svojou ženou nič nemá, a ja jej verím. Tak sa mi zdá, že táto Lola sa už dávno usilovala dostať Kinga pred oltár a on jej v sebaobrane prezradil, že je ženatý. Ale chlapík sa takto dostal do slučky, z ktorej sa nevedel vymotať. Porota úradného ohliadača bude vec istotne vidieť takto – ak to vôbec príde na pretras – a k tomu ešte tú záležitosť s úplatkami a zrušenie jeho relácie v televízii, takže im ani nebudem môcť zazlievať, ak rozhodnú, že to bola samovražda.“ Zamračil sa a jazva sa mu skrivila. „Ale nezabúdajme na to prekvapujúce vyhlásenie, ktoré mienil urobiť na záver.“ Bol by to sľuboval vo vysielaní, ak chcel cez prestávku, spáchať samovraždu? To nejde dokopy.“
„Šlo by,“ povedal Layton, „ak je pravda, čo povedala Lola – že totiž chcel ohlásiť ich zasnúbenie.“
„To bolo včera poobede,“ zavrčal Trimble. „Večer sme ju opäť vypočuli a konečne sa priznala: iba dúfala, že to bude ohlásenie zasnúbenia. Vysvitlo, že jej ani len nenaznačil, čo sa chystal povedať. V skutočnosti,“ pokračoval a opäť sa zamračil, „jej vlastne ani nesľúbil, že si ju vezme, a nie aby ešte oznámil ich zasnúbenie. Červenovlásku vodil za nos rovnako ako svoju ženu – vraj si nemôže dovoliť obrať obecenstvo o predstavu, že je jeho nezakotviteľným korábom do krajiny snov.“
„Teda Lola predsa klamala, keď včera hovorila o mexickom rozvode!“
„Bola to lož, ktorú si sama sebe nahovorila a ktorej uverila,“ povedal Trimble sucho. „Keď Tutterova kariéra pošla v čerty, Lola od neho vymámila akýsi polovičný prísľub, že si dá do poriadku svoj súkromný život. A ten si vo svojej horúcej hlavičke ihneď premenila na rýchly rozvod a už aj počula svadobné zvony. Veď viete, aké sú ženy.“
„Neviem. Akéže sú?“ opýtal sa Layton. „A tým sa dostávame znovu k otázke, čo vlastne chcel King ohlásiť na konci relácie. Podľa niektorých poznámok, čo predo mnou utrúsil pred začiatkom vysielania, tipoval by som aj na škandál s úplatkami.“
Trimble zbystril pozornosť. „V akom smere?“
„No,“ pokračoval Layton, „dozvedel som sa, že George Hathaway – a s ním ostatní predstavitelia KZZX – po celý čas vedeli, že King berie úplatky.“
„A brali si svoj podiel?“ opýtal sa Trimble. „To som nepovedal, seržant. A nepovedal to ani ten, od koho mám tú informáciu. Neviem.“
„Kto vám to povedal?“
„Prepáčte,“ riekol Layton, „ale sľúbil som, že meno neprezradím.“
Trimble zavrtel hlavou. „Ak je to tak – totiž ak Hathaway a všetci ostatní vedeli, že King bral, a nepodnikli nič proti tomu, kým vyšetrovacia komisia neuverejnila svoju správu – kde je tu dôvod na vraždu? Dobre, povedzme, že King ich obviní počas vysielania. V tom prípade stačí, keď to poprú – proti obvineniu skrachovaného umelca s poškvrnenými rukami bude stáť slovo vážených predstaviteľov televízie.“ Opäť pokrútil hlavou. „Na toto vám nenaletím.“ Layton vstal. „Máte už opis toho sekáča na ľad?“
„Veľmi málo používaný typ, ktorý vyrába továreň v New Jersey už dvadsaťpäť rokov, dostať ho po celých Spojených štátoch. Práve taký si môžete kúpiť v každom obchode s kuchynským riadom alebo v železiarstve.“

Layton sa dal po ulici Freeway až po križovatku Sunset Boulevard a po bulvári k budove televíznej spoločnosti KZZX.
Dievča v recepcii ho na znak uznania obdarilo oslňujúcim úsmevom. Zato on dnes oslnený nebol. Jej úsmev opätoval len z praktických príčin a vďaka tomu sa dostal ďalej.
Hazel Grantová zachovávala odstup. „Pán Hathaway bude celý deň mimo budovy.“
„Neviete, či je tu niekde Stander?“
„Nevidela som ho, pán Layton.“
„A Lola Arkwrightová?“
„Slečnu Arkwrightovú zamestnával Tutter King, nie KZZX. Neviem, čo by tu robila.“
„Mohutná vďaka, pani Grantová.“
Neodpovedala mu.
Layton skúsil dvere predsedu správy. Boli zamknuté.
Zašiel za roh a za šatne – šatňa číslo 1 bola zapečatená – ku kontrolnej kabíne štúdií B a C. V štúdiu B bola práve relácia o varení. V kabíne sedeli pri paneli dvaja technici, za nimi stál tretí chlap a díval sa. Bol vysoký a úplne plešivý.
Layton, hnaný vnútorným popudom, zaklopal na okno. Plešivý chlap sa obrátil. Layton mu kývol, on čosi povedal tým dvom a vyšiel na chodbu.
„Zdržím vás len chvíľočku,“ povedal mu Layton.
„Môžete aj dlhšie.“ Plešivý chlap sa uškrnul. „Prácu robia tí dvaja. Ja som z vedenia.“
„Edwards, hlavný kontrolný inžinier?“
„Pane na nebi, veď ja sa stávam známou osobnosťou! Ako ste to uhádli?“
„Som Jim Layton z Bulletinu.“
„Tak to ste vy ten novinársky jastrab, čo tu včera po celý čas sliedil!“ Edwards horlivo potriasol Laytonovi ruku. „Aký je najnovší názor povolaných na Kingov prípad?“
„Vyzerá to, že oficiálny verdikt bude znieť: samovražda.“
Inžinier pokrútil lesklou hlavou. „Tá záležitosť s úplatkami sa zrejme rozrástla natoľko, že to už bolo pre Kinga priveľa. Hoci ja osobne by som nikdy nebol povedal, že bol z tých, čo si sami zhasia sviečku.“
„Teda vy si myslíte, že to nebola samovražda?“ opýtal sa Layton.
„Zrejme bola, ak si to myslia modrí. Veď tu včera iste dokonale rozpitvali všetko a každého, od Hathawaya a Standera až dolu.“
„Dobre, že ho spomínate,“ povedal Layton, „totiž Hathawaya, aby ste ma rozumeli. Včera povedal, že prišiel sem do kabíny za vami, pán Edwards. Počas vysielania správ. Čo vám všetko hovoril?“
Inžinier sa stal ostražitým. „Prečo sa neopýtate Hathawaya?“
„Lebo nie je tu a nebude celý deň a preto, že som si na to spomenul až teraz. Čo to bolo? Alebo je to niečo prísne tajné?“
„Viete…“ Edwards sa poobzeral a uškrnul. „Včera sme všetci dostali príkaz, aby sme vám vychádzali v ústrety, a zatiaľ nikto ten príkaz neodvolal. Chcel, aby som podrobne poučil svojich pracovníkov v kontrole štúdia A, čo sa týka posledných minút Kingovej relácie.“
„Čo to malo znamenať?“
„Hathawayovi nahnal obavy Kingov oznam, že pred skončením relácie urobí dôležité vyhlásenie. Počul to pri monitori v svojej kancelárii a hneď za horúca pribehol počas správ sem – poučiť ma, čo mám robiť, keď King spustí svoje vyhlásenie. Keby boli čo len náznaky, že sa chystá povedať niečo urážlivé o KZZX alebo o niekom z ľudí, čo s ňou majú do činenia – fik! – mal som ho odpojiť z éteru.“
„Naznačil vám Hathaway, čoho sa v Kingovom vyhlásení obával?“
„Nie, a ja som sa nespýtal. Už niekoľko týždňov je ako prekúrený kotol – para z neho fučí a každú chvíľu môže vybuchnúť.“
Edwards sa opäť uškrnul. „Ja nič, ja muzikant. Nezaujímajú ma príčiny.“
„Viem, čo tým myslíte,“ povedal Layton chápavo. „A táto aféra s úplatkami mu náladu iste nezlepšila.“
„Pochytilo ho to už dávno predtým.“ Edwards sa opäť poobzeral. „Je v tom ženská,“ dodal potichu.
„Ach, tak!“ poznamenal Layton múdro.
„Myslím, že viete o tom všetko, ale možno neviete, že ho doslova vykopla z domu.“
„Ale!“ povedal Layton. „Čo nepoviete!“
„Raz som stretol tú strigu,“ pokračoval inžinier. „Hathaway nie je lúmen, ale taká fúria by hocikoho pripravila o rozum. Ako počúvam, v žiadosti o rozvod ho obviňuje zo všetkého možného, od sodomizmu až po zápalné obete.“
Svorne sa zasmiali.
„No, už vás nebudem zdržiavať,“ povedal Layton, „Tom, však?“
„Hal.“
„Ach, pravdaže – Hal! Ďakujem za mimoriadne príjemný rozhovor, Hal.“
„Prosím, Jim, kedykoľvek.“
Podali si ruky ako starí kamaráti. Layton šiel pomaly ďalej, až kým sa mu nedostal z dohľadu. Potom sa dal do behu.

9
Hathaway mal dom na Carmelita Avenue v štvrti Beverly Hills. Bol to jednoposchodový dom z tehál ako dáka kúria, stojaci na strihanom trávniku, a pri ňom bol rybník talianskeho štýlu – obkolesený hriadkami kvetov. Keď Layton zacengal, prišla mu otvoriť mladá černoška v uniforme. Predstavil sa a vyslovil želanie rozprávať sa s pani Hathawayovou.
Dievčina ho nechala stáť v predsieni vykladanej čiernymi kachličkami, veľmi chladnej a nepohostinnej. Keď sa vrátila, vyzvala ho, aby šiel s ňou.
Viedla ho cez tichý dom k zadným dverám a cez ne do dvora za domom, ktorý tiež bol ako záhrada. Pri ohnisku pre ražeň, v ktorom zrejme už dávno nekládli oheň, stál medenkou potiahnutý kovový stôl a nad ním slnečník dúhových farieb. Naokolo boli porozostavované plážové ležadlá. Na jednom z ležadiel sa slnila žena s tmavými okuliarmi a v extrémnych červených bikinách.
Na prvý pohľad sa Laytonovi zdalo, že je mladá; jej polonahá postava bola foremná a pevná, vlasy mala trblietavo bronzové. Potom si dôkladne všimol tvár. S tvárou sa nedá veľa robiť, pomyslel si. Absolvovala už toľko plastických operácií tváre a úprav krku, že si bolo ťažko predstaviť jej niekdajšiu podobu. Layton predpokladal, že voľakedy bola veľmi pekná, ale z tejto krásy bola už len karikatúra. Zblízka bolo zrejmé, že bronzový lesk jej vlasov pochádzal od kaderníka a niekoľko spodných zubov mala falošných. Vyzerala na šesťdesiatpäť, no v skutočnosti mohla mať asi o šesť-sedem rokov menej.
Pani Hathawayová si na chvíľu zložila slnečné okuliare, aby mohla naňho pozrieť, a on jej videl do očí. Vtom si uvedomil niečo, čo ho na okamih ohromilo. Layton raz interviewoval chlapa odsúdeného na popravu plynom za to, že sekerou vyvraždil celú rodinu, včítane dvojročného a trojmesačného dieťaťa. Pani Hathawayová mala také isté oči.
„Sadnite si, pán Clayton,“ vyzvala ho. Polozamatové šaty mala položené na dosah ruky, ale nesiahla po nich. „Vypijete si niečo?“ Opäť si založila slnečné okuliare.
„Layton,“ opravil ju s úsmevom. „Budem prosiť.“ Sadol si k stolu v tieni slnečníka. „Ale len ak si dáte aj vy, pani Hathawayová. Matka mi povedala, aby som nikdy nepil sám.“
Pozrela naňho – spoza okuliarov nebolo vidieť výraz očí, ale ani čiastočkou svojej zničenej tváre sa neusmiala na odpoveď. „Nikdy sa alkoholu ani nedotknem. Alica, urob mi citronádu. A pánu Claytonovi dones, čo si bude želať.“
„Laytonovi,“ opravil ju znova Layton. „Prosím si bourbon so sódou.“
Dievča odpovedalo prosím a vošlo do domu. Jej pekná, inteligentná tvár bola rovnako bezvýrazná ako tvár panej.
„Kedysi som si rada vypila,“ povedala pani Hathawayová, „ale po tridsiatke si žena už musí dávať pozor na kalórie, viete, že kalištek whisky obsahuje sto kalórií?“
„Nie,“ priznal sa Layton.
„Všímaj si svoju figúru, povedala som si, a aj iní si ju všimnú.“ Lenivo sa vystrela, prehla chrbát ako mačka, tesné opaľovačky sa napli. Jej veľké prsia boli obdivuhodne nedotknuté časom.
Layton zažmurkal. „V tomto smere si určite nemusíte robiť starosti, pani Hathawayová,“ povedal.
Tmavé okuliare sa na okamih obrátili k nemu. „Ďakujem, pán Clayton.“
Už sa ju ani nepokúsil opraviť. „Ale aby som vás neokradol o celé odpoludnie,“ povedal, „chcel by som… Ach, ďakujem pekne.“ Vzal si pohár, ktorý mu slúžka doniesla na tácni, a počkal, kým opäť vošla do domu. „Chcel by som sa vás opýtať, pani Hathawayová…“
„Viem, čo sa ma chcete opýtať. Bola som veľmi zvedavá, kedy prídu za mnou novinári.“ Stará žena s mladým telom Chlipkala citronádu. „Už je to takmer mesiac, čo som podala návrh na rozvod.“
„Ach,“ povedal Layton. „Ach, áno. Áno.“
„Pravda, v posledných rokoch už nie sme stredobodom záujmu verejnosti.“ Hovorila zasnene do slnka ako cez tlmočníka. „Pochopiteľne, tú hlúpu Georgeovu úradnícku robotu nepočítam… Chcem tým povedať, že verejnosť má veľmi vrtkavú pamäť. Keď sme s Georgeom boli hviezdami – a keď hovorím hviezdami, pán Clayton, myslím tým hviezdy prvej veľkosti, a nie tie prázdne tváre a úbohé talentíky, ktoré sa považujú za talenty dnes – keď sme boli práve na vrchole slávy, ako hovorím, vtedy by o našom rozvode boli písali noviny celých Spojených štátov na prvých stranách.“
Že by táto ženská skamenelina s očami vraha bola mala kedysi byť hviezdou tej istej veľkosti ako jej manžel, bolo pre Laytona úplným prekvapením. Študoval jej profil a predstavoval si, aký asi bol pred tretinou storočia, ale márne. Koho si to, do čerta, George Hathaway vzal za ženu? Layton si spomenul, že keď bol ešte malý chlapec, matka ustavične hovorievala o „božskom Georgeovi Hathawayovi“, lebo čo sa týkalo filmu, bola živou encyklopédiou. Ale nemohol si spomenúť.
Skúsil ísť na to okľukou. „Vystavujem sa nebezpečiu, že mi to budete zazlievať, pani Hathawayová, ale márne sa usilujem spomenúť si, ako sa volal váš posledný film. Až sa za to hanbím. Čo to bolo?“
„Aprílová láska,“ povedala chladne. „Bol to slávny a podľa slov kritiky náš najväčší film.“
Náš najväčší! Pravdaže. Aprílová láska bol posledný film Georgea Hathawaya. Partnerkou mu bola Linda Normanová. Bože na nebi! Ešte ako malý chlapec bol s matkou na Aprílovej láske. Že v nej hral George Hathaway, na to sa už vôbec nepamätal. Ale na Lindu Normanovú nikdy nezabudol. Toto teda bola Linda Normanová, bohyňa Linda Normanová…
Layton privrel oči. „Výborne sa na vás pamätám, slečna Normanová – prepáčte, pani Hathawayová.“
„Pochábeľ,“ zahundrala žena a v hlase jej zaznel tón prejedenej osoby, akoby slová „slečna Normanová“ boli samy osebe lukulskou hostinou. „Dobre padne znovu počuť to meno po toľkom čase. Viete, pán Clayton,“ pokračovala tým intímnym hundravým tónom, „vo zvukovom filme som mohla mať rovnaký úspech ako v nemom, ale chceli sme sa s Georgeom vziať a jeho kariéra sa s príchodom zvuku skončila. Viete, to pre ten jeho eunušský hlas. Keby som bola pokračovala v kariére, zatiaľ čo George bol odstavený, bolo by ho to zničilo. Ľúbila som ho, a tak som obetovala svoju kariéru.“
„Rozumiem,“ povedal Layton. Vytiahol zápisník a predstieral, že si robí poznámky.
„Pochopiteľne, peniaze neboli problémom,“ pokračovala. „To bolo ešte prv, než prišli tie veľké dane z príjmov, a George a ja sme nikdy nemrhali peniazmi tak, ako to robili v tých časoch mnohé hollywoodské hviezdy. George začal vyhadzovať svoje peniaze na neúspešné investície – až potom, keď ich už prestal zarábať.“ Layton horko-ťažko vydržal ďalej hľadieť na ňu, lebo teraz mu jej úsmev pripomínal toho vraha, čo ho bol interviewoval. „George je mizerný obchodník. Teraz nemá nič, len plat za tú robotu v KZZX. Preto nežiadam od neho nič okrem tohto domu a príslušenstva v ňom. Dúfam, že je vám jasné, pán Clayton, že nie som z tých žien, čo vycicajú muža do špiku a potom že s ním rozvedú. Moje peniaze sú nedotknuté – a jeho peniaze nepotrebujem.“
Layton bol zvedavý, ako sa mu podarí skrútiť rozhovor na tému, pre ktorú vlastne prišiel. Ale musel prejsť na ňu stoj čo stoj.
„Máte nejaké určité plány po rozvode, slečna Normanová?“ opýtal sa s perom nad blokom.
Videl, ako sa jej mohutné poprsie opäť naplo, keď sa nadýchla. „Možno sa pokúsim o návrat,“ odpovedala.
Layton sa robil, že píše slovo návrat, a potom si dosť zúfalo odpil dlhým dúškom. „A teraz, čo sa týka rozvodu, slečna Normanová…“
„Ale veď ma volajte Linda, pán Clayton.“
„Dobre, ak ma vy budete volať Jim.“ To už hádam nebude komoliť.
„Dobre, Jim.“ Usmiala sa. „Asi budete zvedavý, prečo podávam návrh na rozvod. Viete, s Georgeom vždy bolo ťažko žiť, ale v posledných rokoch je to už celkom nemožné.“
„V akom zmysle, Linda?“ Už sa pomaly blížil k svojmu cieľu.
„Predovšetkým preto, že je chorobne žiarlivý. Nesmiem pozrieť na chlapa, aby ma hneď neobviňoval, že s ním spávam. V takom prípade ma niekoľkokrát bil.“
„Bil?“
„Bil,“ povedala trochu ostro. „Potom som mu začala nachádzať na vreckovkách rúž. Iste je vám jasné, čo bolo vo veci.“
„Obávam sa, že nie, Linda.“
„Vy chlapi! Držíte spolu, čo? Celá Georgeova žiarlivosť nie je nič iné ako pocit viny, ktorý má zo svojej nevery. Ospravedlňuje vlastné cudzoložstvo tým, že z neho obviňuje mňa.“
„Rozumiem,“ povedal Layton úctivo. Zasa jedna samorastlá psychiatrička, pomyslel si. „Teda pán Hathaway nemá dôvod žiarliť?“
„Pokúšate sa vyňuchať, či v tom nie je iný muž, všakže, Tim?“ riekla a opäť sa usmiala. Layton si v duchu povzdychol; teraz ho bude až do smrti nazývať Timom Claytonom. „Nuž, môžem povedať, že mám veľa obdivovateľov. Ale za to nemôžem.“
„Pravdaže nie,“ prisvedčil vrele Layton.
„Posledne, keď som Georgeovi vyčítala, že si začína s ktorousi cundrou,“ pokračovala žena v opaľovačkách, „tak ma zbil, že môj doktor mal so mnou mesiac robotu. Začala som sa báť o svoj život. A tak som ho vymkla z domu a dostala som súdny príkaz nepúšťať ho dnu. S Georgeom ste už mali rozhovor?“ opýtala sa náhle.
„O rozvode nie,“ odpovedal Layton. „Včera som sa s ním zhováral, ale o celkom inej veci.“
„Iste o samovražde Tuttera Kinga.“ Mykla plecami. „Keď sa ho budete pýtať na rozvod, iste vás bude kŕmiť úchylnými klamstvami o mne. Viete už, že svoju neveru maskuje tým, že ma obviňuje z pomeru s mnohými mladíkmi. Tvrdí, že ich mám celú čriedu – čriedu! Používa toto slovo, Tim, ako keby som bola nejaká plemenná kobyla alebo čo. Je to také priezračné. Iba čo sa zosmiešňuje.“
Layton pohotovo zaútočil. „Keď už hovoríme o tej veci s Kingom,“ riekol, „myslíte, že by azda napätie okolo škandálu s úplatkami a vplyv prípadných následkov na kariéru pána Hathawaya v KZZX mohli mať niečo spoločné s jeho správaním sa voči vám?“
„Hlúposť,“ odsekla. „Medzi nami to neklapalo už dávno predtým, než vypukla aféra.“
„Možno niečo také čakal a starostí…“
„Nikdy mi nič nespomenul.“
„No, ale teraz je z toho hrozne podráždený,“ povedal Layton ľútostivo. „Včera som sa ho spýtal na celkom bezvýznamnú vec a div mi hlavu neodhryzol.“
„To je celý on,“ prikývla. „Aspoň vidíte, akú má povahu. A je len prirodzené, že tá záležitosť s úplatkami ho vyviedla z rovnováhy.“ Zasmiala sa. „Ohromne som sa pobavila na tom svätuškárskom vyhlásení, ktoré vydal po Kingovom prepustení.“
„Prečo?“ pokúsil sa Layton o bezstarostný tón.
„Lebo George v tom bol po uši ako King. Aj on bral úplatky od gramofónových spoločností.“
Layton len ťažko potlačil radosť. Bolo by možné, že si neuvedomila dosah svojich slov? Rozhodol sa, že sa nebude dívať darovanému koňovi na zuby.
„To je zaujímavé,“ poznamenal Layton. „Že by bol až taký pokrytec?“
„George? Na tom nenájdete ani vlásku statočného,“ povedala opäť so smiechom. „A čo je horšie, je to hlúpy pokrytec. Možno si myslíte, že keď už bral úplatky, aspoň to Stálo za to. Ale on sa dal odbaviť pár šestákmi. Pochybujem, že dokopy to bolo viac než nejakých štyri-päťtisíc do roka. Viete si to predstaviť?“
Layton zavrtel hlavou. „Nepochopiteľné. A čo za to od neho chceli?“
„Nič,“ odpovedala ľahostajne.
„Nič –?“
„Len sa nemal starať o to, že Tutter King hrá niektoré piesne, za ktoré zase podplatili jeho, to bolo všetko.“
„Už mi svitá,“ zachichotal sa Layton. Pritom zúrivo rozmýšľal. Rozhodol sa vedome podstúpiť riziko. „Nechcem priveľmi odbočiť od našej hlavnej témy, Linda, ale zaujímalo by ma, či táto Hathawayova historka nejako nesúvisí s vašim návrhom na rozvod. Iste by ho postavila do zlého svetla.“
„To teda hej,“ priznala ticho.
Teda mu to vysypala úmyselne. Layton si vydýchol. Ďalej už nemusel pokračovať v rukavičkách.
„Nepochybne,“ povedal. „Pravda, nepodložené obvinenie takéhoto dosahu nemožno uverejniť. Potrebujem dôkazy. Keby som mal nejakú dokumentáciu, Bulletin by tomu neváhal venovať titulnú stranu.“
„Akú dokumentáciu?“
„Korešpondenciu, platne, vklady v banke – hocičo. Vzal si Hathaway všetky svoje osobné veci, keď ste ho poslali k vode?“
„Bol rád, že som mu dovolila, aby si vzal šaty,“ povedala lenivo. „Neviem, čo všetko tam je, Tim… Mohla by som sa pozrieť.“
„To by bolo fajn,“ poznamenal Layton.
Starnúca žena ťapkala po dlhom točitom schodišti a popod klenutý priechod do obývačky s takou neskrývanou dychtivosťou, ako bolo nezakryté jej telo, oblečené len v bikinách. Niesla veľkú papierovú škatuľu plnú vianočných karát a papierov, čo vyzerali ako listy. Vysypala obsah škatule na nízky vykladaný stolík pred obrovskou pohovkou, z ktorej si Layton práve presadol do bukového talianskeho kresla naproti nej.
„To sú všetko haraburdy od Vianoc,“ povedala, „ale myslím, že tu nájdete, čo hľadáte.“
Linda Normanová si zložila slnečné okuliare. Kamenné oči sa jej blyšťali. Medúza, pomyslel si Layton, a dal sa do práce.
Karty mu nehovorili nič: boli medzi nimi mnohé od gramofónových spoločností, ale boli to len bežné vianočné gratulácie. Listy boli na firemnom papieri, väčšinou písané rukou – vianočné blahoželania súkromnejšieho rázu od predstaviteľov spoločností. Ostatné, taktiež vianočné gratulácie, boli písané strojom. Niektoré boli ešte spred piatich rokov. A práve tu natrafil Layton na zlatonosnú žilu.
Jeden list s hlavičkou firmy The Best Play Recording Company bol adresovaný Georgeovi Hathawayovi na jeho adresu v Carmelita Avenue a znel:

Vážený pán Hathaway, želáme Vám veselé Vianoce a šťastný nový rok a v ňom veľa zdravia a úspechov Vám i Vašim drahým.

