MAČKA S MNOHÝMI CHVOSTMI

Ellery Queen

1
Zaškrtenie Archibalda Dudleyho Abernethyho tvorilo prvú scénu tragédie v deviatich dejstvách, ktorej dejiskom bolo mesto New York.
Mesto, ktoré sa správalo absurdne.
Sedem a pol milióna ľudí, žijúcich na priestore vyše tristo štvorcových míľ, stratilo odrazu svoju mnohonásobnú hlavu. Búrkovým strediskom tohto úkazu bol polostrov Manhattan, to „mesto bláznov“, o ktorom New York Times poznamenal, práve keď bolo v najhoršom, že sa dalo inšpirovať legendárnou anglickou dedinou a obyvateľmi vychýrenými svojím bláznovstvom. Nebola to práve šťastná narážka, lebo na celej veci nebolo nič zábavného. Náhla panika spôsobila oveľa väčšie škody ako sama Mačka; veľa bolo zranených, a aké otrasy utrpeli mestské deti, nakazené panickým strachom starších, neodhadneme dovtedy, kým sa psychiatri nezačnú vŕtať v neurózach budúcej generácie.
Na dohodnutom malom priestore, kde sa vedci neskôr stretli, zaznamenali viac špecificky priťažujúcich okolností. Ktosi obviňoval noviny. Prirodzene, newyorskej tlači nemožno uprieť určitú zodpovednosť za to, čo sa prihodilo. Obrana, že „predkladáme pani Verejnosti správy o tom, čo sa prihodilo a ako sa to prihodilo, až keď sa všetko skončilo“, ako to zdôraznil šéfredaktor New York Extra, je síce chvályhodná, no nijako nevysvetľuje, prečo sa majú pani Verejnosti predkladať správy o pôsobení Mačky v takých morbidných podrobnostiach a spestrené takou záplavou karikaturistického krepu a prikrášlených nekrológov. Účelom všetkých týchto náročných opatrení bolo prirodzene predať čím viac novín – tento účel splnili noviny tak vynikajúco, že istý vedúci distribúcie súkromne priznal: „Skutočne sme ich šokovali.“ Za spoluvinníka označovali rozhlas. Tie isté vysielače, ktoré dávali za pravdu každému posadnutému maniakovi, čo útočil na rozhlasové detektívky a kriminálne príbehy ako na hlavnú príčinu hystérie, zločinnosti, úchylného správania, fixných, ideí, predčasnej pohlavnej zrelosti, obhrýzania nechtov, nočnej mory, nočného pomočovania, vulgárnosti a iných asociálnych priestupkov modernej Ameriky, nevideli nič zlého v tom, keď sa do detailu rozoberalo pustošenie Mačky s podrobnými výsledkami… ako keby senzácia prestávala byť škodlivá len preto, že nie je fikciou. Neskoršie ktosi zaútočil, a to nie bezdôvodne, že jediné päťminútové vysielanie, venované posledným hrôzam, škrtiča, otriaslo nervami poslucháčov väčšmi ako všetky kriminálne programy všetkých vysielačov dovedna. V tom čase však už skaza prepukla.
Iní lovili v hlbších vodách. Zločiny Mačky podľa nich mali isté prvky, ktoré rozozvučali vesmírne struny hrôzy. Jedným z nich bol spôsob vraždenia. Dych je život a jeho prerušenie je smrť, v tom bola podstata zápletky, spôsob škrtenia mal zrejme vyvolať najpôvodnejšiu hrôzu. Ďalším prvkom bol náhodný výber obetí – „vyberá spakruky“, písali o ňom. Konštatovalo sa, že človek väčšinou prijíma smrť pokojne, ak sa nazdáva, že musí umrieť z určitého dôvodu. Ale Mačka, ako hovorili, si vyberala svoje obete naslepo. To redukovalo život pod ľudskú úroveň a vražde jednotlivca nepripisovalo väčšiu dôležitosť alebo dôstojnosť ako náhodnému zašlapnutiu mravca. To znemožnilo brániť sa, najmä brániť sa morálne, nebolo sa kde skryť, a to vyvolávalo paniku. Tretím faktorom napokon bolo to, pokračovali, že chýbalo akékoľvek poznávacie znamenie vraha. Z tých, čo videli fantóma pri jeho desivej a ničím neodôvodnenej práci, neostal nažive nikto; nezanechal žiadne stopy, ktoré by naznačovali jeho vek, pohlavie, výšku, váhu, farbu vlasov a pleti, zvyky, reč, pôvod, ba ani jeho druh. Podľa všetkých stôp, ktoré zanechal, mohol byť celkom pokojne mačkou alebo upírom. Pretože sa nebolo čoho zachytiť, vzrušená fantázia si popustila uzdu. Výsledkom bolo to, čo sa prihodilo.
A filozofi hľadeli na vec zoširoka, otvorili dokorán okná veľkej panorámy bežných udalostí. Weltanschauung! dodali. Starý sploštený sféroid sa hojdal na svojej osi, pokúšal sa vzdorovať stresom a s hrmotom prekonával chyby spôsobené napätím. Generácia, ktorá prežila dva konflikty zemegule; ktorá pochovala milióny znetvorených, vyhladovaných, zmučených, zavraždených; ktorá sa vynorila za vnadidlom svetového mieru z krvavých vôd storočia a skončila na háčiku s cynickým ozubcom nacionalizmu; ktorú hrbil strach pred nevysvetliteľným hríbom atómovej bomby, nechápala a neželala si chápať; ktorá bezmocne sledovala stratégov diplomacie, ako spriadajú taktiky Armageddonu, čo nikdy neprišiel; generácia zmietaná sem a tam, ktorej sa poklonkovali, ktorú napomínali, lichotili jej, obviňovali ju, ktorú poháňali bez odpočinku, zapálenú, zavrhnutú, nikdy nie mierovú, nikdy nie na pokoji, predmet tlakov a protichodných síl, vo dne v noci, každú hodinu – skutočné obete celosvetovej vojny nervov… nie div, vraveli filozofi, že taká generácia spustí krik pri prvom zašumení neznáma. Vo svete, ktorý bol pozbavený citu, nezodpovedný, ohrozený a hroziaci, nebola hystéria nič zvláštneho. Zaútočila na mesto New York; keby bola doľahla na ktorékoľvek miesto na svete, ľudia ňou postihnutí by jej boli podľahli. Musíte však rozumieť, tvrdili, že ľudia túto paniku vítali, nekapitulovali pred ňou. Na planéte, rozpadávajúcej sa pod nohami na kusy, bolo príliš mučivé zostať normálnym. Fantázia poskytovala útočište a úľavu.
Avšak zrozumiteľne pre väčšinu ľudí charakterizoval prípad priemerný Newyorčan, dvadsaťročný poslucháč práv: „Preštudoval som Dannyho Webstera,“ povedal. „V jednom prípade, do ktorého sa dostal pri pojednávaní s chlapíkom zvaným Joseph White, Webster vystrelil ponad sudcovský pult: ‚Každá nepotrestaná vražda uberá čosi z bezpečnosti v živote každého človeka.‘ Chcem tým povedať, že žijete v takom nežičlivom svete, ako je náš, a nejaký blázon, ktorého volajú Mačka, začne napravo, naľavo hrdúsiť ľudí a nik si s ním nevie poradiť, a akýsi Joe Schmo vám napokon povie, že Mačka môže spokojne drhnúť ľudí, dokiaľ nájde dosť zákazníkov, čo sa pomestia na lavičky na tribúne Ebbets Fieldu – iste vás nudím a mimochodom, čo sa stalo s Durocherom?“ Ten študent práv sa volal Gerald Ellis Kollodny a poskytol na požiadanie interview na chodníku Hearstovmu reportérovi; jeho výrok priniesli odrazu New Yorker, Saturday Review of Literature a Readers Digest; M-G-M News pozvali pána Kollodnyho, aby ho zopakoval pred kamerami, a obyvatelia New Yorku prikyvovali a vraveli, že je to presne tak.

2
25. august priniesol so sebou jednu z tých sparných subtropických nocí, ktoré sú špecialitou letného New Yorku. Ellery sedel vo svojej pracovni v šortkách a pokúšal sa písať. Prsty mu však skĺzli z klávesov a napokon zahasil svetlo nad písacím stolom a pobral sa k oknu.
Mesto bolo hrozivo pokojné, čupilo sa pod tlakom noci. Na východe sa nahrnuli tisíce do Central Parku, aby sa mohli hodiť do sparenej trávy. Na severovýchode, v Harleme a Bronxe v Little Italy, Yorkville; na juhovýchode, na Lower East Side a za riekou v Queens a Brooklyne; na juhu v Chelsea, Greenwich Willage, Chinatowe – všade, kde boli obytné domy – núdzové východy sa zmenili na preplnené priečinky v dymových mračnách, domy sa vyprázdnili, ulice boli plné pomätených ľudí. Chodníky parkov vyzerali ako cestičky chrobákov. Autá sa mihali po mostoch – Brooklynskom, Manhattanskom, Wiliamsburskom, Queensborouhskom, Georga Washingtona, Triborouhskom, – naháňali morský vánok. V Coney Islande, Brightone, na Manhattanskej pláži, v Rockaways, na Jonesovej pláži boli brehy posiate miliónmi ľudí trpiacich nespavosťou, znepokojene obrátených k moru. Výletnícke člny rapkali hore-dolu po Hudsone a prevozné pramice sa kolembali ako preťažené stareny na ceste do Weehawken a State Island.
Rozpálenú oblohu preťal blesk a odhalil vežu Empire State Building. Gigantický fotografický proces; synchronizovaný blesk pre kameru v rozmeroch mesta, fotografujúcu noc.
Trochu na juh visel jasný opar. Bola to však fatamorgána. Times Square sa pod ňou dusil v horúčave; ľudia boli roztratení v Radio City Music Halle, v Roxy, Capitole, Strande, Paramounte, State – všade, kde sa dal očakávať chládok.
Niektorí sa uchýlili do podzemnej dráhy. Dvojice vozňov mali spojovacie dvere otvorené, a keď vlaky prehrmeli okolo, medzi stanicami sa vzduch z tunela mocne tlačil dnu, pekelný, ale predsa vzduch. Najlepšie miesto bolo v predných dverách prvého vozňa, hneď vedia strojvodcovej kabíny. Tam boli mračná najhustejšie, priamo sa hojdali v záchvate vďačnosti.
Na Washingtonovom námestí, pozdĺž Piatej avenue, 57. ulice, po hornej Broadwayi, Riverside Drive, Central Park Weste, 110. ulici, Lexington Avenue, Madisone autobusy pribrali niekoľkých a mnohých odmietli a rútili sa hore a dolu, na sever a na juh, na východ a na západ a naháňali si chvosty ako…
Ellery sa naklonil späť nad písací stôl a zapálil si cigaretu.
Nezáleží na tom, kde začnem, pomyslel si, naostatok zaviaznem v tej istej prekliatej kaši.
Z Mačky sa stával ozajstný problém.
Prevážil sa dozadu a ruky si zopäl za hlavou. Prsty sa mu šmýkali vo vesmírnej spare, preto ich napäl, lebo sa nazdával, že tak vydrží lepšie všadeprítomné napätie. Myšlienky vylučujúce šmyk. Nová posila pre vôľu.
Mačka.
Ellery potmehúdsky zabafkal.
Veľké pokušenie.
Vo wrightsvillskom Van Hornovom prípade sa Ellery dopustil ohromujúcej zrady. Presvedčil sa, že ho zradila jeho vlastná logika. Stará čepeľ sa v jeho ruke náhle zvrtla; namieril ju na vinníka a napokon preklala nevinného. Odložil ju teda nabok a sadol si za písací stroj. Pretože inšpektor Richard Queen z Policajného oddelenia v New Yorku bol súčasne predkom zosadeného šampióna, bolo to preňho nebezpečné príbuzenstvo.
„Nechcem o nijakom prípade ani počuť,“ povedal by Ellery. „Daj mi s tým pokoj.“
„Čo je to s tebou,“ dobiedzal by otec. „Bojíš sa azda pokušenia?“
„Už som s tým skoncoval. Viac ma to nezaujíma.“
To však bolo predtým, než Mačka zaškrtila Archibalda Dudleyho Abernethyho.
Pokúšal sa vypustiť z hlavy vraždu Abernethyho. Istý čas sa mu to aj celkom darilo. Z raňajších novín hľadela naňho upreto a neodbytne malá okrúhla tvár človiečika s drobnými okrúhlymi očkami.
Napokon sa v ňom začal prebúdzať záujem.
Bolo to zaujímavé, pozoruhodný prípad.
V živote nevidel bezvýraznejšiu tvár. Nebola zlomyseľná alebo láskavá, ani potmehúdska alebo hlúpa; ba nebola ani záhadná. Nebolo v nej nič, bucľatosť, tvár štyridsaťštyriročného embrya; jeden z nedokončených experimentov prírody.
Áno, zaujímavá vražda.
A potom prišlo druhé Zaškrtenie.
A po ňom tretie.
A…
Dvere bytu vrzgli!
„Tato?“
Ellery vyskočil, udrel sa pritom do holene. Náhlivo odkryvkal do obývacej izby.
„Tak čo.“ Inšpektor Queen mal už vyzlečený kabát a stiahnutú kravatu; práve si vyzúval topánky. „Vyzeráš celkom pokojný, synku.“
Inšpektor bol v tvári popolavý.
„Ťažký deň?“ Nebola to však páľava. Starý pán bol voči počasiu odolný ako potkan z púšte.
„Máš niečo na ľade, Ellery?“
„Limonádu. Celé litre.“
Inšpektor sa odšuchtal do kuchyne. Ellery počul, ako otvára a zatvára chladničku. „Mimochodom, môžeš mi gratulovať.“
„Gratulovať, k čomu?“
„Dnes mi práve zverili,“ povedal otec a znova sa zjavil s oroseným pohárom, „najväčšiu mačku vo vreci počas mojej údajnej, zdôrazňujem, údajnej kariéry.“ Hodil hlavou dozadu a upil si. Ukázal pritom na hrdlo a vyzeral ešte sivší. „Prepustili ťa?“
„Ešte horšie.“
„Povýšili ťa?“
„Veru tak,“ povedal inšpektor a sadol si. „Teraz som prvým psom v prípade Mačky.“
„Mačky?“
„Poznáš predsa Mačku?“ Ellery sa oprel o veraje.
„Komisár si ma pozval,“ pokračoval inšpektor, dlaňami pritom objímal pohár, „a povedal mi, že uvažuje o tom ťahu už dlhší čas. Práve zostavuje zvláštnu čatu pre Mačku. Som za ňu zodpovedný. Ako som povedal, prvý pes.“
„Zopsul si sa?“ rozosmial sa Ellery.
„Možno sa ti vidí tá situácia dosť komická,“ dodal otec, „no, čo sa mňa týka, najradšej by som to všetko nechal plávať.“ Dopil, čo zostalo v pohári. „Ellery, čertovsky málo chýbalo a bol by som komisárovi povedal dnes priamo do očí: Darmo mi zverujete takú vec, Dick Queen je na to pristarý vták. Obetoval som nášmu po celý život a vždy som mu verne slúžil. No toto si nezaslúžim.“
„Ale si to vzal.“
„Nuž, vzal som,“ odvetil inšpektor, „a pánboh zaplať, ešte som aj povedal, ‚Ďakujem, pán komisár‘. No potom som náhle vycítil,“ pokračoval ustarostený, „že má v rezerve háčik, ktorý zatiaľ nedal na udicu, a vtedy, synku, by som sa z toho bol ešte radšej vyšmykol. Ba ešte to aj môžem urobiť.“
„Chceš sa toho vzdať?“
„To len tak hovorím. Tak či onak, povedz úprimne, nešiel by si do toho so mnou?“
„Brrr,“ Ellery podišiel k jednému z okien obývacej izby. „Nie je to predsa moja kaša,“ ponosoval sa New Yorku. „Trochu som sa okolo toho motal, to je všetko. Dlho mi šťastie prialo. No keď som zistil, že hrám s falošnými kockami…“
„Chápem ťa. Áno. A v tejto partii ide do tuhého.“
Ellery sa zvrtol. „Nezveličuješ?“
„Ellery, toto je neobyčajný prípad.“
„Nehovor.“
„Ako vravím,“ povedal starý pán, „neobyčajný prípad.“
„Zopár vrážd. Pripúšťam, že sú záhadné. Ale sotva to bude nový uzol. Aké je percento neodhalených vrahov? Nerozumiem ťa, tatko. Mal som dôvod, prečo som sa toho vzdal; pustil som sa do niečoho a zbabral som to, výsledkom bola, mimochodom, smrť, alebo dve. Ty si však profík. A okrem toho ťa poverili. Ak nepochodíš, zodpovednosť za neúspech padá na komisára. A povedzme, že toho škrtiča neodhalia –“
„Milý filozof,“ povedal inšpektor a krútil v dlaniach prázdny pohár, „ak toho škrtiča neodhalia, a to čertovsky chytro, niečo v tomto ľudskom mravenisku určite praskne.“
„Praskne? V New Yorku? Ako to myslíš?“
„V skutočnosti to ešte nehrozí. Zatiaľ sú iba náznaky. Množstvo telefonických dopytov na veliteľstve, čo žiadajú informácie, inštrukcie, ubezpečenia, všetko možné. Stúpajúci počet falošných poplachov, hlásených polícii, menovite v noci. Nervozita mužov v službe. Na každom kroku vidíš väčšie napätie ako obyčajne. Akési…“ Inšpektorova ruka s pohárom ostala visieť vo vzduchu… „akési sústredenie záujmu na istú časť verejnosti. Príliš sa o ňu zaujímajú. Nie je to prirodzené.“
„Len preto, že príliš horlivý karikaturista…“
„Len preto! Načo uvažovať, kto zapríčinil to kvílenie pri pekelnej bráne? Všetko má svoj dôvod, Ellery. Prečo je tohto leta jediným trhákom na Broadwayi tá smiešna vražedná fraška, Mačka? Každý kritik v meste ju vynášal ako najmastnejšie sústo, aké núka New York za posledných päť rokov, a je to aj jediné divadlo, ktoré donáša. Winchellov posledný tromf bola ‚Hviezdna Mačka‘. Berle zavrhol tento mačací žart, tvrdil, že nepovažuje tento námet za vtipný. Obchody so zvieratami hlásia, že za celý mesiac nepredali ani mača. Videli vraj Mačku v Riverdale, Canarsie, Greenpointe, vo východnom Bronxe, Park Rowe, Park Avenue, na Park Plaze. Po celom meste začíname nachádzať túlavé mačky zaškrtené šnúrami. Na Forsythe Street, Pitkin Avenue. V Lenoxe. Druhú. Desiatu. Na Bruckner Boulevarde –“
„Deti.“
„Jasné, dokonca sme pritom niektoré prichytili. Ale je to symptóm, Ellery. Symptóm čohosi, čo naháňa strach aj ostrieľanejšiemu, ako som ja, a ja som natoľko chlap, že to pripúšťam.
„Jedol si dnes už vôbec niečo?“
„Päť vrážd a najväčšie mesto sveta sa otriasa! Prečo? Ako mi to vysvetlíš?“
Ellery mlčal.
„Daj sa do toho,“ sarkasticky šľahol inšpektor. „Nechceš ohroziť svoju pozíciu amatéra.“
Ellery však iba rozmýšľal. „Možno,“ povedal, „možno je to ten čudný pocit. New York zaznamená len tak spakruky päťdesiat prípadov obrny za deň, ale nech sa vyskytnú dva prípady ázijskej cholery, a to za celkom normálnych okolností, môžeš očakávať masovú hystériu. Na tých zaškrtených je čosi čudné. Nedá sa na to hľadieť ľahostajne. Keď to postihlo človeka, akým je Abernethy, môže to postihnúť každého.“ Odmlčal sa. Inšpektor naňho uprene hľadel.
„Zdá sa, že toho vieš dosť.“
„Len to, čo som náhodou pochytil z novín.“
„Chcel by si vedieť viac? Nezaujíma ťa pohľad červíka?“
„Prečo nie…“
„Sadni si, synku.“
„Tato –“
„Sadni si!“
Ellery si sadol. Konečne, bol to jeho otec.

„Zatiaľ je to päť vrážd,“ povedal inšpektor. „Všetky v Manhattane. Všetky zaškrtením. Pri každej použil vrah ten istý druh šnúry.
„Ten neobyčajne mocný hodváb? Indický hodváb?“
„Ach, teda to vieš?“
„Noviny píšu, že sa im nepodarilo vypátrať jeho pôvod.“
„Noviny majú pravdu. Je to mocný, hrubovláknitý hodváb – aby ho parom vzal – pochádza z indickej džungle a je zatiaľ jedinou stopou, ktorú máme.“
„Ako?“
„Opakujem: inak po ňom neostalo jedinej mizernej stopy. Nič! Ellery, nič. Nijaké šľapaje. Nijakí svedkovia. Nijaké podozrenia. Nijaké motívy. Nemáme jedinú vec, o ktorú by sme sa mohli oprieť. Škrtič prichádza a odchádza ako morský vánok, necháva za sebou iba dve veci, mŕtvolu a šnúru. Prvou obeťou bol –“
„Abernethy, Archibald Dudley. Štyridsaťštyriročný. Trojizbový byt na Východnej 19. ulici vedia Gramercy Parku. Starý mládenec, ktorý osamel pred niekoľkými rokmi po smrti matky v invalidite. Jeho otec, farár, zomrel roku 1922. Abernethy nikdy nepracoval. Staral sa o matku a neskôr o seba. 4 F vo vojne. Sám si varil a viedol domácnosť. Nijaké zvláštne záujmy. Nijaké zakuklené spolky. Vôbec nič. Obyčajná bezfarebná, suchárska nula. Podarilo sa presnejšie určiť čas Abernethyho smrti?“
„Doktor Prouthy je skoro bezpečne presvedčený, že ho zaškrtili okolo polnoci 3. júna. Máme dôvod nazdávať sa, že Abernethy poznal svojho vraha; všetky okolnosti svedčili o schôdzke. Príbuzných sme vylúčili; prepadli sa do pekla, sú preč a nik z nich to nemohol urobiť. Priatelia? Abernethy nijakých nemal, ani jedného. Bol to ozajstný osamelý vlk.
„Alebo ovca.“
„Pokiaľ viem, neprehliadli sme nijaký fígeľ,“ pokračoval inšpektor morózne. Prezreli sme strechu budovy. Vypočuli sme opitého vrátnika. Každého nájomníka v dome. Ešte i majiteľovho agenta.
„Počul som, že Abernethy žil z príjmov, ktoré mu plynuli z majetku.“
„Dlhé roky sa oňho starala banka. Nemal advokáta. Nerobil nijaké obchody – pánbohvie ako trávil čas po matkinej smrti; my to nevieme. Povedal by som, že len tak vegetoval.
„Čo obchodníci?“
„Vypočuli sme všetkých.“
„Aj holiča?“
Myslíš preto, že sa vrah vynoril spoza jeho rozkošného kresielka?“ Inšpektor sa ani neusmial. „Holil sa sám. Raz do mesiaca sa dal ostrihať u holiča vedľa Union Square. Chodil ta vyše dvadsať rokov a ani nevedeli, ako sa volá. Pre každý prípad sme vypočuli troch holičov. Pravda, bez úspechu.“
„Si presvedčený, že v Abernethyho živote nebola nijaká žena?“
„Bezpečne.“
„Ani nijaký muž?“
„Nič nedokazuje, že by bol aspoň homosexuálom. Bol to taký malý tučný záprdok. Nevedel, čo sú to kopance, zhon, chyby.“
„Okrem jednej chyby. Aspoň jedinej.“ Inšpektor Queen sa rozbehol, ale prsty mu odrazu stuhli. Ellery sa trocha zahniezdil v kresle. „Nijaký človek nemôže byť taká totálna nula, ako nasvedčujú fakty o Abernethym. Jednoducho to nie je možné. A dôkazom toho je, že ho zavraždili. Viedol mizerný život istého druhu. Niečo však robil. Všetkých päť niečo robilo. Čo povieš na Violettu Smithovú?“
„Violette Smithová,“ povedal inšpektor a prižmúril oči. „Číslo dva v Mačkinej estráde. Zaškrtená sotva devätnásť dní po Abernethym – 22. júna, niekedy medzi 18. hodinou a polnocou. Slobodná, štyridsaťdvaročná. Bývala sama v dvojizbovom byte na najvyššom poschodí plošticárne na Západnej 44. ulici nad pizzeriou. Bočný vchod bez výťahu. V budove vedia reštaurácie na prízemí ďalší traja nájomníci. Bývala na tej adrese šesť rokov. Predtým žila na 73. West End Avenue. Predtým na Cherry Street v rodnej obci.“
„Violette Smithová,“ povedal inšpektor bez toho, aby otvoril oči, „bola takmer v každom ohľade protikladom Archieho Abernethyho. On bol samotár, ona poznala každého na Times Square. On bol Janíčko z Perníkovej chalúpky, ona ježibaba. Jeho ochraňovala po celý život matka, ona poznala iba ochranu svojej živnosti. Abernethy nemal nijaké neresti, Violette nemala nijaké cnosti. Ona bola pijanka, nenapraviteľná obeť zvyku a bola práve v najhoršom, keď ju dostali. V živote nezarobila deravý groš, udržiavala sa nažive takýmto drsným spôsobom.“
„Zväčša na Šiestej avenue, usudzujem,“ povedal Ellery.
„Vôbec nie. Violette nikdy nevymetala dlažbu. Jej hlavným zdrojom boli telefonáty; ustavične u nej zvonil telefón.“
„Zatiaľ čo sa v Abernethyho prípade,“ inšpektor bzučal ďalej, „nemáme o čo oprieť, vo Violettinom sme prevrhli úľ. Normálne, keď odpravia ženskú, ako je ona, zatkneme agenta, priateľky, klientov, dodávateľa drog, gangstra, ktorý sa vždy skrýva kdesi v pozadí, a niekde sa už nájde odpoveď. A tento prípad bol dosť normálny; Vi držala rekord, deväťkrát bola v base, istý čas pracovala, od tých čias bola stále v spojení s Frankom Pompom. Lenže nikam sme sa s tým nedostali.“
„Ste presvedčení –“
„– že je to dielo Mačky? Aby som bol úprimný, spočiatku sme neboli. Nebyť tej šnúry –“
„Z toho istého indického hodvábu.“
„Farba bola iná. Ružová, podobná farbe lososa. Ale hodváb; bol to ten indický hodváb, bezpečne ten istý ako v Abernethyho prípade, ibaže ten bol modrý. Prirodzene, keď prišiel na rad tretí, potom štvrtý a piaty, vyšla najavo šablóna a teraz spoľahlivo vieme, že tá ženská, Smithová, je jedna zo série. Čím väčšmi do toho vnikáme, tým viac sme o tom presvedčení. Obraz i atmosféra sú tie isté. Vrah, ktorý prišiel a odišiel, a za okenicou sa ani nemihol jeho tieň.“
„A predsa –“
Starý pán pokrútil hlavou. „Medzičasom sme urobili rozbor vína. Keby Violette bola bývala ľudom viac na očiach, boli by sme sa niečo dozvedeli, ale stoličky nič nevedia. Nie preto, že by to tajili, jednoducho nevedia.
Nemala nijaké ťažkosti, rozhodne sa nemusela namáhať, aby sa uživila, alebo niečo podobné. Vi si prilepšovala život šmelinou a bola natoľko šikovná, že vedela zahrať loptu bez kriku. Prijímala finančné straty ako súčasť obchodného rizika. Vyzerala blahobytne ako stará spoľahlivá firma.“
„Nad štyridsať,“ dodal Ellery. „A to v únavnej profesii. Nemyslím –“
„Na samovraždu? Vylúčené.“
Ellery sa poškrabal na nose. „Povedz mi o tom viac.“ Našli ju až po tridsiatich šiestich hodinách. 24. júna ráno ju objavila kamarátka; celý deň a noc ju vyvolávala telefónom, vyliezla hore schodmi, Violettine dvere našla zavreté, ale nezamknuté, vstúpila –“
„Abernethyho mŕtvolu našli sedieť v kresle,“ povedal Ellery. „Povedz mi presne, ako našli Smithovú?“
„Jej byt tvorila spálňa a salón – kuchynka bola jedna z tých vstavaných hračiek v stene. Našli ju na dlážke v dverách medzi oboma izbami.“
„Kde bola obrátená tvárou?“ rýchlo sa opýtal Ellery.
„Rozumiem, ťažko však povedať, že bola niekam obrátená. Celá bola skrútená do klbka. Mohla spadnúť z ktorejkoľvek strany.“
„Z ktorého boku ju napadol?“
„Od chrbta, presne tak ako Abernethyho. A na šnúre bol uzol.“
„Ach tak, v tom je to.“
„Čo?“
„Aj v Abernethyho prípade bol na šnúre uzol. Práve to mi robilo starosti.“
„Prečo?“ Inšpektor sa narovnal v kresle.
„No… je to akási bodka za tým celým.“
„Čo vravíš?“
„Efekt, bolo to však nevyhnutné? Sotva by si odišiel skôr, než je tvoja obeť mŕtva, je tak? Načo ten uzol? Fakticky – musel by si sa poriadne zapotiť, ak by si chcel urobiť uzol, keď škrtíš svoju obeť. Z toho vyplýva, že uzly robil až po smrti.“
Otec nespúšťal z neho oči.
„To je ako keby si urobil mašľu na balík, ktorý si už poriadne zabalil. Je to zvláštny – skoro by som povedal – umelecký zásah. Úhľadný, uspokojujúci. Uspokojujúci… čo by si povedal. Vášeň pre úplnosť, dokonalosť? Áno, tak čertovsky dokonalý je.“
„Čo mi to tu preboha rozprávaš?“
„Nie som si istý,“ odvetil zarmútený Ellery. „Povedz mi, bol tam nejaký znak vlámania?“
„Nie. Všetci sú toho názoru, že vraha očakávala. Tak ako Abernethy.“
„Vydával sa za klienta?“
„Možno. Ak ním bol, tak len preto, aby sa dostal dnu. Posteľ nebola rozhádzaná a hoci ju našli v župane, mala pod ním spodničku a nohavičky. Svedkovia tvrdia, že doma chodila skoro vždy v negližé. Mohol to však byť ktokoľvek, Ellery. Niekto, koho dobre poznala, alebo niekto, koho nepoznala dosť dobre, alebo dokonca niekto, koho nepoznala vôbec. Nebolo predsa ťažké,“ povedal inšpektor, „zoznámiť sa so slečnou Smithovou.“
„Ostatní nájomníci –“
„Nik nepočul ani šuchnúť. Ľudia z reštaurácie ani nevedeli, že existuje. Vieš, ako je to v New Yorku.“
„Nikoho sa na nič nepýtaj a staraj sa o svoje veci.“
„Zatiaľ čo dáma na poschodí príde o život.“
Inšpektor vstal a rozbehol sa k oknu. Náhle sa však vrátil k stoličke a zamračil sa. „Inými slovami,“ povedal, „v Smithovej prípade sme tiež obišli naprázdno. Teda –“
„Otázka. Našiel si nejakú súvislosť medzi Abernethym a Violettou Smithovou? Akúkoľvek?“
„Nie.“
„Pokračuj.“
„Kométa číslo tri,“ zanôtil inšpektor ako pri cirkevnom obrade. „Rian O’Reilly, štyridsaťročný predavač obuvi, ktorý býval so svojou ženou a štyrmi deťmi v činžiaku v Chelsea. Dátum: 18. júla; dvadsaťšesť dní po zavraždení Smithovej.
„Smrť O’Reillyho,“ povedal inšpektor, „bola príšerná… tak príšerne desná. Ten chlapík doslova drel, bol dobrý manžel, fanatický otec, zápasil, aby sa udržal nad vodou, a užil si pritom ťažké časy. Aby rodina slušne žila, O’Reilly pracoval na dvoch miestach, na plný úväzok v sklade obuvi na dolnej Broadwayi a v noci ako pomocník v predajni u Futona a Flatbusha na druhej strane rieky v Brooklyne. Bol by sa pekne pretĺkol životom, keby ho nebola postihla taká smola. Jedno z jeho detí dostalo pred dvoma rokmi obrnu. Ďalšie dostalo zápal pľúc. Potom sa jeho žena pri zaváraní obliala horúcim parafínom a celý rok jej platil kožného špecialistu, aby jej vyliečil popáleniny. Na dovŕšenie nešťastia tretie dieťa zrazil šialený vodič, ktorého sa nepodarilo zistiť, a decko si odležalo tri mesiace v nemocnici. O’Reilly si musel vziať maximálnu pôžičku na svoju tisícdolárovú poistku. Jeho žena založila svoj biedny snubný prsteň. Mali aj historickú šabľu – O’Reilly ju predal, aby mohol vyplatiť doktorov.
O’Reilly si rád kedy-tedy pospal, no celkom prestal piť. Ešte aj pivo. Udržal sa na desiatich cigaretách za deň, a kedysi bol tuhý fajčiar. Žena mu pripravovala studené obedy a večeriaval až po návrate domov, obyčajne po polnoci. Minulý rok si veľa vytrpel so zubami, nechcel však ísť k zubárovi, vravel, že na také hlúposti nemá čas. Jeho žena však tvrdí, že niekedy sa išiel od bolesti zblaznieť.“
Otvorenými oknami prúdila dnu páľava. Inšpektor Queen si utrel tvár zhúžvanou vreckovkou.
„O’Reilly nebol typ Íra, ktorí zvyknú vystrájať v sobotu večer. Bol to malý chlapík, chudý a škaredý, s širokým obočím, ktoré pôsobilo dojmom, že sa ešte i po smrti hnevá. Žene vravieval, že v bitkách je zbabelec, ona však bola presvedčená, že má dosť guráže. Myslím, že aj mal po tom všetkom. Narodil sa v samom horúcom pekle a celý jeho život bol jediný dlhý boj. V detstve boj s otcovým pijanstvom a uličnými povaľačmi, a potom boj s biedou a chudobou. Keď si spomenul na otca, ktorý bíjal jeho matku, O’Reilly sa to pokúšal vynahradiť svojej žene a deťom. Celý svoj život zasvätil rodine.
Bol zbláznený do klasickej hudby. Nevedel prečítať jedinú notu a jakživ sa na ničom nenaučil hrať, vedel však nôtiť úryvky z množstva opier a symfónií a v lete sa snažil navštíviť čo možno najviac verejných nedeľňajších koncertov v Central Parku. Stále naháňal deti, aby počúvali WQXR, a presviedčal ich, že Beethoven im rozhodne osoží viac ako ‚Tieň‘. Jeden z jeho chlapcov mal talent pre husle; O’Reilly mu však musel odriecť hodiny. Pani O’Reillyová povedala, že v ten večer plakal do rána ako decko.
„To bol muž,“ povedal inšpektor Queen a zamrvil pritom palcami na nohách, „ktorého zaškrtené telo našiel zavčasu ráno 19. júla domovník v tej budove. Domovník práve zametal vstupnú halu, keď zrazu zbadal v tmavom priestore za schodišťom hromadu šiat. Bol to O’Reilly, mŕtvy.
Prouthy určil čas smrti niekedy medzi polnocou a jednou hodinou ráno z 18. na 19. O’Reilly šiel zrejme práve domov z nočného klubu v Brooklyne. Overili sme si to v sklade a čas jeho odchodu sa skoro presne kryje s jeho pohybmi, ak mieril priamo domov a bol napadnutý, keď vstupoval do domu a práve kráčal hore schodmi. Na jednom boku hlavy mal hrču –“
„Zapríčinil ju úder alebo pád?“ opýtal sa Ellery.
„Nevieme iste. Vyzerá to skôr na úder, lebo ho vliekol – na dlaždiciach ostali šmuhy od gumových podpätkov – priamo od vnútornej strany brány až pod schody, kde ho domovník našiel. Nijaký zápas, nikto nič nepočul.“ Inšpektor si tak bezohladne stisol nos, že mu na ňom ostal niekoľko sekúnd biely znak. „Pani O’Reillyová bola celú noc hore, čakala svojho muža, lebo sa bála nechať deti doma samotné. Práve sa chystala telefonovať na políciu – stále vraj mali telefón, lebo O’Reilly vždy rátal s tým, že jedno z detí môže ochorieť uprostred noci – keď zrazu prišiel za ňou policajt, ktorého zavolal domovník, a oznámil jej smutnú správu.
Vravela mi, že sa od Abernethyho vraždy bála a bola nervózna. ‚Rian sa musel vracať z Brooklynu tak neskoro v noci,‘ povedala. ‚Prehovárala som ho, aby to nočné miesto nechal, a potom, keď zaškrtili tú ženu na Západnej 44. ulici, šla som o rozum prísť. Ale Rian sa iba smial. Povedal, že by sa nik nenamáhal zavraždiť ho, nikomu by vraj za tú vraždu nestál.‘“
Ellery si oprel lakte o holé kolená a tajnostkársky si zakryl dlaňami tvár.
Inšpektor povedal: „Zdá sa, že je čoraz teplejšie,“ a Ellery čosi zamrmlal. „Je to neprirodzené,“ ponosoval sa inšpektor. Vyzliekol si košeľu a tielko a prehodil ich cez operadlo stoličky. „Nechal po sebe vdovu so štyrmi deťmi; niečo, čo ostalo z poistky, pohltí jeho pohreb. Chápem jeho kňaza, že sa pokúša čosi podniknúť, je to však chudobná farnosť a O’Reillyho dediči sú teraz odkázaní na mestskú podporu.“
„A teraz budú jeho deti ďalej počúvať ‚Tieň‘, ak im ostalo rádio.“ Ellery si pošúchal hrdlo. „Nijaké stopy.“
„Nijaké stopy.“
„Šnúra.“
„Ten istý hodváb, modrá.“
„Zauzlená na chrbte?“
„Zauzlená na chrbte.“
„Množstvo rýmov,“ odsekol Ellery. „Ale kde je ich zmysel?“
„Povedal by si, že vdova po O’Reillym.“
Ellery sa odmlčal. Ale o chvíľu povedal: „Bolo to približne v tom čase, keď Mačka inšpirovala karikaturistu. Spomínam si, ako sa Mačka vynárala. Priamo vyskakovala z titulnej strany mimoriadneho vydania… tak to bolo i je. Jedna z veľkých príšer karikaturistickej éry. Tomu človeku by mali udeliť Pulitzerovu cenu za satanizmus. Diabolsky úsporná kresba; fantázia dopĺňa to, čo maliar vynechal. Niečo, čo si človek zaručene vezme do postele. Koľko chvostov má tá Mačka? pýta sa titulok. A napočítame tri prívesky, skrútené na koncoch kdesi v úzadí. Nie sú to naozajstné hrubé chvosty, rozumieš? Skôr ako šnúry zakončené sľučkovitými otvormi a ako stvorené pre hrdlá… Tie však tam nie sú. Prvá šnúra má číslo jedna, druhá číslo dve a tretia šnúra číslo tri. Nie azda Abernethy, Smithová alebo O’Reilly. Natoľko bol dôsledný. Mačke ide o počet. O čísla, ktoré zrovnoprávňujú všetkých ľudí napriek tomu, že na druhej strane máme Otcov zakladateľov a Abeho Lincolna. Mačka je veľký nivelizátor ľudstva. Nie náhodou majú jej pazúry tvar kosákov.“
„To je v poriadku, ale vrcholom je deň po 9. auguste, keď sa Mačka zjavila znova,“ povedal inšpektor, „a narástol jej štvrtý chvost.“
„A pamätám sa aj na ten,“ prikývol Ellery. „Monika McKellová. 9. august. Dvadsaťdva dní po O’Reillym.“
„Večná debutantka. Sotva tridsaťsedemročná a rozmarná.“
„Park a Päťdesiata tretia. Kaviarenská spoločnosť. Prelietavá múza, ktorú volali Lietajúca Lena.“
„Alebo, ako ju taktnejšie nazval Lucius Beebe – Šibnutá Monika.“
„To je jedno,“ povedal inšpektor. „Známa tiež ako McKellov prízrak, McKell, jej otec, naftový kráľ, mi povedal, že Monika bola jediná divá mačka, za ktorú sa nikdy nehanbil. Ba, ako vidíš, bol na ňu pyšný. Bola divá, len čo je pravda – zahryzla sa do fľašky s ginom, vyvádzala v čase prohibície, a keď mala v hlave, jej obľúbeným trikom bolo, že skočila za pult a porazila barmana v mixovaní. Vravia, že vedela namiešať najlepší Martini v New Yorku, či už bola opitá alebo triezva. Narodila sa v opustenom dome a zomrela v podzemnej dráhe.
Monika sa nikdy nevydala. Raz povedala, že okrem príbuzných, jediný príslušník mužského rodu, ktorého kedy poznala a mohla akokoľvek dlho znášať jeho prítomnosť, bol kôň zvaný Leibowitz a jediný dôvod, prečo sa zaňho nevydala, bol podľa nej ten, že pochybovala, či by ho dostala domov. Bola zasnúbená najmenej s desiatimi mužmi, ale zakaždým v poslednej minúte zutekala. Jej otec reval a matka, ufňukaná ženská, dostávala hysterické záchvaty; nič to však nepomáhalo. Do posledných Monikiných zásnub vkladali veľké nádeje – vyzeralo to, že sa tentoraz naozaj vydá za toho maďarského grófa – ale Mačka im urobila škrt cez rozpočet.“
„V podzemnej dráhe,“ dodal Ellery.
„Tak je, ale ako sa ta dostala. Nuž to bolo takto. Monika McKellová bola najlepšou dohadzovačkou, akú kedy newyorská podzemná dráha mala. Vedela využiť každú príležitosť, ktorá sa jej naskytla. Else Maxvellovej povedala, že je to jediné miesto, kde má dievča pocit, že je medzi ľuďmi. Najväčšiu radosť mala, keď mohla okázale robiť sprievodcu turistom, najmä ak stáli na konci radu.
„Smiešne,“ povedal inšpektor, „že to bola práve tá podzemná dráha, kde ju dostali. Monika sa vláčila v tú noc Snookym – tým svojím grófom – a húfom priateľov kluboch. Napili sa v akejsi putike vo Village a okolo štvrť na štyri ráno Monika pocítila únavu z obsluhovania pri pulte a dospeli k záveru, že je už noc. Začali zháňať taxíky _ všetci okrem Moniky, ktorá sa nepohla z miesta a zaťato tvrdila, že ak naozaj veria v americký spôsob života, pôjdu všetci domov. Ostatní jej dali za pravdu, ale grófovi udrela do hlavy jeho maďarská pýcha – tiež bol poriadne naliaty vodkou a coca-colou – a šomral čosi o tom, že keby bol chcel dýchať sedliacky smrad, mohol zostať v Maďarsku a nech ho parom vezme, ak sa natoľko poníži, že vkročí do podzemnej alebo akejkoľvek inej dráhy a že môže ísť spokojne domov podzemnou dráhou sama, ak jej to nevadí. Tak teda šla.“
„Tak teda šla,“ povedal inšpektor a oblizol si pery, „a našli ju krátko po šiestej hodine ráno, ležala na lavici takmer na samom konci nástupišťa stanice Sheridan Square. Našiel ju traťmajster. Privolal policajta a policajt sa len letmo pozrel a zozelenel. Okolo hrdla mala lososovoružovú hodvábnu šnúru.“
Inšpektor vstal, vošiel do kuchyne a vrátil sa s krčahom limonády. V tichosti pili a potom inšpektor postavil krčah späť do chladničky.
Keď sa vrátil, Ellery sa zamračený opýtal: „Ostal mu čas na –?“
„Nie,“ odvetil inšpektor. „Bola už asi dve hodiny mŕtva. To znamená, že ju vrah napadol okolo štvrtej ráno alebo o niečo neskôr, práve v čase, keď mohla prechádzať z nočného klubu cez Sheridan Square a možno čakala niekde pár minút – vieš, ako chodia vlaky tak zavčas ráno. Ale gróf Szebo sa zdržal s ostatnými najmenej do päť tridsať. Všetci sa na ceste obytnou štvrťou zastavili v nočnom podniku na rohu Madisonu a 48. ulice, kde podávajú do rána hamburské roštenky. Každá minúta, ktorú tu strávili, nasledovala už bezpečne po okamihu vraždy. Konečne, aký to mohlo mať zmysel? Jej otec, McKell, zmluvne zabezpečil, že zanechá Szebovi mastný milión, keď jej vrah pritiahol uzol – prepáč, to by sme boli na zlej stope. Myslím, že by sa ten gróf bol radšej zaškrtil sám, ako by bol čo len prst položil na ten vzácny krk. Prišiel však o túto lahôdku.
„V prípade Moniky McKellovej,“ pokračoval inšpektor a pokrútil pritom hlavou, „môžeme sledovať jej pohyby priamo až k vchodu stanice Sheridan Square. Na polceste z klubu na stanicu ju ošpliechal taxík s nočnou sovou za volantom a neďaleko nej zastal. Kráčala peši a sama. Zasmiala sa však šoférovi. ‚Pomýlili ste si ma s niekým, priateľko. Som chudobné dievča z fabriky a ostalo mi iba desať centov na cestu domov,‘ a otvorila kabelku a ukázala mu ju; nemala v nej nič, iba tyčinku na pery, zmluvu a desať centov, ako vravela. A vykročila hore ulicou, ako povedal šofér, a na ruke sa jej trblietala briliantová náramnica vo svetle uličných lámp. Odchádzala kolísavým krokom filmovej hviezdy, tak ju opísal. Naozaj mala na sebe zlatú kreáciu z lamé na spôsob indického sárí a na tom mala prehodenú bielu pelerínu z bieleho minka.
A ďalší taxikár, ktorý parkoval vedia stanice, videl, ako prechádzala námestím a mizla dolu schodmi. Stále šla peši, stále bola sama.
V tom čase bola pokladnica zatvorená. Pravdepodobne hodila desať centov do turniketu a kráčala po nástupišti k poslednej lavici. O pár minút bola mŕtva.
Jej šperky, kabelka aj pelerína ostali nedotknuté.
Nenašli sme nijaký dôkaz, že bol s ňou na nástupišti ešte niekto iný. Druhý taxikár odštartoval, len čo videl, ako Monika zostupuje dolu schodmi do podzemnej dráhy, a zrejme to bol jediný človek nablízku. Možno, že Mačka čakala na nástupišti, možno, že Mačka sledovala Moniku z ulice dolu, pričom sa vopred skrývala za bránami, aby ju nezbadali dvaja taxikári; alebo Mačka vystúpila z mestského vlaku na Sheridan Square a našla ju tam – ťažko povedať. Ak jej kládla odpor, neostal po zápase nijaký znak. Ak volala o pomoc, nik ju nepočul. Bol to koniec Moniky McKellovej narodila sa v New Yorku, zomrela v New Yorku. Od opusteného domu po podzemnú dráhu. Celý čas dolu kopcom.“
Po dlhom čase sa ozval Ellery: „Také dievča muselo byť zapletené do tisícich uličných epizód. Počul som množstvo škandálov…“
Teraz som,“ vzdychol si otec, „popredným svetovým odborníkom na Monikine tajomstvá. Viem napríklad, že má hneď pod ľavým prsníkom vypálenú jazvu, ktorú iste nezískala pri páde na horúce kachle. Presne viem, kde bola a s kým bola vo februári 1946, keď sa stratila a jej otec ju dal hľadať nám a FBI, a napriek tomu, čo písali vtedy v novinách, jej mladší brat Jimmy nemal s tým nič spoločné – práve sa vrátil z vojny a sám mal dosť starostí, kým sa vpravil do civilného života. Viem, že si Monika prišla po fotografiu s podpisom Legsa Diamonda, ktorá visí podnes v jej spálni na stene, nie však z toho dôvodu, ktorý máš na mysli. Viem, prečo ju požiadali, aby opustila Nassau v tom roku, keď bol zavraždený Sir Harry Oakes, ktorý ju požiadal o ruku. Dokonca viem niečo, na čo J. Parnell Thomas nikdy neprišiel – že bola členkou komunistickej strany s legitimáciou v období 1938 – 1941, keď sa štyri mesiace nadchýnala pre Kresťanský front, potom to nechala plávať a navštevovala kurz dýchacích cvičení jogy, ktorý viedol hollywoodsky swami Lal Dhyana Jackson.
„Veru tak, vážený, viem všetko, čo treba vedieť o Lietajúcej Lene alebo Šibnutej Monike,“ povedal inšpektor. „Neviem jedine, ako ju mohla zaškrtiť Mačka… Môžem ti to však povedať, Ellery. Lebo keď Mačka prišla k nej na tom nástupišti podzemnej dráhy, povedala jej: ‚Prepáčte, slečna McKellová, ja som Mačka a idem vás zaškrtiť,‘ ona sa pravdepodobne zahniezdila na lavici a povedala: ‚To znie celkom napínavo. Sadnite si a rozprávajte ďalej.‘“
Ellery vyskočil. V náhlosti obišiel obývaciu izbu ako bežec pri rozcvičke. Inšpektor Queen si všimol, ako mu dolu chrbtom steká pot.
„A to je práve to,“ povedal inšpektor, „kde sme ostali visieť.“
„Nič –?“
„Ani najmenšia všivavá stopa. Nazdávam sa,“ pokračoval rozhnevaný starý pán, „že môžeme zazlievať McKellovi, že vypísal odmenu stotisíc dolárov, ale tým iba prihráva novinám a nás zaplavuje desaťtisíc práskačov bubnovou paľbou najrozličnejších pletiek. A nepomohlo ani to, že sme mali poruke vzácnych McKellových majstrov – pinkertonov!“
„A čo posledná myš?“
„Číslo päť?“ Inšpektor zaprašťal prstami a vychrlil svoju aritmetiku trpkých faktov. „Simone Phillipsová, tridsaťpäťročná, bývala s mladšou sestrou v lacnom byte na Východnej 102. ulici.“ Zaškľabil sa. „Táto myš si dokonca nemohla pochutiť na vlastnom syre; Simone mala od detstva čosi s chrbticou a bola od pása nadol ochrnutá. Väčšiu časť života strávila v posteli. Iste povieš, že je to na človeka trochu veľa.“
„Áno,“ Ellery cmúlal kúsok citróna a urobil grimasu. „Nevyzerá to na čistú hru. Ani u Mačky.“
„Stalo sa to minulý piatok v noci 19. augusta. Desať dní po tej McKellovej. Celeste – mladšia sestra – ju mala u seba, zapla jej rádio a odišla do blízkeho kina. Niekedy okolo deviatej.“
„Dosť neskoro.“
„Šla až na hlavné predstavenie. Celeste povedala, že Simone nenávidela samotu, musela však jednoducho raz do týždňa odísť –“
„Ach tak, to bol jej zvyk?“
„Áno. Celeste chodievala preč každý týždeň v piatok večer – mimochodom, bol to jej jediný únik. Simone bola bezmocná a nemala nikoho okrem Celesty. Tak či onak, Celeste sa vrátila krátko po jedenástej. Ochrnutú sestru našla zaškrtenú. Okolo hrdla mala pritiahnutú lososovoružovú hodvábnu šnúru.“
„Zmrzačená žena by sotva bola niekoho vpustila dnu. Našli sa nejaké stopy?“
„Celeste nikdy nezamykala dvere bytu, keď musela od Simony odísť. Simone sa na smrť bála unikajúceho plynu a ohňa, bála sa, že by ju zastihol bezmocnú v posteli práve vo chvíli, keď sestra nie je doma. Keď nechala dvere odomknuté, bola spokojnejšia. Z toho istého dôvodu mali aj telefón, čo bolo iste nad ich pomery.“
„Minulý piatok v noci. Bola Skoro taká spara ako dnes,“ uvažoval Ellery. „V tej štvrti iste všetci ľudia sedeli na verandách alebo sa vykláňali z okien. Hádam chceš tvrdiť, že si nik nikoho nevšimol?“
Našlo sa toľko svedkov na to, že do budovy nevkročil medzi deviatou a jedenástou nik hlavným vchodom, že som presvedčený, že sa Mačka dostala dnu odzadu. V dome sú zadné dvere na dvor a dvor je prístupný zo všetkých možných strán: spoza chrbta iných budov a z dvoch bočných ulíc; priamo sa ním prechádza. Phillipsovej byt je na prízemí, vzadu je tmavá chodba, je na nej iba dvadsaťpäťwatová žiarovka. Tade sa dostal dnu celkom ľahko a tade aj odišiel. Prešli sme však najmenej desať ráz celý blok, boli sme v domoch i vonku, nezistili sme však nič.“
„Ani výkriky?“
„Ak volala o pomoc, nik si to nevšimol. Vieš, ako to vyzerá v takej nájomnej štvrti za horúcich dní – deti sú na ulici skoro až do dvanástej a podchvíľou niekto kričí. Stavil by som sa však, že ani nepípla. Jakživ som nevidel takú hrôzu v ľudskej tvári. Ochrnutie na druhú. Nezmohla sa ani na ten najúbohejší odpor. Neprekvapilo by ma, keby tam bola iba sedela s otvorenými ústami, zdesená, zatiaľ čo Mačka vytiahla šnúru, založila jej ju okolo hrdla a mocne pritiahla. Veru tak, vážený, to bol jej najľahší ťah.“
Inšpektor s námahou vstal. „Simone bola od pása hore veľmi tučná. Bola to tučnota, pri ktorej sa zdá, že ak človek do nej pichne, vyjde prst hladko na druhej strane. Ako keby nemala nijaké kosti, nijaké svaly.“
„Musculus,“ povedal Ellery a cmúlal citrón. „Myšička. Scvrknuté myšičky našej myši. Trochu atrofované.“
„Veď v tej posteli ležala vyše dvadsaťpäť rokov.“ Starý pán sa s námahou privliekol k jednému z okien. „Naozaj, riadna páľava.“
„Simone, Celeste.“
„Čo?“ opýtal sa inšpektor.
„Ich mená. Také galské. Matkin zmysel pre poéziu? A ak nie, prečo sa volal Phillips?“
„Ich otec bol Francúz. Rodina sa pôvodne volala Philippe, keď prišli do Ameriky, zmenili si meno.“
„Aj matka bola Francúzka?“
„Myslím, že áno, no zosobášili sa v New Yorku. Phillips pracoval v importnom a exportnom podniku a počas prvej svetovej vojny zbohatol. V dvadsiatom deviatom pri krachu na burze prišiel o všetko, vpálil si guľku do hlavy a zanechal pani Phillipsovú bez groša.“
„S ochrnutým dieťaťom? Surové.“
„Pani Phillipsová si vypomáhala šitím. Celeste vraví, že sa im darilo celkom dobre – ba naozaj, prijali ju do prvého ročníka newyorskej univerzity, keď pani Phillipsová zomrela na zápal pohrudnice. Bolo to pred piatimi rokmi.“
„Potom to zrejme bolo ešte ťažšie. Pre Celestu.“
„Určite to nebola nijaká slasť. Stále musela dozerať na Simonu. Celeste musela napokon nechať školu.“
„A ako si pomáhala?“
„Pracovala ako modelka v odevnom obchode, pre ktorý pracovala jej matka. Vždy popoludní a v sobotu celý deň. Mala krásnu postavu, tmavú pleť – chutná, sympatická žabka. Kdekoľvek inde mohla zarobiť oveľa viac, povedala mi, ale obchod je neďaleko ich domu a Simonu nemohla nechať dlhšie samu. Mám dojem, že Simone poriadne trápila sestru a susedia to i potvrdili. Povedali mi, že Simone celý čas zapárala do Celesty, nariekala a ponosovala sa a mladšia sestra, ktorú považovali všetci za sväticu, mohla si nohy zodrať od toľkého behania. Možno práve preto vyzerala taká zničená, sotva vládala hovoriť, keď som ju videl.“
„Povedz,“ prerušil ho Ellery, „a v piatok neskoro večer chodievala táto mladá svätica sama do kina?“
„Áno.“
„Chodievala pravidelne?“
Inšpektor vyzeral prekvapený. „Neviem.“
„Stálo by za to, zistiť to.“ Ellery sa naklonil hlboko pred seba, aby narovnal záhyb na koberci. „Nemala nijakého chlapca?“
„Nemyslím. Zdá sa mi, že nemala veľa príležitostí stretávať sa s mužmi.“
„Koľko rokov má tá Celeste?“
„Dvadsaťtri.“
„Mladá, ale zrelá. – Šnúra bola z indického hodvábu?“
„Áno.“
Koberec bol už narovnaný.
„A to je všetko, čo si mi chcel povedať?“
„Ach, je toho oveľa viac, hlavne o Abernethym, Violette Smithovej a Monike McKellovej.“
„Čo?“
„S radosťou ti otvorím kartotéku.“ Ellery mlčal. „Čo keby sme ich prebrali rad radom?“ opýtal sa starý pán.
„Nenašiel si nijaký súvis medzi ktorýmikoľvek z týchto piatich obetí?“
„Ani náznak.“
„Nik z nich nepoznal niektorého z ostatných?“
„Pokiaľ vieme, nie.“
„Nemali nijakých spoločných priateľov, známych, príbuzných?“
„Zatiaľ sme neobjavili žiadneho.“
„Cirkevná príslušnosť?“ náhle sa opýtal Ellery.
„Abernethy bol príslušníkom episkopálnej cirkvi – fakticky len istý čas; do otcovej smrti študoval teológiu. Potom to však nechal, aby sa mohol starať o matku, a ak aj chodil do kostola, tak nie pravidelne. Aspoň sa neuvádza, že by ho tam bol niekto videl po matkinej smrti.
Violette Smithová bola z evanjelickej rodiny. Pokiaľ vieme, nechodila vôbec do kostola. Rodina ju už dávnejšie vylúčila zo svojho kruhu.
Monika McKellová – ako všetci McKellovci – presbyteriánka. Pán a pani McKellovci sú veľmi agilní v cirkevných veciach a Monika – čo ma nemálo prekvapuje – bola dosť nábožensky založená.
Rian O’Reilly bol bigotný katolík.
Obidvaja rodičia Simony Phillipsovej boli francúzski protestanti, ona sa však zaujímala o cirkev kresťanskej vedy.“
„Sympatie, antipatie, zvyky, horúčky…“
Inšpektor sa odvrátil od okna. „Ako?“
„Hľadám spoločného menovateľa. Obete tvoria pozoruhodný konglomerát. Musí mať teda určitú kvalitu, isté skúsenosti, istú spoločnú funkciu…“
„Niet najmenšieho náznaku, že by tých úbohých hlupákov čokoľvek spájalo.“
„Pokiaľ ti je známe.“
Inšpektor sa zasmial. „Ellery, pozorujem ten kolotoč od samého začiatku a poviem ti, že v tom zabíjaní je asi taký zmysel, ako bol v nacistickom krematóriu.“
„Vraždy nesledovali nijakú časovú schému a netvoria nijaký súvislý rad. Intervaly medzi jednotlivými zločinmi boli devätnásť dní, dvadsaťšesť, dvadsaťdva, desať. Je pravda, že všetky sa odohrali v noci, ale mačky vychádzajú práve vtedy, však?“
„Obete sú roztratené po celom meste. Východná 19. vedľa Gramercy Parku. Západná 44. medzi Broadwayom a Šiestou. Západná 20. vedľa Deviatej Park a 53., v tomto prípade obeť vlastne zasiahol pod Sheridan Square v Greenwich Village. A Východná 102.
Hospodársky? Smotánka, stredná vrstva, chudoba. Spoločensky? Nájdeš tu schému, v ktorej je istý Abernethy, istá Violette Smithová, istý Rian O’Reilly, istá Monika McKellová a istá Simone Phillipsová.
Motív? Nie zisk. Nie žiarlivosť. Vôbec nič osobného.
Nič nenasvedčuje, že by to holi sexuálne zločiny, alebo že sa za nimi aspoň skrýva sexuálny pud.
Ellery, toto je zabíjanie pre zabíjanie. Mačkiným nepriateľom je celé ľudstvo. Uspokojí sa s každým, kto má dve nohy. Ak chceš vedieť, takáto polievka sa varí v New Yorku. A dokiaľ neudržíme pokrievku na tejto vražednej polievke, hrozí nám, že vykypí.“
„A predsa,“ povedal Ellery, „hoci ide o surovca, ktorý nerobí rozdiel, nevyberá, túži po krvi a nenávidí ľudstvo, musím dodať, že Mačka dáva najavo, ako vysoko si cení isté hodnoty.“
„Hodnoty?“
„Vezmi si napríklad čas. Mačka využíva čas, ako Thoreau, je pre ňu prúdom, v ktorom loví ryby. Aby zastihla Abernethyho v jeho staromládeneckom byte, musela riskovať, že ju uvidia alebo počujú, keď bude prichádzať alebo odchádzať, lebo Abernethy chodil zavčasu spávať. Ba čo viac, Abernethy mal zriedkakedy návštevu, preto keď sa niekto priblížil k jeho dverám hoci za bieleho dňa, musel vzbudiť susedovu zvedavosť. Čo teda urobí Mačka? Presvedčí Abernethyho, aby si dohovoril schôdzku na určitú hodinu, keď sa celý dom chystá spať. Musel to ‚byť naozaj hrdinský kúsok, ak to chcela dosiahnuť, lebo skostnatený starý mládenec ťažko zmení dlhoročný zvyk. Inými slovami: Mačka musela zvážiť tieto ťažkosti s časom a rozhodla sa v prospech času.
V prípade Violetty Smithovej, či už si s ňou dala schôdzku, alebo si starostlivo preštudovala jej pracovný program, no nemôžeš uprieť, že si Mačka vybrala čas, keď táto veľmi zamestnaná dáma bola vo svojom byte sama.
O’Reilly? Bol najzraniteľnejší, keď sa vracal domov zo svojho nočného miesta v Brooklyne. Preto Mačka striehla pod schodmi v chodbe. Čo povieš, nie je to pekne načasované?“
Inšpektor počúval bez poznámky.
„Monika McKellová? Žena, ktorá zrejme uteká sama pred sebou. Je to druh ženy – s takým pozadím – ktorý sa stráca v dave. Vždy bola obklopená ľuďmi. Nie je náhoda, že zbožňovala podzemnú dráhu. Monika musela predstavovať problém. A predsa – Mačka ju dochytila samu na takom mieste a v takom čase, ktorý najlepšie vyhovoval jej zámerom. Zvedavý som, koľko nocí ju sledovala a striehla pritom na vhodný okamih.
A ochrnutá Simone. Ľahký prípad, keď sa už raz k nej dostala. Ale ako sa k nej mohla nepozorovane dostať? Preľudnený činžiak, leto – deň neprichádzal vôbec do úvahy, aj keď Celeste bola v práci. V noci je však sestra vždy pri nej. Naozaj vždy? Nuž, nie doslova. V piatok večer protivná Celeste chodieva do kina. A kedy zaškrtia Simonu? V piatok večer.“
„Skončil si?“
„Áno.“
Inšpektor Queen bol duchom neprítomný. „Veľmi pekné,“ povedal. „Veľmi presvedčivé. Ty však vychádzaš z predpokladu, že Mačka si vyberá ľudí popredku. Povedzme, že ja nepredpokladám nič podobného – že predpokladám náhodný výber, ktorý potvrdzuje i to, že obete nemajú nič spoločného.
Mačka sa teda vydala jednej noci na postriežku na Západnú 44. ulicu, našla si vhodný dom, vybrala si byt na najvyššom poschodí, ktorý bol najbližšie k streche, kade chcela ujsť, predstierala, že je agent s nylonkami alebo francúzskymi voňavkami – s čímkoľvek, aby sa dostala dnu – a to bol koniec kohosi, kto sa náhodou volal Violette Smithová.
V noci 18. júla znova pocítila nutkanie a náhodou sa dostala do obvodu Chelsea. Bolo práve okolo polnoci, jej obľúbená hodina na poľovačky. Sleduje očividne uťahaného chlapíka do chodby, a to je koniec pracujúceho Íra zvaného O’Reilly. Práve tak dobre to mohol byť William Miller, prístavný úradník, ktorý sa vracal domov zo schôdzky s dievčaťom z Bronxu okolo druhej hodiny ráno a vystupoval hore schodmi, pod ktorými ležalo ešte teplé telo O’Reillyho.
V skorých ranných hodinách 9. augusta vydala sa Mačka na flám do Village. Natrafila na ženu, ktorá kráčala sama bez sprievodcu. Sledovala ju k podzemnej dráhe na Sheridan Square, a to bol koniec chýrečnej a významnej Newyorčanky, ktorá sa mohla radšej držať svojho vychváleného miesta.
A v noci 19. augusta sa ponevierala po 102. ulici, striehla na ďalší krk a vošla do pekného tmavého dvora, kde sliedila hore-dolu, až kým nezbadala cez okno na prízemí tučnú mladú ženu, ležiacu v posteli, samu. A to bol koniec Simony Phillipsovej.“
„Teraz mi povedz niečo – čokoľvek – čo by svedčilo o tom, že sa to tak nestalo.“
„Abernethy?“
„Vynechal si Abernethyho,“ povedal Ellery. „Abernethy je nejasný. Povedzme, že to nebol problém. Ale je mŕtvy, zaškrtila ho jednou z tých hodvábnych šnúr a nepovedal si sám, že si s ním Mačka dala schôdzku?“
„Povedal som, že celý prípad svedčí o schôdzke. Ale nevieme to. Možno mal v tú noc príčinu sedieť dlhšie než obyčajne, možno počúval rozhlas alebo zaspal v kresle. Mačka mohla byť náhodou v dome a zbadala pod Abernethyho dverami svetlo a zaklopala –“
„A Abernethy ju vpustil dnu?“ Stačilo, aby odomkol dvere.“
„Abernethy? O polnoci?“ Alebo možno zabudol zaistiť závoru a Mačka jednoducho vošla dnu a pri odchode ju nechala otvorenú.“
Ale prečo Abernethy nespustil krik? Alebo neušiel? Ako je možné, že nepočul, ako sa k nemu Mačka približuje od chrbta, zatiaľ čo sedel v kresle?“
„Možno sa – podobne ako Simone Phillipsová – zľakol tak, že až zmeravel.“
„Áno,“ povedal Ellery, „myslím, že je to možné.“
„Veru tak,“ zahundral inšpektor. „Abernethyho prípad nemá páru. Nič nemá páru.“ Mykol plecom. „Nehovorím, že nemáš pravdu, Ellery. Ale aspoň vidíš, čo máme pred sebou. A celú tú prekliatu vec mám teraz na krku. Bolo by to naozaj zlé, keby som si nerobil starosti. Ale vrah ešte neskončil, môžeš si byť istý. Môžeme čakať ďalšiu obeť a po nej ešte ďalšiu, kým ho nedochytíme, alebo kým neodpadne mŕtvy od vyčerpania. Ako tomu zabrániť. V Spojených štátoch nemáme dosť policajtov, aby zabezpečili pred vraždou každý kút a škáru vo veľkomeste, ako je New York. Ba nemáme ani istotu, že obmedzí svoju pôsobnosť na Manhattan. A ostatné mestské obvody to vedia. Rovnaké reakcie badať zo strany verejnosti v Bronxe, Brooklyne, Queense, Richmonde. Doparoma, cítiť to ešte i na Long Islande, vo Westchesteri, Connecticute, New Jersey, všade, kde majú mesačné lístky. Zavše si myslím, že je to iba zlý sen. Ellery –“
Ellery otvoril ústa.
„Neodpovedaj, kým neskončím. Vieš, že si zlyhal vo Van Hornovom prípade, a pretože si zlyhal, dvaja ľudia prišli o život. Boh mi je svedkom, že som sa snažil pomôcť ti, aby si sa a vymanil zo svojho systému. Zdá sa mi však, že nik nedokáže prinútiť druhého, aby konal proti svojmu presvedčeniu… Musel som nečinne sedieť a prizerať sa, ako lezieš do diery a prisaháš na brady všetkých prorokov, že sa už nikdy nezamiešaš do iného prípadu.
„Ale, synku,“ povedal starý pán, „toto je zvláštny prípad. Je neobyčajne ťažký. Je ťažký nielen sám osebe – hoci by to celkom stačilo – ale aj pre atmosféru, akú vytvára. Nejde tu len o to, Ellery, aby sme objasnili zopár vrážd. Sú to preteky, preteky, pri ktorých môže odpadnúť celé mesto. A nemrač sa; vravím ti, že na všetko dôjde. Je to len otázka času. Stačí jedna vražda na nesprávnom mieste… Nik v celom meste ma nemôže pripraviť o slávu; ani v tomto. Všetci ľutujú starého trkvasa. Ale niečo ti poviem.“ Inšpektor upieral pohľad na 87. ulicu a pevne sa oprel o okenný rám. „Už som ti spomínal, že sa mi zdalo, akoby komisár mal čosi za lubom, keď ma postavil na čelo tejto zvláštnej mačacej patroly. Šéf si myslí, že si divý mustang, no neraz sa ma opýtal, kedy sa už prestaneš mračiť na svet a znova začneš využívať ten obrovský talent, ktorým ťa boh obdaril. Nuž, podľa môjho názoru, Ellery, dosadil ma na to miesto zámerne.“
„Kvôli čomu?“
„Aby ťa zatiahol do tohto prípadu.“
„To nemyslíš vážne!“
Otec naňho pozrel.
„Také niečo by predsa neurobil.“ Elleryho tvár stemnela. „Tebe určite nie. Veď je to tá najhnusnejšia facka.“
„Aby som skoncoval s tým škrtením, synku, urobil by som aj horšie veci. Tak či onak, aký je v tom rozdiel! Nie si predsa nadčlovek. Nik neočakáva zázraky. Je to vlastne pre teba akási urážka. V krajnej núdzi vyskúšajú ľudia všetko, ešte i staré záprdky ako komisár.“
„Ďakujem,“ mrmlal Ellery. „To ma povzbudilo. Ale naozaj.“
„Žarty nabok. Ťažko by mi padlo myslieť si, že si ma nechal v štichu, keď som ťa najviac potreboval. Ellery, čo keby si sa dal do toho?“
„Vieš,“ povedal syn, „ty si neobyčajne šikovný otec.“
Inšpektor sa zaškľabil.
„Prirodzene, keby som bol presvedčený, že ti môžem pomôcť v takej vážnej veci, ako je toto… Ale, doparoma, otec cítim sa ako panna. Aj sa mi chce, aj sa mi nechce. Nechaj ma, nech sa na to vyspím. I tak by som v svojom terajšom stave nepomohol ani tebe ani nikomu inému.“
To je skvelé,“ odvetil natešený otec. „Nedržal som ti prednášku nadarmo. Ako to robia tí politici? Čo keby sme si dali ešte limonádu, synku, a do nej kvapku ginu, aby nám lepšie rezala?“
„Čo sa mňa týka, dal by som si aj viac než kvapku.“
„Priamo mi čítaš myšlienky.“
No ani jeden to nemyslel vážne.