V úcte
Oddelenie pre styk s verejnosťou
Reinhard K. Ault, vedúci.

Príl: šek 8271 na 200 $.

Nie všetky sekretárky sa pomýlili a napísali automaticky postscriptum. Na niektorých listoch nebola poznámka „Príl.: šek na… $“, hoci Layton nepochyboval, že aj pri týchto nevinne znejúcich gratuláciách boli ako „Príl.“ šeky, každý na niekoľko sto dolárov. Ale taká je už irónia osudu, že práve tento zvyk sekretárok Hathawaya prezradil.
„Dáte mi tieto veci, Linda, však?“
„A ešte aj svoje požehnanie k tomu, miláčik,“ odpovedala žena. „Je to ono, čo potrebujete?“
„Je to ono, práve to potrebujem.“ Layton prehol zradné listy a strčil si ich do náprsného vrecka.
Usmiala sa a niekoľko minút repetila o svojich plánoch po rozvode – že sa asi pokúsi vrátiť k filmu, alebo že sa možno vydá na cestu okolo sveta, ach, mala toľko plánov, avšak ani v jednom sa neuvažovalo o novom vydaji… Layton ju nechal rapotať a hľadal príležitosť ako odísť.
Prišla neočakávane. Zaznel cengáč, a keď slúžka prechádzala cez obývačku, Linda Normanová-Hathawayová zavolala na ňu: „Pozri, kto je to, Alica, prv než otvoríš dvere. Jasné?“ a Alica odpovedala: „Áno, prosím,“ a Layton začul, ako sa dvere otvárajú a Alica kričí – so sotva badateľným nádychom zlomyseľnosti: „Ach, to je len pán Gerald, slečna Linda. Nech sa páči ďalej, pán Gerald.“ A skôr než stará žena mohla vstať, vpadol do izby mladík.
Nemohol mať viac než dvadsať rokov. Na pacifickom pobreží ich vídal Layton stovky – na tmavo opálených, širokoplecích a úzkobokých, plavovlasých atletických mládencov, pekní nordickí protinožci svojich tmavších bratov na havajských plážach – ktorí nemajú citový život a nevedia nič o takej mladosti, na akú sa pamätal Layton, žijú bez svedomia a životnej orientácie, nádherné mužské telá ukájajúce ustavičnú žiadostivosť dobre zaperených žien. Tento ich predstaviteľ mal na sebe najdrahšie športové sako, aké Layton kedy videl.
Keď mládenec zazrel Laytona, zastal. Spýtavo sa pozrel na starú ženu v bikinách a povedal: „Čože si taká holá, mačička? Veď dnes nie je tak horúco.“
Hathawayova manželka prenikavo pozrela na slúžku.“ Alica zmizla.
„Prečo si nevolal, Gerald?“ opýtala sa stará žena cukrovým hlasom. „Zoznám sa s pánom Claytonom. Tim, to je Gerald Jacnewski, môj a manželov priateľ.“
„Najmä manželov,“ zasmial sa mládenec. A skôr než stačil Layton vstať, bol už pri ňom a drvil mu ruku. „To je zadarmo,“ povedal. „A teraz robte dačo.“
„Gerald!“ zvolala žena hrozivo.
Gerald sa na ňu zaceril a pobral sa k baru.
„No, Linda, ja už musím ísť,“ riekol Layton. „A ďakujem.“
„Ja ďakujem, Tim. Počkajte, vyprevadím vás.“
Layton sa poberal von a jemne si fúkal na domliaždenú ruku. Cez otvorené okná obývačky počul ženin škrekot: „Musel si sa dotrepať bez ohlásenia, ty idiot? Ten chlap je novinár!“
„Tak? Už som sa bál, že mi lezie do kapusty,“ odpovedal mládencov hlas. „Počuj, pipka, dnes večer mám rande a potrebujem pár groši. Daj mi stovku.“
„Chod do čerta!“ začul Layton.
Ešte stále si fúkajúc na ruku, vliezol do svojej káry a odišiel.

10
Layton pozrel na hodinky. Bolo niekoľko minút po piatej. Handrkoval sa sám so sebou, či má telefonovať Linde Hathawayovej kvôli informáciám, ktoré potreboval a ktoré si zabudol zistiť. Rozhodol sa netelefonovať.
Namiesto toho vošiel na bulvári Santa Monica do reštaurácie, zavolal do KZZX a pýtal si Hazel Grantovú. Veľmi mu odľahlo, keď sa dozvedel, že je tam.
„Tu Jim Layton,“ ohlásil sa. „Počujte, Hazel, akú má Hathaway novú domácu adresu?“
„Už zase pokúšate?“ povedala. „Podala som vám prst a teraz chcete celú ruku. Pán Layton, nemôžem dávať takéto dôverné informácie.“
„Ale môžete, dušička,“ odvetil jej Layton, „lebo sa to hocikedy môžem opýtať pani Hathawayovej. Mám dojem, že by mi o vašom šéfovi ochotne povedala hocičo.“
Telefón chvíľu mlčal. „Keď mu poviete, že som vám ju dala ja, nakopem vás ta, kde vám to spôsobí najväčší pôžitok. A myslím to vážne. Býva v San Granados Apartments na South McCarty Drive.“ Zavesila tak prudko, až Laytonovi zaľahlo v uchu.
Byt na Beverly Hills bol necelú míľu od domu na Carmelita Avenue. Bol to nevkusný hotel pre „lepších ľudí“, pozostávajúci len zo samých apartmánov, s maličkým vestibulom. Za pultom recepcie sedel na dosah ruky od telefónnej ústredne malý tučný úradník a čítal detektívku.
„Kde nájdem pána Georgea Hathawaya?“ opýtal sa ho Layton.
Úradník sa sotva ustával pozrieť naňho. „Tam vzadu. Za dvorom.“
„Je doma?“
„Neviem. Obyčajne vchádza a vychádza zadným vchodom.“ Veľmi nerád položil knihu na pult. „Zavolám mu. Aj tak mu mám ohlásiť každú návštevu.“
Layton šuchol za pult dolárovú bankovku a bankovka zletela tučnému mladíkovi do lona. „Za to si kúpte knižky a kukajte do nich, aby ste nevideli, že som popri vás prešiel. Ako sa ta dostanem?“
Bankovka zmizla. „Za toľko knižiek sa oplatí, aby som vám to ukázal osobne.“ Úradník sa uškrnul. Vstal, ukázal na krátku chodbu na konci vestibulu. Layton šiel za ním.
Chodba viedla na vnútorný dvor. Na druhej strane dvora bol klenutý priechod. Po oboch stranách priechodu bol vchod do zadnej budovy. Úradník ukázal na pravý vchod.
„Tade a hore schodmi. Potom druhé dvere vľavo od schodišťa – to je apartmán 23-E – nájdete tam jeho menovku. Poslúžil som vám?“
„Dokonale,“ odpovedal Layton… Prešiel cez dvor, vošiel pravou bránou a vystúpil po imitácii španielskeho schodišťa so zábradlím z čierneho železa a tabličiek. Práve keď vystupoval na hornú plošinu, vystúpil z druhých dverí vľavo George Hathaway.
„No toto! Dobrý deň, pán Hathaway,“ zvolal Layton. „Ale mám dnes šťastie!“
Riaditeľ KZZX sa chvíľu prizeral; v chodbe bolo šero. „Layton?“ Zdalo sa, že je nepríjemne prekvapený. „Ak idete za mnou, práve odchádzam na obed.“
„Je to veľmi dôležité, pán riaditeľ.“
Hathaway zaváhal. Potom povedal: „Tak dobre,“ a ustúpil nabok.
Layton sa ocitol v typickom „exkluzívnom“ losangeleskom staromládeneckom apartmáne, ktorý pozostával z veľkej, krikľavo vymaľovanej izby s vyklápacou posteľou, z kuchynky zastrčenej v malom výklenku a zakrytej svetlofialovou skladacou stenou z umelej hmoty a z drobučkej kúpelne. Nábytok bol v štýle, ktorý Layton charakterizoval ako „švédskoamerický staromódny“; bol tu televízor, bol tu aj malý prenosný bar, jediná tuctová reprodukcia abstraktnej „maľby“ samá škvrna a čiara, ktorá sebavedome visela na dlhej, ináč celkom pustej stene. Layton vedel, že v San Granados Apartments sú ešte desiatky temer rovnakých „dobrodružných životných prostredí“.
„Sadnite si,“ vyzval ho Hathaway nevľúdne. Layton si sadol do nízkeho, nepohodlného talianskeho kresla; riaditeľ televízie zostal stáť. „Ako ste ma tu našli?“
„Pred tlačou nemožno nič zatajiť,“ usmial sa Layton. „A teraz, keď to máme za sebou…“
„Pravdaže, toto je len na prechodný čas,“ povedal pekný starý muž. „Musel som sa, ehm, sťahovať veľmi náhle. Želám si, aby ste neuverejnili, kde bývam, pán Layton. Viete…“
„Prečo?“
„Viete, stojí to len stoosemdesiat mesačne – aj s upratovačkou – ale v takom krátkom čase som nevedel zohnať nič lepšie…“
„Mňa by aj to zruinovalo.“
Zdalo sa, že Hathaway trochu zmäkol. „Vypijete si niečo?“
„Nie, ďakujem,“ odmietol Layton. „Nepijem whisky človeka, ktorému idem podraziť nohy.“
Hathawayove červené líca znateľne zbledli. „Čo to má znamenať?“
„Práve som mal dlhý rozhovor s vašou ženou.“
Zdravá červeň sa zmenila na mliečnoružovú. „Len čo som vás zočil, vedel som, že prinášate nešťastie. No ak si myslíte, že vám niečo poviem o svojich manželských záležitostiach, tak ste hlupák. Ale ja si nemyslím, že ste hlupák. Čo chcete?“
„Exponát číslo 1.“ Layton vytiahol z náprsného vrecka hárok papiera a ostentatívne ho rozložil. „Tu mám originál listu od istého Reinharda K. Aulta, vedúceho Oddelenia pre styk s verejnosťou firmy Best-Play Recording Company, adresovaný pánovi Georgeovi Hathawayovi na jeho starú adresu…“
„To vám dala ona,“ povedal Hathaway priškrteným hlasom. „Vyhrabala to a dala vám.“ Vztýčil sa nad talianskym kreslom, pestované ruky zaťal v päsť a zdvihol, akoby chcel použiť Laytonovu hlavu za bubon. „Dajte mi ten list.“
Layton jediným plynulým pohybom poskladal list a opäť si ho vložil do vrecka.
„Dajte mi ho, preboha, lebo vám ho vezmem násilím.“
Layton bleskove skrížil nohy a Hathaway mimovoľne o krok ustúpil. „Mám silu za desiatich, lebo žijem z reportérskeho platu. A okrem toho som o generáciu mladší, pán Hathaway. A hoci vo svojej terajšej polohe pripomínam kvočku, dovoľte mi, aby som vás upozornil, že ešte skôr, než by ste ma stihli udrieť, mali by ste roztrepané jabĺčko v kolene.“ Pravá noha prehodená cez ľavú sa mu mierne pohojdávala. Keď prišla do hornej polohy, zastala len tesne pri Hathawayovom pravom kolene.
Hathaway ustúpil o krok, obrátil sa, prešiel cez izbu a pomaly si sadol na pohovku, práve pod škvrny a čiary. Naklonil sa dopredu, oprel si lakte o kolená a vložil si tvár do dlaní.
„Vziať mi násilím exponát číslo 1 by vám aj tak nepomohlo,“ povedal Layton, „lebo mám ešte exponáty číslo 2, 3, 4 a tak ďalej uložené inde. Dokazujú, pán Hathaway, že ste najmenej päť rokov brali – síce žobrácke, ale predsa – úplatky najmenej od tucta gramofónových spoločností. Vysvetlili by ste mi láskavo, prečo ste si to do čerta dávali platiť šekom a prečo ste si na dovŕšenie všetkého odkladali tie listy s tými smiešnymi poznámkami prisvedomitých sekretárok o ‚prílohách‘?“
Hathaway si zložil ruky z tváre. Peknú tvár mal celkom ochabnutú. „Nikto nepredpokladal, že by to mohlo vyjsť najavo. Hrozná sprostosť, sprostosť. A tie listy som kázal žene spáliť. Myslel som, že ich spálila, suka jedna! Suka jedna falošná, skurvená!“ Pozrel na Laytona. „Uverejníte ich, čo?“
„Možno ani nie.“
V Hathawayových očiach svitla iskierka nádeje. „Ste ochotný dať mi ich?“
„Áno.“
„Za čo?“
„Za vašu pomoc.“
„Pomoc?“ Hathaway hľadel vytreštenými očami. „Pomoc pri čom?“
„Pri hľadaní pravdy o smrti Tuttera Kinga.“
„Akú pravdu ešte hľadáte? Povedal som vám a povedal som to aj tým detektívom, že King spáchal samovraždu.“
„A ja som vám povedal,“ odvetil Layton, „že podľa mňa to bola vražda.“ Vstal a začal chodiť po izbe s rukami vo vreckách. „Nalejem vám čistého vína, pán Hathaway. Chcem, aby ste si uvedomili, na čom ste. Ak to bola vražda, najpodozrivejší ste vy.“
„Chcete povedať, že ja som zabil Tuttera Kinga?“ skríkol Hathaway.
„To som nepovedal. Hovorím len, že fakty tomu teraz nasvedčujú.“
„Aké fakty?“ Pekný starý muž bol teraz šedý ako popol.
„Dali ste Edwardsovi, vášmu hlavnému inžinierovi, príkaz, aby vypäl Kinga, keby začal hovoriť niečo nepríjemné o hocikom, kto má do činenia s KZZX. Listy, čo mi dala vaša žena, naznačujú, čoho ste sa od Kinga obávali. Ak by sa prezradilo, že aj vy ste brali úplatky, vyšupovali by vás z KZZX päť minút nato, ako to odznie v televízii. Vaša pani mi povedala, že ste na mizine, že okrem svojho platu nemáte nič. Aké šance by ste mali, že vo svojom veku a s takou poškvrnenou povesťou dostanete v tomto meste nejaké miesto? Myslím, že polícia by všetko toto pokladala za veľmi silnú a presvedčivú pohnútku na to, aby ste Kingovi navždy zavreli ústa.“
„Boh je mi svedkom, Layton,“ povedal Hathaway zachrípnuto, „nezabil som Kinga. Ak nespáchal samovraždu, zabil ho niekto iný.“
„Potom to povedzte seržantovi Trimblovi.“
„Toto ste mysleli, keď ste hovorili o pomoci?“ Hathaway náhle zaboril prsty do okraja pohovky. „Alebo som niečo nesprávne pochopil? Mohli ste zaniesť tie listy priamo Trimblovi. Prečo ste to neurobili?“
„Lebo som novinár, a nie policajt,“ odpovedal Layton. „Predovšetkým vám dávam možnosť všetko mi pekne rozpovedať – všetko, čo viete. Ak chcete vedieť prečo – nuž hľadám tému, čertovsky veľkú tému.“
„Ja vám všetko pekne rozpoviem, ako tomu vy hovoríte, a vy ma dáte pekne obesiť,“ zahundral Hathaway. „Je tak?“
„Ak nemáte prsty v Kingovej smrti, potom nie.“
Hathaway mlčal. Po chvíľke sa ozval: „A čo bude s tými listami?“
„Čo má s nimi byť?“
„Použijete tie listy, keď vás presvedčím, že som nezabil Tuttera?“
„O tom musíte presvedčiť nie mňa, lež seržanta Trimbla.“
„Teda predsa vydáte listy Trimblovi,“ povedal Hathaway trpko. „To je ohromný kšeft pre mňa!“
Layton sa obrátil a stal si s ním tvárou v tvár. „Aby sme sa rozumeli, pán Hathaway. Samozrejme, nemienim zatajovať polícii dôkazový materiál. Ale na druhej strane, ak budete pomáhať, urobím čestne všetko, čo bude v mojich silách, aby sa listy nedostali na verejnosť.“
„Kdeže, vy ich nepoužijete,“ povedal televízny generál a tvrdo sa zasmial.
„Bol by som trkvas, a nie reportér, keby som nevedel, čo by sa z toho dalo vytĺcť. Ale som ochotný dohodnúť sa s vami. Dajte mi lepší námet a urobím všetko, len aby som vás chránil.“
„Lepší námet.“ Hathaway sa zamyslel. Potom pozrel naňho. „Pokračujte,“ povedal.
Layton si sadol na kraj nízkeho kresla a naklonil sa dopredu. „Požiadam Trimbla, aby na nich sedel. Nemôžem vám zaručiť, že bude súhlasiť. Ak sa rozhodne zverejniť ich, pochopiteľne nedopustím, aby mi iné noviny uchmatli môj vlastný príbeh priamo spred nosa. V tom prípade si môžete byť istý, že Bulletin uverejní listy skôr, než by ste mihli okom. Ale ak bude Trimble súhlasiť a zahrá s nami, môžete byť bez starosti.“
„Na ako dlho?“ opýtal sa Hathaway posmešne. „Zničíte ma nie zajtra, ale o týždeň.“
„Ak ste nevinný, nie,“ pokračoval Layton trpezlivo. „Ak Trimble rozhodne, že vás treba pokladať za vraha, zrejme bude musieť predložiť listy na súde ako dôkaz pre váš motív k vražde. Ak ich nebude musieť použiť ako dôkazový materiál, som presvedčený, že mi vyhovie a nedá ich na bubon.“
Tentoraz riaditeľ televízie vstal a začal chodiť sem a ta.
„Už ani čo by som mal slučku na krku,“ zahundral. „Ak budem hovoriť, vyhodia ma takisto, ako keď uverejníte listy.“
„Nevyhodia, lebo rozhovor bude dôverný. V živote som ešte neporušil sľub mlčania,“ dodal Layton. „Pravda, stále s podmienkou, že mi nepoviete niečo, čo by bolo proti vám. Priznanie nemôžem zamlčať.“
„Nemám čo priznávať.“ Hathaway zastal a uprene hľadel na reportéra. „Zaručujete sa mi, že ak budete o tom hovoriť polícii, neprezradíte, od koho tie informácie máte?“
Layton prikývol. „Prirodzene, so spomenutou výhradou.“
Starý človek bojoval sám so sebou. Náhle si opäť sadol. „Čo vám povedala moja žena o tých šekoch?“
„Že to boli úplatky, aby ste nerušili Kinga v prehrávaní podvrhnutých platní.“
Hathaway mykol plecami. „To je pravda len v konečnom dôsledku. V skutočnosti som nemal s nikým nijakú dohodu ani písomnú ani ústnu. Šeky proste začali prichádzať. Čo by ste urobili vy? Boli by ste ich vrátili?“
„Vedeli ste, za čo sú, však?“ spýtal sa Layton sucho. „Podstatné je, že ste si peniaze nechali a nerobili ste Kingovi prekážky.“
Starý sa neočakávane rozosmial. „Je to komické. Proti Kingovi by som aj tak nebol mohol vystúpiť.“
„Prečo nie?“
„Príkaz.“
„Čí?“
„Príkaz Huberta Standera, predsedu správy,“ odvetil George Hathaway.
Layton mlčal. Potom sa ozval: „Stander… Aký záujem mal Stander na Tutterovi Kingovi?“
„King hral jeho platne.“
„Standerove platne? O čom to hovoríte?“
„Stander má rozhodujúcu väčšinu akcií spoločnosti Southwestern Recording Company,“ odpovedal Hathaway výrečným tónom. „King hral od Southwestern toľko platní, koľko len spoločnosť chcela, a za to mal tichý prísľub, že sa mu nikto nebude starať do toho, čo dostáva od iných spoločností.“
„Tak teda Stander má tajnú kontrolu nad gramofónovou spoločnosťou,“ povedal Layton ticho. „Nepovažovala by to Federálna komisia spojov za porušenie predpisov?“
„Na to môžete vziať jed, že by považovala,“ vyhŕklo z Hathawaya. „V najhoršom prípade by KZZX musela na čas alebo aj definitívne zastaviť vysielanie. A v najlepšom prípade by sa Stander musel zriecť svojich záujmov alebo v KZZX alebo v gramofónovej spoločnosti. Prečo by sa vyhlásenie, ktoré chcel King urobiť, bolo malo týkať mňa? Ten mal v ohni väčšie želiezko! Brúsil si zuby na Standera.“
Layton sedel ticho ako pena. „Ako ďaleko býva Stander od televízie?“
„Takých desať-pätnásť minút. Aj on býva na Beverly Hills.“ Hathawayovi sa blyšťali oči.
Layton sa tváril, že to nevidí.
„Podľa jeho výpovede prišiel do televízneho štúdia o štvrtej hodine. King začal svoju reláciu o tretej a hneď v úvode oznámi], že na konci relácie urobí dôležité vyhlásenie. Keďže to bola Kingova posledná relácia, Stander ju nepochybne sledoval.“
„To je istá vec,“ prisvedčil horlivo Hathaway. „A tak mal fúru času prísť do televízie. Možno si to úmyselne načasoval tak, aby tam bol na začiatku správ. Tak bola menšia pravdepodobnosť, že ho pristihne niekto z personálu a…“
„A čo?“ spýtal sa Layton, keď Hathaway zaváhal.
„Veď viete čo, Layton.“
„Tak prečo to nepoviete? Myslíte, že Stander vrazil do Tuttera ten sekáč?“
„Ja to netvrdím, vy to hovoríte,“ povedal rýchle Hathaway. „Vravím len, že mal príležitosť a oveľa väčší dôvod než ja.“
„Sila dôvodu je relatívna, pán riaditeľ. Hladný človek môže zabiť pre kus chleba. Vaša snaha zachovať si postavenie mohla byť takým silným dôvodom ako Standerova snaha zachrániť svoje milióny.“
„Na čej strane ste vlastne?“ skríkol Hathaway.
„Nútite ma používať vzletné frázy,“ zamrmlal Layton. „Som na strane pravdy.“
Hathaway vykríkol päťhláskové slovo. „Vyprovokovali ste ma Layton! Chcete vedieť ešte niečo viac? Teda: Stander mal dva dôvody!“
„Hej?“ spýtal sa Layton.
„Tutter mu prebral Lolu Arkwrightovú.“
Layton mal čo robiť, aby si udržal svoj ľahostajný tón. „Včera som nepobadal nijaký náznak, že by Stander a Lola teraz či predtým mali niečo medzi sebou. Ste si istý, že mi tu neservírujete iba bežnú hollywoodsku klebetu? Veď Stander je taký starý, že by mohol byť Lole otcom, a je voľakto.“
„Vari ste dnešný, Layton, alebo čo? Myslíte, že taký prešibaný starý chlipník a profesionálna filcka ako Lola sa vám prezradia pred dvoma detektívmi a v takej šlamastike? Viem dobre, čo hovorím! Kým King nezačal so svojimi reláciami v KZZX, Stander jej platil byt. Fakt je, že práve Stander predstavil Lolu Tutterovi. A zakrátko sa Stander dozvedel, že Lola je Tutterovou partnerkou v štúdiu počas relácie a po nej v jeho posteli. Náš vážený priateľ bol z toho celý zronený – nemusím vám hovoriť prečo; musel celý čas vedieť, že Lola ho má len za obyčajného koreňa a že ho opustí, len čo sa zjaví dakto lepší.“
„Lepší?“ Layton zdvihol obočie. „Stander je multimilionár. Tutter mu nebol roveň.“
„Hej, lepší,“ opakoval Hathaway hlavato. „Červenovláska videla hneď od prvej chvíle, že by Tuttera mohla priviesť k oltáru. Stander by si ju nebol vzal ani o tisíc rokov.“
„Pretože je ženatý a má syna staršieho než je Lola?“
„Nie! Stander by si ju nemohol vziať, ani keby sa zbavil svojej ženy. Pre Standera znamená spoločenské postavenie rovnako veľa ako majetok, a keby sa s Lolou oženil, znemožnilo by ho to práve v tých jeho vyšších kruhoch. Napriek tomu, že jeho milenka – to ako Lola – mu prinavrátila pocit mladosti a že k nej cítil skutočne hlbokú náklonnosť. Bol to preňho naozaj krutý úder, keď mu ju King prebral. Áno, hovorím, že Stander mal dva dôvody!“
Layton prudko vstal. Hathaway stále hľadel naňho.
„Kde býva Stander?“
„Kdesi na Crescent Drive. Presnú adresu neviem. Nepatrím k tým, s ktorými sa stýka,“ dodal Hathaway trpko.
„A tá Arkwrightová?“
„V Hollywoode, ak sa nemýlim.“
Layton prešiel k Hathawayovmu telefónnemu stolíku. Vyhrabal zoznam pre Beverly Hills, našiel si Standerovu adresu a číslo a poznačil si ich do notesa. Potom hľadal v hrubom zozname pre Los Angeles. Lola Arkwrightová v ňom nebola uvedená.
„Viete iste, že býva v Hollywoode?“
Hathaway mykol plecami. „Vždy som bol presvedčený, že býva tam.“
Layton dal telefónne zoznamy na miesto; veď seržant Trimble má telefónne čísla všetkých, čo boli na tomto prípade zainteresovaní. Pohol sa k dverám.
„Počkajte!“ zvolal George Hathaway naľakano. „Čo bude so mnou? Čo sa bude teraz diať?“
„Len ticho seďte,“ povedal Layton a odišiel.