Inšpektor zasadol za kuchynský stôl a vzdychol si, lebo si uvedomil, že by s Ellerym zbytočne márnil čas rečami o normálnej psychológii. Zdalo sa mu, že Mačka a Ellery sú dva kŕče tej istej bolesti.
Oprel sa dozadu o vykachličkovanú stenu a klopkal na stoličku.
Prekliata horúčava…
Otvoril oči a zbadal, že sa nad ním skláňa policajný komisár mesta New Yorku.
„Dick, Dick,“ vravel komisár. „Zobuď sa!“
Ellery stál v kuchynských dverách, stále ešte v šortkách.
Komisár nemal na hlave klobúk a gabardén okolo pazúch mal presiaknutý potom.
Inšpektor Queen na neho zažmurkal.
„Povedal som im, že vám to oznámim osobne.“
„Čo mi máte oznámiť, pán komisár?“
„Mačke narástol ďalší chvost.“
„Kedy?“ starý pán si oblizol pery.
„Dnes v noci. Medzi pol jedenástou a polnocou.“
„Kde?“ vyskočil, vletel do obývacej izby a schmatol topánky.
„Central Park, neďaleko vchodu zo 110. ulice. V kroví za skalou.“
„Kto je to?“
„Beatrice Willikinsová, tridsaťdvaročná, slobodná, jediná opora starého otca. Vzala ho do parku, aby sa nadýchal vzduchu a nechala ho na lavici, kým mu prinesie vodu. Viac sa nevrátila, nuž napokon zavolal strážnika v parku. Strážnik ju našiel asi šesťdesiat metrov od neho – zaškrtenú. Lososovoružová hodvábna šnúra. Kabelka nedotknutá. Oder do hlavy od chrbta a znaky, že ju odvliekol do krovia. Až tam ju zaškrtil, pravdepodobne v bezvedomí. Nijaké povrchové náznaky znásilnenia.“
„Nie, tatko,“ povedal Ellery. „To je už mokré. Tu máš čistú košeľu a tielko.“
„Krovie v parku,“ vysypal inšpektor rýchle. „To je trhák. Alebo nie? Stopy na zemi?“
„Dosiaľ nijaké. Ale Dick,“ povedal komisár, „je tu nový prvok.“
Inšpektor na neho pozrel. Pokúšal sa zapnúť si gombík na košeli. Ellery mu ho zapäl.
„Beatrice Willikinsová bývala na Západnej 128. ulici.“
„Západnej,“ opakoval inšpektor mechanicky a strčil ruku do kabáta, ktorý mu Ellery podával. Ellery hľadel upreto na komisára.
„Blízko Lenoxu.“
„V Harleme?“
Komisár si šúchal hrdlo. „To by nám mohlo pomôcť, Dick. Ak niekto stratil hlavu.“
Inšpektor sa rozbehol k dverám. Bol veľmi bledý. „To znamená celú noc, Ellery. Ty choď spať.“
Ale Ellery povedal: „Čo by nám mohlo pomôcť, ak niekto stratil hlavu, pán komisár?“
„Stlačte gombík, nech New York vyletí vyššie ako Hirošima.“
„Poďte, pán komisár,“ netrpezlivo súril inšpektor z chodby. „Počkajte!“ Ellery hľadel zdvorilo na komisára a komisár práve tak zdvorilo hľadel naňho. „Ak na mňa počkáte tri minúty, idem s vami.“

3
Šiesty chvost Mačky, ktorý sa zaskvel v plnej nádhere 26. augusta ráno, trochu sa odlišoval od ostatných. Zatiaľ čo jeho päť druhov boli vlasovo tenké čiary, ktoré uzatvárali biely priestor, tento chvost bol načrtnutý dôkladne. Tak sa mesto New York dozvedelo, že Mačka prekročila hranicu farebných. Tým, že ohnivo ovinula jedno čierne hrdlo, pripojila k siedmim miliónom bielych hrdiel, nachádzajúcich sa už v dosahu slučky, päťstotisíc ďalších.
Pozoruhodné bolo, že zatiaľ čo sa inšpektor Queen zaoberal v Harleme smrťou Beatrice Willikinsovej, primátor zvolal do radnice tlačovú konferenciu, na ktorej sa zúčastnil i policajný komisár a iní predstavitelia.
„Sme presvedčení, páni,“ povedal primátor, „že vražda Beatrice Willikinsovej nemá nič spoločného s rasovou nenávisťou. Jediné, čomu sa musíme vyhnúť, je napätie, ktoré vyvolalo takzvané Čierne idy* v marci 1935. Bežný incident a falošné chýry mali za následok troch zabitých, vyše tridsať ľudí skončilo v nemocnici so strelnými ranami a vyše dvesto ďalším museli ošetriť tržné a bodné rany alebo odreniny. A to ani nespomínam škody na majetku, ktoré prevyšujú dva milióny dolárov.“
„Vtedy prevládal dojem, pán mešťanosta,“ poznamenal reportér jedných harlemských novín, „že – ďalej citujem zo správy zmiešanej komisie, ktorú ustanovil starosta La Guardia na pozorovanie nepokojov – tento prípad bol dôsledkom ‚nespokojnosti s rasovou diskrimináciou a biedou uprostred blahobytu‘.“
„Samozrejme,“ rýchlo odvetil primátor. „Vždy sú v pozadí sociálne a hospodárske dôvody. Úprimne povedané, je to úkaz, ktorý aj trochu chápeme. New York je obrovský klokotajúci kotol, v ktorom nájdeme každú rasu, každú národnosť a každé vierovyznanie pod slnkom. Každý pätnásty z našich newyorských spoluobčanov je černoch. Traja z každých desiatich sú Židia. V New Yorku je viac Talianov ako v Janove. Viac Nemcov ako v Brémach. Viac Írov ako v Dubline. Máme tu Poliakov, Grékov, Rusov, Španielov, Turkov, Portugalcov, Číňanov, Škandinávcov, Filipíncov, Peržanov – kdekoho. A práve to nás robí najväčším mestom na svete. Ale preto aj stojíme na vrchole sopky. Povojnové napätia nám nijako nepomohli. To škrtenie znervóznilo celé mesto a nechceme sa dopustiť nejakej hlúposti, aby sme nespôsobili verejné výtržnosti. Prirodzene, tú poslednú poznámku vynechajte.
Páni, za najrozumnejšie pokladám, aby sme tieto vraždy považovali, ehm, za bežné. Nijaké senzácie. Trocha sa odlišujú od bežných prípadov a stavajú pred nás dosť vážne problémy, máme však najlepší kriminalistický aparát na svete, pracujeme na tých vraždách vo dne v noci a každú chvíľu môžeme očakávať úspech.“
„Beatricu Willikinsovú,“ povedal komisár, „zaškrtila Mačka. Bola to černoška. Päť ďalších obetí boli bieli. A práve túto skutočnosť, chlapci, musíte zdôrazniť.“
„Máme teda zastávať názor, pán komisár,“ povedal reportér harlemských novín, „že Mačka pevne verí v demokraciu a občianske práva?“
Krik, ktorý nasledoval, vytvoril príslušnú atmosféru a tá umožnila primátorovi ukončiť konferenciu bez toho, aby prezradil, že posledná vražda pripraví hlave novej mačacej patroly horúce chvíle.

Sedeli dookola v sále patroly na veliteľstve harlemského volebného okresu a hodnotili správy o Beatrice Willikinsovej. V parku pri prehliadke miesta činu sa nezistilo nič. Pôda za balvanom bola skalnatá, a ak Mačka zanechala na nej stopy svojich labiek, prvý zmätok pri objavení mŕtvoly mladej ženy ich zmazal. Dôkladná prehliadka každého stebla trávy, pôdy a stôp na okolí balvana mala za následok iba dve vlásenky; pritom zistili, že obe pochádzajú z hlavy zavraždenej. Laboratórny rozbor drobných zvyškov získaných spoza nechtov obete považovali najprv za zrazenú krv alebo krvné tkanivo, ukázalo sa však, že pochádzajú z tyčinky na pery, odtieňa veľmi obľúbeného u černošiek, ktorý sa presne zhodoval s rúžom, ktorý malo mŕtve dievča ešte na perách. Nenašla sa ani stopa po zbrani, ktorou ju Mačka ovalila po hlave, a podliatina nenaznačovala, o akú zbraň išlo; dala sa popísať iba veľmi hmlisto ako „tupý nástroj“.
Pokiaľ ide o úlovok v policajnej sieti, rozhodenej okolo kritického miesta niekoľko minút po objavení mŕtvoly, tvoril ho veľký počet občanov oboch farieb, muži i ženy rozličného veku, všetci do jedného rozhorčení, rozčúlení, preľaknutí, ako keby mali niečo na svedomí; no ani jeden z nich nevydával ten zápach, ktorý túžili zavetriť Elleryho nozdry. Trvalo celú noc, kým ich vypočuli. Naostatok, keď už boli dokonale ohlušení z toho blázinca, mala polícia v rukách dve nádejné ryby, bielu a čiernu, biela bol nezamestnaný dvadsaťsedemročný džezový trúbkár, ktorého našli ležať v tráve a fajčiť marihuanu, a čierna ryba bol vycivený, zakrpatený poslíček z istého obchodu na Lenox Avenue. Černocha, muža stredných rokov, prichytili pri šmeline. Oboch donaha vyzliekli a dôkladne prehliadli, ale bez výsledku. Vládneho úradníka odvolali, keď černošskí detektívi obklopili svedkov, ktorí im vysvetlili, kde sa zdržiaval hodinu pred kritickým obdobím zločinu a určitý čas po ňom; v dôsledku toho každý, kto si spomenul na Čierne idy, vyzeral šťastný. Bieleho muzikanta vzali na veliteľstvo na ďalšie vypočúvanie. Ale ako inšpektor Queen poznamenal, nevyzeralo to nádejne: Keby bol Mačkou, bol by musel byť v New Yorku 3. júna, 22. júna, 18. júla, 9. augusta a 19. augusta; zatiaľ trúbkár tvrdil, že odcestoval z New Yorku v máji a vrátil sa iba pred piatimi dňami. Povedal, že medzičasom pracoval na luxusnej jachte, ktorá plávala okolo sveta. Popísal jachtu, kapitána, lodného pokladníka a ostatných členov lodnej kapely a dosť podrobne i niektoré ženy na lodi.
Vzali to teda z druhého konca a vytiahli obeť na váhy. Tie však ukazovali skľučujúco na stranu spravodlivosti a dobrých skutkov.
Beatrice Willikinsová bola zodpovedným členom černošskej obce, patrila k abesínskej baptistickej cirkvi a pôsobila v mnohých jej skupinách. Narodila sa a vyrástla v Harleme a po absolvovaní Howardskej univerzity bola zamestnaná v agentúre pre sociálnu starostlivosť o deti a vo svojej práci sa zamerala výlučne na neplnoleté previnilé deti v Harleme.
Prispievala sociologickými článkami do Časopisu pre výchovu černochov a písala básne do Phylonu. Príležitostne sa zjavili nezávislé články s jej podpisom v časopisoch Amsterdam-Star News, Pittsburgh Courier a Atlanta Daily World.
Ľudia, s ktorými sa Beatrice Willikinsová stýkala, boli bezúhonní. Jej priateľmi boli černošskí vychovávatelia, sociálni pracovníci, spisovatelia a ľudia slobodných povolaní. Jej práca ju viedla od Čiernej bohémy po Kopec San Juan; veľmi často prichádzala do styku s obchodníkmi s omamnými drogami, pasákmi, prostitútkami z „Trhoviska“, s Portorikáncami, Čiernymi muslimami, africkými Francúzmi, čiernymi židmi, počernými Mexičanmi a Kubáncami, negroidnými Číňanmi a Japoncami. Pohybovala sa však medzi nimi ako priateľka a lekárka, nikomu nebola protivná a nik ju neobťažoval. Harlemská polícia ju poznala ako pokojnú a rozvážnu obrankyňu mladých previnilcov.
„Bola to bojovníčka,“ povedal okresný kapitán inšpektorovi Queenovi, „nebola však nijakým fanatikom. Nepoznám v Harleme človeka, bieleho alebo čierneho, ktorý by ju nebol rešpektoval.“
V roku 1942 sa zasnúbila s mladým černošským lekárom, ktorý sa volal Lawrence Caton. Dr. Caton narukoval k vojsku a padol v Taliansku. Snúbencova smrť zrejme zmrazila citový život dievčaťa; nik sa nepamätá, že by bola niekedy chodila s iným mužom.
Inšpektor odviedol černocha-poručíka nabok; špeciálny vyšetrovateľ prikývol a podišiel k lavici, kde sedel otec dievčaťa s Ellerym.
„Otec, čo myslíte, kto to dievča dostal?“
Starý černoch čosi zahundral.
„Ako?“
„Vraví, že sa volá Frederik Willikins,“ povedal Ellery, „a jeho otec bol otrokom v Georgii.“
Výborne, to je v poriadku, otec, ale s akým mužským posledne chodila? S bielym?“
Starec zmeravel. Bolo na ňom vidieť, ako s niečím zápasí. Napokon ako had stiahol späť svoju hnedú lebku a odpľul si.
Černošský špeciálny vyšetrovateľ sa skrčil a zotrel si z topánky starcovu slinu.
„Tak sa mi vidí, že som starca urazil. A to hneď dvakrát.“ To je dôležité.“ Inšpektor sa priblížil k lavici.
„Radšej to nechajte na mňa, pán inšpektor,“ povedal zvláštny vyšetrovateľ. „Pľuje presne.“ Znovu sa sklonil nad starca. „Jasné, otec, vaša dcéra bola hodna milión. Teraz ide o to, aby postihla pomsta toho, kto to urobil, nemyslíte?“
Znovu zahundral.
„Ak sa nemýlim, poručík,“ povedal Ellery, „hundre čosi, že o to sa už postará sám pánboh.“
„V Harleme sotva,“ povedal zvláštny vyšetrovateľ. „Otec, na to sa musíte pamätať. Iné od vás nechceme, poznala sa vaša Bea s dajakým belochom?“
Starec neodpovedal.
„Všetci tu na okolí majú bielu kožu,“ povedal na ospravedlnenie černoch poručík. „Otec, kto to bol? Ako vyzeral? Spomínala Bea niekedy belocha?“
Hnedá lebka sa opäť stiahla.
„Radšej si šetrite tú močku,“ zavrčal poručík. „Poďme, otec, viac od vás nechcem, odpovedzte len na túto otázku. Bea mala telefón. Volal ju častejšie dajaký beloch?“
Vysušené pery sa skrivili v trpký úškľabok. „Keby sa stýkala s bielym, zabil by som ju vlastnými rukami.“ Potom sa stiahol do rohu lavice.
„Povedzte.“
Ale inšpektor pokrútil hlavou. „Má už na krku osemdesiatku, hoci ešte máva jasné chvíle, poručík. A pozrite mu na ruky. Povykrúcala mu ich reuma. Nezaškrtil by ani choré mača.“
Ellery vstal. „Nemáme tu nič. Musím si pár hodín pospať, tatko. A ty tiež.“
„Choď len domov, Ellery. Ak budem mať chvíľku času, vystrem sa na kanape hore. Kde budeš dnes v noci?“
„Na veliteľstve,“ odvetil Ellery. „Pri tých kartotékach.“

Ráno 27. augusta bola Mačka na svojom starom mieste, na titulnej strane New York Extra a znova pôsobivo naháňala strach. Pôsobivosť sa však môže ešte stupňovať, a šéf mimoriadneho vydania Extra získal v priebehu dňa prémiu, ale až 28. ráno vyšlo najavo, prečo ju dostal. V spomínanom vydaní si Mačka vykračovala po prvej strane, akoby ju mala, novinársky povedané, prenajatú na dlhší čas; bola to nová forma reklamy, taká úspešná, že neskoršie ráno nebolo široko-ďaleko ani jedného policajta v blízkosti novinového stánku v City.
A ako na počesť tohto čestného umiestnenia Mačka kývala na čitateľov novín chvostom.
Bolo to duchaplné. Na prvý pohľad – hoci bol bez titulku – obraz propagoval novú hrôzu: bolo na ňom šesť číslovaných chvostov a obrovský siedmy, vyslovená opovážlivosť. Čitateľ schmatol noviny, no darmo snoril medzi titulkami. Zmätený vrátil sa ku kresbe, a tu si všimol, čo skôr nezbadal, že slučka, ktorú tvorí veľký chvost s číslom sedem, nie je vlastne nijaká slučka, ale otáznik.
Na kompetentných miestach sa názory ostro rozchádzali, pokiaľ išlo o to, akú otázku vyjadruje otáznik. Šéfredaktor Extra v zaujímavom telefonickom rozhovore s primátorom 28. augusta popoludní veľmi dôrazným tónom protestoval, že by otázka nevyhnutne znamenala Striehne Mačka na siedmu obeť? naopak, je to logická, morálna, občanom prospešná a novinárov hodna otázka, povedal šéfredaktor a odmietol hanlivú narážku na spomínané fakty. Nato primátor jedovato odvetil, že sa mu zdá tak isto, ako aj veľkému množstvu ostatných obyvateľov New Yorku, ktorí videli karikatúru a ktorí doteraz bombardujú radnicu a telefónnu centrálu policajného riaditeľstva, že položená otázka znie Kto bude siedmou obetou Mačky? a že je surová a brutálna, ba čo viac, že obraz je nakreslený bradatým, staromódnym pätolizačským štýlom, ktorý určite neposlúži verejnému blahu, skôr naopak; štýlom, aký by on, primátor, očakával skôr od opozičného plátku, ktorý nevie podriadiť svoju špinavú politiku verejným záujmom. Šéfredaktor mu odsekol, že by on, primátor, mal radšej zametať pred vlastným prahom načo primátor zreval: „Koho mienite urážať takými poznámkami?“ Šéfredaktor však odpovedal, že ho nik neprekoná v obdive newyorského hlavného štábu, ale každý, kto pozná situáciu, vie, že primátorov zástupca, terajší komisár, je starý cirkusový kôň, ktorý sám nedokáže chytiť ani obyčajnú muchu, nie to besného kriminálnika; ak primátorovi tak veľmi záleží na verejnom blahu, prečo nepostavil na čelo polície nejakého borca – potom by hádam mohli obyvatelia New Yorku v noci znovu spokojne spávať. Ba dodal, že Extra mieni vyrukovať s týmto návrhom na druhý deň v úvodníku – „v záujme verejného blaha, rozumiete, pán primátor“? S týmito slovami šéfredaktor Extra zavesil slúchadlo, aby si vypočul správu o tom, ako ide časopis na odbyt, a tvár sa mu rozžiarila.
Žiaril však predčasne.
Namrzený primátor ovoňal nerozvitý klinček vo svojej gombíkovej dierke a komisár povedal: „Jack, ak chceš, aby som zaďakoval –“
„Nevšímaj si takých hlúpostí, Barney.“
„Má to hromadu čitateľov. Prečo s tým nepraštiť skôr, než ten úvodník exploduje zajtra na uliciach?“
„Prepustiť ťa? Nech ma parom vezme, ak to urobím.“ A zadumaný primátor dodal: „A ak na to čo len pomyslím.“
„Presne tak,“ povedal komisár a zapálil si cigaru. „Dosť som sa narozmýšľal o celej situácii, Jack. New York potrebuje v takej kríze hrdinu, Mojžiša, niekoho, kto ovládne ich obrazotvornosť a –“
„Odvedie ich pozornosť?“
„Nuž…“
„Pokračuj, Barney, čo máš na srdci?“
„Nuž ty si vymenoval tohto chlapa tak trochu ako… no, ako poľovníka – primátorovho špecialistu na Mačku.
„Trafená hus, čo?“ zahundrala jeho dôstojnosť. „Nie, to sú hlúposti. Aj takých tu máme dosť.“
„Nemá ani spojenie s PO. Pohyblivý úväzok. Niečo ako poradca. A pritom môžeš skoncovať s tou historkou, kým nie je neskoro; kým nevyjde ten úvodník v Extra.“
„Nemáš niečo za lubom, Barney?“ zamrmlal primátor. „Iste chceš, aby som tam nasadil fackovacieho panáka, ktorý by hltal tú horúcu kašu a inkasoval všetky údery, zatiaľ čo ty s oddelením vyprázdnite bojisko a vrátite sa ku každodennej práci.“
„No, máš pravdu,“ povedal komisár a kriticky si obzeral cigaru, „tí ľudia v uniformách, myslia viac na titulky ako na text –“
„Napríklad ten mládenec,“ povedal primátor, „môže vám pomôcť s Mačkou?“
Komisár sa zasmial.
Primátor sa dosť príkro opýtal: „Barney, koho ste mali na mysli?“
„Naozaj zázračného chlapca, Jack. Rodeného Newyorčana, žiadneho politického šplhúňa, národ ho pozná ako kriminalistu, a predsa je to civil. Nemôže odmietnuť, lebo som ho už obmäkčil a to tým, že horúci zemiak spadol do lona priamo jeho otcovi.“
Primátor pomaly obrátil otáčavé kreslo späť do pôvodnej polohy.
Komisár prikývol.
Primátor načiahol ruku k súkromnému aparátu. „Barney,“ povedal, „myslím, že si tentoraz prekabátil sám seba. Ach, holúbok, dajte mi Elleryho Queena.“

„Som dojatý, pán primátor,“ povedal Ellery. „A iste viete, že moja kvalifikácia –“
„Považujem vás za najzručnejšieho človeka, akého si mohol mešťanosta vybrať ako zvláštneho vyšetrovateľa. Dávno som si na to mal spomenúť. Aby som bol úprimný, pán Queen –“
„Áno,“ povedal Ellery. Zavše nám takýto prípad prerastie cez hlavu,“ povedal primátor a nespúšťal pritom jedno oko z policajného komisára „keď vybočí z cesty je taký výstredný, že vyvedie rovnováhy i toho najlepšieho policajta. Myslím, že prípad s Mačkou si vyžaduje práve špeciálny talent, ktorý ste tak skvele prejavili v minulosti. Svieži a neoficiálny prístup.“
Ste veľmi milý, pán primátor, ale nevyvolá taký krok nepríjemné pocity na Centre Street?“
„Myslím, že vám môžem prisľúbiť, pán Queen,“ povedala jeho dôstojnosť sucho, „plnú pomoc oddelenia.“
„Teda tak,“ odvetil Ellery. „Dúfam, že môj otec –“
„Jediný, s kým som o tej veci diskutoval, je komisár. Prijmete to?“
„Necháte mi niekoľko minút na rozmyslenie?“
„Budem čakať tu, v mojej kancelárii, kým ma nezavoláte.“
Ellery zavesil.
„Zvláštny primátorov vyšetrovateľ,“ povedal inšpektor, ktorý počúval na prípojke. „Tí už naozaj nevedia, kam z konopí.“
„Nečuduj sa, veď je to Mačka,“ zasmial sa Ellery. „Prípad začína byť príliš horúci, hľadajú teda niekoho, kto by si za nich pálil prsty a znášal ten žiar.“
„Komisár…“
„Iste narážaš na to, však?“
Inšpektor sa zamračil. „Primátor nie, Ellery. Primátor je politik, ale pritom je to statočný človek. Ak na to naletel, potom je to tak, ako ti povedal. Prečo by si to nevzal?“
Ellery mlčal.
„Treba to však urobiť oficiálne…“
„A tým ťažšie.“
„Vidím, že sa obávaš,“ povedal otec rozvážne, „aby ťa do toho nezatiahol.“
>,No, mal by som si to vopred prezrieť.“
„Nechcem byť osobný, ale nerobíme to obaja? Ellery, ten ťah by mohol byť významný v inom zmysle.“
„V akom?“
„Už sám fakt, že sa ujmeš tohto prípadu, by mohol odstrašiť Mačku. Uvedomil si si to?“
„Nie.“
„Sama verejnosť –“
„Podceňuješ svoju povesť.“
„Ty podceňuješ naše mačiatko. Mám taký pocit,“ povedal Ellery, „že ho nič neodstraší.“
Jeho hlas prezrádzal také deprimujúce znalosti, že sa inšpektor zľakol. „Na okamih som skoro myslel…“ Potom však pomaly dodal, „Ellery, ty si na niečo prišiel.“
Medzi nimi ležala celá archeológia vraždy. Detailné fotografie obetí, pohľady spredu, zboku. Celkové pohľady na dejiská zločinov, interiéry, exteriéry, snímky zblízka, z rozličných uhlov. Schematické kresby, precízne s udaním svetových strán a nakreslené v špecifickej veľkosti. Fascikel s príslušnými odtlačkami prstov. Celá knižnica správ, záznamov, údajov, pracovných detailov, doplnených poznámkami o čase a mieste, menami, adresami, nálezmi, otázkami a odpoveďami, vyhláseniami a technickými informáciami. A na osobitnom stole evidencia res gastae, originály.
Nikde v tejto klasifikovanej rôznorodosti sa nenašla badateľná stopa.
Inšpektor sa opýtal ostrejším tónom: „Prišiel si na niečo?“
Inšpektor otvoril ústa.
Ellery odpovedal: „Možno.“
„Nepýtaj sa ma viac, tatko. Je to niečo, ale kde to môže viesť…“ Ellery vyzeral nešťastný. „Strávil som pritom štyridsaťosem hodín. Musím to však prebehnúť celé znova.“
Inšpektor Queen povedal do telefónu: „Dajte mi primátora. Povedzte, že volá Ellery Queen.“
Prvý raz po dvanástich týždňoch jeho hlas znel pokojne.

Správa vybuchla v meste a jej burácanie uspokojilo dokonca i policajného komisára. Boli to poväčšine výbuchy jasotu. Primátorova pošta sa rozrástla päťnásobne a centrála na radnici nestačila zvládnuť obrovský počet telefónnych rozhovorov. Komentátori rozhlasu a novinári boli spokojní.
Zaznamenali, že v priebehu dvadsiatich štyroch hodín o polovicu klesol obrovský počet falošných poplachov, hlásených polícii a vešanie túlavých mačiek skoro celkom prestalo. Menšia časť tlače sa posmievala, ale jej hlas zanikol v potlesku New York Extra privítalo Elleryho vymenovanie článkom, obsahujúcim pôvodné a plané vytrubovanie úvodníka a hoci v nasledujúcom vydaní išiel časopis zodrať z kože primátora za to, že „podkopáva morálku najlepšieho policajného zboru na svete“, primátorovo vyhlásenie už oslabilo ostrie útoku.
Vymenovanie pána Queena,“ dodal k tomu mešťanostov pridelenec, „v nijakom prípade nie je namierené proti, neoslabuje a nie je prejavom nedôvery voči stálemu policajnému aparátu. Rekordný počet vrážd na konte newyorského policajného oddelenia hovorí za seba. Ale vzhľadom na pomerne zvláštny charakter tejto neobyčajnej série vrážd považoval som za vhodné získať pomoc odborníka, špecialistu na mimoriadne zločiny. S návrhom, aby bol Ellery Queen vymenovaný za zvláštneho vyšetrovateľa, prišiel sám policajný komisár, s ktorým bude pán Queen čo najužšie spolupracovať.“
V ten istý večer zopakoval primátor svoje vyhlásenie v rozhlase.
V radnici po slávnostnej prísahe, prerušovanej bleskovými zábermi primátora s Ellerym Queenom, Elleryho Queena s policajným komisárom, policajného komisára s primátorom a primátora a policajného komisára s Ellerym Queenom, prečítal Ellery pripravené vyhlásenie.
„Mačka pôsobila na Manhattane takmer tri mesiace. Za toto obdobie zavraždila šesť ľudí. Kartotéka týchto šiestich vrážd má presne takú váhu ako zodpovednosť, ktorú som na seba vzal prijatím tohto miesta. Ak mám Mačku chytiť, čaká ma veľký kus práce, no pokiaľ som sa dostatočne zoznámil s faktmi, cítim sa oprávnený už teraz vyhlásiť, že prípad môže byť a bude rozriešený a vrah bude dopadnutý. Či sa ho podarí dopadnúť skôr, než spácha ďalšiu vraždu, ukáže prirodzene budúcnosť. Ak by si však Mačka vyhliadla ďalšiu obeť dnes v noci, prosím, aby nikto nezabudol, že automobily na našich uliciach zabijú za jeden deň viac Newyorčanov, než ich zabila Mačka za tri mesiace.“
Ellery odrazu prestal čítať svoje vyhlásenie, reportér Extra sa ho totiž opýtal, či neodmieta poskytnúť informácie. „Povedali ste, ‚pokiaľ som sa dostatočne zoznámil s faktmi, cítite sa oprávnený vyhlásiť, že prípad bude rozriešený,‘ objavili ste hádam čerstvú stopu?“
Ellery sa neurčito usmial a povedal: „Trvám na svojom vyhlásení, ako som ho prečítal.“
V niekoľkých nasledujúcich dňoch si počínal naozaj záhadne. Nepostupoval ako človek, ktorý niečo objavil. Vlastne vôbec nepostupoval. Stiahol sa do Queenovského bytu a verejnosť ho stratila z očí. Pokiaľ šlo o uši verejnosti, vypol telefón a nechal si iba priamu linku inšpektora Queena ktorá ho spájala s hlavným stanom ako jediný kontakt s mestom. Hlavné dvere Queenovcov ostali zamknuté.
Nebolo to presne to, čo mal komisár v pláne, a inšpektor Queen stále počúval jeho nespokojné hromženie. Starý pán však aj naďalej ukladal pre Elleryho správy, tak ako pochádzali, bez toho, aby niečo poznamenal alebo sa pýtal. Jedna z nich sa týkala fajčiara marihuany, trúbkara, ktorého zatkli pri vyšetrovaní vraždy Beatrice Willikinsovej. Ukázalo sa, že príbeh hudobníka je hodnoverný, preto ho prepustili Ellery sa na tú správu sotva pozrel. Opäť holdoval svojej nesmiernej fajčiarskej vášni a cez strop svojej pracovne študoval mesačnú topografiu, tú epickú problematiku, ktorá bola predmetom sporu medzi Queenovcami a ich ľstivým domácim pánom. Ale inšpektor vedel, že Ellery nerozmýšľaš o nedosažiteľnom kalcifikáte.
A predsa ešte v ten večer, 31. augusta, sa Ellery vrátil k správam. Inšpektor Queen sa práve chystal opustiť svoju kanceláriu po ďalšom dni, ktorý sa ukázal byť súčasne plný i prázdny, keď sa vtom ozval jeho súkromný telefón a keď ho inšpektor zdvihol slúchadlo, počul hlas svojho syna.
„Znova som si prehral správy na páskach –“
„Áno, Ellery.“
„Uvažoval som o tom ako zistiť, prečo dáva Mačka prednosť rukám.“
„Čo tým myslíš?“
„Techniku, ktorú rozpracovali pred rokmi v Európe Belgičan Goddefroya iní.“
„S povrazom?“
„Áno Povrchové vlákna majú byť zoradené v opačnom smere ako bol ťahaný povraz alebo ako smeroval pohyb, ktorý spôsobil trenie.“
„No iste. Tým spôsobom sme vyriešili viac prípadov obesenia, kde nebolo isté, či išlo o samovražda alebo vraždu.
Ale čo s tým?“
„Mačka zakladá obeti hodvábnu šnúru okolo hrdla zozadu. Skôr než začne ťahať a zužovať slučku, musí preložiť konce jeden cez druhý. Preto by mal teoreticky byť niekde trecí bod, kde sa slučka na zátylku prekríži.“
„V dvoch prípadoch, u O’Reillyho a Violetty Smithovej, snímky hrdiel dokazujú, že počas škrtenia – skôr než boli uviazané uzly – oba konce šnúry prišli do styku na mieste skríženia.“
„Áno.“
„V poriadku. Vrah ťahá oboma rukami, každou za jeden koniec šnúry, opačnými smermi. No ak nemá obe ruky pravé, neťahá rovnakou silou. Jedna ruka má sklon držať, zatiaľ čo druhá – forsírovaná ruka – má sklon ťahať. Inými slovami, ak je pravák, potom na konci šnúry, ktorý držal ľavou rukou, mal by sa nachádzať bod trenia a na konci šnúry, ktorú držal pravou rukou, mala by byť trecia ryha. Ak je ľavák, malo by to byť naopak. Indický hodváb má drsné vlákna. Výsledok by mal byť badateľný.“
„To je nápad,“ zašomral inšpektor.
„Zavolaj ma, tatko, keď to zistíš.“
„Neviem, ako dlho to bude trvať. Laboratóriá sú preťažené a je neskoro. Radšej zbytočne nečakaj. Budem sa tu motať, kým to nezistím.“
Inšpektor zavolal na niekoľko miest a nezabudol naznačiť, že bol svedkom okamihu, keď sa zrodil objav. A potom, keďže si dal pred niekoľkými týždňami preniesť do svojej kancelárie gauč, natiahol sa naň a pomyslel si, že aspoň na pár minút zažmúri oči.
Keď ich otvoril, bol už 1. september a zubaté lúče slnka sa predierali dnu cez zaprášené okná.
Práve zvonil jeden z telefónov.
Dotackal sa k stolu.
„Čo je s tebou?“ pýtal sa ho Ellery.
„Len čo som si ľahol, že si na chvíľku zdriemnem, a zrazu počujem zvoniť telefón.“
„Chcel som už volať políciu. Čo zistili na tej šnúre?“
„Zatiaľ som… Počkaj, tu na stole je správa. Doparoma, prečo ma nezobudili?“ O chvíľu inšpektor povedal: „Neurčitá.“
„Ako?“
„Sú toho názoru, že O’Reilly a tá Smithová, keď na nich zaútočil, sa hádzali zboka nabok, Mačka teda musela ťahať striedavo raz jednou, raz druhou rukou a dozadu. Bol to akýsi kolísavý pohyb. Možno, že O’Reillyho iba omráčil, a on sa bránil. Tak či tak, nenašiel sa nijaký badateľný bod trenia. I keď na hodvábe zistili nepatrné oblasti trenia, sú približne rovnako rozložené na obe strany.“
„A o to práve ide.“ Vzápätí však Ellery povedal celkom iným tónom: „Tatko, príď hneď domov.“
„Domov? Ellery, veď ešte len začínam pracovať.“
„Príď domov.“
Inšpektor položil slúchadlo a utekal.

„Čo je s tebou?“ inšpektor Queen sotva lapal dych po tom šprinte hore schodmi.
„Prečítaj si toto. Prišlo mi to rannou poštou.“
Inšpektor sa pomaly usadil do koženého kresla. Jedna obálka mala drobnú hlavičku s nápisom New York Extra, adresa bola napísaná na stroji; druhá bola malá, jemne ružová, vyzerala dosť tajomne a adresa bola napísaná rukou.
Z obálky Extra vytiahol list žltého konceptného papiera.

Milý E. Q. – Čo vlastne robíte, vytrhli ste zo steny telefón? Alebo hľadáte Mačku niekde v Basutsku? Za posledné dva dni som, vás hľadal doma šesť ráz, a nik sa mi neozýval.
Musím sa s vami stretnúť.
JAMES GUYMER McKELL

P. S. V obchodnom styku známy ako ‚Jimmy Leggitt“. Leg-It – hrniem sa do toho, chápete? Zavolajte ma do Extra.
J. G. M.

„Mladší brat Moniky McKellovej!“
„Prečítaj si druhý.“
Papier druhého listu sa hodil k obálke. Prejavoval nezvyklú eleganciu, túžbu po výsledkoch. Ruka sa ponáhľala takmer zúfalo.

Milý pán Queen, pokúšala som sa dovolať sa Vás telefónom, len čo v rozhlase oznámili Vaše vymenovanie za zvláštneho vyšetrovateľa pre prípad Mačky.
Mohli by ste ma prípadne navštíviť? Nerobím to preto, aby som získala Váš autogram.
Prosím Vás.
Vaša CELESTE PHILLIPSOVÁ

„Sestra Simony Phillipsovej.“ Inšpektor opatrne položil oba listy na koniec stola. „Pôjdeš ich navštíviť?“
„Áno. Phillipsovej som telefonoval domov a McKella som zastihol v redakcii. Obaja sa mi videli veľmi mladí. Čítal som niektoré McKellove články pod menom Leggitt o obetiach Mačky. Nenašiel som však nič, čo by ho osobne spájalo s niektorou z nich. Vedel si, že Leggitt a McKell sú jedna osoba?“
„Nie.“ Zdalo sa, že inšpektora rozčuľuje vlastná nevedomosť. „Videl som ho prirodzene, ale doma u McKellovcov na Park Avenue. Myslím, že je teraz celkom rád, ak sa môže do niečoho hrnúť. Povedali ti, čo mali v úmysle?“
„Celeste Phillipsová povedala, že by mi to oznámila radšej osobne. McKellovi som vravel, že ho vyťahám za uši, ak je to interview, ktoré naháňa pre ten svoj plátok, ale ubezpečil ma, že je to osobné.“
„Obaja v to isté ráno,“ zamrmlal inšpektor. „Spomenul niektorý z nich druhého?“
„Nie.“
„Kedy sa máte stretnúť?“
„Porušil som základné pravidlo príručky. Navštívia ma obaja v ten istý čas, o jedenástej hodine.“
„Do čerta! Musím sa osprchovať, oholiť a prezliecť.“ Starý pán sa rozbehol do spálne a zavolal mu ponad plece. „Zadrž ich tu! Hoci aj násilím.“
Keď sa zjavil vyobliekaný starý pán, jeho syn práve galantne pripaľoval cigaretu, ktorú pridŕžali dva štíhle prsty v rukavičke k dvom výrazne ženským perám. Bola upravená podľa módy, od účesu po špičky topánok, ale príliš mladá – ešte celkom nedorástla na rolu skutočnej Newyorčanky, akou si želala byť. Inšpektor vídal dievčatá ako ona v podvečer na Piatej avenue, osamelé a nedostupné, tú zdravú surovinu mladosti, pokrytú patinou elegancie. Nikdy však nepatrila k smotánke; nebola vôbec znudená. Móda, ktorá práve zložila skúšku dospelosti v sedemnástich rokoch – a veľmi úspešne.
Inšpektor bol zmätený. Bola to Celeste Phillipsová, ale čo sa to s ňou stalo?
„Vitajte, slečna Phillipsová.“ Podali si ruky; jej chmat bol rýchly, ustupujúci. Iste ma nečakala, pomyslel si; Ellery nepovedal, že som doma. „Skoro som vás nepoznal.“ Nemohol tomu veriť; necelé dva týždne. „Sadnite si, prosím.“
Keď sa obrátila, ponad jej plece zbadal, že sa Ellery tvári začudovane. Inšpektor si spomenul, ako opísal sestru Simony Phillipsovej, a namiesto odpovede pokrčil plecami. Nevedel si predstaviť toto dievča ako zo škatuľky s pozadím ufúľaného bytu na 102. ulici. A predsa tam ešte stále bývala; Ellery ju tam našiel. Inšpektor Queen dospel k záveru, že to robia šaty. Pravdepodobne si ich vypožičala kvôli tejto návšteve v odevnom obchode, kde robí modelku, pomyslel si. Ostatok boli šminky. Keď sa vráti domov, zloží parádu, umyje si tvár a znova bude Popoluškou, pripomenul si. Je to naozaj tak? Nebol si celkom istý. Slnečné plytčiny pod jej žiarivými čiernymi očami vystriedajú zas fialové tiene, tie však nedajú zotrieť uterákom. Že by aj iné tiene na tvári bola… pochovala so sestrou?
Skoro ma svrbia prsty…
„Nenechajte sa vyrušovať,“ povedal inšpektor s úsmevom.
„Ach práve som rozprávala pánu Queenovi, ako nemožne dosiaľ bývam.“ Prstami stále stískala a zase uvoľňovala kabelku, ako ju nútil jej temperament.
„Máte v úmysle sa presťahovať?“ Inšpektor sa na ňu pozrel a prsty sa zastavili.
„Len čo si nájdem iný byt.“
„Áno, začnete nový život,“ prikývol inšpektor. „Väčšina ľudí to tak robí. V podobných prípadoch.“ Potom povedal: „Postele ste sa už zbavili?“
„Ale čoby. Spávam v nej.“ A veľmi rýchle dodala: „Roky som spávala na detskej postieľke. Simonina posteľ je taká pohodlná. Iste by si to želala. A potom… nebojím sa svojej sestry, veď vidíte.“
„Tak je,“ povedal Ellery. „To je celkom zdravý názor. Tatko, práve som sa chystal opýtať slečny Phillipsovej, prečo ma chcela navštíviť.“
„Chcela by som vám pomôcť pán Queen.“ Ešte i hlas mala dnes ráno módny. Taký starostlivý.
„Pomôcť? Akým spôsobom?“
„Neviem. Vlastne ani sama neviem…“ Svoje rozpaky zakryla módnym úsmevom. „Sama tomu nerozumiem. Niekedy máte pocit, že musíte niečo robiť. Ani neviete prečo.“
„Ale kvôli čomu ste prišli, slečna Phillipsová?“
Zahniezdila sa na stoličke. Potom sa však zrazu prebrala a nebola to už viac postava z časopisu, ale veľmi mladá, celkom zmenená žena. „Strašne mi bolo ľúto sestry. Bola mrzákom aj v inom ohľade. A kto by ním nebol, keď je dlho pripútaný k posteli. Celkom bezmocný. Nenávidela som sa sama za to, že nie som tiež mrzák. Vždy som sa cítila vinná.
Ako vám to mám vysvetliť?“ nariekala. „Simone chcela žiť. Ach, priam po tom bažila. Zaujímala sa o všetko. Musela som jej rozprávať, ako vyzerajú ľudia na uliciach, aké je nebo, keď je zamračený deň, keď chodia smetiari a šnúry na dvore sú krížom-krážom ovešané prádlom. Od rána do večera mala pustené rádio. Musela vedieť všetko o filmových hviezdach a ľuďoch z vysokej spoločnosti, kto sa bude sobášiť, kto sa rozvádza, kto čaká dieťa. Keď som si niekedy vyšla s nejakým mužom, čo nebolo príliš často, musela som jej rozprávať, čo mi povedal, ako to povedal, aké má názory, ako so mnou zaobchádzal, aké mám pocity tesne pred tým, kedy mám s ním niekde ísť.
A pritom ma nenávidela. Bola žiarlivá. Keď som sa vracacala z práce, obyčajne som si zotrela šminky skôr, než som vstúpila do domu. Nikdy som sa… pred ňou neobliekala alebo nevyzliekala, pokiaľ som mala možnosť. Ona ma však nútila. Zdalo sa, že ju to tešilo a že žiarlila, lebo ju o to všetko život okradol.
Inokedy boli zase chvíle, keď plakala, a ja som vedela, že ma má veľmi rada.
Mala pravdu,“ povedala Celeste Phillipsová tvrdým hlasom. „Nebolo to spravodlivé, že je mrzák. Bol to trest, ktorý si nezaslúžila, a bola rozhodnutá, že sa nevzdá. Chcela žiť oveľa viac ako ja. Oveľa viac.
Nebolo to fair zabiť ju.
Chcela by som pomôcť nájsť človeka, ktorý ju zabil. Nerozumiem tomu a ani teraz neverím, že sa to skutočne stalo nám – jej… Musím sa pričiniť o jeho potrestanie. Nemôžem len tak bezmocne stáť a nič nerobiť. Nebojím sa, nie som zbabelé decko, nie som pochabá. Dovoľte mi pomáhať vám, pán Queen, budem vám nosiť aktovku, robiť poslíčka, písať listy, odpovedať na telefonáty – všetko. Čokoľvek mi poviete. Čokoľvek myslíte, že môžem urobiť.“
Pozrela dolu na svoju bielu jeleničku a srdito zažmurkala.
Queenovci nespúšťali z nej oči.
„Naozaj strašne, úžasne ľutujem,“ ozval sa akýsi hlas, „ale zvoním a zvoním –“
Celeste vyskočila a rozbehla sa k oknu. Dlhý lem sa jej tiahol ako trhlina od jedného pleca po opačný bok a zdalo sa, že mladého muža v dverách očaril. Akoby v tú chvíľu očakával, že tá škrupina z nej spadne.
Znova povedal: „Neviem vám vyjadriť, ako to ľutujem,“ a nespúšťal pritom oči z jej chrbta, „ale sám som tým istým spôsobom stratil sestru. Vrátim sa neskoršie.“
Celeste povedala: „Ach!“ a rýchlo sa obrátila.
Upreto hľadeli jeden na druhého cez izbu.
Ellery povedal: „Slečna Phillipsová a – ak sa nemýlim – pán McKell.“

„Videli ste niekedy New York, ako sa chystá prebudiť do dňa keď všemohúci boh zašle na nás všetkých smrtiaci úder, lebo je z nás chorý a unavený? – Myslím Wall Street v nedeľu ráno?“ opýtal sa Jimmy McKell o desať minút neskoršie Celesty Phillipsovej. Pokiaľ mu bolo známe, všemohúci už práve začal, a to s Queenovcami. „Alebo Veľkú Liz, ako sa plaví hore zátokou? Alebo stredný Huston z Yonkerského prievozu v júni. Alebo Central Park z južnej krytej parkovej terasy, keď pozriete na sever, ako za starých čias? Ochutnali ste niekedy bagel? Alebo chalvu? A čo sekanú pečeň na kuracej masti s plátkom čiernej reďkovky? Alebo šiš kebab? A ančovičkovú pizzu?“
„Nie,“ stroho odvetila Celeste.
„To je smiešne.“ Zamával svojimi nemožnými rukami. Vyzerá ako mladý Abe Lincoln, pomyslel si Ellery. Strašne dlhý a zanietený, ťarbavý a milý. Škaredé, smiešne ústa, ale oči nie sú také úprimné ako hlas. Jeho hnedý oblek pôsobil vyslovene zlým dojmom. Dvadsaťpäť, alebo dvadsaťšesťročný. „A to chcete povedať, že ste Newyorčanka, Celeste?“
Celeste zmeravela. „Pán McKell, možno to má niečo spoločného s tým, že som chudobná.“ Zdedila po Francúzoch meštiacky zmysel pre vlastníctvo, pomyslel si Ellery.
„Máte reči ako môj poblúdený svätý otec,“ povedal James Guymer McKell. „Ani on nikdy nejedol bagel. Ste antisemitka?“
„Nie som anti-nič,“ lapala dych Celeste.
„Niekoľkí otcovi najlepší priatelia sú antisemiti,“ povedal mladý McKell. „Počúvajte, Celeste, ak máme byť priateľmi, musíte chápať, že môj otec a ja –“
„Ďakujem, mám príliš útlocitné srdce, aby som to chápala,“ schladila ho Celeste. „Nezabúdajte, že moja sestra –“
„Aj moja.“
Začervenala sa a povedala: „Prepáčte.“
Jimmy McKell vyhodil do vzduchu nohu ako lúčna kobylka a preložil si ju cez druhú. „Žijem z reportérskeho platu, milé dievčatko, a iste to nerobím preto, že sa mi to páči. Mám na výber: alebo sa dať na petrolej s otcom, ale na olej sa nedám – nie som predsa portugalská sardinka.“
Celeste vyzerala nedôverčivo, ale zaujato.
„Myslel som si, pán McKell, že bývate u rodičov v tom múzeu na Park Avenue,“ poznamenal inšpektor.
„Ozaj,“ usmiala sa Celeste, „koľko platíte za stravu?“
„Osemnásť dolárov týždenne,“ odvetil Jimmy, „akurát toľko, že mi ešte ostane na cigary. A pritom neviem, či to stojí za tie peniaze. Pre svoj hodvábny frak s vlajúcimi krídlami musím počúvať dlhé kázne o triednych rozdieloch, o komunistoch na každom kroku a potrebe znova vybudovať Nemecko. Čo táto krajina potrebuje, je Veľký businessman v Bielom dome, synku, prižeň sa do ocele a drž sa svojho starého osvedčeného favorita, do čerta s odbormi. Jediný dôvod, prečo som tam ostal, je, že mi je trocha ľúto matky. A teraz tá Monika…“
„No?“ opýtal sa Ellery.
Jimmy McKell sa poobzeral. „Čo?“ Počujte, veď som skoro zabudol, prečo som prišiel, no nie? Zase ten starý debilný sex. Vojak McKell, ten drak na krásavice, tak ma volali.“
„Rozprávajte mi o svojej sestre,“ povedala zrazu Celeste a vyhrnula si sukňu vyššie.
„O Monike?“ vylovil z vrecka cigaretu s akousi látkou slivkovej farby a veľkú zápalku. Celeste ukradomky pozorovala, ako si zapaľuje a nakláňa sa dopredu ako veľký žabykláč s jedným okom upretým na dym, lakťami opretý o kolená a ako dlhočiznou rukou šermuje hore-dolu obhorenou zápalkou. Hotový Jimmy Stewart alebo Gregory Peck, pomyslela si Celeste. A – áno, okolo úst má čosi aj z Raymonda Masseyho. Mladý mudrc a chlapec-ostarok. Domácky a zlatý. Pravdepodobne behajú za ním všetky ženy v New Yorku. ‚Dobrý tip. Všetko, čo povedali o Monike, bola pravda, a predsa ju nikto nepoznal. Najmenej zo všetkých otec a mama. Bola to jej vlastná chyba: vo svojom vnútri bola nešťastná, aby to zakryla, vytvorila si fasádu, a tú holo ťažšie preraziť ako pascu na tanky. Monika mohla byť sprostá a ukrutná a ku koncu sa jej to zhoršovalo.“
Hodil zápalku do popolníka. „Otec jej vždy bránil, keď vystrájala. Učil ju, akú má moc, a vštepoval jej vlastné pohŕdanie voči ľuďom. Jeho vzťah ku mne sa stále menil, nútil ma aby som sa podrobil hneď od začiatku. Užili sme si vtedy naozaj mizerné časy. Monika bola už dospelá žena, keď som ešte nosil krátke nohavičky, a práve ona sa postavila proti otcovi na moju obranu. Nikdy nevedel Monike nič odmietnuť.
Mama sa jej vždy bála.“
Jimmy si prevesil nohu, na ktorej bolo vidieť podväzok, cez operadlo stoličky. „Moja sestra vyrastala – pokiaľ vás to zaujíma – a nemala pritom možnosť ako deti z periférie zistiť, čo vlastne od života chce. Nech to už bolo čokoľvek, nedosiahla to, čo chcela, a môj otec ostarel z toho ešte väčšmi, než bol, lebo podľa jeho názoru mala všetko. Strávil som tri roky v armáde ako poskok a prišiel som na to, dva roky som sa po bruchu plazil po tichomorských brehoch zamorených moskytmi. Monika na to nikdy neprišla. Jediná možnosť, ktorá jej ostala, bolo narúšať dobré zvyky. A po celý čas bola vo svojom vnútri prestrašená a zmätená… Je to čudná vec, Celeste,“ povedal zrazu Jimmy a zahľadel sa na ňu.
„Veru je… Jimmy.“
„Viem toho o vás veľa.“ Celkom ju to ohromilo. „Sledoval som Mačkine prípady od Abernethyho vraždy – udelili mi v Bastile zvláštne práva, lebo ma považujú za užitočného, môžem im robiť špinavú prácu medzi smotánkou. Dokonca som sa s vami rozprával, keď zavraždili vašu sestru.“
„Naozaj. Neviem…“
„Prirodzene. Bol som iba jedným zo supov a vy ste boli celkom vyplašená. Keď si však na to spomínam, vidím, že my dvaja máme veľa spoločného. Obaja sme akosi vybočili zo svojej triedy, obaja sme mali sestry mrzákov, milovali sme ich a chápali a obe mali rovnako odporný a hnusný osud.“
„Áno.“
„Chcel som sa na vás prísť pozrieť, keď vám zmiznú tie kruhy spod očí a trochu sa ‚spamätáte. Práve som myslel na vás, keď som kráčal hore týmito schodmi.“
Celeste pozrela naňho.
„Pukne mi srdce, dúfam, že skapem v tej petrolejovej mláke.“ Jimmy sa zaškľabil, ale iba na okamih. Náhle sa obrátil k Ellerymu. „Zase veľa táram, pán Queen, no robím to len vtedy, keď som s ľuďmi od fachu. Strašne milujem ľudstvo a tu ide práve oň. Viem však, kedy aj ako zápäť. Zaujímalo ma to – ako reportéra – keď odpravil Abernethyho, Violettu a O’Reillyho; keď dostal moju sestru, to už bolo iné. Musel som sa držať pohromade v tých mačacích pretekoch. Nie som dáky génius, naučil som sa však špacírovať po tomto meste a myslím, že vám môžem byť celkom osožný. Ak ma v redakcii prepustia, odídem ešte dnes. Čo sa mňa týka, myslím, že by to bola výhoda; aspoň sa dostanem tam, kde by som sa inak nedostal. Možno prv, než poviete nie, mal by‘ som pred svedkami otvorene vyhlásiť, že nenapíšem ani riadka pre ten všivavý zdrap papieru, v ktorom pracujem, lebo vy ho odmietate. Dáte mi teda miesto?“
Ellery podišiel ku krbu po fajku. Trvalo mu dlho, kým ju naplnil.
„Ide vlastne o dve otázky, pán Queen,“ povedala Celeste stiesneným hlasom, „na ktoré ste nám dosiaľ neodpovedali.“
Inšpektor Queen povedal: „Prepáčte na minútku. Ellery, chcel by som sa s tebou rozprávať.“
Ellery nasledoval otca do pracovne a inšpektor zatvoril dvere. „Hádam o tom neuvažuješ?“
„Áno.“
„Preboha, Ellery, pošli ich domov!“
Ellery si zapálil fajku.
„Zbláznil si sa? Dvojica roztopašných detí. A obe sú v spojení s prípadmi.“
Ellery zabafkal.
„Pozri synku. Ak potrebuješ pomoc, stačí zavolať a máš tu celé oddelenie. Máme tu oddiel vyslúžilcov, nájdeš medzi nimi všetko, čo ti núka tento chlapec, ba oveľa viac – sú to vycvičení chlapi. Ak chceš pekné dievča, viem najmenej o troch na ženskom oddelení polície nájdeš za tie isté peniaze hoci aj hneď koľkokoľvek takých phillipsiek.“
„Nemajú však nič spoločného s prípadom,“ povedal zamyslený Ellery.
Inšpektor zažmurkal. Ellery sa zaškľabil a vrátil sa do obývacej izby.
„Čudné,“ povedal. „Mám sto chutí prijať vás.“
„Ach, pán Queen.“
„Čo som vám povedal, Celeste?“
Inšpektor zavrčal od dvier. „Ellery, musím telefonovať do úradu,“ a tresol dvermi.
„Môže to však byť nebezpečné.“
„Ovládam trochu judo,“ povedal pohotovo Jimmy.
„Nie sú to žarty, McKell. Môže to byť veľmi nebezpečné.“
„Počujte, človeče,“ zabzučal Jimmy. „Tí malí ľudkovia, čo sme si s nimi ako deti vymieňali odznáčiky, nezvykli hádzať slučky okolo hrdla. Podrezávali. A pozrite sa na môj krk, ešte ho mám celý. Rozumie sa, Celeste – to je iné. Vnútorné veci, povedal by som. Niečo vzrušujúce, užitočné a bezpečné.“
„Čo keby Celeste hovorila sama za seba, Jimmy?“
„Prosím, slečna.“
„Bojím sa,“ povedala Celeste.
„Pravdaže sa bojíte! Práve to chcem –“
„Bála som sa, keď som sem šla, a budem sa báť, keď budem odchádzať. Ale to, že sa bojím, mi nezabráni, aby som neurobila čokoľvek, čo by pomohlo dochytiť toho vraha.“
„Veru tak,“ začal Jimmy.
Vtom sa začervenal, zamrmlal: „Prepáčte,“ a vylovil z vrecka ďalšiu poblúdenú cigaretu.
„Musíme však pochopiť ešte niečo,“ povedal Ellery, ako Keby sa nič nebolo stalo. „Toto nie je bratstvo vystatujúcich sa kamarátov, ako sú Traja mušketieri. Ja som veľký náčelnik Plotto a nikomu sa s ničím nezdôverujem. Dávam rozkazy bez vysvetľovania. Očakávam, že budú splnené bez protestov, bez otázok, spoľahlivo… a tiež bez toho, aby ste sa o nich medzi sebou radili.“
Obaja naňho pozreli.
„Možno by som vám mal tú česť vopred objasniť. Nie ste spolupracovníkmi tejto malej QBI. Nijaké také zábavky. Zodpovedáte vždy a výlučne mne; to, čím vás poverím je skôr osobná úloha, nemáte byť vzájomne v spojení, ani s kýmkoľvek iným. Aby toto vyhlásenie získalo na vážnosti očakávam od vás, že sa mi zaručíte svojimi životmi, svojimi osudmi a svojou posvätnou cťou, ak vôbec dajakú máte. Ak cítite, že sa nemôžete za týchto podmienok pridať, povedzte to hneď, a my si zaevidujeme toto posedenie ako príjemne premárnenú hodinu.“
Mlčali.
„Celeste?“
Stískala taštičku. „Povedala som, že nič nepokazím. Prijímam.“
Ale Ellery trval na odpovedi. „Nebudete sa vypytovať na príkazy?“
„Nie.“
„Nech budú akékoľvek?“
„Nie.“
„Bez ohľadu na to, či budú nepríjemné alebo nepochopiteľné?“
„Nie,“ odvetila Celeste.
„A súhlasíte s tým, že vám uložené príkazy nikomu neprezradíte?“
„Súhlasím, pán Queen.“
„Ani Jimmymu?“
„Nikomu.“
„Jimmy?“
„Ste prísnejší šéf, ako tá dubová hrča v ľudskej podobe, čo nás drží na uzde v redakcii Extra.“
„Vtipné,“ usmial sa Ellery, „ale to nie je odpoveď na moju otázku.“
„Som za to.“
„Za takýchto prísnych podmienok?“
„Áno, pán Queen.“
Ellery na nich chvíľu hľadel.
„Počkajte tu.“
Rýchlo vošiel do svojej pracovne a zatvoril dvere.