11
Layton viedol auto popri rožnej budove komplikovanej stavby, celej zo skla, zavŕšenej príkrou strechou a posunutej od ulice dozadu – vchody do domov na Beverly Hills boli koncipované v štýle Tádž Mahálu – keď si uvedomil, že je hladný. Zabočil so svojou rachotinou do bočnej uličky a zastavil pri jednej „Svätyni hladných“. Potom zahasil motor a zatrúbil.
Autoservírka, ktorá vyšla s jedálnym lístkom a tácňou, čo sa dala primontovať na auto, len ťažko potlačila v sebe pohŕdanie nad takým proletárskym vozidlom. Layton si objednal dve „super“ fašírky a mrazenú kávu, oprel sa dozadu a premýšľal. Bohyňa sa lenivým krokom vrátila do svätyne a celá sa pritom natriasala, ale Layton si to ani nevšimol. O pol minúty vystúpil z auta a pobral sa k telefónnej búdke v reštaurácii. Pozrel do notesa a vytočil číslo Herberta Standera.
Ozval sa ťažký ženský hlas: „Tu je Helga, no? Byt pána Standera.“
„Je pán Stander doma?“
„Pán Stander je mimo mesta. Kto volá?“
„Kedy sa vráti domov?“
„Priletí zajtra ráno o jedenástej. Kto volá?“ naliehala Helga.
Layton zavesil. Bolo to zaujímavé. Trimble upozornil Standera spolu s ostatnými, že môžu opustiť mesto len s jeho dovolením. Požiadal Stander seržanta o dovolenie, alebo porušil zákaz?
Layton vyšiel z búdky a hľadal v telefónnom zozname pre Los Angeles. Bolo v ňom niekoľko tuctov Trimblov, ale ani jeden Harry. Hľadal Trimblovho kolegu, ale nebol tam ani Ed Winterman. Miestny zvyk neuverejňovať si adresu v telefónnom zozname sa zrejme rozšíril už aj medzi policajtmi.
Layton sa vrátil do telefónnej búdky, zavolal Policajné riaditeľstvo a pýtal si oddelenie pre vraždy.
„Vraždy, poručík Jackson, no…?“
„Je tam niekde seržant Trimble, pán poručík?“
„Kto ho volá?“
„Jim Layton z Bulletinu.“
Unavený hlas sa stal ostražitým. „Trimble je na svojej dennej pochôdzke.“
„Viem,“ povedal Layton, „ale ten človek pracuje ako šarkan, a tak som myslel, že… A čo Ed Winterman?“
„Ten istý prípad, pán Layton. Zavolajte si ich zajtra ráno. Obidvaja majú nedeľnú.“
„Neskladajte! Predsa ma len tak neodbavíte. Nie ste vy ten Jackson, čo bol kedysi seržantom v oddelení pre krádeže?“
Poručíkov hlas sa stal badateľne teplejším. „To už musí byť veľmi dávno, čo ste boli posledne na riaditeľstve.“
„Možno až priveľmi dávno,“ pripustil Layton. „Počujte, pán poručík, nemôžem nájsť v telefónnom zozname ani Trimbla ani Wintermana. Majú tajné čísla?“
„Áno. Máte niečo dôležité?“
„Týka sa to prípadu, na ktorom pracujú.“
Poručík zaváhal. „Sú na mládeneckej rozlúčke u jedného mladého kolegu, čo sa žení. Ak je to niečo, čo neznesie odklad, zavolám im ta, nech vám niektorý brnkne.“
„Nie, toľko to počká. Kedy príde Trimble zajtra do práce?“
„Denná šichta sa začína o pol deviatej. Trimble obyčajne prichádza skôr. Skúste o štvrť na deväť.“
„Ďakujem,“ riekol Layton a zavesil.
Bohyňa ho čakala s účtom. Zaplatil jej a pustil sa do jednej zo superfašírok. „Hej, krásavica,“ zavolal dotknutým hlasom. „Táto vaša superfašírka je superstudená.“
„Keď som vám ju doniesla, bola horúca,“ povedala opovržlivo. „Buďte rád, že sme vám nepočítali zdržné.“ A natriasajúc sa odplávala. Teraz si to Layton všimol. Díval sa na ňu a žuval studené jedlo.
Keď sa potom viezol v stále hustnúcej sobotňajšej večernej doprave, cítil, ako sa ho zmocňuje bežná weekendová clivota. Dohovoriť si nejakú schôdzku – na to už bolo neskoro; na Kingovom prípade už toho večera nemohol urobiť nič; a myšlienka, že by sa mal utiahnuť vo svojom byte s nejakou dobrou, prípadne i zlou knihou, ho zrazu vôbec nelákala – pre túto eventualitu si odložil Obratník raka v brožovanom vydaní. Že by šiel do kina?
Layton minul hodiny na banke. Šesť hodín dvadsať. Automaticky zabočil smerom na Ventura Boulevard.
Bol už na polceste k Chapter Drive v Údolí, keď si konečne dovolil ponoriť sa hlboko do seba.
Pred dvadsiatimi štyrmi hodinami odišiel z domu Nancy Kingovej a všetko bolo v poriadku. Pamätal sa presne, čo si myslel, keď od nej odchádzal: No, a je to; a keď išiel spať.
Nech ju čert vezme! Včera večer som bol rozhodnutý, že za tou trúchliacou pozostalou sa ani neobzriem, pomyslel si Layton, ak si to len nebude vyžadovať môj reportérsky záujem. A už som tu zase ako chalan, čo sa prvý raz zaľúbil. Čo sa to so mnou porobilo?
A ako by vedel odôvodniť, prečo sa trepe toľký kus cesty až sem?
Layton s prekvapením skonštatoval, že nutkanie uvidieť znovu Nancy Kingovú ho vlastne pokúšalo celý deň.
Keď zabočil autom na príchodovú cestu k nej a pneumatiky zaškrípali na štrku, Nancy stála pred domom chrbtom k nemu a skúšala, či dobre zamkla hlavný vchod. Potom sa obrátila a zazrela ho. Mala tmavohnedé šaty a chutný malý modrý klobúčik s krátkym závojom a predĺžené tmavomodré rukavice.
„Ach,“ zvolala, „vitajte, Jim!“
Layton pocítil prázdno v žalúdku. „Čakali ste niekoho iného,“ povedal rozmarne.
„Myslela som, že to ide taxík, čo som si objednala. Ako sa máte, Jim?“
„Nedoviezli vám váš voz z KZZX?“
„Ba áno. Ale ešte stále sa necítim súca šoférovať sama, bojím sa, že… Tejto noci som zle spala.“
Layton jej videl cez závoj kruhy pod očami. „Rád vás zaveziem, kam chcete, Nancy. Odvolajte taxík.“
„Chcem ísť až na druhý koniec mesta.“
„Mám cestu práve ta.“
„Klamár.“ Nancy sa usmiala. „Tak dobre, pokúsim sa ešte zadržať taxík.“ Odomkla dvere a opäť vošla. Layton čakal vonku v mladíckom rozochvení. Keď sa vrátila, ešte sa usmievala. „Mám dojem, že taxikár sa potešil. Neradi sem chodia, toľký kus cesty.“
Pomohol jej nastúpiť do káry. Pod rukávom šiat pocítil jej teplú a poddajnú ruku, rýchlo ju pustil, zavrel dvere, obišiel voz, nasadol a až priveselo sa opýtal: „A teraz kam?“
„Do Evergladovho pohrebného ústavu. Je to na Wilshireskej pri Lafayettovom parku.“
Prikývol. „Je to len kúsok od môjho bytu.“ Naštartoval auto a pohli sa. Rozochvenie sa pominulo. Raz naňho pozrela, trošičku zamračená, a potom sa dívala stále iba rovno pred seba.
Layton riadil veľmi strnulo. Čo vlastne čakal? Že Nancy, hneď prvý večer po manželovej smrti pôjde niekam na bridžový večierok? Toto musí prestať. Správam sa ako zaľúbený sopľoš…
Keď zabočil na Ventura Boulevard, Nancy sa ozvala: „Sľúbila som pánu Evergladovi, že prídem medzi ôsmou a pol deviatou.“
Vie, že niečo nie je v poriadku, pomyslel si Layton. „Času dosť.“
„Počíta sa, že pohreb bude v utorok poobede. To znamená – ak súdny…“
„Rozumiem,“ povedal Layton.
„Pán Everglade dúfa, že dnes okolo večera dostane správu.“ Ešte stále hľadela pred seba. „Mali ste nejakú príčinu, že ste ku mne prišli, Jim?“
„Myslel som si, že možno je vám smutno.“
To ju primälo, aby naňho opäť pozrela. „Bolo to od vás veľmi milé, Jim.“
„Ja som už taký milý miláčik,“ odvetil. „Ako sa k vám správali ostatní novinári? Boli aj oni takí milí?“
„Dobre viete, akí boli. Hrozní.“
Potom už ani jeden z nich neprehovoril, až kým Layton nezatiahol na parkovisko pohrebného ústavu.
Pomohol jej vystúpiť. Ticho povedala: „Mrzí ma to, Jim, ale zdá sa mi, že vždy vás nejako urazím. Rada by som vedela, kedy poviem alebo urobím niečo, čo vám je proti srsti.“
„Vy za nič nemôžete,“ povedal Layton a zhrozil sa škrobenosti vlastného hlasu, „verte mi, Nancy. Mám… isté osobné problémy. Vôbec to nie je vaša vina. Ľutujem, ak som u vás vzbudil taký dojem.“
„No dobre,“ povedala Nancy. „Veľmi pekne vám ďakujem, Jim, že ste ma doviezli.“ Podala mu formálne štíhlu ruku v rukavičke. „Nechcem vám pokaziť celý večer. Zbohom.“
Tentoraz dokázal povedať: „Nijaké zbohom! Večer nemám nijaký program. Zaveziem vás domov.“
„Vari si nemyslíte, že by som to mohla prijať? Vezmem si taxík.“
„Nič také neurobíte. Počkám na vás tu vonku.“
„Naozaj chcete…?“
„Naozaj, Nancy.“
Skúmavo naňho pozrela. Potom sa dotkla jeho pleca, obrátila sa a išla k bočnému vchodu pohrebného ústavu.
Layton stál a hľadel na ňu. Nevdojak mu prišla na um kolísavá chôdza autoservírky z Beverly Hills. Tamto bola zjavná sexuálna nehanebnosť. V Nancinej chôdzi nebola ani vypočítavosť ani vyzývavosť – bol to len normálny, prirodzený pohyb bokov, a keď si ho uvedomil, prudko sa odvrátil. Je to to isté, ako s jej voňavkou, myslel si: existuje len pre niekoho veľmi blízkeho…
Tu sa jeho myšlienky zvrtli na Tuttera Kinga.

Keď vyšla, bola ešte bledšia než obvykle. Tentoraz jej len pridržal otvorené dvere, ani sa jej pritom nedotkol, opatrne ich za ňou zavrel, obišiel voz a vkĺzol pod volant. Keď zapäl zapaľovanie, opýtal sa: „Bolo to zlé?“
„Odporné!“
Prekvapil ho vášnivý tón v jej hlase. „Čo bolo odporné, Nancy?“
„Vyberať truhlu, debatovať o cenách, o tom, čo má aké byť a z akého materiálu… Človek by mal byť ušetrený od toho, aby si kupoval truhlu, ako keď si kupuje na trhu vrecko fazule!“
„Viem, čo chcete povedať.“ Povolil brzdu a začal cúvať z parkoviska, úmyselne sa nedívajúc na ňu. Videl už predtým, ako sa jej do očí tisnú slzy.
Slzy za Tutterom Kingom.
Za naničhodníkom s dvoma tvárami, pre ktorého si premrhala najkrajšie roky života.
Layton vymanévroval z tlačenice na ceste a usiloval sa nepočuť jej bezmocný plač. Ručička benzínomeru sa nebezpečne blížila k nule a on mal pri sebe málo peňazí; radšej by som sa mal potulovať tu po okolí, kým neprestane plakať pomyslel si, a potom si zájsť k Joeovi. U Joea mal otvorený účet.
Šiel pomaly a stále zatáčal doprava. Keď kútikom oka zazrel, že Nancy si prikladá k nosu vreckovku a obzerá sa v drobnom zrkadielku, s uľahčením si vydýchol a pustil sa k benzínovej pumpe.
„Tuším stále napodobňujem vodopád, keď ste nablízku,“ povedala Nancy. „Prepáčte, Jim. Viem, že mužom sa nepáčia usmoklené ženy.“
„Ja k nim nepatrím,“ odvetil Layton. „Deväť žien z desiatich už vôbec nevie plakať. Ejha,“ povedal, ako keby to bol práve zbadal, „budem musieť nabrať benzínu.“
Keď pritiahol k pumpe, sedela so sklonenou hlavou. A tak ostala po celý čas.
„Napojte mi ho, Joe,“ povedal Layton.
„Prosím, pán Layton.“ Joe strčil hadicu do nádrže starého auta a zapol plniaci automat. Vzal rozprašovač a kus papierového uteráka, obišiel auto a pustil sa čistiť predné sklá. Joe bol bruškatý, starosvetský chlapík s kožou ako hrianka. „Počujte, pán Layton, musím vás upozorniť na to vaše predné sklo. Máte ho doškriabané, pomaly sa celkom prederie. Môže to byť nebezpečné.“
„To narobila živica, čo kvapká zo stromov pred naším barakom,“ odvetil Layton zamračene. „Od nej stvrdnú stierače tak, že režú ako oceľ. Koľko by som za také nové sklo musel vysoliť, Joe?“
„Pozriem sa. Ale nemuseli by ste vysoliť nič.“ Joe sa naňho zaceril cez sklo, ktoré čistil. „Chápete, nie?“
„Áno, ale to sa na takéto prípady nevzťahuje.“
„Na rozbitie predného skla sa to vzťahuje. Tak ho rozbite prv, než mi ho sem doveziete. Poisťovňa nikdy nevyšetruje rozbité sklá.“
„Ďakujem za radu, Joe,“ Layton opätoval úsmev, „ale nepoužijem ju. Veď ma poznáte. Stále ten starý poctivý somár.
Joe pokrútil hlavou, obišiel auto a vytiahol hadicu, ktorá sa už automaticky zavrela. Zavesil ju na pumpu, prikrútil uzáver na nádrž, vrátil sa skontrolovať stav oleja v motore a vody v chladiči a konečne vypísal účtenku. Pritom ustavične krútil hlavou. Layton ho pobavene pozoroval.
Podal Laytonovi blok a opýtal sa hundravo: „Dáte si nové sklo alebo nie?“
„No… teda dobre,“ odpovedal Layton. „Kedy mám priviezť voz, Joe?“ Podpísal účtenku a vrátil mu blok.
„Najlepšie bude v pondelok,“ povedal Joe, keď mu podával kópiu účtenky. „Na budúci týždeň budem mať roboty vyše hlavy. Rozkážem Bobbymu, aby v pondelok hneď ráno zaobstaral nové sklo. Teda v pondelok, dobre?“
„To bude v pondelok moja prvá starosť.“
Keď Layton naštartoval auto, Joe, viditeľne bojujúc proti svojmu lepšiemu ja, ešte sa obrátil. „Pozrite, pán Layton, protiví sa mi myšlienka, že by ste mali cálovať za nové sklo, keď stačí udrieť do tohto kladivkom – požičiam vám…“
„To nie je čestné, Joe.“
Pumpár sa zahľadel naňho. „Čo je na tom nečestné? A čože ste vy, milionár? Naše poisťovne s tým počítajú. Všetci to tak robia.“
„Nie. všetci, Joe.“ Layton sa usmial. „Ale aj tak vám ďakujem.“
„To svet ešte nežral!“ riekol Joe. „No dobre, teda aspoň aby vás to vyšlo lacno, pán Layton. Nenahneváte sa, ak si obtelefonujem cintoríny áut, či by sa tam nenašlo nejaké dobré sklo pre vás?“
„Či sa nenahnevám? Ruku vám pobozkám!“ Layton zakýval a odišiel.
Keď tak uháňal na sever, zbadal, že Nancy naňho po očku skúmavo pozerá, a bolo mu nepríjemne. „Neviem, či ste naozaj taký čudák, Jim, alebo taký na neuverenie statočný. To tam pri pumpe ste mysleli vážne, však?“
„Pravdaže,“ odpovedal Layton lakonicky.
„Pokúšam sa nájsť medzi svojimi známymi aspoň jedného, čo by nebol prijal Joeovu radu, ale márne. Tutter by bol dal za ňu Joeovi päť dolárov a bol by si od neho požičal to kladivko.“
„Možno preto začal Tutter brať úplatky,“ povedal Layton.
Potom zamrmlal: „Prepáčte, Nancy, to som nemal povedať.“
Mlčala. Náhle sa opýtala: „Ponúkol vám niekedy niekto značný – povedzme – dar, aby ste niečo neuverejnili?“
„Áno,“ odpovedal Layton, a nič viac.
„A neprijali ste ho?“
„Nie.“
„To bol zlý príklad,“ zahundrala Nancy. „Keby ste nemali úctu k svojej práci, nepracovali by ste za plat novinára-reportéra. Ale čo keby vám ponúkli milión dolárov?“
„To je ešte horší príklad,“ povedal Layton a uškrnul sa. „Čisto akademický.“
„Ale keby vám predsa ponúkli? Odmietli by ste ho, Jim?“ V jej hlase bola akási zvedavá naliehavosť, ktorá ho dráždila.. Zrejme cítila potrebu pristrihnúť si ho podľa fazóny a veľkosti svojho nebohého manžela.
Layton dlho rozmýšľal. „Obávam sa, že mi neuveríte, ale myslím, že by som odmietol.“
„Milión dolárov?“ Neverila mu. Alebo azda mu nechcela veriť, pomyslel si Layton.
„Pozrite, Nancy,“ povedal, „statočnosť je temer výlučne vecou cviku a výchovy. Ja som z tých exemplárov, čo mali to nešťastie, že ich vychovali rodičia, ktorí nielen kázali o čestnom živote, ale ho aj žili. V deň mojich dvanástich narodenín ma rodičia vzali do kina – to ako na oslavu. Otec nielenže mi v električke kúpil celý lístok, ale keď sa ho pokladník v kine spýtal na počet lístkov, hneď odpovedal: ‚Tri dospelé.‘ A ja som zatiaľ bol krpaté decko, pod mieru, ktoré vyzeralo sotva na desať… Preto si až dodnes neviem pichnúť do vrecka ‚strakin poklad‘ – viete, keď namiesto toho, aby vám telefón vrátil desaťcentovník, vysype ich za hrsť. Pošlem ich vždy telefónnej spoločnosti. Ale to mi neveríte, však nie?“ Pozrel na ňu.
„Vy ste naozaj nevyspytateľný,“ povedala ticho. „Čím bol váš otec, ministrom?“
„Tatko?“ zasmial sa Layton. „Listárom.“
Boli už hlboko v Údolí, keď sa Nancy opäť ozvala. „Teraz chápem, prečo ste opovrhovali Tutterom.“
„Tutter bol len symptóm, Nancy. Celá naša civilizácia je taká úplatkárska. To by ste potom mohli povedať, že opovrhujem celým ľudstvom.“
„Ale nie, Jim!“
„No,“ usmial sa Layton, „možno ním aj opovrhujem, pochopiteľne, tu a tam s nejakou výnimkou.“
„A tou sú vaša žena a deti, však?“ Hľadela na hradskú.
„Žena a deti?“ zvrtol hlavou a zahľadel sa na ňu. „Nie som ženatý. Zatiaľ som si to nemohol dovoliť.“
„Ach,“ vydýchla Nancy.
Keď jej pred domom pomáhal vystúpiť, pozvala ho dnu na štamprlík. Ale vyzerala taká vyčerpaná, že Layton ju zbavil povinnosti revanšu. „Lepšie bude, keď sa hodíte do postele, skôr než vás to hodí o zem.“
„Som unavená,“ povedala ticho. „Dúfam, že tejto noci budem môcť spať. Rozhovor s vami mi akosi upokojil nervy. Som vám veľmi povďačná, Jim. Mám pocit, akoby som vás poznala už roky.“
Zaželal jej len tak popod nos „Dobrú noc“ a zamieril k autu.
„Jim!“
„Prosím, Nancy.“ Obrátil sa k nej len napoly.
„Prídete na pohreb?“
„Ak ma naň vyšlú.“
„Rozumiem.“
Rýchlo odomkla dvere a vošla. Layton skočil do svojho auta a odštartoval s takým odpichom, až mu štrk fŕkal spod kolies.

12
Ráno o osem dvadsať bol Layton na Policajnom riaditeľstve. V miestnosti oddelenia pre samovraždy bolo už asi pol tucta policajtov. Detektívi seržanti Harry Trimble a Ed Winterman sedeli vedľa seba za dlhým stolom; Winterman vypĺňal akýsi formulár a zdalo sa, že Trimble mu hovorí, čo má písať.
Keď Layton vošiel, dispečer pre policajné vozy si odkašlal a spustil do mikrofónu: „Všetky jednotky v blízkosti Vermont Avenue a Olympic Boulevard – pozor! Prepadnutie na severovýchodnom rohu križovatky. Obeť mŕtva alebo vážne zranená. Osoba podozrivá z činu je ozbrojená sekerou, ide pešo, posledný raz videná na juhu Vermontu. Osobný popis: tmavá pleť, čierne vlasy…“
Všetci v služobnej miestnosti prestali počúvať. Pri záverečných slovách „Približujte sa k podozrivému opatrne!“ jeden z policajtov, chlap s tvárou Mexičana, skončil telefonický rozhovor a zavesil slúchadlo. „Idem ta ja so Sandym. Hurá do toho, Sandy!“ Iný policajt s vlasmi ako konope vyšiel náhlivo za ním. Ostatní policajti, včítane Trimbla a Wintermana, automaticky pokračovali vo svojej práci. Layton si musel pripomenúť, že v celom veľkom Los Angeles sa ľudia chystajú do kostola alebo sa ešte pôžitkársky prevaľujú v posteli.
Keď Layton pristúpil k nim, Trimble mu kývol hlavou. Winterman sa ani nenamáhal zdvihnúť hlavu.
„Posaďte sa u nás, Layton,“ riekol Trimble. Svojmu kolegovi povedal: „Správu daj na chvíľu na ľad, Ed.“ Winterman namrzený odložil správu do fascikla.
Layton si sadol na opačnú stranu stola. „Počúvam, že ste ma včera večer hľadali. Máte niečo nové?“
„Niekoľko dobrých motívov na vraždu,“ odpovedal Layton.
Sklené oko uprene hľadelo naňho. „Napríklad…?“
Layton vytiahol z náprsného vrecka vianočné blahoželania gramofónových spoločností Hathawayovi a hodil ich na stôl. Obidvaja detektívi sa za nimi rýchlo načiahli. „Všimnite si, že na každom liste sa ako príloha uvádza šek. Listov bolo oveľa viac, ale vzal som len tie, v ktorých sekretárka vyšla s farbou. Je to motív?“
„Mohol by byť,“ odvetil jednooký detektív. Vyzeral nahnevaný. „Ako ste k tým listom prišli, Layton? Kde ste ich vzali?“
„Od ženy Georgea Hathawaya. Podala návrh na rozvod.“
„Viem,“ Layton náhle skonštatoval, že Trimblov hnev patrí Wintermanovi. Pátrať okolo Hathawaya bola iste Wintermanova úloha. Pleť počerného seržanta dostávala mahagónový nádych. „Za toto vám vyslovujem uznanie, pán Layton.“
„Jednu maličkosť, pán seržant,“ riekol Layton. „Sľúbil som, že sa pokúsim zabrániť, aby sa o týchto listoch písalo v novinách, pravda, jedine v tom prípade, ak neobviníte Hathawaya z vraždy a nebudete ich musieť použiť ako dôkazový materiál. Čo vy na to?“
Trimble ani chvíľu neváhal. „Ak bude súhlasiť okresná prokuratúra, budeme aj my.“
„A potom: ak okresný prokurátor rozhodne, že sa listy majú zverejniť, uplatňujem si na ne prednostné právo. Vari len nebudem robiť pre vás zadarmo a k tomu si ešte nechám vyfúknuť vec, ktorú som si sám vyňuchal.“
„Som presvedčený, že prokurátor s tým bude súhlasiť.“ Trimblova jazva sa skrivila. „Ale hovorili ste o niekoľkých motívoch, pán Layton.“
„Ten druhý je dôverný, teda vám nebudem môcť povedať, odkiaľ ho mám. Je to perlička vsadená do zlata.“ Winterman priam hltal každé jeho slovo a Laytonovi ho bolo ľúto. „Hubert Stander…“
„Stander?“ spýtal sa jednooký detektív prekvapene.
„Hubert Stander tajne vlastní rozhodujúcu časť kapitálu jednej z veľkých tovární na platne – Southwestern. Dostal by sa do šlamastiky, keby sa to dozvedela Federálna komisia pre spoje. Vedel všetko o Kingových machľoch s úplatkami, ale privieral obe oči, pretože King hral platne jeho spoločnosti. Teda už len pre túto jednu príčinu sa Stander mohol obávať Kingovho vyhlásenia na konci poslednej relácie aspoň tak ako Hathaway.“
„A čo ešte máte v ruksaku?“ opýtal sa Trimble. Winterman už bol hlboko zapadnutý vo svojom kresle.
„Lola Arkwrightová hniezdila v hniezdočku lásky, ktoré jej platil Stander. Keď sa zjavil Tutter King, preveslovala do jeho postele.“
„Toto sme vedeli,“ povedal Winterman rýchlo.
Trimble bubnoval prstami na stôl. „Hovoríte, že vaša správa o Standerovi a spoločnosti Southwestern je dôverná. Nie ste právnik, Layton, nemôžete nič vyhlasovať za dôverné. Kto vám dal tú informáciu?“
„Ejha, Napoleon, hamujte,“ povedal Layton. „Novinári nielenže môžu zachovať mlčanie o pôvode svojich správ, ale ho vždy aj zachovávajú. A ja ho zachovávam teraz.“
„Mnohí sudcovia nesúhlasia s takýmto vaším výkladom j práva, pán radca,“ povedal Trimble sucho. „A páni novinári potom trčia v base.“
Layton mu otrčil zápästia. „Môžeme ísť, pán seržant.“
Trimble sa zazubíl. „Vy ste mi oveľa užitočnejší, keď tu tak snoríte. Ostatne, aj tak celkom bezpečne viem, kto vám dodal tú informáciu o Standerovi. Máte ešte niečo ako zákusok, pán Layton?“
„No,“ pretiahol Layton, „iba ak to, že starý pán Hubert Stander je mimo mesta. Pýtal si od vás dovolenie odísť?“
„Ba čerta, nie!“ Trimble pozrel na Wintermana a Winterman veľmi horlivo zavrtel hlavou. „Kam šiel, neviete?“
„Nie. Ale slúžka a či gazdiná alebo také čosi – volá sa Helga – mi povedala, že sa má vrátiť lietadlom dnes o jedenástej predpoludním.“
„Vy ste jednočlenný policajný oddiel,“ zavrčal Trimble. „Ďakujem vám, pán Layton. Počkáme si na pána Standera na jeho príchodovej ceste. Ešte niečo?“
„Áno. Teraz by ste zase vy mohli urobiť niečo pre mňa. Akú má adresu Lola Arkwrightová?“
Trimble len krátko ukázal hlavou na Wintermana a zavalitý detektív vstal ako poslušný chlapec, čo sa usiluje zavďačiť svojmu pánovi, a šiel k registračke.
„Pagoda Apartments, apartmán číslo šestnásť,“ hlásil Winterman, keď to našiel vo fascikli. „Je to v bloku deväťsto na Palm Street v severnom Hollywoode.“
Layton si poznamenal adresu. „A ešte číslo telefónu, pán seržant. Nie je v zozname.“
Winterman mu povedal číslo.
„Ďakujem vám, páni.“ Layton odložil zápisník a vstal. „Do videnia zajtra ráno pri ohliadke.“