Sotva začal Ellery písať na hárok papiera, vyšiel jeho otec zo svojej spálne. Starý pán zastal pri písacom stole a pozoroval ho s odutými perami.
Nič nového v meste, tatko?“ zamrmlal Ellery a písal ďalej.
„Volal komisár a pýtal sa iba –“
„Čo sa pýtal?“
„Iba sa pýtal.“
Ellery vytrhol papier z podložky, vložil ho do prázdnej obálky, obálku zalepil a na prednú stranu napísal „J“.
Začal písať na druhý hárok.
„Vôbec nič nového, hm?“
„Ba, ale to nie je Mačka,“ povedal inšpektor a pozoroval ho. „Vražda na Západnej 75. a v Amsterdame. A to hneď dvojnásobná. Oklamaná manželka sleduje mužíčka až do bytu a obidvom hriešnikom to spočíta. Dvadsaťdvojkou, je to hračka s pažbou vykladanou perleťou.“
„Azda som ich poznal?“ Ellery veselo vytrhol druhý hárok z podložky.
„Mŕtva žena bola tanečnicou v nočnom klube. Jej špecialitou boli orientálne čísla. Mŕtvy muž bol bohatým parlamentným spravodajcom. Manželka je žena zo spoločnosti, pôsobila najmä v cirkevných kruhoch.
„Sex, politika, spoločnosť a náboženstvo,“ povedal Ellery, keď zalepoval druhú obálku. „Čo si môže človek viacej žiadať?“ Napísal na obálku „C“.
„Tak či onak, na pár dní z pretekov odstúpim.“ Keď Ellery vstal, otec sa vyzvedal: „Čo si to teraz písal?“
„Inštrukcie pre mojich externistov z 87. ulice.“
„Naozaj chceš pokračovať v tejto hollywoodskej fraške?“
Ellery sa vrátil späť do obývacej izby.
Namrzený inšpektor ostal stáť pri dverách.
Ellery odovzdal Celeste zalepenú obálku označenú „C“, Jimmymu zalepenú obálku s označením „J“.
„Nie, neotvárajte ich teraz. Prečítajte to, zničte a príďte mi zahlásiť, keď budete hotoví.“
Celeste bola trochu bledá, keď si schovávala obálku do kabelky. Jimmy strčil obálku do vonkajšieho vrecka, ale stále na nej držal ruku.
„Máme spoločnú cestu, Celeste?“
„Nie,“ povedal Ellery. „Odídete každý sám. Vy prvý, Jimmy!“
Jimmy si nedbalo narazil klobúk a vybehol von.
Celeste sa odrazu zdala izba prázdna.
„Kedy môžem odísť ja, pán Queen?“
„Poviem vám.“
Ellery pristúpil k oknu. Celeste si znova sadla, otvorila kabelku a vytiahla z nej zmluvu. Obálky sa ani nedotkla. O chvíľu vložila zmluvu späť a kabelku zavrela. Sedela, a hľadela do tmavého krbu. Inšpektor Queen stál v dverách pracovne a nepovedal ani slovo.
„V poriadku, Celeste.“
Prešlo asi päť minút. Celeste bez slova odišla.
„A teraz,“ vybuchol inšpektor, „mi povieš, čo si to písal na tých prekliatych hárkoch?“
„Pravdaže.“ Ellery pozoroval ulicu. „Len čo vyjde z domu.“
Čakali.
„Zastavila sa, aby si prečítala list,“ povedal inšpektor.
„A tam ide.“ Ellery pomaly prešiel ku kreslu. „Si zvedavý, tatko?“ opýtal sa. Celeste som v liste prikázal, aby zistila všetko, čo bude môcť, o Jimmym McKellovi. Jimmymu som v liste prikázal, aby zistil všetko, čo môže, o Celeste Phillipsovej.“

Ellery si znova zapálil fajku a spokojne vyfúkol dym. „Si príliš zhovievavý,“ vzdychol si otec. „Jediná vec, na ktorú som si nespomenul, a jediná vec, ktorá má zmysel.“
„Keď z neba padá datľa, múdry človek otvorí ústa. Čínske porekadlo.
Inšpektor sa odpútal od krbu a bafkajúc plával okolo izby ako vlečný parník.
„Nádherné,“ víťazne sa usmieval. „Teraz budú sliediť jeden za druhým ako dve –“ odmlčal sa.
„Mačky?“ Ellery si vybral fajku z úst. „O to práve ide, tatko Ešte neviem. Môže to byť surové. Ale my nemôžeme riskovať. Jednoducho nesmieme.“
„Ale je to smiešne,“ odsekol starec. „Párik romantických detí.“
„Zdá sa mi, že som počas úprimnej Celestinej spovede raz či dva razy zbadal mrštenie inšpektorského nosa.“
„Nuž, v tomto prípade už napokon podozrievame každého. Ale ak na to prestaneš myslieť, určite –“
„Určite čo? Nevieme o Mačke zhola nič. Mačka môže byť muž alebo žena; môže mať šestnásť alebo šesťdesiat, môže byť biela, čierna, hnedá alebo fialová.“
„Spomínam si, ako si pred niekoľkými dňami povedal, že si na niečo prišiel. Čo to bolo, fatamorgána?“
„Irónia naozaj nie je tvojou silnou stránkou, tatko. Nemyslel som tým priamo Mačku.“
Inšpektor pokrčil plecami. Zamieril k dverám.
„Mienil som tým niečo na Mačkiných ťahoch.“
Starec sa zháčil a obrátil sa.
„Čo si povedal?“
„Tých šesť vrážd má určité prvky spoločné.“
„Určité prvky spoločné?“
Ellery prikývol.
„Koľko?“ Inšpektor vyzeral akoby sa pritom dusil.
„Najmenej tri. Ba myslím, že aj štvrtý.“
Otec sa rozbehol späť. „Naozaj, synku? Ktoré?“
Ellery však neodpovedal.
O chvíľu si inšpektor povytiahol nohavice a poblednutý vypochodoval z izby.
„Tatko?“
„Čo?“ Srditý hlas šľahol z predizby.
„Potrebujem viac času.“
„Načo? Aby Mačka stačila vykrútiť pár ďalších krkov?“
„To bol úder pod pás. Mal by si vedieť, že také veci niekedy nemožno súriť.“
Ellery strmo vyskočil. A bol rovnako bledý. „Tatko, tí majú niečo za lubom. Musia mať. Ale čo?“

Koncom toho týždňa Ellerymu tiekli nervy. Celé hodiny sa zaoberal kompasom, lineárom, ceruzkou a rysovaním. Rysoval krivky štatistických záhad. Napokon hodil svoje súradnice do krbu a premenil ich na dym. Keď v tú rušnú nedeľu prišiel za ním inšpektor Queen, zrejme sa pri ohni dosť zohrial, lebo letmo poznamenal, že ak už chce žiť v očistci, bude musieť urobiť niečo, aby znížil teplotu.
Ellery sa nepríjemne usmial. „V pekle nie sú ventilátory.“
Odišiel do svojej pracovne a práve sa chystal zavrieť dvere.
Ale otec šiel za ním.
„Počuj, synku.“
Ellery stál pri písacom stole. Upreto hľadel na prípad. Neholil sa už tri dni; pod bujným strniskom mu presvitala mŕtvolne zelená pokožka.
Vyzerá skôr ako zelenina na sadenie, nie ako chlap, pomyslel si otec. A znovu povedal: „Synku.“
„Tatko, radšej sa toho vzdám.“
Inšpektor sa usmial pod fúzy. „Vieš, že to neurobíš. Nechceš sa porozprávať?“
„Ak navrhneš nejakú veselú tému.“
Inšpektor sa obrátil k ventilátoru. „Nuž, stále sa to krúti okolo počasia. Mimochodom, počul som o tých tvojich – ako voláš tých dvoch – externistoch.“
Ellery pokrútil hlavou.
„Čo keby sme sa prešli po parku. Alebo sa previezli autobusom?“
„Nič nového?“ zašepkal Ellery.
„Netráp sa s holením. Nestretneš nikoho známeho, mesto je poloprázdne. Čo povieš, synku?“
„To je iná vec.“ Ellery sa pozrel von. Nebo vrúbila karmínová žiara. Sfarbila i domy. „Prekliata nedeľa.“
„Pozri sa,“ povedal otec. „Mačka prísne dodržiavala pracovné dni. Nikdy sobota, nikdy nedeľa, ba pri poľovaní vynechala aj jediný sviatok, štvrtý júl. Nemusíme mať teda plné nohavice ani koncom tohto týždňa, lebo je Sviatok práce.“
„Vieš, ako vyzerá večerný New York v Sviatok práce. Budovy budú krvácať. Dvadsaťštyri hodín od tejto chvíle, pomyslel si. Zátarasy na každej ceste, moste, tuneli, na každej stanici. Všetci sa budú hrnúť späť do mesta odrazu.“
„Poďme, Ellery. Pozrieme sa do kina. Alebo ti poviem niečo. Zaskočíme dakde na revue. Nedbal by som vidieť dnes večer pekné nôžky.“
Ellerymu zamrzol úsmev. „Iba ak by som vzal so sebou Mačku. Len chod, tatko, a zabav sa sám. So mnou by si sa i tak nezabavil.“
Inšpektor ako rozumný človek odišiel.
Nešiel však na prehliadku nôh.
Namiesto toho sa zveril šoférom autobusu a zamieril do mesta na veliteľstvo polície.

Tma dostala zrazu v horúčave čerešňový odtieň a čepele britiev mu zasvišťali nad hrdlom. Bol však pripravený. Bol pokojný, ba priam šťastný. Kára pod nimi bola naprataná mačkami, všetky boli dôstojne pozväzované modrými a lososovoružovými hodvábnymi šnúrami a spokojne pokyvovali hlavami.‘ Mačiatko, nie väčšie ako mravec, sedelo mu priamo nad nosom a pozeralo naňho. Mačiatko malo čierne oči. Len čo pocítil jemné švihnutie britvy a prenikavá bolesť sa mu rozliala po celom hrdle, zdalo sa mu, že sa noc zdvihla a všetko pozlátilo jasné svetlo.
Ellery otvoril oči.
Líce ho pálilo na mieste, kde ho tlačilo čosi na písacom stole, a teraz uvažoval, že kvílíaca agónia sna prekročila svoje hranice asi vo chvíli, keď si uvedomil, že v otcovej spálni protivne monotónne vyzváňa telefón.
Vstal, vošiel do spálne a zažal svetlo.
Bola jedna hodina štyridsaťpäť minút.
„Haló,“ hrdlo ho bolelo.
„Ellery,“ šľahol inšpektorov hlas a syn sa prebral. „Zvoním už desať minút.“
„Zaspal som za písacím stolom. Čo je, tatko? Odkiaľ voláš?“
„Odkiaľ môžem volať na tejto linke? Celý čas sa motám dookola. Si ešte oblečený?“
„Áno.“
„Príď za mnou hneď k činžiaku oproti Park-Lester. Je to na Východnej 84. medzi Piatou a Madisonom.“
Jedna hodina štyridsaťpäť minút ráno. To preto, že je Sviatok práce. Od 25. augusta do 5. septembra. Jedenásť dní. Jedenásť je o jeden viac ako desať. Medzi Phillipsovou Simonou a Willikinsovou Beatricou to bolo desať dní. Desať a jedna je…“
„Ellery, si tam?“
„Kto je to?“ Hrdlo ho odporne bolelo.
„Počul si niekedy o doktorovi Edwardovi Cazalisovi?“
„O Cazalisovi?“
„Nevadí –“
„O tom psychiatrovi?“
„Áno.“
„Nemožné!“
Plazil si sa po stopách Mačky na základe rozumového princípu, zatiaľ čo noc sa rozsypala na bilión drobných ligotavých čriepkov.
„Čo si povedal, Ellery?“
Mal pocit, že visí kdesi ďaleko v priestore. Stratený.
„Doktor Cazalis to nemohol byť,“ zmobilizoval všetky svoje sily.
Inšpektorov hlas povedal záludne: „A prečo by sa nemohlo stať aj niečo také, synku?“
„Už pre jeho vek nie. Cazalis nemôže byť siedma obeť To je vylúčené. Niekde musí byť chyba.“
„Vek?“ Starého pána od zlosti triaslo. „Čo, doparoma má s tým spoločného Cazalisov vek?“
„Musí mať poriadne cez šesťdesiat. Cazalis to nemôže byť. Nezapadá do schémy.“
„Do akej schémy?“ Otec teraz už kričal. „Nie je to doktor Cazalis, však nie? Ak je to doktor Cazalis…“
„Lenže náhodou to nie je on!
Ellery si vydýchol. „Je to neter Cazalisovej ženy,“ škodoradostne povedal inšpektor. „Volá sa Lenore Richardsonová. Richardsonovci bývajú vedľa Park-Lester. Dievča, otec a matka.“
„Vieš, koľko mala rokov?“
„Myslím, že dvadsaťpäť, alebo o niečo viac.“
„Slobodná?“
„Nemyslím. Som veľmi slabo informovaný. Ale musím už zavesiť. Pohni sa teda.“
„Hneď tam budem.“
„Počkaj, ako si vedel, že to Cazalis nebol –?“
Hneď za parkom, uvažoval Ellery a upreto hľadel na telefón na podstavci. Celkom zabudol, že ho tam položil.
Telefónny zoznam. Vbehol naspäť do pracovne, rýchle vyhľadal manhattanský adresár.
Richardson.
Richardsonová Lenore 12 1/2 E84.
Bol tam aj Richardson Zachary 12 1/2 E84 uvedený pod tým číslom.
Keď sa Ellery holil a obliekal, vznášal sa v blaženej nirváne.

Neskoršie sa mu podarilo pospájať nočné dojmy do jediného komplexu. Noc sama predstavovala zmätok. Tváre plávali a križovali sa a viseli oddelené; zlomky vecí sa ozývali, hlasy sa lámali, slzy tiekli v prúdoch, pohľady kĺzali, ľudia prichádzali, telefóny zvonili, ceruzky písali; dvere, gauč, fotografia, fotografi; vymeriavanie, skice, malá belasá päsť, mätež hodvábnych šnúr, zlaté hodiny z čias Ľudovíta XVI. na talianskom mramorovom krbe, olejomaľba aktu, roztrhnutá väzba knihy…
Ale Elleryho mozog bol ako stroj. Zmätené svedectvo jeho zmyslov sa nahromadilo a o chvíľu sa zjavil produkt.
Produkciu tejto noci si Ellery s inštinktom veveričky odložil nabok, lebo cítil, že ju bude v budúcnosti potrebovať.
Dievčina sama osebe, to mu nič nehovorilo. Videl, čím mohla byť, ale len podľa fotografie; telo stuhnuté vo vrcholnom okamihu zápasu, aby sa ubránilo smrti, bolo zvyčajnou bezvýznamnou skamenelinou. Bola malá a chutná, s mäkkými kučerami hnedých vlasov. Mala koketný noštek a ústa – podľa fotografie – boli rozmarné. Ruky i nohy malo pestované a vlasy nedávno upravené. Bielizeň pod hodvábnym županom bola drahá. Kniha, ktorú čítala, keď sa na ňu vrhla Mačka, bolo roztrhané vydanie Večnej Ambry. Na ozdobnom servírovacom stolíku pri gauči ležali zvyšky pomaranča a niekoľko čerešňových kôstok. Na stolíku bola aj misa s ovocím, strieborná tabatierka, popolník so štrnástimi ohorkami, poznačenými rúžom, a strieborný stolový zapaľovač v podobe ozbrojeného rytiera.
Uvädnutá a bledá mŕtva dievčina vyzerala na päťdesiat, ale podľa fotografie, jednej z posledných, na necelých osemnásť. Mala už dvadsaťpäť rokov a bola ešte len dieťa.
Ellery opustil Lenoru Richardsonovú ako niečo, čo ho nepríjemne ťažilo.
Život mu povedal viac.

Boli štyria: otec a matka zavraždeného dievčaťa; teta dievčaťa – sestra pani Richardsonovej – pani Cazalisová s vynikajúci dr. Cazalis.
V ich zármutku sa neprejavila rodinná spolupatričnosť. To bolo pre Elleryho povzbudením a opatrne študoval jedného po druhom.
Matka znášala to, čo po sebe zanechala noc, s neviazanou hystériou. Pani Richardsonová bola nádherná žena stredných rokov; vari až prielegantne oblečená a ovešaná klenotmi. Ellery si myslel, že v nej objavil chronický strach, ktorý nemal nič spoločného s jej žiaľom; ako zamračený pohľad kolikou postihnutého dieťaťa. Bol to zrejme typ ženy, ktorá si šetrí život ako lakomec. Jej zlatá mladosť už strácala lesk a to málo, čo zostalo, udržiavala tým, že ho vo svojom výstrednom sebaklame ustavične zlátila a opatrovala. Teraz sa zvíjala a vykrikovala, ako keby tým, že stratila dcéru, bola objavila niečo, čo bola kedysi dávno zapatrošila.
Otec drobný šedivý meravý šesťdesiatnik, vyzeral ako klenotník alebo knihovník. V skutočnosti bol hlavou firmy Richardson, Leeper a spol., jedného z najstarších textilných veľkoobchodov v New Yorku. Ellery prešiel neraz na svojich postriežkach po meste okolo obchodného domu Richardson, Leeper a spol. Mal deväť poschodí a zaberal polovicu celého bloku na rohu Broadwaya a 17. ulice. Firma bola známa svojimi klasickými obchodnými cnosťami: prísne sa dištancovala od všetkých zväzov, ovládal ju benevolentne patronátny systém a so zamestnancami, ktorí opatrne kráčali po stopách iných, až kým neodpadli. Richardson bol neúprosne statočný, neúnavne húževnatý a taký úzkoprsý ako priamka. Všetko toto bolo celkom nad jeho sily. Teraz iba vysedával doma sám v rohu a zmätený preskakoval pohľadom zo zmučenej ženy vo večernej toalete na malú zrútenú hromádku pod prikrývkou.
Richardsonova švagriná bola oveľa mladšia ako jeho žena; Ellery hádal, že pani Cazalisová mohla mať niečo nad štyridsať. Bola bledá, štíhla, vysoká a uzavretá. Na rozdiel od staršej sestry našla si svoju záujmovú sféru; očami často zablúdila na svojho muža. Správala sa rezervovane; Ellery sa s touto vlastnosťou často stretol u žien skvelých mužov. Bola to žena, ktorej manželstvo bolo pre ňu žalostne počtárskou stránkou existencie. V spoločnosti, ktorá pozostávala hlavne z pani Richardsonovej, mohla pani Cazalisová mať iba málo priateľov, ale nestála veľmi o spoločnosť. Utešovala svoju sestru v stredných rokoch, ako zvykne matka chlácholiť rozčúlené dieťa; ale krikľavé výstupy pani Richardsonovej Privádzali starostlivú mladšiu sestru do zúfalstva. Zdalo sa jej, ba cítila sa urazená a podvedená. Mala v sebe akúsi neroztopenú panenskú citlivosť, mrazivú jemnosť citov, ktorá bola dôsledkom exhibicionizmu jej sestry.
Bolo to v jednom z takýchto okamihov, keď melodický mužský hlas povedal Ellerymu do ucha: „Vidím, že ste si to všimli.“
Ellery sa rýchlo obrátil. Bol to dr. Cazalis, veľký a mocný chlap so zhrbenými plecami, s chladnými mliečnymi očami a hustými ľadovosivými vlasmi; hotový ľudský ľadovec. Mal rozvážny hlas, podfarbený hudobným podtónom cynizmu. Ellery kdesi počul, že dr. Cazalis mal na psychiatra dosť nezvyklú minulosť; keď sa s tým človekom stretol prvý raz bol by tým rečiam celkom uveril. Má najmenej šesťdesiatpäť pomyslel si Ellery, ba možno je i starší; bol už napoly v penzii, liečil iba niekoľko prípadov, hlavne ženy, ale i tie si vyberal – všetko toto mu ohrozovalo zdravie, záverečná, fáza lekárskej kariéry, koronárny vek; a predsa sa zdalo, akoby dr. Cazalis, nehľadiac na jeho trochu veľké, nepokojné a šľachovité ruky chirurga, bol energickou a výkonnou osobnosťou; určite nie ako človek, ktorý sa šetrí. Bola to záhada. a hoci bola bezvýznamná, neuberalo to na zaujímavosti. Jeho takmer rötgenovým očiam sa nedalo vyhnúť. Všetko vidí, pomyslel si Ellery, a nepovie vôbec nič; alebo to, čo povie, závisí automaticky od toho, čo považuje za vhodné, aby poslucháč vedel.
„Čo som si mal všimnúť, pán doktor?“
„Rozdiel medzi mojou ženou a jej sestrou. Pokiaľ išlo o Lenoru, moja švagriná ju vychovávala trestuhodne. Bála sa o dieťa, žiarlila naň a bola príliš zhovievavá. Raz ju rozmaznávala, inokedy na ňu vrieskala. A keď bola mrzutá celkom Lenoru ignorovala. Teraz Della prepadla panike, ohromil ju pocit viny. Klinicky povedané, matky, ako je Della, sa priamo usilujú o smrť svojich detí, a keď sa jej dočkajú, spustia strašný nárek, aby im odpustili. Žiali sama nad sebou.“
„Zdá sa mi, že pani Cazalisová si to uvedomuje práve tak ako vy, doktor.“
Psychiater pokrčil plecami. „Moja žena urobila, čo mohla. V priebehu štyroch rokov po svadbe stratili sme dve deti v pôrodnici. A pani Cazalisová nemohla už mať ďalšie. Preniesla celú svoju lásku na Dellino dieťa a to nahradilo obom – myslím tým moju ženu a Lenoru – čo im chýbalo. Prirodzene, nemohlo to byť dokonalé, a to pre jednu príčinu, biologickú, ale inak neprimeraná mama je vždy problém. V podstate,“ povedal sucho doktor a zaletel pohľadom k sestrám, „v podstate nepríjemné ešte i v zármutku. Mal som to kuriatko celkom rád,“ povedal odrazu dr. Cazalis, „ešte i ja.“ A odišiel preč.

O piatej hodine ráno mali fakty pohromade. Tak ako nasledovali po sebe. Dievčina bola doma sama. Mala ísť s otcom a matkou na večierok vo Westchestere k jednej z priateliek pani Richardsonovej, ale Lenore uprosila matku, aby nemusela ísť. („Práve mala svoje dni,“ povedala pani Cazalisová inšpektorovi Queenovi. „Lenore mávala pritom ťažkosti. Ráno mi telefonovala, že nebude môcť ísť. A Della bola na ňu namrzená.“) Manželia Richardsonovci odišli do Westchesteru krátko po šiestej hodine; bola to dinner-party. Jeden z dvoch sluhov, kuchár, bol preč, vybral si voľný deň, v sobotu popoludní odcestoval navštíviť rodinu v Pensylvánii. Druhá, slúžka, dostala večer voľno od samej Lenory; nemala spať doma, nečakali ju skôr ako ráno.
Cazalisovci, ktorí bývali o osem blokov ďalej, na rohu Park Avenue a 78. ulice, si celý večer robili starosti o Lenoru. O pol deviatej večer jej pani Cazalisová telefonovala. Lenore povedala, že má ako obyčajne „odporné kŕče“, inak je všetko v poriadku a aby si strýko a teta nerobili pre ňu ťažkú hlavu. Keď sa však pani Cazalisová presvedčila, že Lenore, čo bolo známe, odmieta čokoľvek jesť, odišla k Richardsonovcom, pripravila teplé jedlo, prinútila Lenoru, aby sa najedia, pohodlne usadila dievča na gauč v obývacej izbe a strávila tak asi hodinu s neterou a besedovala s ňou.
Lenore bola skľúčená, jej matka, ako povedala tete, ju stále durila, „aby sa konečne vydala a prestala lietať od jedného muža k druhému ako hlúpa vysokoškoláčka“. Lenore sa vážne zaľúbila do chlapca, ktorého zabili pri St.-Lô, bol to chudobný chlapec židovského pôvodu a pani Richardsonová nikdy nesúhlasila s ich známosťou. „Matka tomu vôbec nerozumie a nenechá ho na pokoji ani teraz, keď je už mŕtvy.“ Pani Cazalisová si vypočula starosti dievčaťa a potom sa pokúsila dostať ju do postele. Lenore však povedala, že „pri takýchto bolestiach“ ostane radšej hore a bude čítať; aj horúčava ju morila. Pani Cazalisová jej prikázala, aby nebola pridlho hore, pobozkala ju na dobrú noc a odišla. Bolo okolo desiatej v noci. Naposledy videla svoju neter, ako odpočíva na gauči, siaha za knihou a usmieva sa.
Pani Cazalisová doma plakala, manžel ju tíšil a poslal ju do postele. Dr. Cazalis ostal hore nad históriou akéhosi komplikovaného prípadu a sľúbil žene, že ešte zavolá Lenoru, lebo „vyzeralo to tak, že Della a Zach sa nezjavia skôr ako o tretej alebo štvrtej ráno“. Niekoľko minút po polnoci telefonoval doktor do Richardsonovho bytu. Nik sa nehlásil. O päť minút neskoršie to skúsil znova. V Lenorinej spálni bola prípojka, takže keby aj bola šla spať, vyzváňanie telefónu by ju bolo zobudilo. Znepokojený dr. Cazalis sa. rozhodol, že vec vyšetrí. Nebudil svoju ženu, ale zašiel na Park-Lester a našiel Lenoru Richardsonovú na gauči s lososovoružovou hodvábnou šnúrou, zarezanou do mäsa, zaškrtenú.
Jej rodičia sa ešte stále nevrátili. Okrem mŕtveho dievčaťa nebol v byte nik. Dr. Cazalis vyrozumel políciu, potom našiel na stolíku v predizbe telefónne číslo westchesterských priateľov pani Richardsonovej – „Nechala som ho Lenore pre prípad, že by sa cítila zle a chcela by, aby som sa vrátila domov,“ vzlykala pani Richardsonová – a upovedomil ich, že sa Lenore „niečo stalo“. Potom telefonoval svojej žene, aby si vzala taxík a aby hneď prišla. Pani Cazalisová sa ponáhľala za ním, na župan si prehodila dlhý kabát a našla tam už políciu. Zrútila sa, ale v čase, keď sa vrátili Richardsonovci, bola už dostatočne pri sebe, aby si mohla vypočuť útok sestry – „za ktorý“, zahundral inšpektor Queen, „by si zaslúžila Nobelovu cenu mieru“.
Zvyčajná variácia na starú tému, pomyslel si Ellery. Čriepky náhody a nehody; ostal iba ohryzok poznačený farbou smrti. Orech, ktorý sa nedal rozlúsknuť.
(„Len raz som pozrel na hodvábnu šnúru okolo jej hrdla,“ povedal dr. Cazalis, „a prišla mi na um iba jediná súvislá myšlienka: ‚Mačka‘.“)
Až do prehliadky terasy a strechy na druhý deň – sklené dvere obývacej izby ostali celú noc otvorené – boli ochotní veriť, že Mačka bezočivo vnikla dnu hlavnými dverami popri pomocnom krytom výťahu. Pani Cazalisová si spomenula, že skontrolovala hlavné dvere z predsiene, keď odchádzala o desiatej, a že v tom čase boli dvere zamknuté; keď však okolo pol jednej v noci prišiel jej muž, dvere boli dokorán otvorené. A keďže sa na verajach našli stopy prstov mŕtveho dievčaťa, bolo zrejmé, že Lenore po odchode tety otvorila dvere bytu dokorán pravdepodobne preto, aby aspoň trochu zrýchlila slabé prúdenie vzduchu; bola totiž dusná noc. Nočný vrátnik sa pamätal na príchod a odchod pani Cazalisovej a na príchod pána Cazalisa po polnoci; pripustil však, že v ten večer niekoľkokrát odskočil a priniesol si fľašku studeného piva z lahôdkárstva na rohu 86. ulice a Madison Avenue, a keďže mal službu v hale, mohol votrelec okolo neho nepozorovane prejsť. „Bola horúca noc, polovica nájomníkov bola vonku v meste a ja som si zašiel chvíľami zdriemnuť na pohovku v hale.“ Nevidel, ani nepočul pritom nič mimoriadne.
Susedia nepočuli nijaké výkriky.
Odborníci pre odtlačky prstov neobjavili nič pozoruhodného.
Dr. Prouthy z Ústavu súdneho lekárstva nebol schopný presnejšie určiť čas, kedy nastala smrť, obmedzil ho len odchodom pani Cazalisovej a príchodom jej manžela.
Škrtiaca šnúra bola z indického hodvábu.