Bola to prízemná stavba tvaru U, omietnutá na ružovo. Vpredu a po bokoch sa po celej dĺžke tiahla veranda, na ktorú viedli dvere niekoľkých tuctov apartmánov. Ulica Palm Street bola temer na hranici Beverly Hills. Byty v bloku Pagoda Apartments vyzerali drahé.
Apartmán 16 bol v ľavom krídle.
Keď Layton zacengal, bolo niekoľko minút pred desiatou. Cengáč zaznel len veľmi slabo, akoby ďaleko. Layton čakal minútu, pol druhej a potom zacengal znova.
Práve sa chystal stisnúť gombík cengáča tretí raz, keď zarinčala zaisťovacia reťaz na dverách – a dvere sa odchýlili, ale ešte menej ako dovoľovala reťaz. V štrbine sa zjavila tvár Loly Arkwrightovej. Oči mala opuchnuté a ospalé, červené vlasy rozstrapatené a ešte bola v nočnej košeli a v negližé.
„Á, to ste vy,“ povedala. Ešte aj hlas jej znel ospalo. „Čo chcete?“
„Ísť k vám,“ odvetil Layton. „Na kus reči.“
„Preboha,“ riekla. „Veď len čo ste ma zobudili. Príďte o hodinu.“
„Som tu čiste ako novinár. Kým sa budeme zhovárať, môžete sa skryť za španielsku stenu alebo také dačo.“
„Nemám španielsku stenu. Musíte prísť neskôr.“
„Dobre, slečna Arkwrightová.“ Layton mykol plecami. „Počkám tu na verande.“
„Nie,“ povedala ostro červenovláska. „Nechcem, aby susedia videli, že sa mi tu obšmieta chlap okolo dverí. Buďte taký láskavý…“
V Laytonovej hlave skrsla myšlienka. Tu čosi nehrá.
„Tak mi dovoľte počkať vnútri,“ povedal. „Odopnite retiazku. Počkám tu chvíľu, aby ste sa mohli vrátiť do spálne.“
„Ani nápad!“ Bojí sa. Čoho sa bojí? „Ak hneď neodídete, vôbec sa nebudem s vami rozprávať!“
„Čože mám teda robiť?“ Snažil sa, aby mu hlas znel ľútostivo. „Dušička, a čo, keby som počkal vo voze? Tak mi aspoň budete môcť dať znamenie, že už ste oblečená. Hádam vám to nepotrvá celú hodinu.“
Cítil, že za jej váhaním sa skrýva horúčkovité rozmýšľanie.
Nakoniec sladko povedala: „Dobre,“ a zavrela dvere. Layton počul cvaknúť zámku.
Keď išiel popred jej okná vedúce na verandu, kútikom oka zistil, že na žalúzii sa dve lišty trochu roztiahli. Usmial sa pre seba a pustil sa k autu. Stálo skoro na konci ľavého krídla budovy a on k nemu kráčal akoby nič. Keď prišiel k nemu, akoby náhodou sa obzrel a ešte stačil zazrieť, ako sa škára na žalúzii zavrela.
Hneď sa pobral k zadnej časti budovy. Ako správne predpokladal, bol tu klenutý priechod do dvora, kam viedol zadný východ z každého apartmánu.
Layton sa utiahol do hlbokého tieňa za priechodom, zapálil si cigaretu a čakal.
Fajčil tretiu cigaretu, keď sa za svoje čakanie dočkal odmeny.
Zadné dvere apartmánu 16 sa otvorili a z neho náhlivo vystúpil vysoký človek. V ruke mal necesér. Kráčal k priechodu ako človek, ktorý ide neskoro na schôdzku, a žmurkal v ostrom slnku. Keď prišiel pod klenbu, Layton zacítil závan jemnej vône vodičky po holení.
Prichádzajúci mal na sebe drahé šaty a bol sivovlasý.
Len čo tento dôstojne vyzerajúci človek prešiel pomimo, Layton sa pustil za ním a jemne mu poklepal po pleci.
Muž sa bleskove otočil, ani keby ho bolo dačo pichlo.
„‚bré ráno, pán Stander,“ povedal Layton veselo.

13
Stander sa obdivuhodne rýchlo spamätal. Už keď sa obracal a spoznal, kto ho oslovil, z tváre mu pomaly mizol strach a namiesto neho nastupovala vypočítavosť.
„Máte výborný reflex, pán Stander,“ povedal mu Layton. „Som rád, že nemáte v ruke nejakú zbraň.“
Oceľové oči sa doňho zavŕtali. „Ste taký istý, Layton, ako aj ostatní z vašej brandže. Všade vopcháte nos. Kde máte fotografa?“ A hneď sa poobzeral, ako keby hľadal fotografický aparát s teleobjektívom namiereným naňho z nejakého výhodného stanoviska.
„Keby mi šlo o také veci,“ odvetil Layton, „bol by som prišiel s fotografom pred štvrťhodinou do spálne apartmánu.“
„Do akej spálne? O čom to hovoríte?“
„Ale, ale, pán Stander,“ usmial sa Layton. „Toto vás nie je dôstojné. Hovorím, ako dobre viete, o spálni apartmánu číslo šestnásť. Čo vravíte svojej žene a služobníctvu o tom, kde trávite weekendy, to ma vôbec nezaujíma – ibaže by to nejako súviselo s vraždou Tuttera Kinga.“
„Vraždou?“ Predseda správy KZZX sa zamyslel. „Použili ste toto slovo, pán Layton,“ povedal pomaly, „akoby to už bola hotová vec. Rozhodla už polícia, že to bola vražda?“
„Ja som rozhodol, že to bola vražda, pán Stander.“ Zaujímavé, pomyslel si Layton, že dlháň sa už nepokúšal hrať nevinného, čo sa týka jeho návštevy v apartmáne číslo šestnásť.
„Dôvod?“
„Dôvody sú viaceré. A ten, čo ma dnes priviedol sem, je mimoriadne zaujímavý.“
„A to je –?“
„Váš pomer s Lolou Arkwrightovou.“
Stander mu hľadel rovno do tváre. „Myslím, že by absolútne nemalo význam tvrdiť vám, že som sa dnes ráno stavil u slečny Arkwrightovej v čisto úradnej záležitosti…“
„S necesérom v ruke, kradnúc sa zadným vchodom a voňajúc pleťovou vodičkou po čerstvom holení?“ Layton vážne zavrtel hlavou. „Naozaj, absolútne nijaký význam.“
„Vedel som, že nie.“ Standerov prízvuk vyjadroval nefalšovanú ľútosť. „Počujte, Layton, čo všetko viete?“
„O vás a o Lole? Tak zhruba celú históriu, pán Stander.“
„Kto vám to povedal?“
Layton zavrtel hlavou.
„Teda, ako predpokladám, myslíte si, že King, Lola a ja sme tvorili obvyklý trojuholník?“
„Nemyslím si to, pán Stander. Viem to.“
„A v dôsledku toho, predpokladám ďalej, si myslíte, že som mal dôvod zabiť Kinga.“
„A nemali ste?“
„Ani najmenší.“ Stander chytil Laytona pod pazuchu a priateľsky ho odviedol od vchodu do dvora. „Ak ste toho veľa vykutali o mne, Layton, nepochybne ste zistili aj to, z akého prostredia pochádzam a v akých spoločenských kruhoch sa aj so svojou manželkou pohybujem. Však?“
Layton prikývol.
„Potom musíte vedieť aj to, ako málo pre mňa znamená táto Arkwrightová.“
„Nehrajme sa na fazuľky, pán Stander,“ povedal Layton. „Tutter vám ju odviedol. A teraz, ani nie štyridsaťosem hodín po jeho smrti, ste späť v jej posteli. Podľa toho by som nepovedal, že pre vás nič neznamená.“
„Sklamali ste ma, Layton,“ povedal dôstojný muž. „Pravdaže, niečo pre mňa znamená. To dievča ma sexuálne priťahuje a je povoľné. Ale ak si myslíte, že by som sa preň dopustil vraždy, ste veľmi naivný mládenec. Takých Lol, ako je ona, je v tomto meste tucet za šesták. A každú z nich môžem mať, stačí lusknúť prstom. Ibaže ju mám poruke, to je všetko. Priznávam, bola to odo mňa hlúposť, začať si s ňou znovu hneď po Kingovej smrti, najmä za týchto okolností. Ale dávam vám svoje slovo, že to bola len hlúposť, a nič vážnejšie.“
„Rozprávali ste sa s Lolou v tomto zmysle?“ zahundral Layton.
Stander stratil svoj doterajší priateľský výraz. Ostentatívne pozrel na hodinky.
„Mimochodom, pán Stander,“ pokračoval Layton, „o tomto všetkom vie aj polícia.“
V dlháňových očiach sa zablyslo. Zvrtol sa na opätku a dal sa na odchod.
„Ale prv, než odídete, je tu ešte jedna vec.“
Stander zastal v pol kroku. Obrátil sa a vrátil sa.
„Začínate mi ísť na nervy, Layton,“ povedal. „Čo ešte chcete?“
„Mali ste ešte jeden dobrý dôvod odpratať Tuttera Kinga z cesty. Najmä skôr, než mohol urobiť to prekvapujúce vyhlásenie, čo sľúbil na konci svojej relácie.“
Stander stál veľmi ticho. „A čože to malo byť?“
„To, že aj vy ste boli zainteresovaný v tej záležitosti s úplatkami. Mali ste s Kingom dohodu, že budete čušať o úplatkoch, ktoré bral, ak bude hrať platne spoločnosti Southwestern Recording Company, v ktorej – medzi nami – máte rozhodujúcu kapitálovú účasť. Sotva ste mohli pochybovať o tom, čo chce starý dobrý Tutter zaspievať vo svojej labutej piesni na vlnách KZZX.“
Predseda správneho výboru rýchlo zažmurkal. To je úder, pomyslel si Layton, ktorý neočakával. Layton takmer počul, ako sa súkolie v mozgu pod šedivými vlasmi zúrivo krúti a bzučí. A musel obdivovať, ako pokojne sa ho Stander opýtal: „Kto vás to zásobil takýmito hlúpymi klebetami?“
„Novinár je ako zlatokop, pán Stander,“ povedal Layton. „Neroztrubuje, kde našiel zlato. Iba sa usiluje čo najlepšie ho predať.“
Vzápätí oľutoval svoje slová; v Standerových očiach sa na chvíľu zablysla iskierka nádeje. „To znamená, že aj ja si ho môžem kúpiť?“
„To bol len nešikovný slovný obrat, pán Stander. K mojim nemnohým dobrým vlastnostiam patrí, že ma nesvrbia dlane za peniazmi.
„Ste teda nepodplatiteľný, čo?“ povedal Stander ironicky.
„Posledný statočný chlap na svete,“ odvetil Layton a prikývol.
Stander dlho skúmavo hľadel na svojho mučiteľa. Potom povedal neprirodzene pokojným hlasom: „Myslím, že si už nemáme čo povedať,“ a odišiel.
Milionárove slová pri odchode zanechali v Laytonovi zlovestnú ozvenu.
Akoby to bolo bývalo vypovedanie vojny.

Layton ešte ani neodtiahol prst z tlačidla cengáča a dvere na apartmáne číslo 16 sa už otvorili. Lola mala na sebe čiernu sukňu a bielu blúzu a na dokonale formovaných malých nohách otvorené sandále, ktoré odhaľovali prsty s nalakovanými nechtami, ktorých farba harmonizovala s farbou vlasov. Bola starostlivo učesaná a mala bezchybne upravenú tvár.
„Myslela som si, že sa chcete so mnou súrne zhovárať,“ povedala Ustupujúc nabok. „Bola som hotová už pred piatimi minútami, ale neodpovedali ste mi na signál.“
Layton vošiel za ňou do obývačky. Všetko v izbe musel vysoko hodnotiť, počnúc obrazmi a končiac nylonovým kobercom pokrývajúcim celú dlážku. Nábytok bol skvelý. Ak bol celý apartmán ako táto izba, nájomné muselo byť astronomické. Keďže Tutter bol mŕtvy, muselo byť pre Lolu veľkým uľahčením, že Stander bol ochotný prijať ju späť a znovu jej platiť nájomné.
„Nepovedali ste mi, kde ste boli,“ preriekla Lola. Zavrela dvere a stála opretá chrbtom o ne, dívala sa naňho.
„Vzadu vo dvore,“ odpovedal, „zhováral som sa so Standerom.“
Okamih nato mykla červenovláska plecami, prešla k pohovke a hodila sa na ňu. Načiahla sa za cigaretou a zapaľovačom. Layton jej ho vzal z ruky a pridržal jej plameň pri cigarete. Poďakovala mu kývnutím hlavy, ľahla si na chrbát a hlboko vdychovala dym.
„Môžete si zložiť kostru,“ povedala. „Ste ako verný psík, vás sa človek tak ľahko nestrasie.“ Potľapkala diván vedľa seba.
Layton si sadol na blízku stoličku. „Prosím.“
„Čo prosíte?“
„Nemáte mi čo povedať?“
„Ale hej.“ Zasmiala sa. „Bola by som rada videla, ako sa zatváril Hubie.“
„Hubie,“ opakoval Layton. „A akože volá váš Hubie vás – mačička?“
„Tak nejako,“ odpovedala Lola lenivo. „Myslela som, že sa zaoberáte Kingovým prípadom.“
„Zaoberám sa.“
Pri tých slovách si sadla, odklepla popol do popolníka a stiahla si sukňu cez kolená. „Nemyslím, že by ste si pritom užili veľa zábavy. Ako to teraz vyzerá?“
„Vyzerá to takto,“ riekol Layton trpezlivo. „Myslím, že Tuttera zavraždili. Tutter vás odvábil Standerovi. Tutter zomrel so sekáčom na ľad v srdci. Ešte ho ani nestačili pochovať a Stander už zase strávil noc u vás.“
Zatlačila ohorok pomalým pohybom, neprejavujúc ani náznak výčitiek svedomia. „Toto smrdí, viete o tom?“
„Za ten smrad ja nemôžem. Ja som len dal do súvislosti niekoľko faktov. Ako sa vám to pozdáva?“
Zvrátila sa opäť dozadu, oprela sa o stenu a uprene sa naňho dívala. „Somárstvo,“ riekla. „Naozaj si myslíte, že by pre mňa niekto spáchal vraždu?“
„A vy naozaj chcete, aby som vám uveril, že nie?“
„Na to môžete dať krk, Layton,“ povedala červenovláska. „Chlapi na mňa letia, to je pravda. Som dievča ich snov – ich sexuálnych snov. Ale nikomu sa do tých snov akosi nechce pripliesť snubný prsteň.“
„Myslel som, že Tutter si vás chcel vziať.“
Vykrútila pery. „Aj ja som si to myslela. Ale to som len klamala samu seba. Teraz si uvedomujem, že predstavu o sebe ako jeho neveste som si vybájila na základe niekoľkých jeho neurčitých sľubov, ktoré však dokopy nič neznamenali. Ako do čerta si ma mohol vziať, keď po celý ten čas žil so svojou ženou a každá chvíľa s ňou mu bola potešením?“ Hrabla po druhej cigarete a Layton jej pripálil. Fajčila rýchlymi ťahmi, zatrpknuto.
„Takže ste sa predsa presvedčili, že Nancy Kingová hovorila pravdu?“
„Áno. Polícia si to potvrdila. Viete si predstaviť, že ten gauner ma tak ťahal za nos, že som mu to žrala?“
Layton nepovedal nič.
„A možno, že som pritom ešte mala aj šťastie. Keby som mu bola skôr prišla na tie jeho darebáctva, možno by som sama bola prišla do pokušenia preklať ho tým sekáčom. A keď sa už tak stalo,“ opäť mykla plecami, „aspoň mi nič nebráni, aby som skočila do postele niekomu inému.“
„Hoci je starý?“
„Hubie?“ Lola ukázala biele zuby. „V tej veci, o ktorú tu ide, ani nie je taký starý. A títo starí capi vedia byť ohromne povďační dievčaťu, ktoré im dožičí ilúzie, že majú opäť dvadsaťjeden rokov. Je ku mne veľmi štedrý.“
„Predpokladám, že so Standerom ste sa dali dokopy z jeho iniciatívy, nie z vašej.“
„Áno, pán Layton,“ odpovedala Lola Arkwrightová ľadovo. „Ja nebehám za chlapmi, chlapi behajú za mnou. Keď raz príde deň, že by som musela začať behať ja za nimi, dopočujete sa, že som sa z neopatrnosti otrávila priveľkou dávkou uspávacích práškov.“
„Do určitej miery ma prekvapuje,“ poznamenal Layton, „že sa nebál vrátiť k vám tak skoro po Kingovej smrti.“
Toto sa jej páčilo. „Hubie na mňa vždy veľmi bral. V skutočnosti sa ma nikdy nevzdal ani potom, čo som ho nechala pre Tuttera. Stále som ho musela odmietať.“
„A nemyslíte, že by bol mohol zabiť Kinga, aby dosiahol namiesto odmietania váš súhlas?“
„Za také, ako som ja, nikto nebude vraždiť, už som vám povedala.“
„Čo máte stále s ‚takými, ako ste vy‘? Ste pekná, ste vtipná.“
Červenovláska sa zasmiala. „Prosím vás, vari ma nechcete uvariť aj vy?“ Zavrtela hlavou. „Ja som pre Hubieho dievča, s ktorým sa môže v noci pobaviť. A on je pre mňa koreň, ktorý za mňa platí účty. Tak to vždy bolo a tak to vždy aj bude.“
„No, v tomto sa zhodujete,“ riekol Layton. „Asi tak mi to povedal aj Stander.“
„Čo to má znamenať?“ spýtala sa Lola. „Čo vám hovoril Stander?“
„Úplne ma vysmial pre domnienku, že by pre vás mohol vraždiť,“ odpovedal Layton; musel nasadiť bezfarebný a bezcitný tón, aby to vôbec mohol povedať. „Myslím, že ho môžem citovať doslova: takých Lol, ako je ona, je v tomto meste tucet za šesták. A každú z nich môžem mať, stačí lusknúť prstom. Ibaže ju mám poruke, to je všetko.“
Vyskočila z divána ako vystrelená. Stála nad Laytonom, tvár bledá ako krieda, päste zaťaté.
„To povedal Hubie? Vám?“
„Áno, Lola,“ odvetil Layton.
„Nehanebne klamete!“
„Veď sama ste vlastne povedali prakticky to isté.“
Celá sa triasla od zlosti. „Ten…!“ vybuchla. „Tucet za šesták, tak si ma cení? To ho bude stáť čertovsky veľa šestákov! Bude sa plaziť po bruchu – a bez toho korzetu, čo nosí – a potom ho odkopnem!“
Layton sedel bez slova.
Náhle sa prestala triasť a sadla si. „Možno, že Stander naozaj zabil Kinga. Tutter naňho čosi vedel.“
„Čo to bolo?“ opýtal sa Layton.
„Neviem celkom presne. Ale potom, ako dostal výpoveď, mi Tutter povedal, že keby chcel, mohol by stiahnuť so sebou aj Hubieho – a aj Hathawaya, pomyslite si len!“
„Aj oni brali úplatky?“ Bol zvedavý, čo všetko Lola vie.
Pozrela naňho, akoby bola zabudla, že je tam.
„Hovorím priveľa,“ riekla Lola Arkwrightová. „Teda je možné, že Hubie odbavil Tuta. A teraz je Tutter na sláve božej a Hubie ešte stále môže vypisovať šeky. Keď vstúpi do plynovej komory, už to určite nebude môcť robiť. Tešilo ma, pán Layton.“
Layton vstal a odišiel.