„Henry James by to bol nazval osudnou ničotnosťou faktov,“ povedal dr. Cazalis.
Sedeli na brieždení okolo stola ako stroskotanci noci nad studeným ďumbierovým a obyčajným pivom. Pani Cazalisová im pripravila veľkú misu obložených chlebov so studeným kuraťom, no nevšimol si ich nik okrem inšpektora Queena, aj ten len preto, že ho Ellery povzbudzoval. Mŕtvolu na úradný príkaz odstránili. Zlovestné prestieradlo zmizlo; z krytej terasy podúval príjemný chládok. Pani Richardsonová užila uspávacie prášky a zaspala vo svojej spálni.
„Všetka česť veľkému kauzistovi,“ odvetil Ellery, „nie je to však ničotnosť faktov, ktorá je taká osudná, pán doktor, ale ich zriedkavosť.“
„V siedmich vraždách?“ vykríkla doktorova žena.
„V siedmich, násobených nulou, pani Cazalisová. Nuž, možno nie celkom, je to však veľmi ťažké.“
Inšpektorovi Queenovi sa mechanicky pohybovala sánka. Zdalo sa, že nik nepočúva.
„Čo mám robiť!“
Boli ohromení. Lenorin otec dosiaľ stále mlčal.
„Musím niečo urobiť. Nemôžem tu len tak sedieť. Mám hromadu peňazí…“
„Obávam sa, pán Richardson, že tu ‚peniaze nepomôžu,“ povedal Ellery. „Otec Moniky McKellovej si myslel to isté. Jeho ponuka z 10. augusta, stotisíc dolárov odmeny, vraha ani nezastrašila. Jednoducho polícii ešte pridala práce.“
„Čo keby sme šli spať, Zach?“ navrhol dr. Cazalis.
„Na celom svete nemala nepriateľa. Ed, sám to vieš. Každý bol do nej zbláznený. Prečo si tá… prečo si vybrala práve Lenoru? Bola mi všetkým, čo som mal. Prečo práve moju dcéru?“
„Prečo vôbec ktorúkoľvek dcéru, pán Richardson?“
„Nestarám sa o ostatných. Načo vlastne platíme políciu!“
Richardson vyskočil, líca mal červené ani oheň.
„Zach!“
Vtom sa zvrtol, chvíľu čosi mrmľal a celkom pokojne odišiel.
„Nie, drahá, nechaj ho odísť,“ povedal rýchlo psychiater svojej žene. „Zach má hlboko zakorenený škótsky zmysel pre to, čo je správne, a život má pre neho veľkú cenu. Robíš mi starosti. Máš strašne vpadnuté oči. Poď, moja drahá. Odvediem ťa domov.“
„Nie, Edward.“
„Della už zaspala –“
„Nepôjdem bez teba. A teba tu potrebujú.“ Pani Cazalisová chytila mužovu veľkú ruku. „Edward, potrebujú ťa. Teraz tu nemôžeš chýbať. Sľúb mi, že niečo podnikneš.“
„Určíte. Vezmem ťa domov.“
„Nie som dieťa!“
Veľký muž vyskočil. „Čo mám teda robiť? Títo ľudia sú vycvičení v takýchto veciach. Ani ja od nich neočakávam, že prídu do mojej ordinačky a povedia mi, ako mám liečiť pacientov.
„Nerob tu zo mňa hlupáka, Edward.“ Hlas jej odrazu zostrel. „Len povedz týmto pánom, čo si mi toľko ráz vravel. Tvoje teórie –“
„Na nešťastie sú to len teórie. Teraz však buďme rozumní. Ty pôjdeš domov, len čo –“
„Della ma potrebuje.“ Ostrý hlas zosilnel. „Drahá!“ Vyzeral ohromený.
„Vieš, čo pre mňa Lenore znamenala.“ Pani Cazalisová sa zlomila. „Ty to vieš, ty vieš!“
„Pravdaže, viem.“ Pohľadom varoval inšpektora Queena a Elleryho. „Lenore znamenala i pre mňa veľa. Ale už prestaň. Prestaň už.“ Postupne prestala v jeho náručí vzlykať. „No, nesľúbil si mi.“
„Nemusíš ísť domov. Myslím, že máš pravdu. Della ťa bude iste potrebovať. Ľahni si do hosťovskej izby, drahá. Dám ti niečo na spanie.“
„Edward, sľúb!“
„Sľubujem. A teraz ťa uložím spať.“
Keď sa dr. Cazalis vrátil, vyzeral skormútený. „Mal som vedieť, že prepukne táto hystéria.“
„Sám by som privítal v tejto chvíli pekný staromódny výbuch citov,“ zahundral Ellery. „Mimochodom, pán doktor, aké teórie mala na mysli pani Cazalisová?“
„Teórie?“ Inšpektor Queen sa obzrel. „Kto tu má teórie?“
„Nuž čo, myslím, že nejaké mám,“ povedal dr. Cazalis, posadil sa a načiahol sa za obloženým chlebom. „Povedzte, čo tam tí chlapci vlastne robia?“
„Prezerajú terasu a strechu. Povedzte mi niečo o tých vašich teóriách, pán doktor.“ Inšpektor si vzal jednu z Elleryho cigariet; cigarety nikdy nefajčil.
„Myslím si, že v New Yorku má každý zopár takých teórií,“ usmial sa psychiater. „Prirodzene, že ani psychiatra neponechá Mačka bez povšimnutia. To platí i o mne, hoci vám neposlúžim nijakou podstatnou informáciou –“
„Nebude toho oveľa viac, ako čo ste čítali.“
Cazalis zakrochkal. „Práve to som vám chcel povedať, pán inšpektor. Som presvedčený, že v tom nebude nijaký rozdiel. Vidí sa mi, že jediné, v čom sa vaši ľudia mýlia, je, že pri týchto vraždách používajú normálnu vyšetrovaciu techniku. Vy ste sa sústredili na obete – pripúšťam, v bežných prípadoch je to rozumná metóda, ale akurát v tomto to neplatí. V tomto prípade máte rozhodne lepšie výhľady, keď sa sústredíte na vraha.“
„Ako to myslíte?“
„Je pravda, že všetky tie obete nemali nič spoločného?“
„Je.“
„Ich životy sa nikde nekrižovali?“
„Pokiaľ vieme, nie.“
„Ručím vám za to, že nikdy nenájdete výraznejšiu súvislosť. Zdá sa, že tí siedmi nemajú nič spoločného, lebo naozaj nemajú nič spoločného. Nemali vlastne nikdy príležitosť, aby sa zoznámili; ako keby bol vrah zatvoril oči a naslepo otvoril telefónny zoznam, povedzme na siedmich rozličných stranách, rozhodnutý, že zavraždí každú štyridsiatu deviatu osobu v druhom stĺpci na každej strane.
Tak sme dostali,“ pokračoval dr. Cazalis a prehltol zvyšok obloženého chleba, „sedem osôb, ktoré zahynuli tou istou rukou a nemajú pritom nič príbuzného alebo spoločného. Čo to prakticky znamená? Sériu navidomoči chaotických prípádov násilia. Vzdelaný človek to označuje ako psychózu. Mimochodom, hovorím ‚navidomoči‘ chaotické, lebo správanie psychopata sa zdá motivované, iba keď ho posudzujeme z perspektívy reality – to znamená tak, ako svet vidia viac alebo menej zdravé mysle. Psychopat má svoje motivácie, tie však pramenia z pokrivených pohľadov na reálno a z falošných faktov.
„Môj názor, založený na rozbore údajov, ktoré mi boli dostupné, je, že Mačka – do čerta s karikaturistom! strašne uráža tú neobyčajne vyrovnanú beštiu! – je obeťou toho, čo nazývame stavom sústavných preludov, čiže paranoidnej psychózy.“
„No, prirodzene,“ povedal inšpektor a vyzeral pritom sklamaný, „jednou z našich nových teórií bolo, že zabíjač je šialený.“
„Šialenstvo je populárny a zákonitý termín,“ povedal dr. Cazalis a pokrčil plecami. ‚Je veľký počet jednotlivcov, ktorí, hoci nie sú šialencami podľa zákona, predsa sú obeťami určitej psychózy. Navrhujem preto, aby sme sa držali lekárskej terminológie.“
„Ide teda o psychopata. Urobili sme viac prehliadok ústavov pre duševne chorých, ale bez výsledku.“
„Nie všetci psychopati sú v ústavoch, pán inšpektor,“ poznamenal sucho psychiater. „To je práve môj názor. Ak je napríklad Mačka paranoidný psychopat schizofrenického typu, mohla by ľahko vyzerať a správať sa ako normálny človek – v očiach laika – ako ktorýkoľvek z nás. Mohla by dlhý čas unikať podozreniu a medzitým by mohla narobiť veľké škody.“
„Dosiaľ som sa vám s tým nezdôveril, kamaráti,“ povedal unavený inšpektor, „ale nechcel by som veru odísť s dlhým nosom.“
„Mám dojem, tatko,“ povedal Ellery, „že doktor Cazalis nevedie nadarmo také pochmúrne reči. Pokračujte, pán doktor.“
„Chcel som vám iba navrhnúť alternatívu, že sa možno lieči, alebo mohol byť nedávno v liečbe u súkromného lekára. Povedal by som, že nech už tie zločiny spáchal ktokoľvek, je to tunajší človek; dejiskom všetkých siedmich vrážd bol Manhattan, preto by bolo správne začať s pátraním priamo v tomto mestskom okrese. To by znamenalo, prirodzene, získať pre spoluprácu každého človeka v poli. Každý jeden, keby ste ho poučili, na čo má dávať pozor, mohol by sa dôkladne rozpamätať na pacientov, či už liečených alebo prepustených, ktorí by prichádzali do úvahy; a tých, čo prichádzajú do úvahy, by mali vypočúvať odborníci školení pre klinické prípady a súčasne by ich mali vyšetrovať vaši ľudia zvyčajnou rutinou. Mohlo by to byť úplné fiasko, rozumie sa, a iste by s tým bola hromada roboty –“
„Nejde o prácu,“ zahundral inšpektor Queen. „Skôr mi robí starosti ten školený personál.“
„No, s radosťou by som vám pomohol, ako len budem môcť. Počuli ste moju ženu! Dnes už nemám veľa pacientov,“ psychiater urobil grimasu, „pomaly dokrívam do penzie – nerobilo by mi to nijaké väčšie ťažkosti.“
„Slušná ponuka, pán doktor.“ Inšpektor si pošúchal fúzy. „Pripúšťam, že toto nám otvára pole, na ktoré sme ani nepomysleli. Čo myslíš, Ellery?“
„V každom prípade,“ pohotovo odvetil Ellery. „Je to konštruktívny návrh a mohol by nás priviesť priamo k nášmu cieľu.“
„Vyvolal som vo vás nejaký tieň pochybnosti?“ usmial sa dr. Cazalis. Jeho mocné prsty bubnovali po stole.
„Možno.“
„Teda nesúhlasíte s mojou analýzou.“
„Nie celkom, pán doktor.“
Psychiater prestal bubnovať.
„Nie som presvedčený, že tie zločiny sú chaotické.“
„Potom máte informáciu, ktorú ja nemám.“
„Nie. Môj názor sa zakladá na tých istých údajoch, o tom som presvedčený. Ale, viete, v tých zločinoch je určitá šablóna.“
„Šablóna?“ Cazalis vyvalil oči.
„Vraždy majú mnohé spoločné prvky.“
„Počítaš k nim i túto?“ vyzvedal sa inšpektor.
„Áno, tatko.“
Dr. Cazalis začal bubnovať znova. „Myslím, že tým nemienite súvislú metódu – šnúry, škrtenie –“
„Nie. Mienim tým prvky spoločné siedmim obetiam. Som presvedčený, že predstavujú plán určitého typu, ale z čoho pramení, aký má charakter, kde smeruje…“ Elleryho oči sa zamračili.
„To znie zaujímavo.“ Dr. Cazalis študoval priam chirurgicky Elleryho. „Ak máte pravdu, pán Queen, potom sa mýlim ja.“
„Možno máme obaja pravdu. A ja mám pocit, že máme. „I keď je dielom šialenstva, predsa je v ňom metóda.“ Spoločne sa zasmiali. „Tatko, vrelo odporúčam, aby sme návrhu pána doktora venovali pozornosť a hneď ho aj uskutočnili.“
„Porušujeme už každé pravidlo detektívky,“ vzdychol si otec. „Pán doktor, boli by ste ochotný ujať sa vedenia?“
„Ja? Po psychiatrickej stránke??“
„Presne tak.“
Prsty dr. Cazalisa prestali cvičiť. Ostali však i naďalej v strehu.
„Začína to byť také populárne ako medicína. Nerozbehne sa to skôr, kým do toho nezapojíme každého lekára v obvode. Ak budete viesť túto časť pátrania vy – s vašou povesťou a profesionálnymi stykmi, pán doktor – je záruka, že máme to najlepšie obsadenie; myslím že inou cestou sa nedá ísť. Naozaj,“ povedal zamyslený inšpektor, „nebolo by to zlé riešenie aj z iného dôvodu. Primátor už vymenoval môjho syna za špeciálneho vyšetrovateľa. My zabezpečujeme oficiálnu stránku. Keby sme vám zverili lekárske vyšetrovanie, získali by sme tri útočné hroty. Možno,“ povedal inšpektor a odkryl pritom svoj umelý chrup, „možno, že sme už predsa len o kúsok postúpili.“
Stroho dodal: „Musím si to dať v meste potvrdiť, pán doktor, ale čosi mi vraví, že primátor a komisár budú veľmi šťastní, ako sa celá vec vyvíja. V prípade, že by súhlasili, môžem ich ubezpečiť, že sa s vami dá počítať?“
Psychiater kapituloval. „Viete, čo bola pointa filmu, ktorý som raz videl? ‚Dobehol som sa vlastnou sofistikou!‘ V poriadku, pán inšpektor, máte ma na udici. Čo teraz nasleduje?“
„Kde budete dnes večerať?“
„To závisí od toho, ako sa budú správať Della a Zach. Buď tu, alebo doma, pán inšpektor. Dnes ráno skúsim pár hodín si pospať.
Spánok je pre mňa vždy problém. Trpím chronickou nespavosťou – symptómom, ktorý je zvyčajne časťou klinického obrazu,“ povedal psychiater s úsmevom, „dementia, general paresis a tak ďalej; neprezraďte to však mojim pacientom. Mám stále zásobu piluliek na spanie.“
„Zavolám vás dnes popoludní, pán doktor.“
Cazalis prikývol inšpektorovi a váhavo odišiel.
Queenovci mlčali. Ľudí, ktorí pracovali na terase, začal ubúdať. Seržant Velie prešiel v slnku cez terasu.
„Tak čo myslíš?“ opýtal sa zrazu inšpektor.
„Čo myslím? O čom, tatko?“
„O Cazalisovi?“
„Ach, veľmi solídny občan.“
„Pravda.“
„Nič sa nedá robiť,“ povedal seržant Velie. „Ani tá najmenšia prekliata stopa, pán inšpektor. Dostal sa sem iste tým krytým výťahom.“
„Jediná vec, s ktorou by mohol prestať,“ zahundral inšpektor, „je to jeho večné klepanie prstami. Znervózňuje ma. Ach, Valie. Prestaňte už s tým a privrite okenice.“
„A čo s tými chlapíkmi z novín?“
„Pravdepodobne sa zhŕkli okolo doktora Cazalisa. Utekajte mu na pomoc a povedzte im, že ta hneď prídem. Viete, že je to môj koníček rozprávať na dve strany.“
Seržant prikývol a zívajúc odklusal.
„A čo urobíš ty, tatko?“
„Budem musieť ísť dolu prvý. Pôjdeš teraz domov?“
„Ak by som mohol na chvíľu zmiznúť.“
„Počkaj v kabinete na chodbe. Ja ich odlákam sem do obývacej izby a potom môžeš ujsť.“
Dosť nemotorne sa rozlúčili.

Keď sa Ellery prebudil, videl, že jeho otec sedí na peľasti a pozerá naňho.
„Tatko, koľko je hodín?“
„Päť preč.“
Ellery sa natiahol. „Práve si prišiel?“
„M-hm.“
„Niečo nového v zločine?“
„Popoludnie neprinieslo dosial nič nového. Šnúra zlyhala. Akoby sa začínala nová šestka.“
„Aký je vzduch? Čistý?“
„Ani by som nepovedal.“ Inšpektor Queen sa schúlil, akoby mu bola zima. „Teraz si na to naozaj sadli. Všetky linky na veliteľstve a na radnici sú obsadené. Noviny už nejednajú v rukavičkách a volajú po krvi. Aj keď nám veľmi osožilo, že sme oznámili tvoje vymenovanie, vražda toho Richardsonovho dievčaťa nám vzala vietor z plachát. Keď som dnes ráno vstupoval do primátorovej kancelárie s komisárom, aby sme prerokovali tú Cazalisovu vec, jeho dôstojnosť ma div nevybozkávala. Hneď odtiaľ telefonoval Cazalisovi. Prvé, čo mu povedal do telefónu, bolo: ‚Pán doktor, kedy môžete usporiadať tlačovú konferenciu?‘“
„Cazalis sľúbil, že ju usporiada?“
„Práve v tejto chvíli ju vedie. A dnes večer ju vysiela rozhlas.“
„Musím byť veľkým sklamaním pre jeho dôstojnosť.“ Ellery sa rozosmial. „A teraz sa dobre oháňaj, inak budeš sám kandidátom pre lekársku konferenciu.“
Inšpektor sa ani nepohol.
„Ešte niečo nového?“
„Ellery.“ Starý pán natiahol ľavú nohu a začal si pomaly rozväzovať šnúrku na topánke. „V meste bolo počuť akési sprosté reči. Nechcel som sa ťa na to pýtať, ale ak s tým mam skoncovať, musím vedieť, čo sa za tým skrýva.“
„Čo sa ma chceš opýtať?“
„Chcel by som, aby si mi povedal, na čo si prišiel.“ Začal si vyzúvať druhú topánku. „Aby som bol sám informovaný, rozumieš,“ vysvetľoval topánke. „Alebo ti to poviem inak. k mi ustavične niečo páli nohavice, chcem vedieť, na čom to, do čerta, sedím.“
Bolo to akési vyhlásenie nezávislosti, vynútené ťažkosťami a vyslovené celkom oprávnene. Ellery vyzeral nešťastný.

Načiahol sa za cigaretou a popolníkom a zvalil sa naspäť a popolník mu balansoval na prsiach.
„Teda dobre,“ povedal. „Z tvojho hľadiska som nelojálnym darmošľapom a zdá sa mi, že pre teba som ním skutočne. A teraz sa pozrime, či to, čo som pred vami zatajil, môže byť aspoň byľku užitočné tebe, mne, primátorovi, komisárovi, alebo Poeho tieňu.
„Po prvé, Archibald Dudley Abernethy mal štyridsaťštyri rokov. Violette Smithová mala štyridsaťdva rokov. Rian O’Reilly mal štyridsať rokov. Monika McKellová mala tridsaťsedem rokov. Simone Phillipsová mala tridsaťpäť rokov. Beatrice Willikinsová mala tridsaťdva rokov. Lenore Richardsonová mala dvadsaťpäť rokov. 44, 42, 40, 37, 35, 32, 25.“
Inšpektor nespúšťal z neho oči.
„Každá nasledujúca obeť bola mladšia od predchádzajúcej. Preto som si bol taký istý, že doktor Cazalis nemohol byť číslo 7; je starší ako všetci ostatní. Ak by mal byť siedmym v zozname, musel by mať menej ako tridsaťdva, musel by byť vo veku ako šiesta obeť… to znamená, ak je tu zostupná veková šablóna. A ukázalo sa, že číslo 7, tá Richardsonová mala dvadsaťpäť rokov a že ja som mal pravdu. Je to naozaj zostupná veková šablóna, matematicky nepravidelné rozdiely, ale obete sú vždy mladšie a mladšie.“
Starec schmatol pravú topánku. „Nevšimli sme si toho. Nik si toho nevšimol.“
„Nuž, to je jeden z tých provokujúcich drobných fragmentov zdravého rozumu v chaose. Ako hlavolamy so skrytou tvárou. Pozeráš naň, pozeráš a odrazu je tam. Ale čo to znamená? Je v tom zmysel, dobre, ale aký zmysel? V pozadí je príčina, ale aká príčina? Je nemysliteľné, aby to bol výsledok zhody okolností; u siedmich nie! A predsa, čím ďalej to skúmaš, tým sa ti to vidí menej dôležité. Vieš si vymyslieť aspoň jediný uspokojivý dôvod, prečo by si niekto dal tú námahu, aby zabíjal postupne čoraz mladších ľudí, ktorí nemajú medzi sebou vôbec nič spoločného? Ja neviem.“
To je chyták, bezpečne,“ zamrmlal otec.
„Je pravda, mohol by som dnes večer vyhlásiť, že ani jeden dvadsaťpäťročný Newyorčan alebo starší si nemusí robiť starosti, lebo Mačka postupuje podľa poisťovacích tabuliek smerom dolu a prekročila už vek dvadsaťpäť rokov…“
„Veľmi zábavné,“ povedal znechutený inšpektor. „To znie ako – ako dajaká pasáž z Gilberta a Sullivana. Všetci by mysleli, že si sa zbláznil, alebo keby si mysleli, že si normálny, sústredilo by to všetky obavy dolu – medzi nižšie kategórie.“
„Niečo podobné,“ prisvedčil Ellery. „Nechal som si to teda pre seba.“
„Po druhé,“ zahasil cigaretu, sklonil hlavu a upreto hľadel na povalu. „Zo siedmich obetí dve boli muži a päť žien. Po túto poslednú obete boli najmenej tridsaťdvaročné alebo staršie. Až po najnižší vek to súhlasí, čo povieš?“
„No čo?“
„Chcem povedať, že žijeme v manželských zväzkoch. Celá naša kultúra smeruje k americkej domácnosti, a tá nie je mienená ako bašta celibátu; ak si tento bod vyžaduje nejaký dôkaz, stačí, aby sme si spomenuli, páni, na rozkošný pocit skazenosti, keď počujeme obyčajný výraz ‚panský byt‘. Naše ženy trávia svoje dievčenské roky lovením manželov a zvyšok života pokusmi udržať si ich; naši muži strávia celé svoje chlapčenstvo tým, že závidia otcovi, a preto sa nedá rátať s tým, že keď dorastú a oženia sa, budú svoju manželku obdivovať tak isto ako kedysi matku. Čo myslíš, prečo americký muž tak visí na matke? Čím vlastne chcem povedať –“
„Preboha, povedz to už!“
„– že ak vyberieš naverímboha sedem dospelých Američanov, všetkých nad dvadsaťpäť rokov, z toho šiestich nad tridsaťdva, môžeš si byť istý, že s výnimkou jedného budú všetci slobodní.“
„O‘ Reilly,“ povedal inšpektor zdeseným hlasom. „Prisámbohu, O’Reilly bol jediný.“
„Alebo môžeš na to ísť z iného konca. Z dvoch mužov bol Abernethy slobodný a O’Reilly bol ženatý. Zdá sa, že mužov môžeme škrtnúť. Ale z piatich žien všetky boli slobodné! Ak si to uvážiš, je to naozaj pozoruhodné. Päť žien vo veku od dvadsaťpäť do štyridsaťdva a ani jedna nepochodila u veľkej americkej rasy potkanov. Podobne ako v prípade klesajúcej vekovej hranice je zhoda okolností nemysliteľná. Mačka teda zámerne vyberá – aspoň medzi svojimi ženskými obeťami – iba slobodné. Prečo? Vysvetli mi to.“
Inšpektor Queen si obhrýzal pery. „Natíska sa mi jediná odpoveď, že im hodí manželské vnadidlo, aby sa dostal bližšie. Ale –“
„Ale to nie je uspokojivé vysvetlenie. Nevykľul sa z toho nijaký Lothario, ba nezanechal po sebe ani najmenšiu stopu.
Prirodzene, bol by som sa rozplakal nad potešiteľnou zvesťou pani Yorkovej, že Mačkinho objatia sa môžu báť jedine ženy, panny, zaťaté staré panny a lesbičky, ale –“
„Pokračuj,“ zavrčal otec.
„Po tretie, Abernethy bol uškrtený modrou hodvábnou šnúrou, Violette Smithová ružovou, O’Reilly modrou, Monika McKellová ružovou, Simone Phillipsová ružovou, Beatrice Willikinsová ružovou, Lenore Richardsonová ružovou. Dokonca je o tom správa.“
Inšpektor zamrmlal: „Na to som zabudol.“
„Jedna farba pre mužov, druhá pre ženy. Dôsledné, však?“
O chvíľu inšpektor dodal takmer bojazlivo: „Minule si, synku, spomínal štvrtý bod…“
„Ach áno. Všetci mali telefón.
Otec si šúchal oko.
„Svojím spôsobom je už sama prozaickosť tohto bodu najprovokatívnejšia. Aspoň pre mňa. Sedem obetí, sedem telefónov. Ešte i Simone, biedny mrzáčik. Všetci mali telefón, alebo ak bol abonentom niekto iný, ako v prípade Lenory Richardsonovej, Simony Phillipsovej a Moniky McKellovej, mali na riaditeľstve osobitné záznamy; preveril som si to.
Nepoznám presné čísla, ale tak sa mi vidí, že v Spojených štátoch pripadá asi dvadsaťpäť telefónov na sto obyvateľov. Jeden na štyroch. Vo veľkých mestských centrálach, ako je New York, môže byť percento vyššie. Povedzme v New Yorku jeden na troch. A predsa zo siedmich obetí, ktoré dostala Mačka, nie jedna, ani dve, ani tri, ani štyri, ale všetkých sedem malo telefón.
Prvé vysvetlenie, ktoré sa ponúka samo, je, že Mačka si vyberá svoje lahôdky z telefónneho zoznamu. Číra lotéria.
Ale aj v lotérii je doslova vylúčená pravdepodobnosť, že si vyberie sedem obetí po sebe, pričom sa ukáže, že každá z nich je mladšia od predchádzajúcej. Mačka si teda vyberá podľa niečoho iného.
A predsa, všetky jej obete sú v zozname manhattanského riaditeľstva. Tie telefóny sú pointou, pointou.“
Ellery postavil popolník na nočný stôl, spustil nohy z postele a skrčil sa ako smútiaci pozostalý. „Prekliata Mačka,“ vzdychol si. „Keby bola aspoň jedna trhlina v rade – jediná obeť staršia od predchádzajúcej, keby zaškrtila aspoň jednu vydatú ženu, alebo takú, čo bola aspoň raz vydatá, keby našli jedného muža s ružovou kravatou okolo krku – alebo farby slnečnice! – jedného, čo by nemal telefón… Všetky tieto body majú svoje dôvody. Alebo možno,“ povedal Ellery a odrazu si sadol, „alebo možno všetky tie body majú ten istý dôvod. Akéhosi veľkého spoločného menovateľa. Kameň mudrcov. Jeden kľúč od všetkých dvier. Vieš, aké by to bolo pekné!“
Ale inšpektor Queen iba mrmlal a vyzliekal sa. „Že sú to čoraz mladší. Keď si tak uvážiš… Vekový rozdiel medzi Violettou a Abernethym dva roky. Dva roky medzi Violettou a O’Reillym. Tri roky medzi O’Reillym a McKellovou sestrou. Dva roky medzi ňou a sestrou Celesty. Tri roky medzi ňou a Beatricou Willikinsovou. Dva a tri. Nikdy viac ako tri. V šiestich prípadoch. A potom –“
„Áno,“ povedal Ellery, „a potom Lenore Richardsonová a už tu máme skok vo vekovom rozdiele z predchádzajúceho tri na sedem… To ma mátalo celú minulú noc.“
Inšpektor bol už nahý, ochabnutá koža šesťdesiatnika špela, akoby ju bol pichal ihlou.
„Vieš, čo máta mňa?“ zamrmlal. „Kto bude ďalší.“
Ellery sa obrátil chrbtom.
„A to je všetko, čo si mal, synku?“
„To je všetko, čo mám,“
„Idem spať.“ Nahý človiečik sa vyšuchtal von.

5
Inšpektor Queen zaspal. V utorok ráno o trištvrte na desať sa rozbehol tryskom, akoby ho po oneskorenom štarte poháňali bičom, keď však videl, s kým Ellery sedí pri káve, spomalil krok a prechádzkovým tempom skončil pekne pri stole s raňajkami.
„Ale, pozrime sa, koho to tu máme,“ zažiaril inšpektor. „Dobré ráno, McKell.“
„Ráno, pán inšpektor,“ odvetil Jimmy McKell. „Ponáhľate sa na jatky?“
„Mmmmmmmhm,“ nadýchol sa inšpektor. „Myslím, že si najprv dám zo dva dúšky životodarnej mokky.“ Pritiahol si stoličku a posadil sa. „Ráno, synku.“
„Ráno, ráno,“ povedal Ellery neprítomne a načiahol ruku za kanvicou. „Jimmy sa rozlúčil s novinami.“
„Ľudia ich ešte stále čítajú?“
„Cazalisovo interview.“
„Ach, tak.“
„Žičlivé, ale prísne neutrálne. Pokojný hlas organizovaných vedomostí. Nič nesľubujeme. Ale človek má pocit, že Ozirisova ruka riadená bedlivým okom prevzala vedenie. Primátor musí byť v jedenástom nebi.“
„Myslel som, že to bolo siedme,“ povedal Jimmy McKell.
„Ale nie v egyptskej kozmografii, Jimmy. A v Cazalisovi je čosi faraónske. ‚Vojaci, z týchto pyramíd hľadí na vás štyridsať storočí.‘“
„Napoleon.“
„V Egypte. Cazalis chlácholí generála sirupom. Jedným slovom, zázrak pre morálku.
„Nestarajte sa oňho,“ zaškľabil sa inšpektor a ďalej čítal noviny. „Nikdy nevyhráte… Počujte, to je naozaj dobrá medicína na také veci. Vzdali ste sa žurnalistiky, McKell? Nevidel som vás včera v tom kŕdli supov.“
„Richardsonov prípad?“ Jimmy vyzeral tajnostkársky. „Včera bol Sviatok práce. Môj deň. Prácu beriem vážne.“
„Vyzuli ste sa z toho, čo?“
„Kto najlepšie pracuje a tak ďalej,“ povedal Ellery. „Alebo to bolo pre iné povinnosti, Jimmy?“
„Niečo podobné.“
„Mali ste schôdzku s Celestou Phillipsovou.“
Jimmy sa zasmial. „Ale nie akurát včera. Bol to medzičasom jeden rozkošný výlet. Dáva tie najzaujímavejšie tipy, holúbok. Mali by ste byť prvým šéfredaktorom v meste.“
„Stavím sa, že vy dvaja ste sa schádzali.“
„Napokon, celkom dobre sa znesieme,“ odvetil Jimmy.
„Pekné dievča,“ prikývol inšpektor. „Synku, vyzerá to tak, že si môžeš hľadať náhradu.“
„Môžete nám niečo o tom povedať, Jimmy?“
„Jasné, začína to byť moja obľúbená téma.“
„Dajme si však ešte po jednej.“ Ellery štedro ponalieval.
„Neviem, kde vy dvaja čarodejní doktori vlastne mierite, povedal Jimmy, „ale s radosťou vám môžem oznámiť, že je to pipka výnimočných kvalít, a v mojich kruhoch som známy ako Obrazoborec McKell, špecialista na ženské obrazy.“ Objal prstami šálku. „Ale žarty nabok, cítim sa ako gangster.“
„Gangsterstvo je tvrdá profesia,“ povedal Ellery. „Mohli by ste nám konečne vymenovať cnosti toho vášho tipu, ako ich vidíte vy?“
„Nuž, tá pipka má väzbu, hlavičku, osobnosť, guráž, ctižiadosť –“
„Ctižiadosť?“
„Celeste sa chce vrátiť na vysokú školu. Viete, že to Musela nechať v prvom semestri, aby sa mohla starať o Simonu? Keď zomrela Simonina matka v –“
„Simonina matka?“ Ellery sa zamračil. „Hovoríte to tak, ako keby Simonina matka nebola Celestinou matkou?“
„A to ste nevedeli?“
„Čo som mal vedieť?“
„Že Celeste nebola dcérou pani Phillipsovej?“
„Chcete povedať, že tie dve neboli sestry?“ Inšpektorovi zahrkotala šálka.
Jimmy McKell preskočil pohľadom z Queena na Queena. Odtisol svoju stoličku. „Nemyslím, že by sa mi to páčilo,“ povedal. „Ba vlastne viem, že ma to celé čerta zaujíma.“
„Ale Jimmy, čo je to s vami?“
„Vy mi povedzte, čo je s vami!“
„Tu predsa niet čo vravieť,“ povedal Ellery. „Ja som vás požiadal, aby ste o Celeste zistili, čo budete môcť. Ak sme sa teraz dozvedeli niečo nové na ňu –“
„Na ňu?“
„Myslím, o nej niečo, čo sme nevedeli, veď ste vlastne dokázali, že vám môžem naozaj dôverovať.“
„Nemohli by sme sa obísť bez tých nezmyslov, pán vyšetrujúci?“
„Jimmy, sadnite si.“
„Chcem vedieť, čo na mňa šijete.“
„Čo to do vás odrazu vošlo?“ zavrčal inšpektor Queen. „Pomaly si budeme myslieť…“
„V poriadku.“ Jimmy si odrazu sadol. „Nič si nemusíte myslieť. Simone bola Celestinou treťou sesternicou, alebo niečo podobné. Celestiných rodičov zabilo pri výbuchu plynových kachlí, keď bola ešte dieťa. Pani Phillipsová bola jej jedinou príbuznou v New Yorku a ujala sa jej. A to je všetko, čo o tej veci viem. Keď pani Phillipsová zomrela, Celeste prirodzene prebrala starostlivosť o Simonu; vždy sa obe považovali za sestry. Poznám mnohé ozajstné sestry, ktoré by neboli urobili to, čo urobila Celeste!“
„Súhlasím,“ povedal Ellery, „aj bez tých delfských výrokov.“
„Ako?“
„Pokračujte, Jimmy.“
„Blaznie po vysokoškolskom vzdelaní – skoro ju to zabilo, keď to musela nechať po smrti pani Phillipsovej. Tých kníh, čo to dieťa prečítalo! Hlboké diela – filozofiu, psychológiu, naozaj, Celeste sa vyzná v práve lepšie ako ja, a ja som získal princetonský pergamen vydrený potom, úplatkami a drobnými krádežami. Teraz, keď je Simone preč, môže si to dieťa žiť zase vlastným životom, vrátiť sa do školy a niečo zo seba urobiť. Tento týždeň sa ide zapísať do jesenného semestra na vysokú školu na Washington Square. Chce získať titul profesorky angličtiny a filozofie a skončiť diplomovú prácu. Možno bude i učiť.“
„Bude si musieť veľkú časť plánov vyškrtnúť, upraviť si program na spôsob večernej školy.“
„Večerná škola? Kto tu hovoril o večernej škole?“
„V našom hospodárstve jestvuje konkurencia, Jimmy,“ povedal veselo Ellery. „Alebo si myslíte, že ju zbavíte tohto problému?“
„Možno,“ povedal inšpektor a zažmurkal pritom, „možno je tá otázka celkom bezvýznamná, nepodstatná a nemá nič spoločného s našou vecou.“
Jimmy sa pevne chytil stola. „Hádam, vy autsajderi, nenarážate…?“
„Nie, nie, Jimmy. Samozrejme, jedine s podporou duchovenstva.“
„Ach. No… mňa z toho radšej vypusťte.“ Jeho domácka tvár bola mrzutá, ale pozorná.
„Nemôže predsa vo dne pracovať ako modelka a pritom chodiť na denné prednášky, Jimmy,“ povedal Ellery.
„Chce sa vzdať toho miesta.“
„Naozaj?“ opýtal sa inšpektor.
„Ach, tak,“ povedal Ellery, „našla si nočné miesto.“
„Nenašla si nijaké miesto!“
„Obávam sa,“ trúchlivo povedal Ellery, „že som vás stratil kdesi v treťom speve. Prečo si nenašla miesto? A z čoho bude žiť?“
„Zo Simoninho fondu!“ vykríkol zrazu Jimmy.
„Zo Simoninho fondu?“
„A to… aký je to fond, Jimmy?“ opýtal sa inšpektor.
„Pozrite sa.“ Jimmy sa nafúkol ako holub. „Žiadali ste ma, aby som urobil túto špinavú prácu, teda som ju urobil. Sám tomu nerozumiem ani za mak. No ak predpokladáme, Queen, že ste veľkým kolesom v oddelení sivých kobiek a ja som len malou skrutkou, ktorá hrkoce dookola, poviete mi, do čerta, prečo na tom tak záleží?“
„O nič viac ako na každej pravde.“
„To znie hĺbavo, podozrievam vás však, že je to humbuk.“
„McKell.“ Inšpektor Queen sa zaškľabil. „Mám tu hromadu ľudí, ktorí pracujú na tomto prípade, a sám som sa doň ponoril až po uši. To je prvý raz, čo počujem, že Simone Phillipsová mala aj niečo iné ako bolesti v krížoch. Prečo nám to Celeste nepovedala?“
„Lebo nato prišla až minulý týždeň! Lebo to nemá nič spoločného s vraždou!“
„Prišla na to?“ zašepkal Ellery. „Ako?“
„Dávala do poriadku Simonine haraburdy. Boli tam jedny staré drevené stolové hodiny, francúzsky kus, akési rodinné dedičstvo alebo niečo podobné – tie hodiny šli desať rokov a Simone ich nikdy nedovolila Celeste naťahovať; mávala ich na polici nad svojou posteľou. No a keď ich Celeste minutý týždeň dávala dolu, vykĺzli jej z rúk a pukli na zemi ako vajce. Bol v nich veľký zväzok dokladov zopätých gumkou.“
„Peniaze? Myslel som, že Simone –“
„To si myslela i Celeste. Peniaze zanechal po sebe Simonin otec. Bol tam i list napísaný jeho rukou a pripojený k dokladom. Podľa dátumu na ňom, napísal ten list tesne pred samovraždou a vysvitá z neho, že pri pohrome, keď prišiel o svoj majetok na burzovom krachu v dvadsiatom deviatom, podarilo sa mu zachrániť desaťtisíc dolárov. Tých desať tisícok poručil svojej žene.“
„A Celeste o tom nevedela?“
„Pani Phillipsová a Simone to pred ňou nikdy nespomenuli. Väčšia časť tých prachov je tam, asi osemtisíc šesťsto dolárov. Celeste sa nazdáva, že chýbajúcich tisícštyristo dolárov minula pani Phillipsová na Simoniných lekárov, keď ešte dúfala, že by ju mohli vyliečiť. Pravdaže, Simone o nich vedela, lebo dostávala záchvaty, keď sa Celeste k hodinám čo len priblížila. No a teraz sú peniaze Celestine a pomôžu jej urobiť život znesiteľným aspoň na čas. A to je tá slávna veľká záhadná historka,“ povedal Jimmy s ovisnutou sánkou. „jej ponaučenie znie – ak ste na to zvedaví, invalid-neinvalid Simone bola prvotriedna beštia. Predstavte si len, nechá sa od toho úbohého dievčaťa obsluhovať v tej čiernej kalkatskej diere, tá si ide nohy po kolená zodrať, aby sa obe udržali nažive, a Simone si pritom celý čas sedí na svojich skoro deviatich tisíckach! Načo si ich tak opatrovala, na najbližší bál?… Čo mala za lubom? Prečo tie studené pohľady?“
„Čo myslíš, tatko?“
„Rozhodne to musíš rozlúštiť, Ellery, to je motív.“
„Motív?“ opýtal sa Jimmy.
„Prvý, ktorý sme našli.“ Inšpektor podišiel k oknu, vyzeral nešťastný.
Jimmy McKell sa začal smiať. Potom však odrazu zvážnel.
„Minulý týždeň som uvažoval, či by v tom mohol byť motív,“ povedal Ellery zamyslený. „Keď prišla sem.“
„Celeste?“
Ellery neodpovedal.
„Viem,“ povedal Jimmy. „To je niečo z H. G. Wellsa. Neznámy plyn prenikne do zemskej atmosféry z medziplanetárneho priestoru a všetci na svete sú odsúdení na smrť. Vrátane veľkého Elleryho Queena. Ako to, pán Queen,“ zavrčal, „vecí ona sem prišla preto, aby vám pomohla nájsť Simoninho vraha!“
„Ale Simone, ako sa ukázalo, nebola jej sestrou a celé roky si z nej robila slúžku.“
„Dovoľte, nech sa nadýcham. Sladkého, zdravého vzduchu!“
„Netvrdím, že je to tak, Jimmy. Ale takisto nemôžete povedať, že to tak nie je.“
„Doparoma, bezpečne môžem! To dieťa je čisté, ako som bol ja, kým som sa neskydol do tohto sibírskeho brloha dnes ráno a celý som sa zasvinil. Mimochodom, myslel som, že hľadáte Mačku – sedemnásobného škrtiča!“
„Ellery!“ Inšpektor Queen sa vrátil k stolu. „Zrejme bojoval sám so sebou a napokon zvíťazil. Alebo prehral. O tom nemôže byť ani reči. Veď je to dievča.“
„Ale ide o muža,“ vykríkol Jimmy, „ktorý nechal na zemi necht z palca na nohe.“
Ellery upreto hľadel na svoju chladnúcu kávu. „Jimmy, počuli ste niekedy o teórii ABC – mnohonásobnej vraždy?“
„O čom?“
„X chce zabiť D. X nemá zrejmý motív, ale ak zabije D, podľa normálnej praktiky, policajné vyšetrovanie napokon odhalí, že jediný človek alebo najpravdepodobnejší človek s motívom zavraždiť bol X. X teda uvažuje, ako by mohol zabiť D a splniť svoj zámer bez toho, aby prezradil motív. X zistí, že jediná možnosť, ako to urobiť, je obklopiť vraždu D dymovou clonou iných vrážd, zámerne uskutočnených tou istou technikou, aby ich spojil akoby v sériu vzájomne súvisiacich zločinov. V dôsledku toho X najprv zavraždí A, B a C… celkom nevinných ľudí, rozumiete, s ktorými nemal v živote nič spoločného. Až potom zavraždí D.
Cieľom tohto všetkého je vyvolať dojem, že vražda D je iba akýmsi ohnivkom v reťazi vrážd. Polícia nebude hľadať niekoho s motívom proti D, ale bude hľadať niekoho s motívom proti A, B, C a D. Ale pretože X nemal nijaký motív zavraždiť A, B a C, jeho motív proti D prehliadnu alebo ignorujú. Prinajmenšom je to teória.“
„Ako sa stať detektívom rýchlo a ľahko,“ povedal McKell. Určite je to séria vrážd, z ktorých posledná má motív, a nechajte mi, prosím, honorár v podkožnej injekcii.“
„Nie celkom,“ povedal Ellery bez potmehúdstva. „X je oveľa šikovnejší. Uvedomí si, že keby prestal pri vražde, ktorá ho môže usvedčiť, dosiahol by presne to podozrenie, ktorému sa snažil vyhnúť tým, že ju zaradil do série. Preto X pokračuje po závažnej vražde D bezvýznamnými vraždami E, F a G – a ak bude treba i H, I a J. Zabije toľkých bezvýznamných ľudí, koľkých bude pokladať za nevyhnutné, aby úspešne zamaskoval svoj motív proti závažnej obeti.“
„Prekliesnil som si cestu húštinou vedeckého jazyka,“ zaškľabil sa Jimmy, „a teraz už chápem. Táto dvadsaťtriročná samica gorily s vymeniteľným podvozkom, tento diabol v ľudskej podobe zaškrtí Abernethyho, nevinnú Smithovú, O’Reillyho, Moniku, Beatricu Willikinsovú a malú Lenoru Richardsonovú, aby mohla vpašovať do tej masakry jej zmrzačenú sesternicu Simonu. Queen, navštívili ste v poslednom čase dobrého lekára?“
„Celeste obetovala päť rokov svojho života Simone,“ pokračoval trpezlivo Ellery. „A vyzeralo to, že bude musieť obetovať – koľko ešte? Desať? Dvadsať? Simone mohla pokojne žiť ešte roky a roky. Celeste sa o ňu očividne príkladne starala; lekárska správa napríklad uvádza, že nebola preležaná, čomu sa v takýchto prípadoch dá predísť iba sústavnou opaterou.
Ale Celeste sa zúfalo snaží urobiť niečo zo seba. Celeste by sa chcela vymaniť z tohto pochmúrneho a tiesnivého prostredia, ku ktorému ju odsúdil Simonin život. Celeste je mladá, pekná a horkokrvná a jej život so Simonou ju citove ochudobňoval. Na dovŕšenie toho všetkého Celeste našla raz večer – nebolo to minulý týždeň, ale povedzme koncom mája – nevídané šťastie, ktoré Simone pred ňou tajila po celé roky, a keby sa ho Celeste zmocnila, mohla by na dlhší čas uspokojiť svoje potreby a žiadosti. Jediné, čo jej bráni zmocniť sa ho a využiť ho, je sesternica Simone. Nevie sa prinútiť, aby opustila bezmocnú mrzáčku –“
„Preto ju zabije,“ rozrehotal sa Jimmy. „A okrem nej šesť ďalších ľudí.“
„Predmetom našej hypotézy je zrejme osoba so zmätenou motiváciou a osobnosť –“
„Odvolávam. Vy nepotrebujete prehliadku, Queen. Vás by mali stiahnuť z kože. A to od skalpu.“
„Jimmy, nepovedal som, že Simonu a ostatných zabila Celeste. Ba dokonca som ani nenaznačil, že by tá myšlienka bola pravdepodobná. Iba skladám známe fakty dovedna jediným možným spôsobom. Na týchto jatkách sme už videli sedem ľudí zavraždených, a z toho, čo vieme, vyplýva, že môže pribudnúť veľa ďalších, a vy odo mňa chcete, aby som vypustil Celestu jednoducho preto, že je mladá a príťažlivá?“
„Príťažlivá. Ak je vaša ‚hypotéza‘ o Celeste pravdivá, potom je to dievča maniak.“
„Prečítajte si včerajšie interview s doktorom Edwardom Cazalisom, význačným psychiatrom. Maniak – veľmi klamného typu – je presne to, čo tento význačný psychiater hľadá, a musím povedať, že načrtol veľmi presvedčivý prípad.“
„Ja som ten typ maniaka,“ precedil Jimmy pomedzi veľké zuby, „ktorý vyzerá taký zdravý. Ale pozrite sa pod povrch!“ A prešiel okolo prestretého stola, ako keby to bol okraj bazéna.
Ale Ellery už stál a naklonil sa nad stôl o niečo skôr a Jimmy McKell mu zvlažil nos sprchou vlažnej kávy.
„Musíte uznať, Jimmy, bola to pochabosť. Ste v poriadku?“
„Prestaňte, vy úkladný vrah charakterov!“ zvolal Jimmy a roztriasol sa.
„Pozrite, synak.“ Inšpektor chytil Jimmyho za rameno. „Prečítali ste priveľa Elleryho kníh.“
Jimmy striasol zo seba inšpektorovu ruku. Bol bledý ako stena. „Queen, nájdite si niekoho iného na tie vaše pekelníctva. Ja som skončil. Ale to nie je všetko. Idem povedať Celeste, čo na ňu šijete. Áno, a ako ste ma obalamutili sladkými rečičkami, aby som vám zbieral tie špinavé správy. A ak McKella vyrazí prv, než sa k nej priblíži, aspoň dostane presne to, čo si taký trkvas zaslúži!“
„Prosím vás, Jimmy, nerobte to.“
„Prečo?“
„Naša dohoda.“
„Ukážte mi to na písme. Čo ste kúpili, Mefisto – moju dušu?“
„Nik vás do toho nenútil, Jimmy. Prišli ste za mnou a ponúkli ste mi svoje služby. Ja som ich prijal za určitých podmienok. Pamätáte sa na to, Jimmy?“
Jimmy naňho zagánil.
„Pripúšťam, že je to pravdepodobnosť kvadrilión ku jednej. Naozaj minimálna možnosť, budete teda držať jazyk za zubami?“
„Viete, čo odo mňa žiadate?“
„Aby ste dodržali svoj sľub.“
„Som do nej zaľúbený.“
„Ach, tak,“ povedal Ellery. „To je naozaj veľmi zlé.“
Inšpektor vykríkol: „Tak skoro?“
Jimmy sa zasmial. „Za vašich čias to merali stopkami, pán inšpektor?“
„Jimmy. Neodpovedali ste na moju otázku. Vtom sa ozval na dverách zvonec. Queenovci sa rýchlo pozreli na seba.
„Kto je to?“ zvolal inšpektor.
„Celeste Phillipsová.“

James Guymer McKell však dobehol k dverám prvý a spustil sa na ne ako bocian.
„Jimmy. Nepovedal si mi, že si –“
Jeho dlhé ramená ju oblapili.
„Jimmy.“ Snažila sa mu vytrhnúť a smiala sa.
„Chcel som, aby si sa to dozvedela posledná,“ zavrčal Jimmy McKell. „Milujem ťa“!
„Jimmy, čo –!“
Bozkal ju zlostne na pery a ťahal ju preč, tackajúc sa dolu schodmi.
„Poďte dnu, Celeste,“ povedal Ellery.
Celeste sa začervenala. Vošla dnu a nešikovne hľadala zmluvu. Rúž mala rozmazaný a stále sa obzerala v zrkadielku.
„Neviem, čo na to povedať. Jimmy si musel uhnúť. Tak zavčas rána?“ Smiala sa, bola však zmätená a Ellery si pomyslel, že i trochu prestrašená.
„A mne sa zdalo, akoby veľmi dobre vedel, čo robí. Čo povieš, Ellery?“
„Mne to pripadalo ako podklad pre obvinenie z neprístojnosti!“
„Skvelé!“ Smiala sa Celeste, lebo si všimla, že situácia sa zlepšila. „Ale ja naozaj neviem, čo na to povedať.“ V to ráno nebola oblečená tak módne, no i tak mala nové šaty. Ale vlastné, pomyslel si Ellery. Kúpené za Simonine peniaze.
„Je to situácia, akú by neopísala ani slečna Postová. Viem si predstaviť, ako to bude James pri najbližšej príležitosti rozpitvávať.“
„Sadnite si, slečna Phillipsová, sadnite si,“ povedal inšpektor. „Ďakujem. Ale čo sa to s ním robí? Vyzeral ako pomätený. Nie je čosi v poriadku?“
„Keď som prvý raz povedal dievčaťu, že ho ľúbim, pristihol som sa, že demolujem najlepší cylinder jej otca. Ellery, očakával si dnes ráno slečnu Phillipsovú?“
„Nie.“
„Kázali ste mi, aby som prišla, keď budem mať pre vás dajakú správu, pán Queen.“ Jej čierne oči zatienili starosti. Prečo ste odo mňa žiadali, aby som zistila o Jimmym McKellovi všetko, čo budem môcť?“
„Pamätáte sa na našu zmluvu, Celeste?“
Pozrela na svoje pestované nechty.
„A teraz, Ellery, nerob tu zo seba zbytočného papierového hrdinu,“ povedal bodro inšpektor. „Bozk ruší všetky zmluvy. Nuž, slečna Phillipsová, niet na tom nič tajomného. Jimmy McKell je novinár. Tento fígeľ by mu bol pomohol preniknúť hlbšie do prípadu Mačky, prekonať všetkých ostatných reportérov v pohotovosti. Museli sme mať istotu, že Jimmyho záujem je osobný, ako tvrdil. Presvedčili ste sa, aký je ostrostrelec?“
„Predovšetkým, je veľmi statočný, ak vám robilo starosti to…“
„Veď ide o to, či nie?“ usmial sa inšpektor.
„Ale keď ste už tu, Celeste,“ povedal Ellery, „mohli by ste nám pekne povedať i to ostatné?“
„Naozaj nemám čo dodať k tomu, čo vám o sebe povedal minulý týždeň sám Jimmy. Nikdy nevychádzal dobre so svojím otcom, a odkedy sa vrátil z armády, sotva sa spolu zhovárali, lebo Jimmy trvá na tom, že si bude žiť vlastným životom. Naozaj platí otcovi osemnásť dolárov týždenne za byt a stravu.“ Celeste sa rozosmiala. „Jimmy vraví, že mu to zvýši na sedemdesiatpäť dolárov, len čo advokáti poriadne pošibú úradného šimľa.“
„Advokáti?“
„Predsa pre to dedičstvo po starom otcovi.“
„Po starom otcovi?“ opakoval inšpektor. „Pozrime sa naňho! To by predsa…“
„Pán inšpektor, ide o otca pani McKellovej. Bol to veľký boháč, zomrel, keď mal Jimmy trinásť rokov. Jimmy a jeho sestra boli z matkinej strany jediní vnuci, preto celý majetok zveril do správy. Výnos z majetku mali začať vnúčatám vyplácať, keď dovŕšia tridsiaty rok. Monika si už svoj podiel poberala sedem rokov, ale Jimmy musí čakať ešte päť rokov, či koľko. Dôležité však je, že Jimmy dostane teraz celý podiel, lebo podľa závetu, ak jedno z týchto dvoch vnúčat umrie, celý majetok – základ i úroky – by pripadol žijúcemu. Je to miliónový majetok a Jimmy z toho všetkého div neochorel; myslím pre spôsob, akým k tomu prišiel. Tým, že Monika zomrela a všetko… Čo je s vami?“
Ellery pozeral na otca. „Ako sme to mohli prehliadnuť?“
„Neviem. Nik z McKellovcov nepovedal ani slova, že je tu spravovaný majetok z vonkajšieho zdroja. Prirodzene, boli by sme na to napokon prišli.“
„Na čo by ste boli prišli?“ podráždene sa opýtala Celeste.
Ani jeden neodpovedal.
O chvíľu vstala. „Hádam si nemyslíte…“
„Fakt je,“ povedal Ellery, „že smrť Moniky McKellovej znamená zbohatnutie jej brata, ktorý žije z reportérskeho platu. V našej pochmúrnej profesii, Celeste, to nazývame motívom.“
„Motívom?“
Zúrivosť jej pokrivila tvár. Bola to zmena, ktorá sa začala hlboko vnútri ako prvý nepatrný výboj energie v jadre výbušniny. Potom to prasklo a Celeste vyskočila.
Keď Ellery pocítil, ako ho škriabu jej nechty, prišla mu na um absurdná myšlienka: Ako mačka.
„Použili ste ma ako pascu na neho!“
Vrieskala ďalej, aj keď jej Ellery chytil ruku so zaťatými nechtami a jeho otec sa náhle vynoril z úzadia.
„Ako ste si mohli myslieť, že by Jimmy urobil také niečo! Myslieť si také niečo! Idem a poviem mu to!“
S nárekom sa vytrhla a ušla.

Hlavné dvere sa prudko otvorili a Queenovci videli, ako Jimmy McKell vystúpil z plošinky v suteréne a Celeste Phillipsová práve vyletela von. Musel jej niečo povedať, lebo dievča zakrúžilo pohľadom dolu. Potom sa rozbehlo po schodoch z hnedého kameňa a vrhlo sa k nemu. Plakalo a chvatne rozprávalo. Keď skončilo, povedal mu Jimmy niečo veľmi pokojne a dievča si priložilo ruku k ústam.
V tej chvíli zamieril k chodníku zvedavý taxík, Jimmy otvoril dvere a Celeste vstúpila dnu. On vstúpil za ňou a taxík sa dal do pohybu.
„Koniec experimentu,“ vzdychol si Ellery. „Alebo začiatok ďalšieho.“
Inšpektor Queen zakrochkal. „Veríš tej hlúposti, čo si zavesil na nos McKellovi o A, B, C, D, X, a ako si na to prišiel?“
„Možné to je.“
„Že sa za tým všetkým skrýva niekto, komu šlo iba o jednu zo siedmich vrážd a používa ich ako pláštik?“
„To je možné.“
„Viem, že je to možné! Opýtal som sa ťa, či tomu veríš.“
„Môžeš mať istotu, že sa za tým neskrýva niekto, komu šlo iba o jednu zo siedmich vrážd?“
Inšpektor pokrčil plecami.
Ellery odhodil špinavú vreckovku na pohovku. „Pokiaľ ide o Celestu a Jimmyho, spôsob, akým ku mne prišli, pripúšťal podozrenie. Ak na skutočnosť, že každý z nich naviac odhalil informácie, škodlivé tomu druhému, hľadíme bez sentimentality a na samu osebe, oblasť podozrenia sa iba rozširuje. A predsa som ochotný ďalej im veriť – nemyslím, že by bol niektorý z nich Mačka, to nie. Je tu faktor, ktorý presahuje rámec logiky. Alebo,“ povedal Ellery, „alebo som už senilný. Myslíš, že by to bolo možné?“
„Nie si presvedčený.“
„A ty si?“
„Ty sa pýtaš vždy až potom!!!“
„Alebo sám seba.“
Inšpektor sa zamračil a načiahol sa za klobúkom. „Idem do mesta.“