14
Keď Layton odchádzal z Pagoda Apartments, bolo už jedenásť preč. Zabočil na Sunset Avenue, pri Lomitas odbočil znova a pustil sa ku Crescent Drive.
Dom Huberta Standera bola trojposchodová starodávna opacha so starými eukalyptami a zimozeleňovým živým plotom naokolo. Na jednom konci veľkého trávnika sa leskol staromódny bazén, pri ktorom sedela tučná žena a slnila sa.
Ani na príchodovej ceste, ani za odbočkou nevidel nijaké auto. Keďže tí dvaja z polície tu ešte neboli, Layton šiel bez rozmýšľania ďalej. Na bulvári Santa Monica našiel lacnú reštauráciu, a hoci bolo ešte zavčasu, naobedoval sa.
Bolo temer poludnie, keď sa vrátil k domu na Crescent Drive. Tentoraz stál pri odbočke lesknúci sa ford sedan a dvaja chlapi s klobúkmi v rukách sa zhovárali so ženou na ležadle. Layton zazrel jazvu seržanta Trimbla. Zaparkoval za fordom a pustil sa krížom po trávniku k bazénu.
Keď sa priblížil, detektívi sa obzreli. „Čakal som, že prídete,“ riekol Trimble. „Aj vy máte nedeľnú šichtu?“
Layton sa usmial. „To sme všetci traja takí.“
Winterman ho ignoroval.
Podľa Laytona mohla mať žena asi päťdesiat rokov, strávených okolo detí a sporáka, jemnú a peknú tvár vrúbenú nevýrazne hnedými vlasmi, ktoré sa stávali špinavošedivými. Tučnú postavu jej obopínali jednoduché modré opaľovačky, cez ktoré presvitali kostice staromódneho korzetu. Koža na neforemných holých nohách jej ovísala, prerážala cez ňu zložitá spleť kŕčových žíl, takže nohy pripomínali staré mapy.
„Jim Layton, pani Standerová,“ predstavil ich Trimble. „Pán Layton je z Bulletinu.“
„Vitajte, pán Layton. Ach, prepánajána! Najprv ľudia z polície a teraz novinár. Prečo je to všetko?“
„Prípad Tuttera Kinga,“ odvetil jej jednooký detektív.
„Aká som hlúpa, že som na to hneď neprišla!“ zvolala pani Standerová. „Hubert je jedným z vašich svedkov, však? Je to smutné, keď taký mladý človek spácha samovraždu.“
Vzbudzovala dojem dobromyseľnej neistoty, ako keby stále hľadela na veci, ktorým síce nerozumela, ale bola ochotná veriť im.
„Hovoríte, pani Standerová, že váš manžel včera večer odletel do Las Vegas,“ povedal Trimble. „Neviete náhodou, načo?“
„Hubert tuším spomínal, že to bolo na žiadosť pána Hathawaya. Uvažujú o angažovaní nejakého herca do KZZX. Hubert má pasiu vo vyhľadávaní talentov a pán Hathaway ho často žiada, aby sa za nejakým išiel pozrieť.“
Teda odtiaľto vie Hathaway o Standerovej mimomanželskej „činnosti“, pomyslel si Layton. A sústavne zaobstarával Standerovi alibi.
„Ale načo hľadáte môjho muža?“ opýtala sa tučná žena. „Myslela som, že Hubert vám už zodpovedal všetky otázky.“
„Ešte by sme mu chceli dve-tri položiť,“ povedal Ed Winterman.
Zdalo sa, že ju to zarazilo. „No, mal by tu byť každú chvíľu.“
„Ozaj, pani Standerová,“ ozval sa Layton, „nepozerali ste v piatok s pánom Standerom ‚Posiedku s Kingom‘?“
„Nie, zmeškala som ju,“ povedala smutne. „Vždy zmeškám všetko, čo za niečo stojí. Manžel sa na ňu díval sám.“
Layton zachytil pohľad Trimblovho zdravého oka a Trimble mu prikývol, aby pokračoval. „Ak sa nemýlim, vždy sa díval na túto reláciu?“
„Ale kdeže, pán Layton. Hubert sa nezaujíma o také detinskosti, ako je tanečná hudba. V piatok sa díval na Posiedku Tuttera Kinga len z obavy, že ten mládenec povie do éteru nejakú nevhodnú poznámku – teraz, keď ho prepustili, viete, bola to jeho posledná relácia a tak ďalej. Ako sa ukázalo, Hubertove obavy boli oprávnené.“
„To pre to Kingovo vyhlásenie na začiatku programu, však?“ opýtal sa seržant Trimble akoby mimochodom.
„Áno. Hubert bol hrozne vzrušený. Stále len chodil okolo domu a pozeral na hodinky – chudáčik malý, nevedel, čo chce ten mládenec povedať. A konečne – muselo to byť asi tak dvadsať minút pred štvrtou – začula som, ako ide do kuchyne a tam všetko prekutáva a s hrmotom otvára a zatvára zásuvky príborníka – nikdy som nevidela Huberta takého rozčúleného – a keď som išla za ním do kuchyne a opýtala sa ho, čo hľadá, zavrtel hlavou a povedal, že už to má – ani nepovedal, čo to bolo – a že musí ísť do televízie. A vzal si auto a odišiel.“
„Zásuvky v kuchyni,“ povedal seržant Winterman. „Nikdy by som nebol pomyslel, že pán Stander sa tak vyzná v kuchyni, čo Harry?“
Trimble sa usmial. Pani Standerová hľadela na nich a čudovala sa, čo je na tom smiešneho. Layton pozrel na Trimbla a náhle pocítil, ako mu prebehol mráz po chrbte.
Jednooký detektív vytiahol z vrecka obrovskú vreckovku a utrel si spotený zátylok. „Pani Standerová, kým tak čakáme na vášho manžela, dovolíte, aby som si zašiel do domu vypiť pohár vody? Keď sme hovorili o kuchyni, pochytil ma veľký smäd.“
„Aká som len nepozorná,“ zvolala pani Standerová. Začala sa dvíhať. „Hneď vám urobím niečo na občerstvenie.
„Kdeže, vôbec vás nechcem vyrušovať,“ povedal rázne seržant Trimble. „Len si pekne sadnite, pani Standerová! Akože sa to volá vaša slúžka?“
„Helga?“ zachichotala sa pani Standerová. „Ach, milý môj, len sa neopovážte nazvať ju slúžkou! Veď ona je paňou v dome! Ja som tu len taký parazit.“
„Ak sa nemýlim, teraz je v kuchyni a chystá obed,“ poznamenal Winterman.
„Ach áno. V nedeľu obedúvame presne o jednej. Naozaj vám nemám urobiť niečo na vypitie?“
„V službe nesmiem piť, pani Standerová,“ povedal Trimble. „Aj ty si smädný, Ed, však?“
„Hej,“ odvetil Winterman.
„Prepáčte, pani Standerová,“ povedal Layton, „tuším aj mne sa žiada trochu vody.“
„Ach, milý môj,“ povedala opäť tučná žena, ale klesla späť na ležadlo.
Vzadu bola široká betónová stena, ktorá oddeľovala garáž, pripomínajúcu starú kôlňu na koče, od verandy pred zadným vchodom. Trimble, Winterman a Layton vystúpil na verandu a Trimble zabúchal na sklené dvere.
„No, no?“ Tučná statná blondína, asi v tom istom veku ako pani Standerová, oblečená v dokonale čistých bielych domácich šatách, nakláňala sa nad kuchynským stolom a obratne krájala veľkým kuchynským nožom kapustu. Zdvihla hlavu, až keď vošli jeden za druhým do kuchyne a sklene dvere sa zabuchli. Vtedy na nich vrhla letmý pohľad a obrátila svoju pozornosť opäť na kapustu. „Čo je?
„Polícia,“ povedal Trimble. Žene vypadol nôž z ruky, ako keby si bola odšmykla z prsta. Trimble roztvoril náprsnú tašku a ukázal jej svoj odznak. Layton si myslel, že žena sa zvalí zo stolca.
„Niečo… som vykonala?“
„Vy ste Helga – priezvisko?“
„Helga Braunschweigerová. Už mám svoje prvé doklady…“
„Upokojte sa, Helga,“ povedal Trimble. „Chcem sa vás len na niečo opýtať. Máte tu sekáč na ľad?“
„Sekáč na ľad?“ Jej tučné pery zostali otvorené. „Hej, máme.“
Obaja detektívi pozreli na seba.
„Radi by sme ho videli.“
„Sekáč na ľad, sekáč na ľad,“ opakovala dvíhajúc svoj obrovský zadok zo stolca a obzerajúc sa v panike. „Kde som len videla ten sekáč?“ Odgúľala sa ku kredencu a dala sa otvárať zásuvky. „Musím si rozmyslieť, kde je. Dnes sa už všade robia hotové kocky v chladničke.“
„Počkajte, pomôžem vám hľadať,“ ponúkal sa seržant Winterman.
„Čakať!“ skríkla Helga Zadychčane, ale s triumfom. „Už viem. Tu som ho videla. Hej.“ Vytiahla zásuvku. Bolo v nej nahádzané krížom krážom všelijaké náradie z dreva i zo železa. „Ach, to zase pán Stander! Už tisíc ráz som mu povedala, aby nechodil do kuchyne…“ Pozrela na chlapov vyľakanými očami. „Nie je tu teraz. Páni policajti, mojimi rukami som ho položila tuná…“
„Kedy?“ opýtal sa Trimble. Winterman sa hrabal v zásuvke ako malý zlodej, čo má naponáhlo. Pozrel na Trimbla, zavrtel hlavou a pustil sa do ďalších zásuviek.
„Dávno, veľmi dávno. Načo mi je sekáč na ľad? Sem som ho dala, aby som sa nepichala…“
„Kedy ste ho videli naposledy, Helga?“
Žena zastenala. „Kedy… kedy…?“ Náhle horlivo zdvihla oči. „Už pamätám! Dneska je čo? – Nedeľa… sobota, piatok – pred tri dni som ho videla! V truhlíku, pán policajt. Otvorila som truhlík, nájsť pripínací klinček a skoro som sa pichla na ten verdammte sekáč – je taký ostrý, ten špic –“
„Hej,“ povedal seržant Trimble. „To je výborné, Helga. A teraz mi povedzte, ako vyzeral ten sekáč? Opíšte nám ho.“
„Bol tu, keď som prišla pracovať pre pani Stander. Už štyri roky. Ale celkom ako nový. Ako nikdy používaný.“
„Ale ako vyzeral? Napríklad rúčka.“
„Ako? Ako drevo, obyčajné drevo. Nijaká farba. Ale na vrchu lak.“
„Sekáča nikde, Harry,“ hlásil Ed Winterman. Všetky zásuvky boli pootvárané a ich obsah chaoticky poprehadzovaný.
„Ďakujem vám, Helga,“ povedal jednooký detektív a krátko kývol hlavou svojmu spoločníkovi. „Poďme.“
„Čo sa tu robí?“ ozval sa akýsi hlas.
Hubert Stander s malým necesérom v ruke hľadel prenikavo cez otvorené sklené dvere.
„Len poďte dnu, pán Stander,“ povedal Trimble pomaly. „Musíme sa trochu porozprávať.“
Predseda správy televíznej stanice KZZX si opatrne sadol do krásneho marokénom potiahnutého ušiaka za ručne vyrezávaným písacím stolom z orecha. Doviedol ich sem potichu cez priestrannú obývačku, plnú antického nábytku (o ktorom mal Layton podozrenie, že to boli imitácie vyrobené pre televízne inscenácie), sem do vysokej pracovne so stenami obloženými orechovým drevom a lemovanými knihami.
Layton pomaly zavrel dvere. Pani Standerová sa ešte slnila na trávniku. Bolo ju vidieť cez úzku štrbinu medzi hnedými zamatovými závesmi.
Za iných okolností by sa Layton bol zachvel pod Standerovým bledým, pohrdlivým pohľadom. „Predpokladám, povedal dôstojne vyzerajúci pán detektívom, „že tento Sliedič Všadebol, ktorý si hovorí novinár, vám už rozpovedal všetko o Lole a o mne.“
„Ale nie, pán Stander, nepovedal,“ odvetil Trimble s Stander zbledol ešte viac. „O čo ide, pán Layton?“
„Ešte som vám to nemal príležitosť povedať,“ riekol Layton. „Ďakujem vám, pán Stander, že ste to povedali za mňa pán seržant, pán Stander nebol tejto noci v Las Vegas, ale bol objavovať talenty v byte Loly Arkwrightovej. Túto noc strávil u nej.“
„A ja som už chcel proti vám zakročiť, že ste opustili svojvoľne mesto,“ povedal Standerovi Trimble.
„Nuž, ako vidíte, neopustil som,“ precedil Stander cez zovreté pery. „A keďže som neopustil, nevidím dôvod, prečo by malo niekoho zaujímať, kde som strávil noc.“
„Nevidíte?“ opýtal sa Trimble. V jeho hlase zaznieval jemný prízvuk triumfu. „To nám práve dopĺňa jeden z dvoch možných dôvodov, prečo ste zabili Kinga.“
Stander si položil veľké hranaté ruky dlaňami na stôl. „O obidvoch som sa už rozprával s Laytonom. Je absurdné, ak si vy alebo niekto iný myslíte, že by som pre hociktorý z nich pripravil niekoho o život. Ostatne, pohnútky ťažko obstoja ako dôkaz. Máte ešte niečo, seržant?“
„Áno,“ odpovedal Trimble. „Kde je sekáč na ľad, ktorý sa podľa opisu zhoduje s tým, ktorým zahynul King. Ukážte mi ten sekáč, pán Stander, a ja vás opustím, aby ste sa mohli oddať pôžitku z delikátneho obeda, ktorý už tak príjemne rozvoniava na sporáku.“
Teraz bol Stander bledý ako smrť. Bolo jasne vidieť, aké úsilie musí vyvinúť, aby sa ovládol. „Neviem nič o nijakom sekáči na ľad, pán seržant. Ani som nevedel, že ho máme. A do zásuviek v kuchyni som nepozrel už celé mesiace. Drobné opravy okolo domu robil vždy domovník alebo iní sluhovia.“
„Ako sa volajú?“ opýtal sa seržant Winterman, vyberajúc z vrecka blok.
„Práve teraz máme len Helgu.“ Na čele sa Standerovi zjavili drobné kvapky potu. „Moja manželka má smolu so služobníctvom, všetci jej utekajú. Viete –“
Winterman zase schoval blok a Stander zmĺkol.
Trimble bol čoraz chladnejší a nahnevanejší. „Hovoríte, že už celé mesiace ste sa nepodívali do zásuvky s náradím v kuchyni. A vaša žena predsa hovorí, že počula, ako tam v šialenom zmätku otvárate zásuvky. Ako to, že ste zásuvku s náradím vynechali?“
„Nie… nepamätám sa, že som ju otvoril. Možno som ju otvoril. Ak som ju otvoril, nevidel som nijaký sekáč na ľad…“
„Čo ste vlastne hľadali v tých zásuvkách v piatok popoludní, pán Stander?“
„Kľúče od auta,“ odpovedal Stander rýchle. „Myslel som, že som ich hodil v kuchyni na stôl, keď som tade pred obedom prechádzal. Keď som ich nenašiel na stole, predpokladal som, že Helga ich odložila do niektorej zásuvky. Otvoril som väčšinu zásuviek, a vtom som si náhle spomenul, že som ich vôbec nedal na stôl, ale som ich šuchol do vrecka nohavíc. A tam som ich aj našiel.“ Nastalo ticho. Z kvapôčok na Standerovom čele sa stali veľké kvapky a jedna po druhej mu stekali po nose. „Neveríte mi, pán seržant? Je to pravda!“
„Obávam sa, pán Stander,“ povedal Trimble, „že vás budem musieť požiadať, aby ste šli s nami do mesta.“
Muž dôstojného výzoru sa začínal rozčuľovať. „To nemyslíte vážne. Moja žena… King spáchal samovraždu… Nemáte dôvod zatknúť ma v Beverly Hills –“
„Kto tu hovorí o zatknutí, pán Sander!“ odvetil jednooký seržant. „Žiadam vás len, aby ste šli s nami do mesta na ďalší výsluch.“
„Nepôjdem!“
„Ed,“ povedal Trimble Wintermanovi, „najlepšie bude, keď zatelefonuješ na beverlyhillskú policajnú stanicu a vyžiadaš si od nich zo dvoch chlapov, a nech sú tu raz-dva.“
„Počkajte.“ A teraz sa Hubert Stander, predseda správy KZZX, viditeľne triasol. „Nechcem, aby tu videli policajné auto… a mojej žene nehovorte… Pôjdem s vami.“
„Myslím, že tak to bude najrozumnejšie, pán Stander,‘ povedal spokojne Trimble.
Stander vstal. „Ale chcel by som ešte jedno…“ povedal veľmi hrubým hlasom.
„A to…?“
„Chcem zatelefonovať svojmu advokátovi.“
Seržant Trimble urobil graciózne gesto smerom k telefónu na Standerovom stole. „Ráčte si poslúžiť.“

15
Layton predvídal, čo sa stane v najbližších hodinách. Mali sa skončiť sklamaním, a naozaj sa skončili.
Vôbec si nerobil ilúzie, že mu dovolia asistovať pri výsluchu. Advokát, ktorého Stander volal telefonicky, prisľúbil, že ich bude čakať v budove Policajného riaditeľstva. Ani jeden právnik, ktorý to má v hlave v poriadku, by za týchto okolností nebol súhlasil s prítomnosťou novinára, a Standerov advokát patril do šíku najuznávanejších právnických „kanónov“ v Los Angeles. A tak Layton len mlčky hľadel, ako sa Hubert Stander skláňa nad svojou tučnou manželkou na trávniku a improvizuje prijateľnú výhovorku, aby jej vysvetlil, prečo odchádza bez obeda s Trimblom a Wintermanom; a keď si vysoký, sivovlasý muž sadol s Trimblom na zadné sedadlo a Winterman k volantu a pri odchode oddane kývol svojej prekvapenej manželke, Layton sa pobral domov.
Zavolal si Bulletin a nadiktoval svoj riport. Keď Hlavná redakcia sľúbila poslať na Policajné riaditeľstvo človeka, aby zistil, čo sa tam bude diať, Layton zavesil slúchadlo. Teraz stál pred problémom, čo so zvyškom dňa.
Ešte bolo zavčasu a mohol urobiť kopu vecí. Mohol si zájsť k moru; veľmi rád plával, ale zriedka mal príležitosť poležať si na slnku len tak v plavkách. Mohol ísť do kina; rád sa pozrel na dobrý film. Mohol si sadnúť k telefónu a vyvolávať mená, čo mal v malom čiernom notese – a boli tam aj mená, ako Penny a Love, Alys a Marylouann (táto nástojčivo žiadala, aby jej ho písal takto, a okrem toho mala ešte iné rozličné neobvyklé nápady). Alebo mohol urobiť to, čo mu ešte nikdy nezlyhalo: zavolať niekoľkým kamarátom a zorganizovať partiu pokeru.
Namiesto toho všetkého sa Layton natiahol na gauči s Obratníkom raka v ruke a uprostred akejsi nadávky zaspal.
Keď sa zobudil, jeho prvou myšlienkou bolo: zavolám Nancy. Už sa načahoval za telefónom, keď si uvedomil, že ju chcel volať už viac ráz, ale že nevie jej číslo.
Takmer sa potešil, že ho nevie. Len si daj pokoj, Layton, daj si pokoj, povedal si prísne; zahodil knižku až kamsi do vzdialeného kúta izby, vstal, odišiel do kúpelne a strčil si hlavu do umývadla plného studenej vody.
Naobedoval sa osamote a po celý čas vedel, čo urobí: zájde si do Fernando Valley. Hľadal nejakú zámienku, prečo ta chce ísť. Našiel ju, utrel si ústa obrúskom, chmatol šekovú knižku, takmer behom šiel k pokladnici a potom vzal telefónny zoznam pri búdke.
V zozname nebola.
Layton si v duchu šťavnato zahrešil na adresu ešte nepochovaného Tuttera Kinga. Vošiel do búdky, zavolal si oddelenie vrážd a žiadal si poručíka Jacksona.
„Urobte mi láskavosť, pán poručík. Mám telefonovať vdove po Tutterovi Kingovi, ale nie je v telefónnom zozname. Zabudol som si poznačiť jej číslo, keď som tam bol. Máte ho v kartotéke.“
„No, keď ste tu u nás v takej špeciálnej priazni,“ povedal Jackson, „počkajte chvíľku.“
„Ďakujem,“ povedal, keď si poznačil číslo. „Mimochodom, čo sa stalo so Standerom?“
„Veľké nič,“ odpovedal poručík.
„Myslel som si,“ uškrnul sa Layton do mikrofónu. „Prokurátor nechce vziať Standera do vyšetrovacej väzby, lebo by musel vysloviť aj obvinenie. Zajtra zasadá porota policajného lekára a ktovie, aký bude ich výrok? A tak sa prokurátor a Standerov advokát dohodli, že…“
„Hej, advokát sa zaňho zaručil osobne a Standera prepustili pod jeho dozor a ani len kauciu nemusel zložiť, hundral Jackson. „A prečo ste sa ma pýtali, keď ste to aj tak vedeli?“
„Nevedel som,“ zasmial sa Layton. „Ale v nedeľu chodí prokurátor na golf.“ A zavesil.
Chvíľu hľadel na číslo Nancy Kingovej v notese. Raz sa už-už chystal vyjsť z telefónnej búdky, ale nakoniec predsa len vytočil jej číslo. Keď začul jej hlas, čosi ním prebehlo, ako keby sa bol dotkol drôtu nabitého elektrinou. Len-len že nezavesil skôr, ako by sa bol ohlásil.
Ale nezavesil. „Jim Layton,“ ohlásil sa. „Dobrý deň, Nancy.“
„Dobrý deň, Jim.“ Zdalo sa, že je rada.
„Hovoríte to, akoby ste boli rada,“ povedal.
„Veď aj som.“
„Čomu?“
„Že ste ma zavolali, šaľo.“
„Som rád, že ste rada.“
Zasmiala sa. „A ja som rada, že ste rád, že som rada.“
Teraz sa zasmial on.
A potom ticho.
Toto je nemožné, pomyslel si Layton celý zúfalý.
„Jim?“
„Prosím, Nancy,“ zamrmlal Layton.
„Len to ste mi chceli povedať?“
Layton zhlboka vdýchol. „Nie. Čo keby som zajtra ráno prišiel po vás a išli by sme na Policajné riaditeľstvo spolu?“
Opäť zmĺkla. Ale potom povedala: „Nie, Jim.“
„Prečo nie?“ spýtal sa Layton.
„Viete… už môžem šoférovať sama a neviem, prečo by ste mali zbytočne hnať auto taký kus…“
„Myslíte si, že chcem prísť, lebo to patrí k mojim služobným povinnostiam, však?“
„K vašim služobným povinnostiam?“ Zdalo sa, že je naozaj úprimne prekvapená.
„Som reportér,“ povedal. „Sledujem podrobne tento prípad od jeho začiatku. Takže ste si celkom prirodzene mohli myslieť…“
„To mi ani na um neprišlo, Jim,“ odpovedala pokojným hlasom.
„Naozaj nie?“
„Nie. Nikdy som vo vás nevidela novinára, čo sa zháňa za senzáciami. Neviem prečo, ale naozaj nie.“
Laytonovi začalo spievať v ušiach.
„Teda ako…?“
„Čo ako, Jim?“
„Mám prísť ráno po vás?“
Opäť zmĺkla. Potom zrazu začul silený smiech. „Obidvaja sme ako takí hlupáčikovia, všakže? Zabudli sme, že zajtra budete bez auta. Veď ho máte zaviesť do garáže – majú vám naň dávať nové sklo; nepamätáte sa?“
„Čert vezmi nové sklo!“
„Nie, Jim. Stretneme sa v súdnej sieni.“
„Tak teda bude najlepšie, keď vám hneď poprajem dobrú noc,“ riekol Layton.
„Dobrú noc, Jim.“ Mala veľmi mäkký hlas. „A ďakujem… že ste si na mňa spomenuli.“
Keď Layton prišiel domov, odkopol Obratník raka do opačného kúta izby a ľahol si spať. Ležal a hľadel do tmy, ruky zložené pod hlavou ani nevedel ako dlho. Nebol by mohol povedať, že myslí, ba ani že cíti. Jediné, čo si uvedomoval, bol mäkký hlas, ktorý neprestajne opakoval jeho meno.

Napodiv, Layton zaspal. Keď si zaviezol auto k Joeovi a prišiel na taxíku na súd, rokovacia sieň, v ktorej mala byť ohliadka mŕtvoly, bola už plná.
V druhom rade časti vyhradenej svedkom zazrel Layton Lolu Arkwrightovú, Georgea Hathawaya, Huberta Standera a Nancy Kingovú. Hathaway a Stander sedeli vedia seba medzi ženami. Stander bol opatrný a nesadol si k Lole; sedel medzi Hathawayom a Nancy. Všetci štyria hľadeli priamo pred seba.
Wayna Missiona a Noru Perkinsovú nebolo vidieť ani v tlačenici medzi divákmi. Okresná prokuratúra iste z rozumových dôvodov rozhodla nepripustiť na pojednávanie hysterických obdivovateľov Tuttera Kinga z radov dospievajúcej mládeže – v sieni nebol z nich ani jeden. Ani pani Standerová a Linda Normanová-Hathawayová zrejme neboli prítomné. A Layton nezazrel ani Hazel Grantovú.
Dvaja chlapíci z kriminálneho laboratória, ktorí v piatok prezerali šatne KZZX, sedeli v prvom rade. Pri nich sedel chudý, plešivý chlap s prenikavým pohľadom, v ktorom Layton spoznával ktoréhosi z úradníkov policajného lekára.
Harry Trimble stál pri lavici policajného lekára a rozprával sa s unaveno vyzerajúcim mladíkom s aktovkou. Layton pristúpil k nim.
„Hihi,“ zachichotal sa Trimble, „toto je Jim Layton, Artie. Arthur Cabot z okresnej prokuratúry.“
Podali si ruky; Cabotov stisk ruky bol veľmi mdlý. „Novinár, ktorý našiel mŕtvolu,“ povedal skôr tak, ako keby si bol odpísal v mysli jednu položku.
„Správne,“ prikývol Layton. „Kde si mám sadnúť – do lavíc pre tlač alebo medzi svedkov?“
„To je problém!“ zahundral mladý zástupca prokurátora. „Medzi svedkov, medzi svedkov.“
„Teda medzi svedkov,“ povedal Layton, prešiel k druhému radu a sadol si vedľa Nancy. Ona len ďalej hľadela pred seba, ale Layton sa jej dotýkal lakťom a cítil, ako sa chveje. Bol akosi rád, že nezahrala obvyklé hollywoodské divadlo a neobliekla sa do tragicky čiernych šiat so závojom. Mala na sebe jednoduchý tmavošedý kostým a šedú hodvábnu blúzku. Na hlave mala nenápadnú malú čiernu plstenú čiapku.
Ani ostatní si nevšimli Laytonov príchod. Oprel sa dozadu a skrížil ruky.
Policajný lekár – vysoký, chudý chlap s chumáčom nepoddajných čiernych vlasov, ktorý sa neobyčajne podobal čerstvo vyholenému Abrahamovi Lincolnovi – vstúpil do súdnej siene a sadol si na lavicu. Seržant Trimble sa tiež pobral medzi svedkov a sadol si po boku Loly Arkwrightovej.
Trimble ešte ani nestačil zohriať stoličku a už ho volali ako prvého svedka.
Povedal svoje meno a hodnosť a ihneď sa pustil do vecného referátu o pátraní, ktoré spolu so seržantom Wintermanom vykonali, začínajúc presným oznámením času, keď im Layton zavolal na oddelenie vrážd a keď sa dostavili na miesto činu v KZZX.
Keď jednooký detektív skončil, policajný lekár sa opýtal:
„Seržant, na záver: ktorý spôsob smrti tu považujete za možný?“
„V spise päť lomeno desať sme to označili ako možnú samovraždu,“ odvetil Trimble.
„To, čomu hovoríte spis päť lomeno desať, je správa vyšetrujúcich orgánov?“
„Áno, prosím.“
Policajný lekár si palcom a ukazovákom chytil voľnú kožu na kostnatom krku a natiahol si ju – hnusný zvyk u človeka, ktorý sa opováži podobať Abrahamovi Lincolnovi, pomyslel si Layton. „Znamená to, že vylučujete možnosť vraždy?“
„Nie, prosím.“
„Mohli by ste to trochu bližšie vysvetliť, pán seržant?“
Trimble podrobne vyložil umiestnenie priestoru v KZZX, kde našli Kinga mŕtveho, a stručne načrtol okolnosti panujúce okolo Kingovej poslednej relácie. „Okolnosti,“ pokračoval, „mohli umožniť aj to, že nebohého zavraždili. A zistili sme, že ak by to bola vražda, mohlo ju spáchať len niekoľko ľudí.“ Menoval Georga Hathawaya, riaditeľa KZZX, Huberta Standera, predsedu správy televízie, Lolu Arkwrightovú – asistentku nebohého, pani Nancy Kingovú, vdovu po nebohom (tu sa stovky očí upreli na Nancy a sieňou zašumelo, ale Nancy ničím nedala najavo, že si všíma ich prítomnosť – ničím, len Layton cítil, ako sa chveje na celom tele – a Jamesa Laytona, novinára-reportéra.
„Boli tam aj dvaja mladí obdivovatelia Tuttera Kinga, ktorí teoreticky tiež mali možnosť,“ povedal Trimble ešte na záver, „ale boli po celý čas spolu a dávajú si navzájom alibi. Nieto dôvodu predpokladať, že títo mladí majú prsty v Kingovej smrti. Keď dostanem príkaz, oznámim ich mená, ale tu, na verejnom pojednávaní…“
„Správne, celkom správne, seržant,“ povedal policajný lekár. „Želáte si položiť nejakú otázku, pán Cabot?“
Unaveno vyzerajúci mladý zástupca okresného prokurátora sa opýtal Trimbla: „Ako ste mohli zúžiť počet potencionálnych podozrivých – ak to bola vražda – na tak málo osôb? Veď v budove v tom čase bolo niekoľko sto ľudí, nie?“ Trimble sa pustil zoširoka vysvetľovať. Keď skončil, policajný lekár sa opýtal: „V prípade, že to bola vražda, mohli by ste označiť niektorú z osôb, ktoré ju mali možnosť spáchať a mali na ňu nejaký motív?“
„Áno, pán doktor. Pán George Hathaway a pán Hubert Stander.“
V sieni vznikol šum a stále rástol, takže policajný lekár musel obecenstvo napomenúť. Hathaway a Stander sedeli takí meraví, že Layton mal smiešny dojem, akoby boli prestali dýchať.
„Vysvetlite to bližšie, pán seržant.“
„Prosím. Na začiatku televíznej relácie oznámil King, že na konci programu urobí dôležité vyhlásenie. Toto oznámenie ešte zopakoval prv, než o štvrtej prerušili jeho program spravodajstvom. Bolo to niekoľko minút pred jeho smrťou. Nikto nevie, aspoň každý tvrdí, že nevie, čo chcel King povedať, ale máme mnoho svedectiev o tom, že sa hneval a bol roztrpčený na pánov Hathawaya a Standera, lebo mu zrušili reláciu. Nie je to isté, ale je dosť možné, že jeho zamýšľané vyhlásenie sa malo týkať pána Hathawaya alebo pána Standera, alebo aj obidvoch. Okrem toho sme zistili, že Kingove slová o ‚prekvapujúcom vyhlásení‘ počul pán Hathaway pri monitore vo svojej kancelárii a že pán Stander ho počul pri svojom prijímači doma.“
„Myslíte, pán seržant,“ opýtal sa Arthur Cabot, „že to, čo chcel King vykričať o pánu Hathawayovi alebo o pánu Standerovi, by mohlo byť v každom prípade motívom pre vraždu?“
„Je to možné.“
„Inými slovami, pán seržant, verejné odhalenie by bolo zdiskreditovalo alebo ináč poškodilo menované osoby?“
„Áno, prosím,“ dodal rýchle Trimble, „ale čo sa týka pána Hathawaya, zistili sme, že dal cez prestávku príkaz svojmu hlavnému kontrolnému inžinierovi, aby hneď vypol Kingov mikrofón, keby King začal niečo hovoriť, čo by sa týkalo kohokoľvek v KZZX. To by bolo Kingovi zavrelo ústa ešte skôr, než by bol pánu Hathawayovi verejne uškodil, ak vôbec niečo také zamýšľal. V tomto zmysle teda pán Hathaway nemal bezprostredný dôvod.“
Hathaway sa potil. Layton videl, ako si šiel rukou do vrecka po vreckovku, ale zastavil sa.
Policajný lekár sa nahol dopredu. „Upozorňujem porotu, že tu nikoho nesúdite, vašou jedinou úlohou je stanoviť príčinu smrti. Zatiaľ čo porota policajného lekára si môže voliť medzi rozličnými verdiktmi – vražda, ospravedlniteľná vražda, samovražda, náhodná smrť alebo prirodzená smrť – pri žiadnom z týchto verdiktov nemá právo výslovne povedať napríklad, že smrť bola spôsobená rukou tej alebo onej presne určenej osoby. Aj keby zo svedectva vyplývalo, že určitá osoba je vrah, meno tejto osoby nesmie byť vo verdikte spomenuté. Dnes sme tu len na to, aby sme stanovili príčinu smrti Tuttera Kinga, a nič viac.“
Policajný lekár sa obrátil na Trimbla. „Ako viete, pán seržant, máme pri tomto pokračovaní veľkú voľnosť. Je podľa vašej mienky potrebné, aby porota presne vedela, aké informácie mal nebohý o pánu Hathawayovi?“
„Podľa mojej mienky to nie je potrebné, prosím,“ odvetil jednooký detektív. Layton počul, ako Hathaway zhlboka a trasľavo vydýchol. „Nebolo to nič technicky nezákonného, ale zverejnenie by mohlo stáť pána Hathawaya miesto. Osobne nemyslím, že by pokračovaniu nejako prospelo, keby sa tu o tejto veci hovorilo.“
„A môžete nám povedať, pán seržant,“ spýtal sa zástupca okresného prokurátora, „čo vedel nebohý v súvislosti s pánom Standerom?“
Kútikom oka videl Layton, ako Stander stŕpol.
„Áno, prosím, pretože som presvedčený, že zakrátko to aj tak bude vo všetkých novinách. Pán Stander tajne vlastní podstatnú časť kapitálu v istej továrni na gramofónové platne. Podľa ustanovení Federálnej komisie spojov tým vzniká konflikt záujmov, lebo pán Stander je zároveň aj predsedom správy KZZX. Toto sme však už s vaším úradom preberali, pán Cabot, a právnici sú tej mienky, že FKS v takomto prípade bude žiadať jedine to, aby sa pán Stander vzdal svojich akcií alebo v KZZX alebo v gramofónovej spoločnosti. Akcie obidvoch v poslednom čase stúpli, a keby sa pán Stander vzdal jedných či druhých, môže mu to byť nepríjemné, ale určite by tým finančne neutrpel, ba vlastne by len získal.“
„Skrátka, pán seržant,“ povedal Cabot, „vy ako policajný úradník poverený vyšetrovaním Kingovej smrti vyslovujete po prediskutovaní všetkých aspektov prípadu s úradom prokurátora tú svoju uváženú mienku, že zatiaľ čo viaceré osoby mali možnosť zavraždiť nebohého, ani jedna nemala pre to nevyhnutný motív. Je to správne formulovanie vašej mienky?“
„Áno, prosím.“
Cabot pozrel na lavicu. Policajný lekár prikývol. „Môžete odstúpiť, pán seržant.“
Layton bol ohromený. Trimble sa nezmienil o tom, že z kuchyne Huberta Standera chýba sekáč na ľad, a nespomenul nič z toho, čo odhalila pani Standerová. A ani len nenaznačil nič o rivalite Standera a Kinga v boji o priazeň Loly Arkwrightovej.
Ale po krátkej úvahe si Layton uvedomil, čo sa asi stalo. Polícia, vyšetrujúci úradník a okresná prokuratúra došli už vopred k názoru, že nieto dosť dôkazov na rozhodné vyhlásenie, že tu išlo o vraždu.
Taká predbežná zhoda týchto troch právnych inštancií bola, samozrejme, dokonale etická. Laytona znepokojovalo najmä to, že táto zhoda naznačovala nový vývoj prípadu, a on o ňom nevedel vôbec nič.

16
Keď tenkého, plešivého človeka s prenikavým pohľadom, sediaceho v čelnom rade, pozvali ku svedeckému pultu, uviedol sa ako dr. Maxwell Swart, prednosta lekárskeho oddelenia úradu policajného lekára. Prevedené z lekárskej terminológie do bežnej reči, svedectvo dr. Swarta hovorilo o tom, čo Layton už vedel: čepeľ sekáča na ľad vnikla nebohému do srdca a zapríčinila okamžitú smrť; čepeľ vnikla do tela pod takým uhlom, že nebohý si mohol spôsobiť smrť aj sám; na tele mŕtveho nebolo odrenín, pomliaždenín alebo iných poranení, ktoré by svedčili, že s niekým zápasil.
Pracovník policajného laboratória Lewis Mason opísal, čo on a jeho spolupracovník zistili v šatni číslo 1, kde bola mŕtvola objavená, a v šatni číslo 2 – vlastnej šatni Tuttera Kinga. Ani v jednej zo Šatní neboli stopy po zápase. Nebolo nijakých náznakov, že by v šatni číslo 1 s nebohým ešte niekto bol, a takisto nebolo náznakov, že by nebohého smrteľne zranili v šatni číslo 2 a prevliekli do šatne číslo 1. Keď mu Cabot ukázal sekáč na ľad, Mason potvrdil, že je to sekáč, ktorý našiel vrazený v Kingovej hrudi.
„Podarilo sa vám zistiť pôvod tohto sekáča, pán Mason?“
„Nie, prosím. Je to veľmi bežný typ, ktorý sa predáva v tisícoch po celej krajine.“
„Našli ste na sekáči odtlačky prstov?“
„Áno, prosím, štyri a zistili sme, že sú to odtlačky štyroch prstov pravej ruky nebohého.“
„Ktoré prsty to boli, pán Mason?“
„Všetky okrem palca.“
„Dalo sa zistiť, či nebohý bol pravák alebo ľavák?“
„Bol pravák. Môžu to potvrdiť milióny televíznych divákov, ktorí päť rokov sledovali jeho reláciu. Máme o tom svedectvo mnohých osôb, ktoré majú do činenia so stanicou KZZX a boli s ním v dennom styku. A potvrdila nám to aj pani Kingová.“
„Bola poloha odtlačkov štyroch prstov nebohého taká, že by – povedzme – bol mohol držať sekáč dosť pevne a zabiť sa ním sám?“
„Áno. Palec tam, samozrejme, odtlačený nebol, lebo keď človek chytí rúčku, palec prekrýva ostatné prsty.“
„Ešte jednu vec, pán Mason,“ povedal mladý Cabot. „Boli na sekáči nejaké stopy po odtlačku alebo odtlačkoch, ktoré nepatrili nebohému?“
„Nie, prosím.“
K svedeckému pultu pristúpil fotograf. Identifikoval fotografie, čo urobil z Kingovej mŕtvoly a z obidvoch šatní. Kópie týchto fotografií dali kolovať medzi celou porotou. Potom predvolali Laytona. Hoci bol pripravený na to, že procedúra bude mať svoj vopred stanovený priebeh, predsa bol prekvapený, ako krátko ho vypočúvali. Mal dojem, že ešte ani poriadne nestál pri svedeckom pulte, a už ho vyzvali, aby odstúpil.
Rovnako zbežné bolo aj svedectvo Hathawaya, Standera a Loly Arkwrightovej. Tak ako Laytona, aj ich sa iba spýtali, čo robili a čo videli počas spravodajskej relácie cez prestávku. Iba červenovláske položil Cabot ešte dve otázky.
„Slečna Arkwrightová, ako asistentka pána Kinga ste boli v deň jeho smrti – o iných prípadoch nehovoriac – veľmi blízko pri ňom, však?“ opýtal sa mladý muž z okresnej prokuratúry. Nebol v jeho hlase slabučký náznak sardonického výsmechu? Layton videl, ako sa Lola začervenala, a začul, ako si Nancy temer nepočuteľne pohŕdavo odfrkla. „Áno,“ odpovedala Lola vzdorne. „Zbadali ste toho dňa, že sa nejako zvláštne správal?“
„Áno. Bol nervózny a prchký. Pred ostatnými ľuďmi to šikovne maskoval, ale mňa nemohol oklamať.“
„Nervózny a prchký,“ opakoval Cabot. „To je všetko, slečna Arkwrightová.“
Predvolal Nancy Kingovú. Keď jej dal tie isté predbežné otázky o tom, kade sa pohybovala počas spravodajskej relácie, opýtal sa: „Pani Kingová, ako prijal váš manžel zrušenie pracovnej zmluvy zo strany televízie?“
„Bol celkom vyvedený z rovnováhy,“ odpovedala Nancy ticho. „Znamenalo to, že v éteri bol odbavený – aspoň si to myslel.“
„Označili by ste jeho duševný stav za depresívny?“ Chvíľu porozmýšľala. „Lepšie by zodpovedal výraz zatrpknutý. Zatrpknutý a nahnevaný.“
Vyšetrujúci úradník ju prerušil. „Pani Kingová, vy ste istotne poznali svojho manžela lepšie než hocikto iný. Povedali by ste, že bol precitlivený, temperamentný a trpel náhlymi zmenami nálady?“
„Nie viac, než možno čakať od populárnej televíznej hviezdy. Musel stáť veľa pred kamerou, ako sa to hovorí v televíznej reči, a taký život môže byť unavujúci.“ Nancy na okamih zablúdila pohľadom do druhého radu medzi svedkov. „Ale rozhodne by som nenazvala svojho manžela nervóznym a prchkým. Väčšinou bol bezstarostný a dobromyseľný.“
Tenké pery červenovlásky stenkli ešte väčšmi. Layton zúril. Vedel si predstaviť, čo stál Nancy tento tichý boj, ktorý musela takto verejne viesť proti nenávidenej žene.
„Pani Kingová,“ opýtal sa vyšetrujúci úradník trochu horlivo, „vyhrážal sa niekedy váš manžel, že spácha samovraždu?“
„Nikdy,“ odpovedala Nancy pevne.
„Ani vtedy, keď si myslel, že jeho kariéra je skončená?“
„Nie, prosím. Ja stále nemôžem veriť, že si môj manžel siahol na život. Mal toho ešte veľa, pre čo sa oplatilo žiť, s kariérou alebo bez nej.“
„Myslíte teda, pani Kingová, že nespáchal samovraždu?“ V hlase vyšetrujúceho úradníka znel navidomoči nešťastný tón.
„Neviem, čo si mám myslieť.“ Nevládala už ďalej skrývať svoje zúfalstvo. „Myslím, že každý je schopný urobiť také niečo, keď sa v živote dostane do krízy… Naozaj neviem.“
„Ďakujem vám, pani Kingová,“ povedal náhlivo mladý Cabot, keď mu vyšetrujúci úradník potajomky dal znamenie hlavou. „Môžete odstúpiť.“
Nancy bola posledným svedkom.
Vyšetrujúci úradník dal porote posledné formálne inštrukcie a porota husím pochodom odišla poradiť sa o verdikte. Porada trvala šesť minút. Verdikt znel: samovražda.

Keď Layton podal správu redakcii Bulletinu a vrátil sa do rokovacej siene, musel ustúpiť nabok, aby Hubert Stander a. Lola Arkwrightová mohli prejsť. Hathaway šiel tesne za nimi. Ani Stander ani červenovláska nepozreli naňho. Ale George Hathaway, keď išiel okolo neho, ticho povedal: „Ďakujem, ďakujem vám, pán Layton.“
Nancy ešte sedela v oddelení pre svedkov, oči mala zavreté. Keď počula Laytonove kroky, otvorila ich.
„Neberte mi ilúziu, nechajte ma snívať,“ povedal jej veselo. „Čakáte na mňa.“
„Aby som pravdu povedala, áno.“ Hlas jej znel veľmi unavene. „Dali ste si dnes ráno opraviť auto?“
„Dal.“
„Zaveziem vás, kam budete chcieť. To je to najmenšie, čím sa vám môžem revanšovať za to, že ste vy mňa toľko vozili.“
„Máte pravdu. Ale skôr by som ešte chcel povedať pár slov Trimblovi. Počkali by ste na mňa pár minút, Nancy?“
Sotva znateľne, smutno sa usmiala. „Pravdaže, počkám, Jim. Veď celý môj život je samé čakanie.“
„Tak, a máme to za sebou!“ povedal Layton drsne a pristúpil k stolu, pri ktorom ešte stále sedel Arthur Cabot a rozprával sa so seržantom Trimblom.
„Ďakujem, že ste splnili, čo som sľúbil Hathawayovi,“ povedal Layton detektívovi s jazvou.
„Rád som to urobil,“ odvetil Trimble. „Aj tak má dosť starostí s tou strigou, čo ho žaluje o rozvod.“
„Pri Standerovi ste neboli taký ohľaduplný.“
„Standera nemám rád,“ riekol Trimble.
„Chystali ste sa naňho pre ten jeho chýbajúci sekáč na ľad. Čo sa stalo?“
Detektív urobil grimasu. „Má advokáta, čo mal byť na mojom mieste, to sa stalo. Vzal mi vietor z plachiet.“
„Ako tomu mám rozumieť?“
„Vezmeme Standera sem k nám a tento advokátsky kanón počúva, čo proti nemu máme. Potom povie: ‚Poďme späť do domu pána Standera.‘ Ideme teda späť a on dá pani Standerovej jedinú otázku: ‚Čo spravila so sekáčom na ľad?‘ Viete, že trafil klinec po hlavičke? Vyteperila ten svoj zadok hore do spálne, vytiahla jednu zo zásuviek na svojom toaletnom stolíku a bol tam. Vzala si ho zo zásuvky s náradím, keď si potrebovala prebiť dierku do opasku – do nového, pochopiteľne – a už sa neráčila ustávať a dať ho späť. Bum!“ Layton zavrtel hlavou. Keď sa našiel sekáč, nebolo proti Standerovi zákonitého dôvodu upodozrievať ho. Nečudo, že celé rokovanie len tak sfúkli.
„Potom ste ho teda nechali plávať,“ povedal Layton. „Nespomenuli ste ani jeho návštevy u červenovlásky.“
„To nechám čertovi, nech má tiež niečo z neho,“ povedal Trimble sucho. „Mal som s nimi obidvoma dlhú debatu. Stander by kvôli nej nezabil ani muchu. Je do nej paf, to je pravda, ale aby pre ňu zabíjal…?“ Trimble zavrtel hlavou.
„Ste presvedčený, pán Cabot, že verdikt je správny?“
„Keby nebol, nebolí by sme sa na ňom uzniesli,“ odpovedal škrobene zástupca okresného prokurátora. A akoby cítil potrebu dodať niečo, povedal: „Aby okresný prokurátor mohol vyniesť obžalobu z vraždy, musí mať dôkaz, ktorý predloží súdu. To je vám známe, pán Layton. A v tomto prípade, aby sme sa vyjadrili právnicky, tento dôkaz chýba. Teda je to jedno.“
„Práve preto behajú po svete tisíce vrahov a ani pes po nich neštekne,“ povedal detektív so skleným okom a mykol plecami. „Do videnia, pán Layton.“
„Do videnia,“ odpovedal Layton.
Mali pravdu. Spoločnosť stanovila trest nie za vinu, ale za dôkaz. Trimblovi, Cabotovi, okresnému prokurátorovi, vyšetrujúcemu úradníkovi nezostávalo iné než dodržiavať predpisy. Tuttera Kinga zavraždili, ale z praktických príčin mohol rovnako dobre spáchať samovraždu. Rozhodnutie poroty policajného lekára bolo iba ukážkou zmyslu pre realitu.
A práve to je na veci nesprávne, pomyslel si Layton. Podľa zákona síce správne, ale predsa nesprávne.
Ale Layton bol čestný človek.

Nancy parkovala pri Justičnom paláci.
„Tu vždy parkoval Tutter,“ povedala a zastala vedia štíhleho bieleho jaguára. „Obyčajne chodím na combi, ale tu v meste mám vždy ťažkosti s parkovaním – som hrozný šofér. Možno ste sa nemali zveriť do mojich rúk. Alebo by ste chceli šoférovať vy?“
Myšlienka, že by sa mal dotknúť volantu, ktorý tak často bral do rúk Tutter King, mu nebola príjemná. „Ale, vari sa predsa len zverím,“ povedal Layton. „A na obed si niekam nezájdeme? Som taký hladný, že by som zjedol vlka aj s chlpmi.“
Páčilo sa mu, ako bez váhania odpovedala: „Dobre, Jim,“ a vkĺzla za volant, nedbajúc, či sa niekto díva alebo nie. Včera večer to bolo celkom iné. Layton obišiel jaguára a sadol si vedľa nej. „Kam pôjdeme?“ opýtala sa.
„K Lingovi. Boli ste tam už?“
„Nikdy.“
„Je to len pár blokov odtiaľto, v starej čínskej štvrti.“
Sedeli v boxe osvetlenom len sviečkou, oddelení od ostatného sveta závesom z korálov, a popíjali aromatický čínsky čaj, keď Nancy zrazu povedala: „Páči sa mi tu, Jim… Je tu tak ticho… intímne.“
„Preto som navrhol, aby sme šli sem,“ odvetil Layton.
Sklopila mihalnice. „Dnes nie, Jim,“ povedala. „Teraz nie.“
Teda vedela. Laytonovi sa rozbúchalo srdce ako divé.
Jedli bez slova. Keď Nancy odložila vidličku a tíško vzdychla na znak, že je najedená, zapálil dve cigarety, jednu vložil do úst jej a druhú sebe.
„Čo si myslíte o verdikte, Nancy?“
„Nechcem naň myslieť,“ odvetila pomaly. „Prízrak je preč, to je všetko.“ Nato sa usmiala a oklepala cigaretu do popolníčka. „Ste taký dobrý ku mne, Jim. Neviem, ako by som sa bola cez to všetko dostala nebyť vás.“
Vedel, že to myslí úprimne, a vedel i to, že tieto slová nemienila ako úvod k niečomu inému. „Už ste sa rozhodli, čo ďalej? Myslím, kde budete bývať a tak ďalej?“
„Zatiaľ v každom prípade zostanem, kde som. Potom pravdepodobne predám dom a najmem si byt v meste.“
Layton zdvihol šálku s čajom. „Už viete, ako stál Tutter? Myslím, koľko vám nechal?“
„Tutterov advokát hovorí, že sa nemusím ničoho obávať. Podrobnosti testamentu sa dozviem až po pohrebe.“ Zahasila cigaretu. „Rada by som už išla, Jim.“
„Pôjdeme.“
Zaviezla ho k Joeovi. Predné sklo už bolo vymenené.
„Našli sme staré za štyridsať dolárov,“ hlásil mu Joe, „a dvanásť päťdesiat za robotu, a dal som vám aj nové gumy do stieračov. Mám vám to dať na účet, pán Layton?“
„Pravdaže. Ktože nosí toľko peňazí pri sebe?“ zaceril sa Layton. „Ďakujem, Joe.“
„Ale aj tak si myslím, že ste blázon,“ povedal Joe.
Keď prišiel Layton späť k jaguáru, povedal: „Tak, moja ponorka je už zase v poriadku, Nancy. Ste milučká, že ste počkali.“
„Prídete na pohreb?“
„Šéf ma vyslal. Vraj, čo som začal, nech si aj dokončím.“
Nancy Kingová si zahryzla do pery. Musel sa prinútiť, aby hľadel nabok. Akú hlúposť som jej to povedal, myslel si. A tie jej pery! pomyslel si ďalej.
„Prepáčte, Nancy. Nechcem to poverenie. Chcem zabudnúť na Tuttera Kinga. Chcem zabudnúť, že ste niekedy boli ženou Tuttera Kinga… Chcem –“ Vyletelo to z neho proti jeho vôli.
„Jim, Jim,“ povedala, ani čo by ju dačo bolelo. Na okamih jej zazrel v očiach záblesk strachu, toho strachu, čo u nej zbadal vo chvíli, keď ju uvidel v Kingovom štúdiu. „Viem, čo chcete. Viem.“ Položila si dlaň na jeho ruku, a hoci mala rukavičky, bolo mu, akoby sa ho bolo dotklo žeravé železo.
„A čo chcete vy?“ opýtal sa jej drsne.
„Nemôžem… nesmiem… vám povedať.“
„Už ste mi to povedali!“ Zaplavila ho ohromná radosť. „Nancy, dovoľte mi ísť s vami. Chcem sa vás dotýkať, držať vás v náručí, celú noc sa len dívať na vás…“
Placho a zároveň nežne, zmätene sa naňho usmiala a stúpila na plyn. Ale musela zastať a počkať, kým sa cesta pred ňou uvolní a kým bude môcť na ňu vyjsť. On tam stál ako svätý za dedinou, ani si neuvedomoval, že kópia účtenky mu povieva v prstoch, a vyjavene hľadel na jej profil. Jej jedinečný profil, akoby zachytený do ryteckej miniatúry. Naozaj pohľad pre umelca. Layton sa spamätal.
Nebolo úniku.
Bol definitívne, neodvolateľne, celou svojou bytosťou, uchvacujúco zaľúbený.

17
Každú sekundu z toho, čo sa dialo potom, Layton súčasne zbožňoval i nenávidel.
Dom smútku obstali stovky zvedavcov, ako to v takom prípade býva. Väčšinou to bola mládež. Polícia natiahla po každej strane cesty od zákruty až po vchod do domu laná, ale i tak mali plné ruky práce, aby udržali ľudí. Dať tak sem jednu konferencierku s peknými zubami a reportérskym mikrofónom v ruke a zo dva bengálske reflektory, pomyslel si Layton, a mohla by to byť aj premiéra v Hollywoode alebo otvorenie novej tržnice.
Pracovníci pohrebného ústavu a polície si pokojne konali svoju zvyčajnú prácu, medzi prítomnými zisťovali nepozvaných a nevítaných a ticho, ale dôrazne ich vyprevádzali. Práve keď prišiel Layton, odvádzali policajti akúsi rozgajdanú blondínu s podliatinou na oku z volného chodníka za laná.
„Ale veď vám hovorím, že som veľmi dobrá priateľka pani Kingovej,“ škriekala žena.
„Ale, pravdaže, pani veľkomožná, a práve preto ani neviete jej adresu.“ Volnou rukou chytil policajt Laytona. „Hej, mládenec, kam by sme radi?“
Layton ukázal novinársku legitimáciu. Policajt ho pustil, Layton šiel ďalej, musel ukázať legitimáciu ešte raz, až sa konečne dostal ku kaplnke.
Usporiadateľ s cvičeným hlasom – stavím sa, že televízia ho má v evidencii, pomyslel si Layton – ho usmernil do hlavnej lode. „Pre novinárov sú dva predné rady vľavo,“ povedal usporiadateľ mäkkým, úctivým hlasom.
„Šťastní novinári,“ povedal Layton. Uvádzač naňho prekvapene pozrel. Layton len mykol plecom a vstúpil do kaplnky. Bolo tu miesta asi pre dvesto ľudí, no veľké plochy prázdnych miest mu jasne hovorili, že v očiach Hollywoodu bol pohreb Tuttera Kinga miestom morovej nákazy. King zomrel za záhadných okolností a Hollywood, ktorý udával tón, nemal rád záhady. A väčšinu Kingových priateľov – zrejme jediných priateľov, čo mal – ktorí by boli vedeli zaplniť aj sto ešte väčších kaplniek, nepustili dovnútra.
Layton sa obzeral po obsadených miestach, hľadal Nancy. Zazrel Huberta Standera a na svoje veľké prekvapenie aj pani Standerovú; videl mladého Wayna Missiona a Noru Perkinsovú, ktorých vpustili pravdepodobne s ohľadom na ich funkcie v Klube obdivovateľov; videl Hazel Grantovú, ako si osušovala oči vreckovkou (ale dala si na túto udalosť nový preliv, svetlomodrý ako obloha); videl niekoľkých z technického štábu KZZX a morózneho človeka v dokrčených šatách; spoznal v ňom pracovníka najctižiadostivejšej spravodajskej agentúry, ktorý sledoval Kingov prípad. Ale Lola Arkwrightová tam nebola a po Nancy nebolo ani slychu.
Pravdaže, pomyslel si, pichli ju do „rodinnej“ siene, aby mala pokoj. Príde až tesne pred začiatkom obradov.
Pochytilo ho také silné pokušenie ísť za ňou, že ho až zabolelo v slabinách. Aby sa ovládol, išiel až k rakve pred oltárom a rozvážne pred ňou zastal.
Stála tam v záplave kvetov. Veko bolo zložené a Tutter King hľadel do povaly.
Bolo čudné pomyslieť si, že mŕtvy hľadí do povaly, keď mu pred tým násilne zatlačili oči. Ale v skutočnosti to nebolo čudnejšie než tie staré rímske sochy, ktoré mali namiesto očí prázdne dutiny – prázdne dutiny, ktoré na človeka hľadeli tak presvedčivo ako skutočné oči.
Bolo vôbec čudné myslieť na Tuttera Kinga v súvislosti s touto voskovou figúrou v bronzovej rakve. Bola to vosková figúra pre panoptikum pani Tussaudovej, urobená podľa muža,“ s ktorým sa Nancy desať rokov maznala a tuľkala. A tento nešťastník, kým ešte mal v sebe krv, a nie konzervačné roztoky, vrazil si do živého srdca sekáč na ľad. Tak hovorí úradná správa štátu California. Ale Jim Layton z novín Los Angeles Bulletin hovorí: tohto nešťastníka zákerne pripravil o život veľký zločinec, ktorý ušiel trestu.
A ja teraz dedím po ňom ženu.
A som tomu rád. Jim Layton, posledný statočný chlap na svete, je taký preukrutne rád, že ho až v slabinách bolí.
Layton sa strhol, keď ho ktosi poklepal po pleci.
„Celkom dobre vyzerá, však?“ povedal suchým šeptom seržant Trimble.
„Zdravím vás, seržant.“
„No, vari neviete povedať nič iné nad nebožtíkovým bezduchým telom, čo?“
„Čo tu robíte?“
„Ale, viete, ja som ešte nedal za prípadom bodku. A nemám rád takéto neskončené prípady, pán Layton.“
„Ani ja.“
Hľadeli na to, čo kedysi bol Tutter King.
„Tento tu ma bude chodiť mátať, až kým nebudem ležať tam, kde teraz leží on,“ ticho dodal jednooký detektív. „Ach, poďme si sadnúť.“
Layton vkĺzol do lavice v uličke hneď za lavicami pre novinárov. Jeho kolegovia všetci naňho prenikavo pozreli, a potom sa opäť obrátili a venovali sa svojim povinnostiam.
Seržant si sadol k nemu.
Nech ich všetkých čert berie, pomyslel si Layton. A teba by tiež mohol vziať, povedal v duchu detektívovi po svojom boku. Viem, čo chcem, a dosiahol som to… V hĺbke duše sa zaceril. Predstavoval si, čo by chlapci z novín povedali, keby si samotár Jim Layton privinul na hruď vdovu po Tutterovi Kingovi, tú s vlasmi čiernymi ako tmavá polnoc.
Vtom ju zazrel.
Zazrel ju a srdce sa mu divoko roztancovalo, že ho cítil až kdesi hore v hrudi; a tak veľmi sa mu zažiadalo ísť k nej, že ho z toho začalo svrbieť celé telo.
Vchádzala pomaly s dvoma staršími manželskými pármi v sprievode najhlavnejšieho ceremoniára pohrebu, ktorý ich zaviedol až celkom dopredu, blízko k rakve. Tu na nich čakali zvláštne kreslá – ušiaky, takže keď si sadli, boli pomerne ukrytí pred zrakmi prítomných a mohli viac-menej nevidení – podľa toho, kde sedeli ostatní pohrební hostia prežívať svoj smútok.
Pohľad na ňu bol okamihom a súčasne večnosťou.
Layton sa spokojne oprel dozadu.
Tento deň ešte patrí tebe, Tutter, pomyslel si.
Ale zajtrajšok už bude môj.

Layton vôbec nesledoval pohrebné obrady. Odbavoval ich farár s malými bielymi rukami, ktorý sa dojímavo prihováral blízkym nebohého, hoci sa s ním nikdy v živote nestretol.
Predniesol obvyklý horlivý chválospev, v ktorom im ich drahého zosnulého vykreslil tak, že už mu naozaj chýbali len viditeľné krídla, aby bol anjelom.
Layton videl len kúsok z Nancy, len uzučký prúžok, ale bol v takom duševnom rozpoložení, že aj nad kúskom z nej sa dostával do extázy. Kúštik líca, čo jej videl, sa mu nezdal bledší než obvykle. Oči mala sklopené. Bola v nenápadných čiernych šatách bez smútočného závoja.
Hádal, že starší ľudia, medzi ktorými sedela, boli jej rodičia. Raz mu povedala – ako dávno sa mu to zdalo! – že jej rodina žije v Oregone a že jej otec je vidieckym lekárom. Bol to prácou zodratý človek drobnej postavy; ruku, pripomínajúcu nejaký vyschnutý hmyz, mal pokojne položenú na jej ruke. Jej matka mu pripadala ako nula, malá, milučká nula, príliš naivná, než aby predstierala žiaľ nad človekom, ktorého ani nepoznala. Nancy sa podobala na otca.
Druhý starší pár boli zrejme rodičia Tuttera Kinga. Layton sa odvrátil.
Ľúbim ťa, hovoril viditeľnému kúsku jej bledého líca, ľúbim ťa. Bavilo ho, že necíti ani záchvev výčitky svedomia, keď si v duchu opakuje najstaršie klišé, aké človek pozná. Ľúbim ťa, Nancy…
Keď bolo po všetkom, chytil Layton za plece kolegyňu z Bulletinu, čo tu bola za ženskú rubriku, a opýtal sa jej: „Ideš na cintorín, Cissie?“
„No pravdaže.“
„Buď taká dobrá a napíš správu aj za mňa, hej?“
„Prečo? Kam ideš?“ spýtala sa novinárka podozrievavo.
„Cis, dušička, ja to už nevydržím ani chvíľu. Buď taká dobrá, áno? Raz ti za to prídem umyť chrbát.“
„To bude slávny deň,“ povedala pohrdlivo, „lebo už roky sa usilujem vzbudiť tvoj mužský záujem.“
„Nie si môj typ, čo sa dá robiť?“ zaceril sa Layton.
„A kto je tvoj typ – vdova po Kingovi?“
Predstieral žartovné rozhorčenie. „Čo ti to prišlo na um?“
„Počúvam, že ti padla do oka.“
„Kto by si to bol pomyslel?“ povedal Layton a zavrtel hlavou. „Teraz som teda okrádačom mŕtvol, čo?“
Novinárka len hľadela naňho. „Je to pekná pipka.“
„Aj moja stará mať je pekná.“ Layton ju priateľsky štuchol. „Chod, Cissie, aby ťa tu nezabudli. A ďakujem. Máš u mňa pol deci, nezabudni mi to pripomenúť.“
Keď prišiel k telefónnej búdke, priam cítil, ako mu jej pohľad ostrý ako britva vniká do chrbta. Nech aj ju čert vezme! Veď čoskoro bude mať o čom trkotať.
Keď zatelefonoval svoju správu o smútočných obradoch, bol už preč aj zástup vyligotaných čiernych Cadillacov, idúcich na cintorín. Layton pomaly kráčal od domu smútku a len ťažko sa premáhal, aby si nepískal. Zástup divákov sa už väčšinou rozišiel a policajti zmotávali laná. Na svoje veľké prekvapenie videl na kraji chodníka smutne stáť Wayna Missiona a Noru Perkinsovú.
„Ahoj, mládež,“ zavolal na nich Layton, pozerajúc z jedného na druhého.
„Ach, dobrý deň, pán Layton!“ Hlas mladého Missiona znel mrzuto. Dievča malo šmuhy po buclatých lícach a malé mramorové očká opuchnuté od plaču. „Ani vy nejdete na cintorín?“
„Nie som veľký milovník cintorínov, Wayne. Ale ako to, že ste nešli vy dvaja?“
„Zabudli sme sa včas prihlásiť. Nerezervovali nám miesto v aute a dnes som si nemohol vziať otcovu káru.“
„No a čože?“ povedala Nora Perkinsová namrzeno. „Ja banujem, že som vôbec prišla aj sem.“
„To je ohromné, to rád od teba počujem,“ odsekol Wayne.
„Naozaj by bola krásna vec, keby predseda a podpredsedníčka verných obdivovateľov Tuttera Kinga neboli prišli na jeho pohreb! Niekedy ťa vôbec nechápem, Nora.“
„Teda ma nechápeš? Je mi to fuk, aj tak idem domov.“
„A nemyslíte, že by bolo lepšie vrátiť sa do školy?“ opýtal sa Layton.
„Ale, na dnes sme sa vypýtali,“ odvetil chlapec. „Teda – do videnia, pán Layton.“
„Počkajte,“ zvolal Layton. „Kde bývate?“
„Ja na Asbury, blok dvetisíc deväťsto. Nora na Elme. Je to až vo štvrti Higland Park, až za San Francisco Road.“
„Zaveziem vás domov.“
„To netreba, pán Layton,“ povedalo dievča, ale z tónu jej hlasu bolo badať, že by nebola proti tomu. „Pôjdeme autobusom.“
„Poďte obidvaja.“
„Fí, pán Layton, vy ste ukrutne fajn…“
Fajn ste vy, štence, pomyslel si Layton, keď zahýbal na výpadovku do stredu mesta. Profesionálni nariekači mohli zalamovať rukami nad úpadkom mládeže, ale fakt bolo, že deti, ako boli aj tieto, prejavovali pevnejšie charakterové kvality než ich idoly na hlinených nohách, ktoré uctievali. Vedeli, čo je statočnosť, a lojalitu pestovali v praxi. To takzvaný svet dospelých ich lámal a mnohých roztrpčil natoľko, že sa stali sociálnym problémom.
„Ako sa vám páčili smútočné obrady?“ opýtal sa Layton.
„Boli hrozné,“ otriasla sa Nora. „Už nikdy nepôjdem na nijaký pohreb.“
„Čo všetko ten farár pohovoril o Tutterovi!“ povedal Wayne. „Odkiaľ to vedel? Veď ho nepoznal!“
Ani ty si ho nepoznal, povedal si Layton, ale nie nahlas. A možno je to práve dobre.
Práve zabočil na Pasadena Freeway, keď Wayne Mission náhle povedal: „Ľudia sú potkany. Kde boli všetky tie veľké zvieratá z televízie, s ktorými sa Tutter poznal? Jeho priatelia – hviezdy!“ Chlapec pohrdlivo zafučal. „Sú to mizeráci všetci do jedného. Potkany, čo utekajú z topiacej sa lode… Nech si hovorí kto chce čo chce, Tutter bol príma chlap. Aspoň voči Nore a mne rozhodne bol.“
„Možno bol a možno nie,“ povedalo dievča priškrteným hlasom.
Okuliarnatý chlapec zavrtel hlavou. „Počujete ju, pán Layton? Nora sa fučí, že Tutter bol ženatý. A čo na tom? Mne to bolo fuk.“
„Tebe hej,“ odvrklo dievča. „Ty nie si žena.“
„No a ty vari si?“
Nora sa len oprela dozadu; bola najedovaná, ale nepovedala ani slova.
Po chvíli sa Mission ozval. „A čo tá ohliadka včera, pán Layton?“
„Čo s ňou má byť?“
„Načo boli tie reči, že to bola vražda?“
„Pretože niektorí ľudia si mysleli, že by to mohla byť vražda,“ odpovedal Layton mierne a starostlivo. „Spôsob, ako Tutter zomrel… Taký spôsob samovraždy je len veľmi zriedkavý.“
„To hej,“ povedal chlapec zamyslene, „to ani mne nešlo do hlavy. Ale ktože by bol mal záujem zabiť takého skvelého chlapíka, ako bol Tutter? Tak to teda musela byť samovražda, ako povedala porota.“
„Nemal to robiť, nemal!“ ozvala sa vášnivo Nora. „Veď mal skutočne prečo žiť.“
„Počkaj, Nora! Aký je váš názor, pán Layton?“
„Počujte, nemohli by sme sa rozprávať o niečom inom?“ opýtal sa Layton ľahkým tónom. „Tutter je mŕtvy, o tom, ako zomrel, je rozhodnuté a práve ho pochovávajú…“
„Nie, pán Layton, chcel by som to vedieť naozaj,“ povedal Wayne Mission. „Stále na to myslím a stále mi to akosi nehrá. Myslíte, že to bola vražda?“
Layton si vzdychol. „No, boli niektoré dôvody myslieť si to. A okrem toho niekoľkí ľudia mali možnosť…“
„To je jedna z vecí, čo mi vŕtajú v hlave. Čítal som všetky výpovede a práve to tvrdenie o možnosti sa mi vôbec nezdá. Prestávka, cez ktorú sa vysielali správy, trvala dokopy desať minút a časť z toho zabral Tutterov odchod zo štúdia A a cesta do jeho šatne – pravda, je to len niekoľko krokov, ale aj niekoľko krokov chvíľku trvá – a potom ešte musel prejsť do šatne číslo jedna a tak ďalej… Tým chcem povedať, že ja sám som okrem pána Standera nevidel nikoho a bol som tam na chodbe dobré štyri minúty.“
„Bol si na chodbe štyri minúty?“ opýtal sa Layton. „Musíš sa mýliť, Wayne.“
„Nie,“ protestoval Wayne.
„Ale veď seržantovi Trimblovi si povedal, že ste s Norou išli k Tutterovej šatni, nazreli ste do nej, že tam nebol a že potom ste sa vrátili do štúdia. To vám nemohlo trvať štyri minúty.“
„No pravda, toto nie,“ odpovedal chlapec. „Najviac času zabralo to, že som musel čakať na Noru.“ Pozrel na dievča a ona pozrela naňho. „Veď viete, koľko to trvá dievkam, keď idú na záchod. Čudujem sa, že tam nestojím ešte teraz.“
„Wayne Mission, si strašne nemožný!“ zasyčalo dievča, a až tak horelo v tvári. „Že sa nehanbíš!“
„Čože, veď som musel vysvetliť, nie?“
„Počkaj,“ zvolal Layton. „O ktorom záchode hovoríš, Wayne?“
„O ženskom, čo je hneď vedia štúdia A, pán Layton. Na tej chodbe iný nie je.“
„Neviem, prečo sa musíme rozprávať práve o takýchto veciach,“ povedala Nora Perkinsová. „Som presvedčená, že sú oveľa prijateľnejšie témy na rozhovor.“
„Nie, počkajte, Nora,“ riekol Layton. „Prečo ste toto nepovedali seržantovi Trimblovi?“
„Že som musela ísť na stranu?“ Dievča vrhlo naňho ľadový pohľad.
„Je to moja chyba,“ povedal znechutene Wayne. „Nemal som to spomenúť. Teraz mi za to bude do smrti objedať uši.“
„To vieš, že budem!“
„Ale to mohlo byť veľmi dôležité, Nora,“ povedal Layton.
„Ach, prepánajána,“ povedalo dievča nedotklivo. „Nebolo tam nič dôležité, pán Layton. Jediný človek, ktorého sme Wayne alebo ja videli od nášho odchodu zo štúdia A až dovtedy, kým sme sa vrátili, bol ten pán Stander na konci chodby, keď išiel do kontrolnej kabíny štúdií B a C. A to sme detektívom povedali. A teraz by sme mohli teda hovoriť o niečom inom, dobre?“

18
Layton vysadil mladých každého pred jeho domom, opatrne odišiel a zastal pred prvou tavernou, na ktorú naďabil.
Tu opatrne vyvrátil do seba štyri poháriky bourbonu bez sódy, rýchle jeden za druhým, chvíľu posedel v zamyslení a potom si rozkázal ešte dva.
Keď sa vrátil k svojmu vozu, odišiel na ňom ešte opatrnejšie na Freeway. Pustil sa po tejto pomalej ceste, lebo cítil, že má hlavu veľkú, ľahkú a že sa mu točí.
V meste zaparkoval a potuloval sa po uliciach s rukami hlboko vo vreckách nohavíc a s hlavou vtiahnutou medzi plecia, ani čo by mu bolo zima.
Asi tak o hodinu alebo o niečo neskôr vošiel do iného baru.
Do svojho bytu prišiel na druhý deň ráno o trištvrte na štyri, dlho po úradnej záverečnej hodine losangeleských bistier. Vrátil sa domov štvornožky. Na to, čo sa stalo o polnoci, sa pamätal len veľmi málo. Odvoľakiaľ ho vyhodili a len inštinkt sebazáchovy mu zabránil ísť domov na aute. Veľmi nejasne sa pamätal na akéhosi taxikára, ktorému dal náramkové hodinky za to, že ho zložil pred dverami. Ale to už bolo pred celou večnosťou, lebo potom musel ešte preliezť chodník, dostať sa do domu a vyliezť hore schodmi – a to veru nejakú chvíľu trvá.
Teraz sa našiel bezpečne ukrytý vo svojom brlohu, obklopený hrozným zápachom. Voľačo tu zdochlo, povedal si v duchu pobavene, a ako vidím, si to ty sám. Smrdíš, kamarát, smrdíš celý, ako si, zvonku i znútra.
Iba čírou ničomnosťou si prinútil oči, aby zostali otvorené, a pozrel sa na seba zo žabej perspektívy. Bol to žalostný pohľad. Z toho, čo videl, mu bolo tak smutno, že sa rozplakal.
Prestal plakať, aby sa zase mohol vyvracať, tentoraz na svoju vlastnú dlážku, a potom sa znovu rozplakal.
Ďalšia vec, ktorú si uvedomoval, bola, že si zavolal Bulletin. Vlastne chcel zavolať. Šesťkrát sa o to pokúsil, ale zakaždým sa pomýlil. Nakoniec si zavolal centrálu a so zúfalým úsilím vyjachtal:
„Počujte, dušička, akosi neviem dostať číslo, ktoré potrebujem. Zavolali by ste mi to?“ Nadiktoval jej číslo. „Dajte mi ho živého alebo mŕtveho.“
Začul ešte posmešné ženské frknutie a o chvíľu sa zobudil na to, že mu akýsi hlas kričal do ucha: „Hovorte! Kto je tam?“
„Wasson?“ To bolo smiešne. Nevedel sa rozpamätať, že by si bol pýtal nočnú službu v redakcii. „Senzačné časy tento elektronický vek, Wasson.“
„Hej,“ zvolal ten hlas, „to nie je Jim Layton, však nie?“
„No, aký čert by to mal byť, há?“
„Kde si, Jim?“
„Doma,“ odpovedal Layton rozhorčene. „To si musel práve prísť domov. Drakula ťa naháňa, Jimmy, chce tvoju hlavu, chlapče. Kde si bol celý deň?“
„Wasson, očúvaj.“ Layton preglgol. „Počúvaj. Je mi na grcanie. Strašne na grcanie. Ráno neprí’em. Povec šéfo’i.“
„Veď takýto by si ani nesmel,“ odvetil mu Watson. „Nesmel, ak správne šacujem tvoj terajší stav. Čo sa stalo, Jim? Veď doteraz som nikdy nepočul, že by si sa bol opil.“
„A ktože je opitý?“ plakal Layton.
„Počuj, Jim,“ teraz sa vo Watsonovom hlase ozývala skutočne starosť, „nemal by som ti ta poslať niektorého z chlapcov? Zdá sa mi, ani čo by si potreboval pomoc.“
„Nepovie sa ‚ani čo by si potreboval,‘ Wasson, povedal Layton, kladúc slabiky pomaly vedia seba, „ale ‚zdá sa, že potrebuješ‘.“
„Tak vôbec nepotrebuješ,“ zasmial sa Watson. „Chod si ľahnúť, Jim.“ A zavesil.
Keď Layton otvoril oči, jeho prvou myšlienkou bolo, že Rusi zhodili atómovú bombu a že výbuch chytil celý jeho byt za golier, zdvihol ho, zatriasol ním a potom pustil späť len tak seno-slama. Telefónny stolík stál hore nohami ako korytnačka obrátená na chrbát, slúchadlo vypadlo z vidlice a tíško bzučalo o pomoc, akési prasa narobilo svinstva na koberec, gauč bol pohnutý z miesta, jeden obraz bol zhodený zo steny a mal rozbité sklo a cez byt od špinavého koberca ku spadnutému telefónu a späť cez izbu do kúpeľne viedla kľukatá cesta vyznačená dokrčeným, zašpineným, páchnúcim šatstvom. A potom Layton zavrel oči. Už aj jediný pohľad na kúpeľňu mu bol priveľa.
Keď opäť otvoril oči, zliezol z pohovky a začal robiť poriadok. Vôbec ho neprekvapilo, že je celkom nahý, hoci nikdy nespával nahý; ba práve naopak, bol tomu rád. Pri predstave, že by si bol ľahol v tých zničených a dosvinených šatách, sa mu opäť obracal žalúdok, a preto tú predstavu hneď zahnal.
Až keď sa poriadne vydrhol pod sprchou, dal byt ako-tak do poriadku a vyvetral ten najväčší smrad, začal sa rozpamätúvať, čo bolo a ako bolo. Šok, ktorý utrpel, keď si na všetko presne spomenul, bol zdrvujúci. Pod jeho jediným nehlučným úderom vyprchali následky opitosti, vyparila sa mu hmla z mozgu… vytriezvel až do špiku kostí a schúlil sa, nahý aj znútra, pred odhalenou žulovou tvárou pravdy.

Layton vypil šesť šálok kávy. Tri vypil čierne a horké, do ostatných troch si dal mlieka a cukru. Nejedol k nej nič. Hoci už takmer dvadsaťštyri hodín nevzal do úst ani omrvinku hustej potravy, už pri pomyslení na ňu sa mu dvíhal žalúdok.
Skôr než si zašiel po auto, musel si zrekonštruovať, kade minulej noci blúdil.
Boli už bezmála tri hodiny poobede, keď s ním zabočil na príchodovú cestu k Nancinmu domu. Dvere dvojgaráže boli otvorené. Biely jaguár tam bol, combi bol preč.
Layton napriek tomu stlačil gombík cengáča pri vchode. Stlačil ho viac ráz, vždy bezvýsledne.
Vrátil sa ku svojmu vozu, vycúval z príchodovej cesty a zaparkoval na hradskej. Potom vyšiel k bazénu, sadol si na stoličku s alumíniovými priečkami a čakal.
O štvrť na štyri zabočil combi na príchodovú cestu. Keď ho Nancy zbadala, zakývala mu a zatiahla priamo do garáže. Keď vyšla z garáže, bol už pri vchode.
„Dobrý deň, Jim.“ Vôbec nevyzerala prekvapená, že ho vidí. „Čakáte dlho?“
„Ani nie.“
„Musela som zaviezť rodičov na letisko. Chudáci starkí, takí sú už zodratí. Chcela som, aby tu pár dní zostali, ale ocko sa musel vrátiť k svojim pacientom. Hovorila som vám, že môj ocko je lekár?“
„Áno,“ prisvedčil Layton.
„Škoda, že ste sa s ním nestretli, Jim.“ Odomkla vchod a vošla, on vošiel za ňou. „Myslím, že by ste si boli bývali sympatickí.“
Layton zavrel dvere, zatisol zástrčku a zaistil ich reťazou. Nancy zastala v chodbe pred malým nástenným zrkadlom a zložila si klobúk, stiahla si rukavice a niekoľkými ťahmi hrebeňom si prečesala neuveriteľnú záplavu čiernych vlasov.
Keď počula cvaknúť zástrčku a zarinčať reťaz, prekvapená obrátila hlavu.
„Dúfam, že nečakáte nikoho?“ riekol Layton.
„Nie.“ Trošičku sa zamračila. „Čo je, Jim? Stalo sa niečo?“ a pokračovala veselším tónom: „Vyhodili vás z roboty, alebo ste sa zaľúbili?“
Layton tam stál a hľadel na ňu. Vôbec si neuvedomoval, či niečo cíti. Bolo to, akoby mozgové centrum, ktoré mu umožňovalo pociťovať bolesť, prestalo fungovať a akoby mu paralýza zachvacovala aj najjemnejšie vlákna nervovej sústavy.
„Prepáčte, Jim,“ povedala Nancy pokojne. „Viem, že teraz príde niečo hrozné. Poďme do obývačky.“
Išla a on za ňou.
„Sadnite si.“ Zostal stáť.
Hľadela naňho pohľadom, ktorý vyjadroval skôr rozpaky a zmätok než pochopenie. „Vypijete si niečo?“
„Vypil som si už včera,“ odvetil Layton. „Dnes musím mať chladnú hlavu a byť smrteľne triezvy.“
„Ten pohreb vás tak položil, Jim? Ja… hľadala som vás na cintoríne, ale márne, hoci ste pred obradmi boli v kaplnke.“
Prišla k nemu a dotkla sa jeho ruky. „Viem, Jim, viem, že ste sa do mňa zaľúbili. Aj ja… cítim voči vám silnú náklonnosť. Tak skoro po… som z toho zmätená. Chcem povedať… Chcem, aby ste ma zovreli do náručia, Jim, veľmi chcem. Chcem, aby ste ma bozkávali, a ja chcem bozkávať vás, ale… ešte nie.“
„Prosím vás, nerobte to,“ povedal Layton a hľadel jej na ruku.
„Prepáčte,“ povedala ticho. „Správam sa hlúpo, nerozmyslene, žensky. Prepáčte, Jim.“ Prešla k veľkému kreslu pri kozube a sadla si, vtiahnuc jednu nohu pod seba ako malé dievčatko… „Chápem, aké to včera muselo byť pre vás ťažké, keď ste museli prísť na pohreb môjho muža a vidieť ma v úlohe vdovy…“
„Keby som bol vedel včera, čo viem dnes,“ odvetil Layton, „vaša úloha by mi možno bola spôsobila potešenie.“
„Čo tým chcete povedať, Jim?“ Jej ruky nahmatali bočné operadlá kresla a kŕčovite ich zovreli.
Layton prešiel ku kozubu, položil si predlaktie na rímsu kozubu a oprel sa o ňu čelom. Nancy ho sledovala veľmi znepokojeným pohľadom.
„Neviem si spomenúť, Nancy, že by som niekedy už pri myšlienke na nejaký nečestný skutok nebol pocítil hanbu a strach. Bolo mi veľmi ľahko byť čestným, lebo som bol tak vychovaný. Keď som už mal dosť rozumu, aby som si to rozobral, priam ma to hnevalo. Cítil som, že som akýsi neprirodzený. Raz som sa opýtal istého svojho známeho psychiatra, či to nie je naozaj pravda, že česť je niečo abnormálne, nejaká choroba. Prekvapilo ho to. Povedal mi, že sa nepamätá, že by sa ho bol na to niekto pýtal, a vraj keby mi mal odpovedať, musel by som sa stať jeho pacientom.“ Layton sa zasmial. „Viete si to dať dokopy? Ak si čestný, potrebuješ psychiatra.“
Prestal sa smiať a v izbe zavládlo veľké ticho. „Často som bol zvedavý, do akej miery som vlastne čestný. Bolo mi hračkou odmietnuť úplatok za to, aby som nejakú vec zatajil alebo ju zlikvidoval. Vrátiť majiteľovi náprsnú tašku nedotknutú, to bola pre mňa maličkosť. Celkom ľahko viem odolať, keď ma niekto navádza, aby som poškodil poisťovňu, hoci tohto priestupku sa dopúšťajú mnohí a poisťovňa sa vzdala úsilia bojovať proti tomu. Som čestný ešte aj iným spôsobom – totiž voči sebe samému. Buď úprimný k sebe samému – tak akosi sa to hovorí. A viete čo? Včera som zistil, že som vlastne ešte nikdy nepodstúpil skúšku. Ozajstnú, tvrdú skúšku. Skúšku, v ktorej niekoho milujete a on miluje vás – aspoň si to myslíte – a musíte urobiť rozhodnutie, pri ktorom nejde o peniaze ani o etické problémy, ale o život… o život vás oboch.“
Obrátil sa. V jeho jasných očiach bolo toľko bolesti, že sa musel veľmi vzchopiť, aby neodvrátil zrak.
Layton pristúpil k Nancy a zastal pred ňou. Hľadela naňho tichá a bledá. „A táto skúška je zo všetkých najťažšia, Nancy. Lebo viete, sám nemusím urobiť nič nečestné, stačí, keď budem mlčať. Nutkanie, aby som mlčal, je vo mne také silné, že včera ma rozdvojilo a dnes ma robí úplne bezvládnym.“ Ale mechanizmus bolesti – ktovie, či fungoval u nej? – sa opäť samočinne dal do chodu. Layton našmátral vedia seba stoličku a s ťažkým stonom si sadol.
„Jim…“ Bolo to ako tichá ozvena šepotu.
Sedela naproti smrteľne bledá, oči naširoko roztvorené a telo akoby stuhnuté – Layton vyskočil a začal chodiť sem i ta po izbe. Musel niečo urobiť, hocičo na svete, len aby sa na ňu nedíval.
Po chvíľke povedal vecným tónom: „Včera po pohrebných obradoch som viezol Noru Perkinsovú a Wayna Missiona od kaplnky domov. Pamätáte sa na nich – predseda a podpredsedníčka Klubu losangeleských obdivovateľov Tuttera Kinga.
Chlapec stále chcel rozprávať o smrti vášho manžela a pritom spomenul niečo, čo aj s dievčaťom zatajili, keď ich Trimble vypočúval. Wayne povedal, že potom, keď počas vysielania správ i s Norou nazreli do Tutterovej šatne a nenašli ho tam, prv než sa vrátili do štúdia A, Nora sa stavila na dámskej toalete. Chlapec povedal, že tam musel čakať na chodbe asi štyri minúty, skoro celý ten čas bola Nora na toalete. Čo sa jeho týka, jediný človek, ktorého vtedy videl, bol Stander na druhom konci chodby, ako šiel do kontrolnej kabíny štúdií B a C.“
„Nero… zumiem.“ Hlas jej znel tak beznádejne unaveno, že Layton zaškrípal zubami.
„Nerozumiete, Nancy? Osviežim vám trochu pamäť. Začneme okamihom, keď Tutter odišiel zo štúdia na začiatku spravodajskej relácie. Hneď po ňom vyšla Lola Arkwrightová a práve vtedy vyšiel Hathaway zo svojej kancelárie. King zastal na okamih, aby počkal Lolu, a Hathaway im bol prakticky v pätách. Tutter vstúpil do svojej šatne, Lola prešla niekoľko krokov a vošla do svojej, ktorá bola hneď vedia – a Hathaway pokračoval v ceste do kontrolnej kabíny B a C.“
Bolo to akoby čosi zo sna alebo z filmu, čosi neskutočné – to jeho chodenie sem a ta a pokojné rozprávanie o tom, čo obidvaja dobre poznali a čo nebolo treba spomínať. A predsa pokračoval, potreboval si to logicky, postupne rozmotať… to bolo ono, rozmotať to, zbaviť sa toho. Že to nebola jeho povaha? No a čo?
„Potom ste vyšli zo štúdia A vy, Nancy. Trimblovi ste povedali, že ste išli k Tutterovej šatni, zistili ste, že dvere sú zavreté, rozhodli ste sa teda nevojsť do šatne, vošli ste do ženskej toalety hneď vedia štúdia a odtiaľ ste sa vrátili do štúdia.
Ja som odišiel zo štúdia asi dvanásť sekúnd po vás alebo o čosi neskôr. V čase, keď som prišiel na chodbu, boli by ste podľa všetkého museli byť na toalete, keďže som vás nevidel. Šiel som po chodbe a nazeral som do otvorených šatní, potom som sa vracal. Keby ste vtedy boli otvorili dvere na toalete i za mojím chrbtom, bol by som ich počul, lebo už pri prvej návšteve u Tuttera som si všimol, že zavierací automat na nich je pokazený a dvere pri ručnom zavieraní a otváraní vydávajú silný zvuk, pri ktorom sa človek strhne. A keď som sa vracal po chodbe, iste by som vás bol videl a počul vychádzať. Teda keď som zabočoval do druhého krídla chodby, museli ste ešte stále – podľa toho, čo ste hovorili – byť na dámskej toalete.
Dvere Hathawayovej kancelárie sú len niekoľko krokov od ohybu chodby a od štúdia A a ženskej toalety. Keď som prichádzal k Hathawayovej kancelárii, práve z nej vyšiel Stander. Vošiel som do kancelárie; Stander šiel svojou cestou. Zabočil do toho krídla chodby, odkiaľ som prišiel ja, a pokračoval ku kontrolnej kabíne B a C. A čo povedal Stander? Že ma videl ísť do Hathawayovej kancelárie a že kým šiel po chodbe, nevidel ani nepočul nikoho. To znamená, Nancy, že ešte stále ste boli na dámskej toalete.
Keď sa Stander dostal na druhý koniec chodby, vyšli zo štúdia A Wayne Mission a Nora Perkinsová. Nezabúdajte, ešte stále ste boli na toalete. Deti nazreli do šatne Tuttera Kinga, našli ju prázdnu, pustili sa späť… Nora vošla do dámskej toalety a Wayne čakal v chodbe na ňu.“
Teraz sa Nancy vyčerpaná oprela v kresle dozadu, zdvihla tvár nahor k nemu a priam mu visela pohľadom na ústach.
„Toto mi Nora Perkinsová povedala včera, Nancy. Môžem vám presne citovať jej slová; niektoré veci sa človeku vryjú do pamäti ako vyleptané kyselinou.“ Laytonovi blčali oči. „Povedala: Jediný človek, ktorého sme Wayne alebo ja videli v čase, keď sme odišli zo štúdia A, kým sme sa ta vrátili, bol ten pán Stander na konci chodby.‘ Spytujem sa vás: keďže podľa tejto mojej rekapitulácie prípadu ste mali byť na toalete, keď ta vošla Nora, prečo vás tam nevidela? Preto, Nancy, že ste tam neboli!“
Layton sa naklonil nad ňu. Nijako na to nezareagovala.
„Spočiatku som tomu neveril. Chcel som vám dať možnosť úniku, hľadal som ju pre vás, ale nevedel som ju nájsť. Keby to bol bežný verejný záchod pre ženy, boli by ste mohli byť v jednej z kabín, a teda Nora by si vás nemusela všimnúť. Ale to nebol bežný verejný záchod, Nancy. Je to niečo ako súkromná kúpeľnička a celé jej zariadenie tvorí umývadlo a splachovací záchod – ani len okna tam niet. Veci sa majú tak, Nancy, že keby ste boli bývali v záchode, Nora by doňho vôbec nebola mohla vojsť. Zástrčka sa zatíska znútra a sotva by ste ta boli vošli a nezatisli ju.
Ale aby som mal úplnú istotu, opýtal som sa Nory: ‚Bol tam niekto, keď ste vošli?‘ Je pochopiteľné, že odpovedala záporne. Povedala doslova toto: ‚Ako tam mohol niekto byť?‘
Krútil som sa, zvíjal som sa, bojoval do krvi s týmto poznaním a hľadal som reálny prijateľný spôsob, ako vás dostať z toho prekliateho záchodíka, ale vždy som nakoniec prichádza] k tomu istému záveru: podľa toho, čo ste vypovedali a čo vypovedali druhí, mali ste byť v záchode. A vy ste‘ neboli!
Trimblovi ste teda klamali, Nancy. Predovšetkým ste nešli na záchod. Prečo ste klamali v takej všednej veci? A tu je odpoveď, na ktorú som musel prísť, Nancy – dívajte sa na mňa!“ Chytil ju za bradu a nasilu jej zdvihol hlavu. „Odpoveď znie: Klamali ste, lebo ste boli s Tutterom v šatni číslo 1 a tu ste mu vrazili do srdca sekáč na ľad. Teraz mi povedzte, v čom nemám pravdu. Povedzte!“
Cítil, že v kútiku úst sa mu tvorí pena. Ako keby sa bol zobudil z ťažkého sna, pustil jej bradu, oblizol si penu a vystrel sa.
Ale Nancy si nechala hlavu klesnúť a zavrela oči.
„Povedzte mi, Nancy,“ prosil ticho. „Povedzte mi, preboha!“
Nancy vstala. Vyšla do chodby a vrátila sa s kabelkou, otvorila ju a hľadala cigaretu a zapaľovač.
„Nie, Jim,“ odpovedala na jeho automatický pohyb. „Len si sadnite.“
Sadol si. Našla cigaretu i zapaľovač, sadla si oproti nemu s kabelkou na kolenách a hlboko vdychovala dym.
„Tá ženská, Arkwrightová, o tom nevie,“ povedala, „ale už-už by sa to bola dozvedela. Prv než Tutter v piatok odišiel do stanice, povedal mi, že odvtedy, čo KZZX zrušila s ním zmluvu, mnoho uvažoval. Povedal mi, že keďže ako konferencier programov z gramofónových platní má po kariére a musí si vybudovať novú kariéru, rozhodol sa pre radikálny krok. Chcel rozvod.“
Oprela sa dozadu a žiadostivo vťahovala dym. „Chcel sa rozviesť so mnou a oženiť sa s tou Arkwrightovou. Usmial sa na mňa a povedal, že hej, že vie, že je to fľandra, ale že v posteli je fantastická – čo som mu ja zrejme nikdy nebola. Veľmi si vyhovovali ako milenci a Lola tak zúfalo túžila stať sa počestnou, že bola ochotná prestať byť fľandrou v tom okamihu, keď jej navlečie na prst snubný prsteň. Viete čo, Jim? Ani by ma neprekvapilo, keby bol mal pravdu, čo sa jej týka. Tutter bol veľmi prešibaný, keď mal ohodnotiť nejakú ženu. Obdiv žien, na ktorom stála celá jeho kariéra, ho naučil byť voči ženám príliš opatrným, ba až nimi pohŕdať, a to bolo príčinou Lolinho zmätku. Bolo charakteristické, že Tutter chcel opustiť svoju ženu, a pritom jej nástupkyni nič záväzné nesľúbil. Mne povedal, že na konci relácie oznámi svoje zasnúbenie s Lolou. To malo byť to veľké prekvapenie – pre ňu, zdá sa mi. Mala tým byť ohromená. Čo jej dovtedy povedal, bolo také neurčité, že si to neskôr vedela vyhovoriť. Myslím, že myšlienka ohlásiť do éteru svoje zasnúbenie ako bodku za celou doterajšou činnosťou bola prejavom jeho absolútneho pohŕdania ženami. V hĺbke duše Tutter nenávidel tie milióny žien, od žabiek až po staré matere, ktoré slintali, len čo sa zjavil na obrazovke. Toto bol jeho spôsob, ako im prejaviť svoju nenávisť.“
Layton pomaly prikývol. „Povedzte, Nancy, ako je možné, že všetko, čo sa Trimblovi podarilo vyňuchať o vašom súkromnom živote, svedčilo o vašom šťastnom manželstve s Kingom?“
„Čo je na tom divného? Veď ja sama som si to myslela.“ Nancy odhodila cigaretu do kozuba. Oči jej zjasneli, hlas mala už pevný a pokojný. „Neviem, Jim, či si viete predstaviť, ako mi bolo, keď mi Tutter – ako blesk z jasného neba a bez najmenšej prípravy – oznámil môj ortieľ. Vedela som o Lole, boli tu aj iné ženy, a Tutter vedel, že o nich viem – ale dala som si nahovoriť, a aj sama som si nahovárala, že sú bezvýznamné. Pravdaže, bola to hlúposť. Naozaj som ho ľúbila. Desať rokov som žila Zahrabaná ako krt a dívala som sa, ako milovaného muža obletuje celá armáda iných žien a ako on s niektorými spáva… a žila som Zahrabaná ochotne, lebo som si namýšľala, že som jediná žena, ktorá preňho niečo znamená, a že svojou utiahnutosťou slúžim kariére svojho milovaného a milujúceho manžela.
A on to všetko zbúral jediným slovom, ktoré mi v piatok ráno vrhol do tváre.
A potom to prišlo, Jim,“ pokračovala Nancy pokojne a ticho. „Keď odišiel z domu, šla som do kuchyne, prehrabala som zásuvky a našla som sekáč na ľad, čo tam ležal už roky nepovšimnutý, dala som si ho do kabelky a odišla som autom do KZZX. Mohla som použiť brovning, čo mi kúpil pred rokmi – vraj na sebaobranu, povedal, keď tak bývam sama – ale videlo sa mi nezmyselné zastreliť ho, lebo výstrel by bol privolal ľudí, chytili by ma a môj život by sa bol skončil tak ako jeho… Dívajte sa na mňa, Jim. Dívajte sa na mňa.“ Teraz on musel vydržať jej pohľad.
„Bola to premyslená vražda. Vedela som dobre, čo idem urobiť. Išla som ta, vyzbrojená chladnou zbraňou, rozhodnutá zabiť ho ňou a zase si ju odniesť. Poznala som priebeh celého programu, aj kedy je prestávka. Klamala som, keď som hovorila, že som išla k šatni číslo dve a že som sa rozhodla nevojsť do nej. Vošla som. Tutter bol v nej sám. Len čo ma zazrel, hneď mi navrhol, aby sme prešli do šatne číslo jedna na druhej strane chodby. Vedela som, prečo: vo vedľajšej miestnosti bola Lola Arkwrightová, bál sa, že mu spravím scénu a Lola sa tak dozvie, že žil so mnou celých tých desať rokov, o ktorých jej tvrdil, že so mnou nič nemá. Vzal ma za plece a náhlivo ma previedol cez chodbu do tej voľnej šatne; starostlivo zavrel dvere, aby nás nikto nepočul. Urobil to tak rýchlo, že sme zrejme boli v šatni číslo jedna skôr, než ste stačili vyjsť zo štúdia A.“
„A počkali ste, kým sa Tutter obráti, vybrali ste si z kabelky sekáč na ľad a zaútočili ste – tvárou v tvár.“ Hlas mu ku koncu preskočil a musel si odkašlať.
Nancy prikývla. „Tvárou v tvár, Jim. Chcela som, aby si uvedomil, že nemôže odhodiť život ženy, ako keby to bol starý klobúk – a keď, tak musí zaň platiť, a nie peniazmi. Keď som tvrdila, že neviem nič o jeho majetkových pomeroch, hovorila som pravdu, neviem o nich ani dnes, iba toľko, čo mi povedal jeho advokát koncom týždňa… Nie, Jim. Dajte mi dokončiť.
Skôr než som odišla domov, utrela som rúčku. Potom som už mala stále na rukách rukavičky. Keď ležal na dlážke, vložila som mu sekáč do ruky, akoby ho držal… ale… ruka neposlúchala.“ Prvý raz sa jej hlas zlomil, ale len na okamih. „Chcela som, Jim, aby to vyzeralo ako samovražda. Nevidela som dôvod, prečo by som mala ja alebo niekto iný platiť za jeho bezcenný život svojím.“
„Kedy ste sa vrátili do štúdia?“ opýtal sa ticho.
„Muselo to byť len niekoľko sekúnd pred vami – úmyselne som čakala v šatni číslo jedna takmer až do konca desaťminútovej prestávky. Mala som šťastie, však? Nikto ma nevidel ani prichádzať ani odchádzať, hoci na chodbe bol dosť veľký zhon.“ Usmiala sa. „A ani jeden z nás by dnes nebol v tejto situácii, keby to dievča, tá podpredsedníčka Klubu obdivovateľov, nebolo šlo do toho záchodu. Mimochodom: siaha vaša česť až tak ďaleko, že poviete pravdu aj v tom prípade, keď väčšina ľudí vravieva: ‚Prepáčte, idem si umyť ruky!?‘ Vstala, prišla k nemu a veľmi jemne mu pritisla pery na čelo. „Prepáčte, Jim, idem si umyť ruky.“
Prv než sa jej mohol dotknúť alebo vstať, odišla rýchle do svojej spálne. Vo dverách sa ešte obrátila k nemu, usmiala sa na neho, a potom vošla a zavrela za sebou dvere.
Layton sedel sklesnutý ako starec. Čo mal robiť?
O tomto nemôžem nikomu nič povedať, vôbec nič, pomyslel si. Ani Nora ani Wayne nemajú najmenšie tušenie o význame toho, čo mi dievča včera odhalilo.
Prípad je uzavretý. Bola to samovražda. Aj porota úradného ohliadača to povedala. Hotovo! King je pochovaný.
A potom si musím to dievča vziať, hoci to nebude celkom ako vo filme. Pretože ju chcem, pretože ju potrebujem, pretože potrebujem jej lásku i svoju. Ale budeme môcť byť niekedy spolu šťastní po tomto…?
Usiloval sa usporiadať si myšlienky v hlave a potriasol ňou, ani čo by mal v ušiach vodu. Šťastní po tomto… Ja? S vedomím, že som nečestným zatajením schválil zabitie človeka…? Že ruka, ktorú som bozkával a ktorá ma úprimne, nežne a z pravej lásky hladkala, vrazila oceľovú čepeľ do žijúceho srdca?
Možno, že keby o tom vedeli – keby ju súdili a porota na súde by pochopila, čo ju priviedlo k vražde… Layton zavrtel hlavou. Bola to, ako aj sama povedala, chladná, premyslená vražda. Nemala nádeje.
A vedela o tom.
„A viem to aj ja,“ povedal Layton nahlas a strhol sa. „A viem to aj ja,“ zopakoval si potichu.
Ale ako ju môžem udať? Prečo to má byť práve môj hlas, ktorý po linke natiahnutej medzi Chapter Drive a stredom Los Angeles ponesie zvesť o jej vine a vysloví rozsudok, ktorý bude jej záhubou? Ostatne, čo urobila, aby zato musela zomrieť – mojím pričinením?
Spáchala vraždu.
Akúže má teraz cenu česť? Počuj, Layton, ty čestný: je ti tá tvoja česť taká vzácna…?
Takmer dospel k rozhodnutiu.
Takmer.
Ale keď už sa chvel od vzrušenia, že ho urobí, začul výstrel.
Bol to výstrel z revolvera a prichádzal zo spálne.
Layton ju našiel na posteli. Strčila si hlaveň pištole do úst a potiahla kohútik. Pri pohľade na hlavnicu, na záhlavie postele, na celú posteľ sa vytackal do kúpeľne a pri umývadle padol na kolená.

Po nejakom čase prišiel do Laytonovho bytu Trimble, vošiel bez zaklopania, šiel rovno k Laytonovi, ktorý ležal potme a hľadel do prázdna, a povedal mu: „Toto som našiel pod hlavnicou, na ktorej sa zastrelila. Je to adresované vám, Jim. Pre kartotéku mám fotokópiu – toto si môžete nechať.“
Layton zacítil, ako mu čosi zletelo na prsia.
Po chvíľke Trimble odišiel.
Layton sa pohol. Ležal tu tak dlho, až mu stŕplo telo. Vystrel sa; kĺby mu zaprašťali ako hrdzavé pánty na dverách.
Pošmátral si po prsiach. Našiel list.
Vstal z gauča a potme nahmatal na stene vypínač.
Klesol na stoličku a žmurkajúc hľadel na list.
Bol to hárok listového papiera jemnej kvality a starodávneho vzhľadu, akoby ho bola kúpila veľmi dávno. V ľavom hornom rožku bol zlatý vypuklý monogram NK, ale Nancy ho perom niekoľkokrát krížom prečiarkla.
V liste bolo:

Drahý, drahý môj Jim, je len jediné riešenie Tvojho a môjho problému, a to je toto.
Bolo by príliš ukrutné žiadať, aby si sa musel rozhodnúť. A nakoniec, i keby si sa rozhodol pre mňa a zradil tak svoje presvedčenie, Tvoja láska by sa stala ohavnosťou.
Viem to, Jim. Mne sa stalo to isté.
Prosím Ťa, pokús sa vysvetliť môjmu ockovi a matke, najmä však ockovi, prečo som to urobila – prečo som zabila Tuttera a – a to je ešte dôležitejšie – prečo som sa sama zabila. Nepochopia to, ale prosím Ťa, predsa sa o to pokús.
Svojím bozkom na čelo pred odchodom do spálne som Ti dávala zbohom. Tak veľmi som Ťa chcela bozkať spôsobom, po ktorom sme túžili obidvaja, ale vedela som, že potom by som už nebola mala odvahu urobiť toto.
Zbohom, drahý môj Jim, zbohom!

– 1 –