6
Cazalisova fáza pátrania uviazla vzápätí na plytčine.
Podľa pôvodného Cazalisovho náčrtu mal byť psychiatrický prieskum akousi rybárskou expedíciou rôznych lekárov špecialistov na domácom poli, plavba akejsi mohutnej flotily pod jednotným velením. Ukázalo sa však, že expedícia sa bude musieť načrtnúť znova. Vyšlo najavo, že každý špecialista je svojím vlastným kapitánom, strážiacim vlastné siete, dráhy a tajomstvá svojich rybárskych revírov priam s japonskou horlivosťou. Každý pokladal svoj úlovok za svoje výnimočné vlastníctvo a nemienil sa oň deliť s iným rybárom.
Väčšine slúži ku cti, že ich rozpory boli obyčajne etického rázu. Posvätnosť spovede lekár-pacient nemohli in propria persona porušiť ani iní lekári. Dr. Cazalis prekonal prvú prekážku tak, že navrhol použiť materiálovú techniku verejného prípadu. Každý psychiater mal prelistovať svoju kartotéku, preskúmať svoje možnosti na najširšej základni a vyhotoviť kópie, v ktorých sa mali zmeniť všetky náznaky umožňujúce identifikáciu, a pre kontrolu pacienta sa mali ponechať iba iniciály pacienta. Tento návrh bol schválený. Keď priniesli materiály, ústredná rada, pozostávajúca z piatich lekárov na čele s dr. Cazalisom, mohla začať pracovať. Rada musela zvážiť každý prípad a vylúčiť tie, ktoré nemali z poradného hľadiska význam. Touto metódou by vylúčili mnoho ľudí a predišli by tak rušivým zásahom do ich súkromia.
No i tak dohoda uviazla na mŕtvom bode.
Ako sa mali vyšetrovať ostatné prípady? Anonymita sa dala uchovať len dočasne. Potom sa museli mená prezradiť.
Prieskum takmer stroskotal na tomto úskalí.
S tým typom podozrivých, akých mal na muške plán dr. Cazalisa, nedalo sa zaobchádzať, ako polícia zaobchádza s každodenným úlovkom v sieti, ba nedalo sa ani predpokladať, že sa podarí vyriešiť problém ako uchovať v tajnosti dôverné informácie z poradnej siene. Inšpektor Queen riadil a usmerňoval činnosť vyše tristo detektívov, ktorí mali príkaz nezastaviť sa pred ničím.
Od začiatku júna každá raňajšia prehliadka sa hemžila nielen narkomanmi, alkoholikmi, starými sexuálnymi delikventmi a zločincami-psychopatmi, držiteľmi väzenských a ústavných rekordov, ale i tulákmi, povaľačmi, „podozrivými charaktermi“ všetkých možných typov – bola to kategória, ktorá sa v priebehu troch mesiacov poburujúco rozrástla vnútorným tlakom prípadu. V úmornej horúčave mali občianske práva tendenciu scvrkávať sa, zatiaľ čo byrokratických opatrení pribúdalo. Zo všetkých končín sa dvíhali vlny protestov. Súdy boli zaplavené súdnymi príkazmi. Občania kvílili, politici revali, sudcovia burácali. Ale navzdory tomu všetkému pátranie sa rútilo vpred. Kolegovia dr. Cazalisa odmietali dovoliť, aby sa ich pacienti podrobili normálnym policajným procedúram; ako, pýtali sa, môžu od nich očakávať, že prepustia svojich pacientov úradom v tejto búrlivej, zadúšajúcej atmosfére? U mnohých ich zverencov už obyčajné vypočúvanie zhoršovalo stav. Títo ľudia boli v liečbe pre duševné a emociálne poruchy. Pre bezcitné naliehanie vyšetrovateľov, ktorí sa snažia nájsť súvis medzi podozrivými a Mačkou, mohla za jedinú hodinu vyjsť nazmar práca mesiacov alebo rokov.
Vyskytli sa aj iné prekážky. Pacienti sa grupovali poväčšine z význačných miest kultúrnej geografie. Mnohí boli spoločensky významní, alebo pochádzali zo známych rodín. Boli tu bohato zastúpené umenie a veda, divadelný svet, obchod, financie, ba i politika. Demokracia, alebo nedemokracia, vraveli psychiatri, takých ľudí nemôžete jednoducho nahnať dokopy, ako keby to boli povaľači z verejných herní alebo vagabundi z parkov. Ako ich mali vypočúvať? Ako ďaleko môžu pri vypočúvaní zájsť? Akým otázkam sa majú vyhnúť a kto má o nich rozhodnúť? A kto má vypočúvanie viesť a kedy a kde?
Celá vec, vraveli všetci, je absurdná.
Zabralo im to väčšiu časť týždňa, kým vypracovali plán, s ktorým väčšina súhlasila. Riešenie nadobudlo tvar, keď sa zistilo, že nemožno použiť nijaký jednotný modus operandi.
Za danej situácie bolo treba pre každého pacienta pripraviť osobitný plán.
Vzhľadom na to načrtol dr. Cazalis so svojou radou, v spolupráci s inšpektorom Queenom, zoznam kľúčových otázok starostlivo zostavených tak, aby sa zatajil ich pôvod a účel. Každý zapojený lekár dostal dôvernú kópiu tohto zoznamu. Každý lekár mal viesť vo vlastnej ordinácii vypočúvanie tých pacientov, ktorí vzbudili jeho podozrenie, a tých, ktorých z liečebného hľadiska pokladal za riskantné prepustiť iným. Súhlasil s radou, aby sa z týchto zasadnutí urobili záznamy. Pacientov, ktorých podľa posudku lekárov mohli bezpečne vypočuť, mala rada presunúť priamo do ktorejkoľvek zo svojich niekoľkých kancelárií. Polícia nemala prísť do styku ani s jedným pacientom skôr ako v konečnom štádiu lekárskeho prieskumu, i to len v prípadoch, keď ju k tomu prinútia nálezy. Ešte i v tomto bode procedúry bolo treba zdôrazniť, že ide skôr o ochranu pacienta ako o divú naháňačku za zdrvujúcimi faktmi. Keď to v týchto prípadoch bolo možné, malo vyšetrovanie postupovať okolo podozrivého, a nie cez neho.
Pre políciu to bol ťažkopádny a znervózňujúci plán; ale dr. Cazalis, z ktorého sa vykľul zaťatý človek, zdôraznil policajnému komisárovi a inšpektorovi Queenovi alternatívu, že môže celkom upustiť od vyšetrovania. Inšpektor iba rozhodil rukami a jeho nadriadený zdvorilo povedal, že sa tešil na trochu lákavejšie výhľady.
Ukázalo sa, že i primátor. Na istej nešťastnej schôdzi na mestskej radnici bol dr. Cazalis neoblomný: pokiaľ išlo o neho alebo o kohokoľvek v spojení s ním, v psychiatrickej fáze vyšetrovania nemali sa uskutočniť nijaké ďalšie interview s tlačou. „Pán primátor, dal som na to svoje slovo odborníka. Nech prekĺzne meno čo len jedného pacienta do novín, celá vec mi exploduje pod nosom.“
Primátor odpovedal nariekavo: „Áno, áno, pán doktor, nedomyslel som to do konca, som o tom presvedčený. Veľa šťastia a nezabúdajte na to, dobre?“
Ale keď psychiater odišiel, primátor veľmi zatrpknuto poznamenal svojej súkromnej tajomníčke: „Toto je ďalší kúsok toho prekliateho Elleryho Queena. Mimochodom, dievčatko, čo sa stalo s tým chlapíkom?“
Nestalo sa s ním nič, ibaže primátorov zvláštny vyšetrovateľ zamieril do ulíc. Elleryho bolo možné vidieť v tie dni – a rôzni ľudia z veliteľstva ho aj videli – ako sa v neprimeranom čase poneviera po chodníku oproti budove na Východnej 19. ulici, kde dokonal Archibald Dudley Abernethy, alebo stál na chodbe pred bývalým Abernethyho bytom, ktorý teraz okupoval guatemalský člen sekretariátu Spojených národov so svojou ženou, alebo blúdil po Gramercy Parku a Union Square; v tichosti si pochutnával na pizze v talianskej reštaurácii na Západnej 44. ulici, nad ktorou Violette Smithová úspešne flirtovala so smrťou, alebo sa opieral o zábradlie na chodbe najvyššieho poschodia a počúval jachtanie klavíra za dverami bytu, na ktorých bol pripináčikmi pripätý veľký nápis:

To je ONO – ÁNO!!!
Všetci Statoční Návštevníci
Požiarnici so zvesenými ušami
Lovci perál a Neveriaci Tomáši
NEVSTUPUJTE!!
AUTOR PIESNÍ PRACUJE!!

Alebo sa motal pod schodišťom v hale istého domu v Chelsei na mieste, kde našli mŕtvolu Riana O’Reillyho; sedával na lavičke na konci nástupišťa podzemnej dráhy na Sheridan Square, v obytnej štvrti mesta s tieňom šibnutej Moniky McKellovej; podliezal šnúry s bielizňou na istom zadnom dvore na Východnej 102. ulici bez toho, aby si ho čo len raz všimla emancipovaná sesternica tučnej malej Simony Phillipsovej; stál pred mosadzným zábradlím jedného domu na Západnej 128. ulici v hlúčiku černošských detí, alebo sa bez cieľa prechádzal po Lenox Avenue medzi hnedými a miešancami až došiel na 110. ulicu ku vchodu do Central Parku, alebo sedel na lavičke v parku neďaleko vchodu, alebo na blízkom balvane, ktorý bol skalou, ak aj nie spásou Beatrice Willikinsovej; alebo sa s námahou predieral po Východnej 84. ulici od Piatej avenue k Madisonu, okolo klenutého vchodu Park-Lester a hore Madisonom a znova späť aby obišiel blok, alebo vyšiel súkromným výťahom v susedstve Park-Lester až na zadebnenú krytú terasu, ktorej obyvatelia odišli na leto preč, a otvorene hľadel cez ochrannú stenu terasy, za ktorou Lenore Richardsonová stískala Večnú Ambru v smrteľnom kŕči škrtenia.
Ellery zriedka spomínal pred niekým tieto svoje výlety.
Vydával sa na ne vo dne práve tak ako v noci, ako keby si bol želal preskúmať dejiská v oboch perspektívach.
Znova a znova sa vracal na tých sedem miest. Raz ho zbadal detektív, ktorý ho nepoznal, a tak strávil niekoľko hodín ako podozrivá osoba v najbližšom volebnom stredisku, kým neprišiel inšpektor Queen, aby ho neidentifikoval.
Keď sa ho opýtali, za čím sliedi, primátorov zvláštny vyšetrovateľ sa sotva zmohol na súvislú odpoveď. Ťažko ju bolo vtesnať do slov. Ako má zhmotniť hrôzu, nestačí, že ho tu vidia? Jeho nohy šuchtali po chodníkoch, neprenášali však pritom nič väčšie ako molekuly. Sledovali ste jeho kroky, čo nezanechávali stopy, a plní nádeje ste vetrili nosom vo vzduchu.

Celý ten týždeň ôsmy chvost Mačky, teraz už známy ako otáznik, visel zakvačený a priťahoval oči New Yorku.

Ellery sa prechádzal po Park Avenue. Bol to prvý sobotný večer po vražde Lenory Richardsonovej a on sa vznášal vo vákuu.
Nočný život City nechal za sebou. Na 70. ulici mu robili spoločnosť iba stĺpy členitého kameňa a kde-tu zlatom vyšnorovaný vrátnik.
Na 78. ulici Ellery zastal pred domom s blankytnomodrými roletami, kde bývali Cazalisovci. Na prízemí Cazalisovho bytu, s vchodom do súkromnej ordinácie priamo z ulice, presvitalo svetlo, ale krídla benátskych okeníc boli zatvorené a Ellery uvažoval, či doktor Cazalis a jeho kolegovia psychiatri, za nimi pracujú. Varia medicíny, miešajú ich v kotli. zahaľujú pravdu do temravy. Nikdy sa im nepodarí nájsť Mačku vo svojich bosoráckych záznamoch. Nevedel, ako nato došiel, ale vedel to určite.
Kráčal ďalej a zanedlho sa pristihol, ako zabočuje do 84. ulice.
Prešiel však okolo Park-Lester bez toho, aby porušil rytmus svojej meravej chôdze.
Na rohu 84. ulice a Piatej Ellery zastal. Bolo ešte včas, večer bol teplý, ale na Avenue vládla nervózna prázdnota. Kde sa podeli tie sobotňajšie večerné prechádzky s ramenami zavesenými do seba? Ešte i automobilová premávka akoby bola zredla. A autobusy kvílili, lebo vozili badateľne menej cestujúcich.
Oproti nemu, krížom cez Piatu avenue bol Metropolitan Múzeum umenia, ako rozkysnutá stará dáma trpezlivo sediaca v temnote.
Prešiel cez cestu na zelené svetlo a vykročil do mesta pozdĺž bokov tej starej dámy. Za ňou sa rozprestieral čierny a tichý park.
Začínajú sa držať dobre osvetlených priestorov, pomyslel si. Ó, pohodlie zabíjajúca noc, obraz pekla. Nebola to priateľská temrava. Najmä tu. V tejto časti džungle skočila tá beštia dva razy.
Skoro vykríkol, keď sa mu ktosi dotkol ramena.
„Seržant.“
„Sledoval som vás cez dva bloky, kým som vás spoznal,“ povedal seržant Velie a prispôsobil si krok.
„Máte dnes v noci službu?“
„Nie.“
„Čo tu teda robíte?“
„Ach… len sa tak prechádzam.“ Mohutný muž nedbalo dodal: „Som po tieto dni slameným vdovcom.“
„Teda tak, a kde máte rodinu, Velie?“
„Poslal som ženu s deckom na mesiac k svokre.“
„Do Cincinnati? Hádam je Barbara-Ann –?“
„Nie, Barbsy je v poriadku. A pokiaľ ide o školu,“ argumentoval seržant Velie,“ zameškané skoro dohoní. Zdedila bystrosť po matke.“
„Naozaj?“ povedal Ellery a obaja odrazu ticho vykročili.
Po dlhej prestávke povedal seržant: „Dúfam, že som vás nevyrušil?“
„Nie.“
„Chcem povedať, videlo sa mi, že ste na postriežke.“
Seržant sa zasmial.
„Len tak chodím po Mačkiných chodníčkoch. Sám neviem už kolky raz. Vždy dookola, seržant. Od Richardsonovej Lenory po Willikinsovú Beatrice. Od čísla 7 k číslu 6. Z Východnej 84. po Harlem. Pán sa ujal svojej zatúlanej ovečky. Delí ich míľa, možno viac, ale Mačka doskočí až po Mesiac. Máte oheň?“
Zastali pod uličnou lampou a seržant škrkol zápalku. Keď už je reč o tých mačacích chodníčkoch,“ povedal, „viete, majstre, že som sa dosť narozmýšľal o tom prípade?“
„Ďakujem, Velie.“
Prešli krížom cez 96. ulicu.
„Dávno som sa toho vzdal,“ vravel seržant, „hovorím iba za Thomasa Velieho, rozumiete – vzdal som sa pokusov dostať sa v tom kolotoči niekam. Môj osobný názor je, že ak niekto dorazí Mačku, bude musieť mať čertovsky hlúpe šťastie. Dajaký ucháň-poliš zamieri k opilcovi, prehnutému v páse a skľúčenému flámom, a bude to Mačka, ktorá uväzuje mašľu na poslednom krku. No, to je jedno,“ povedal seržant, „darmo snívame o udiciach.“
„Máte pravdu,“ povedal Ellery, „to nám nepomôže.“
„Nuž neviem, aký máte dojem, a prirodzene nie je to určené pre verejnosť, ale minulú noc som presedel nad mapou Manhattanu a okolia; odkreslil som si ju z chlapcovej učebnice zemepisu a začal som si vyznačovať miesta siedmich vrážd. Len tak, lebo ma žrali mrle.“ Seržant stíšil hlas. „A viete, pane, myslím, že som na niečo prišiel.“
„Ako?“ opýtal sa Ellery. Okolo prešiel párik, muž čosi tvrdil a ukazoval na Park a žena pokrútila hlavou a veľmi rýchlo vykročila. Seržant odrazu zastal, ale Ellery povedal: „To je v poriadku, Velie. Veď je sobota večer, deň, ktorý kadečo pripomína.“
„Veru tak,“ prisvedčil chápavý seržant, „pohlavie rozpaľuje všetkých mužov.“
Nepohli sa však z miesta, kým nevideli, ako sa muž so ženou škriabu do autobusu, smerujúceho na juh.
„Teda, prišli ste na niečo, Velie.“
„Ach, tak. Pravdaže. Na každé miesto na mape som urobil veľkú bodku, pozrite sa. Prvú – na Abernethyho, Východná 19 – a označil som ho 1. Druhú – Violettu Smithovú, na Západnej 44 za Times Square – som označil 2. A tak ďalej.“
„Vy ste,“ povedal Ellery, „ako ten karikaturista z Extra.“
„Potom, keď som mal všetkých sedem označených bodkami a očíslovaných, začal som ťahať čiary. Čiaru od jednotky k dvojke. Čiaru od dvojky k trojke a ostatné. A čo myslíte že mi vyšlo?“

„Čo?“
„Vyšiel mi akýsi obrázok.“
„Naozaj? Nie, počkajte, seržant. V parku dnes večer nič nenájdem. Vezmime to krížom cez mesto.“ Prešli cez 99. ulicu a zamierili na východ do tmavej a tichej ulice. „Obrázok?“
„Pozrite sa.“ Seržant Velie vytiahol z vrecka zväzok kopírovacieho papiera a rozprestrel ho na rohu 99. ulice a Madisonu. „Je to akýsi dvojitý kruhový pohyb, majstre. Od 1. po 2. priamo hore, potom strmo dolu, ale od 2. po 3. na západ, ďalej mieri na juhozápad k 4. a potom čo? Znova strmo hore. Tento raz dlhá čiara, prekrižujúca čiaru 1 – 2. Hore, dolu, krížom a znova hore. A teraz pozrite! Teraz sa to začína celé odznova. Ach, nie presne tie isté uhly, rozumie sa, ale dosť podobné, aby si toho človek všimol, hmmm? Znova ide hore a krížom od 5. po 6. – na severozápad – potom strmo dolu na 7…“ Seržant sa odmlčal. „Chcete, niečo vám ukážem. Ak predpokladáte, že je za tým celým akási schéma, a ak pokračujete v tom istom kruhovom pohybe, čo zistíte?“ Seržant ukázal na vybodkovanú čiaru. „Môžete skoro predpovedať, kde sa dá čakať číslo 8! Majstre, skoro by som sa stavil, že ďalší bude v Bronxe.“ Poskladal hárok papiera, opatrne ho vložil do vrecka a pokračovali ďalej v ceste východným smerom. „Možno niekde hore na začiatku Veľkej staničnej haly, okolo Yankee štadióna alebo na podobnom mieste.“ A o malú chvíľu sa seržant opýtal: „Čo myslíte?“
Ellery sa zamračil na ubiehajúci chodník. „Nebude toho veľa, čo nám prinesie poľovačka na fantóma, seržant,“ povedal, „neviem sa zbaviť tej predstavy.“

„Kúpil obrovskú mapu, ktorá predstavovala more.
Bez najmenšej stopy zeme:
A posádka lode sa radovala, keď zistila, že je to mapa, ktorej všetci rozumejú.“

„Nechápem vás,“ povedal seržant Velie a upreto naňho hľadel.
„Obávam sa, že všetci máme svoje obľúbené mapy. Ne-dávno som mal jednu, seržant, ktorej som pripisoval neobyčajný význam. Medzery medzi rozličnými vraždami vyjadrené počtom dní. Výsledkom bolo niečo, čo vyzeralo ako veľký otáznik, ležiaci plocho dolu tvárou. Bola to lekcia pokory. Spálil som ju a radím vám, urobte s vašou to isté.“
Od tej chvíle kráčal seržant bez slova, iba z času na čas čosi zašomral.

„Ale pozrime sa, kde sme to,“ povedal Ellery.
Seržant, ktorý sa tváril dôstojne, sa zľakol, keď pozrel na tabuľku označujúcu ulicu.
„Vidíte, seržant, to je detektív, ktorý sa vracia na scénu zločinu. Priťahovaný akousi horizontálnou gravitáciou.“
„Priťahovaný mojím podväzkom. Dobre ste vedeli, kde idete.“
„Podvedome možno. Budeme azda hromžiť na šťastie?“
„To posledné má odporné meno,“ povedal seržant vzdorovito a vnorili sa do hlučných vĺn 102. ulice.
„Zvedavý som, čo asi porába moja nežná exaktivistka.“
„Viete, že som už o tom počul? Bol to naozaj šikovný kúsok.“
„Ani nie taký šikovný. Najkratšia spolupráca, akú pamätám. Počkajte, Velie.“
Ellery zastal, aby vylovil cigaretu. Seržant, vedomý si povinnosti, škrkol zápalku a opýtal sa: „Kde?“
„V tej bráne za mnou. Skoro sme ho minuli.“
Plameň zhasol a seržant Velie nahlas povedal: „Doparoma, pán šéf, poďte sa naňho pozrieť,“ a obaja sa rozbehli ako v dajakej šialenej naháňačke oproti radu domov. Mohutný muž sa zaškľabil. „Čert aby ho, veď je to Piggott.“ Pri bráne škrtol druhú zápalku a Ellery sa naklonil dopredu.
„Večer, večer,“ ozval sa odkiaľsi detektív. „Videl som vás dvoch amatérov, ako sa hrniete od susedného bloku.“
„Prieči sa to snáď zákonom?“ dobiedzal seržant Velie „Čo robíš dnes v noci, Piggo? Aha, jednu ti dám.“ Vzal Ellerymu cigarety z ruky.
„Pozor, už ide.“
Ellery so seržantom skočili pod bránu a prikrčili sa vedia muža z veliteľstva. V polovici ulice na ich strane vykročil z neosvetlenej chodby vysoký chlapík. Začal si raziť cestu pomedzi deti.
„Celú noc som mu v pätách,“ povedal detektív.
„Na čí rozkaz, Piggott?“
„Vášho starého.“
„Ako dlho to už trvá?“
„Celý týždeň. Hesse a ja sa pri ňom striedame.“
„Inšpektor vám nič nepovedal?“ opýtal sa seržant Velie.
„Sotva som ho tento týždeň videl.“
„Nie je to nič vzrušujúceho,“ povedal detektív. „Aspoň aby sme uspokojili poplatníkov, hovorí inšpektor.“
„A čo robí celý čas?“
„Prechádza sa, alebo stojí na jednom mieste.“
„Zväčša tu?“
„Do minulej noci.“
„Čo robil tejto noci v tej chodbe?“
„Pozoroval dom toho dievčaťa na druhej strane.“
Ellery prikývol. Potom povedal: „Ona je doma?“
„Všetci traja sme sem zatiahli asi pred polhodinou. Strávila večer na 42. ulici v knižnici. V požičovni. Aj my sme tam boli. Potom ju sledoval sem a ja som sledoval jeho a teraz sme tu.“
„Nevošiel dnu?“
„Nie, pane.“
„Nepriblížil sa k nej, neoslovil ju?“
„Čerta, ona ani nevie, že ju sledoval. Vyzeral skoro ako Humphrey Bogart v ktoromsi filme. Johnson sledoval ju. Skrýval sa na zadnom dvore na druhej strane ulice, odkedy sme sem zatiahli.“
„To znie ako ozajstné bakchanálie.“ Potom seržant rýchlo povedal: „Piggo, zmiznite!“
Vysoký chlap zamieril priamo k ich bráne.
„Tak čo,“ povedal Ellery a vykročil von. „Hej!“
„Myslel som, že vám ušetrím podošvy.“ Pred nimi stál ohúrený Jimmy McKell a preskakoval pohľadom z Elleryho na seržanta Velieho a späť. Brána za nimi bola prázdna. „To je ten významný nápad?“
„Nápad?“ opýtal sa Ellery a uvažoval o tom.
„Videl som vaše štyri gumené podpätky vkĺznuť pod túto bránu. Čo tu robíte, strážite Celestu Phillipsovú?“
„Ja nie,“ povedal Ellery. „A vy, seržant?“
„Na také niečo by som sa nedal,“ povedal seržant.
„Veľmi zábavné.“ Jimmy McKell si ich obzeral ďalej. „Prečo sa ma neopýtate, čo tu robím?“
„Správne, Jimmy. Čo tu robíte?“
„To isté čo vy.“ Jimmy vydoloval z vrecka cigaretu, zmietol z nej omrvinky a zapichol si ju ako zástavku medzi pery. I teraz si uchoval prívetivý tón. „Možno na to hladím z iného uhla. Počul som, že si niekto v tomto meste zakladá zbierku hrdiel. No a tá žena má jeden z najkrajších podstavcov hláv v tejto kresťanskej ére.“ Zapálil si cigaretu.
„Teda ju chránite, čo?“ povedal seržant. „Trochu preháňate, pán reportér.“
„McKell – Dva milióny ku jednej, tak ma volajú.“ Jimmy odhodil zápalku; odrazila sa od Velieho ucha. „Hádam sa ešte stretneme. Ak je to môj kismet.“ Chystal sa odísť.
„Počkajte, Jimmy.“
„Načo?“
„Čo poviete, keby sme zaskočili k nej?“
Jimmy sa váhavo obrátil. „Načo?“
„Myslel som, že sa porozprávam s vami dvoma.“
„Načo?“
„Obaja máte právo na vysvetlenie, Jimmy.“
„Nemusíte mi nič vysvetľovať. Stačí mi môj nos.“
„Nežartujte.“
„Nežartujem. Naozaj stačí.“
„Neobviňujem vás, že ste sa dali chytiť –“
„Do čerta, koho chytili? Či je to maličkosť, keď vás podozrievajú zo siedmich vrážd? Myslím, medzi kamarátmi?“ Pristúpil bližšie celkom nečakane a seržant Velie sa uhol. Jimmy ohrnul pery. „Queen, bola to najväčšia dvojtvárnosť, najjedovatejší kúsok od čias Mediciovcov. Poštvať ma na Celestu a Celestu na mňa. Mal by som vám za to pár vraziť.“
Seržant povedal: „Pozrite.“
„Dajte preč tú údenú paprču.“
To je v poriadku, seržant.“ Ellery bol zamyslený a nevrlý. „Ale Jimmy, chcem urobiť istú skúšku.“
„Istá skúška, to sedí.“
„Áno, bola to naozaj hlúposť. No, prišli ste ku mne obaja v pravý čas. Nemohol som zažmúriť oči pred možnosťou, že jeden z vás –“
„Je Mačka.“ Jimmy sa rozosmial. „Nemáme do činenia s normálnym človekom.“
„Vyzerám ako nenormálny? Alebo Celeste?“
„Nie, v mojich očiach nie. Ale ja nehľadím na veci očami psychiatra.“ Ellery sa zaškľabil. „A dementia, napríklad, je chorobou mladých.“
„Praecox-McKell. Ba dávali mi ešte oveľa horšie mená v poslednej horúcej vojne.“
„Jimmy, nikdy som tomu neveril naozaj. A neverím tomu ani teraz.“
„Ale teoretičky má človek vždy možnosť.“
„Poďme teda aspoň na skok k Celeste.“
„Prijímam, ale s podmienkou,“ povedal Jimmy, no nepriečil sa. „Bude ma stále stískať tuná Charlie Antropoid?“
„Ja vás stisnem,“ povedal seržant Velie. „Kde vás bolí?“
„Viete, čo sa mi zdá,“ povedal zatrpknuto Jimmy. „Že sa vôbec nedohodneme.“ A odišiel preč, čím dokončil naháňačku, prenasledovaný nadávkami detí.
„Nechajte ho odísť, Velie.“
O malú chvíľu sa ozval detektív Piggott. „Tam odchádza môj zverenec. Dobrú noc, brat Elks.“ Keď sa obzreli, Piggott bol už preč.
„On teda strážil Celestu, chcel ju zachrániť pred Mačkou,“ povedal Ellery, keď prechádzali cez cestu.
„Ani sa mu nesnívalo.“
„Ale Jimmy to myslí vážne, seržant. Aspoň si to myslí.“
„Hádam je slabomyseľný?“
„Sotva,“ Ellery sa zasmial. „Ale trpí vážnymi záchvatmi toho, čo by náš priateľ Cazalis nazval – hoci o tom pochybujem – zmätenou márnomyseľnosťou. Inak známou ako ľúbostná psychóza.“
Seržant zakrochkal. Zastali pred bytom a nedbalo sa poobzeral. „Viete, čo si myslím, pán šéf?“
„Po tej vašej mape Manhattanu s dvojitou špirálou sa ani nepokúšam hádať.“
„Choďte popredku a spusťte,“ povedal seržant. „Vidí sa mi, že ste mi nasadili chrobáka do hlavy.“
„Vysvetlite mi to.“
„Myslím, že McKell sa obáva, že Celeste by mohla byť Mačkou.“
Ellery letmo pozrel na obrovského chlapa, akoby ho nebol nikdy videl.
„Velie, viete, čo si myslím?“
„Čo?“
„Myslím, že máte pravdu.“ A akoby ho obchádzala ťažoba“ povedal: „Poďme teda dnu.“
V chodbe vládlo lacné a štiplavé pološero. Keď Ellery s Veliem vkročili dnu, chlapec a dievča, ktorí sa naťahovali v tieni schodišťa, od seba odskočili. „Ach, ďakujem, bolo to také milé,“ povedalo dievča a rozbehlo sa hore schodmi. Chlapec sa zazubíl. „Ani ja sa nemám čo ponosovať, Carole.“ Žmurkol na dvoch mužov a odchádzal so zvesenými plecami.
Na konci chodby boli otvorené dvere, šnúra s bielizňou označovala jej horný roh oproti tmavej oblohe.
„Piggott povedal, že Johnson bol tu vonku.“
„Ale Johnson tam už nie je,“ ozval sa hlas spod schodov. „Našiel som tú starú táborovú stoličku, seržant.“
„Haló, Johnson,“ povedal seržant, ale neobrátil sa. „Ako sa vám podaril ten kúsok?“
„Tí dvaja mladiství delikventi, čo tu boli pred chvíľou, boli úžasní. Volali ste na CP?“
„Ešte je stále hore?“ opýtal sa Ellery v tme.
„Pod jej dverami je svetlo, pán Queen.“
„Tamtie dvere,“ povedal seržant.
„Ste sám, Johnson?“
„A-ha.“ Zazíval pritom.
Ellery podišiel k dverám a zaklopal. Seržant Velie ustúpil nabok, aby ho nebolo vidieť.
O chvíľu Ellery zaklopal znova. „Kto je to?“ Z hlasu zaznieval strach. „Ellery Queen. Celesta, otvorte, prosím!“
Počuli, ako veľmi pomaly odopína retiazku na dverách.
„Čo chcete?“
Stála naježená v malej predizbe, zaliatej svetlom. Jednou rukou si pritláčala na prsia veľkú knihu. Zdalo sa, že je to stará kniha, v akej človek listuje s úctou.
Prehľad anglickej literatúry – Prvý ročník.
Sobotňajšia noc na Východnej 102. ulici. Zvítanie so ctihodným Bedom, Behopom a Beowulfom. Podávali si ruky s Hakluytovými Rozmarnými plavbami. Tlačené petitom v dvojitých stĺpcoch, do polovice stránky poznámky pod čiarou.
Bránila mu nazrieť do izby. Nikdy tú izbu nevidel, iba na fotografii.
Mala na sebe sadzovočiernu skladanú sukňu a doma ušitú bielu blúzku a vlasy mala strapaté ako keby sa s nimi bola hrala pri čítaní. Na jednom prste mala stopu od modrého atramentu. To, čo vyčítal z jej tváre, ho trochu otriaslo. Fialové škvrny sa rozšírili a pleť mala uhrovitú, plnú pupencov.
„Môžem vojsť?“ opýtal sa Ellery s úsmevom.
„Nie. Čo chcete?“
„V tomto prostredí by ste si útekom život nezachránili.“
Celeste sa rýchlo pozrela von. Hneď však stiahla hlavu dnu. „Pamätám sa na neho.“
Seržant Velie sa zatváril prísno.
„Nenarobili ste dosť škody?“
„Celeste –“
„Alebo ste ma prišli zatknúť? To by sa vám podobalo. Tak sa mi vidí, že Jimmy McKell a ja sme spoluvinníci. Spolu sme poškrtili všetkých tých ľudí. Každý z nás ťahal za jeden koniec hodvábnej šnúry.“
„Celeste, necháte ma –“
„Zničili ste všetko. Všetko.“
Tresla mu dverami pred nosom. Počuli, ako zúrivo zvrtla kľúč a ako retiazka šľahla o dvere.
„Každý za jeden koniec,“ uvažoval seržant Velie. „Nemyslíte, že je to trochu čudný nápad? Považoval to niekto za možné? Že by boli dvaja?“
Ellery zašomral. „Boli by sa dali do seba.“
„Určite, minulú noc. Bolo to priam strašné,“ ozval sa Johnsonov veselý hlas. „On vraví, vraj ho ona podozrieva, že je Mačka, a ona vraví, nonono, ba práve ty ma podozrievaš, že som Mačka. Potom to obaja popierajú ako blázni. Pustili sa do seba smrteľne vážne – ja som bol tam vonku na dvore a bál som sa, že sa tu zbehne celý zástup a budem sa musieť vypariť. Veru tak, pán Queen, vtom začala revať, že to myslí vážne, a jemu ostávalo len jedno; srdito odsekol, tresol za sebou dvermi a odišiel.“
„Láska je sladká, dokiaľ sme mladí,“ povedal seržant. „Myslíte, že sa mohol niečoho dopustiť? Možno vám prešli cez rozum, Johnson. Hej, majstre, kam idete?“
Znechutený Ellery sa ozval. „Domov.“

Celý nasledujúci týždeň mal Ellery pocit, že prešľapuje na mieste. Neprihodilo sa nič, čo by stálo za reč. Čítal správy o Jimmym McKellovi a Celeste Phillipsovej; zmierili sa, opäť sa pohádali a znova sa zmierili. Ďalšie správy prestali odrazu dochádzať. Jedného rána sa Ellery zaskočil pozrieť na obyčajné predstavenie. Ako zábava to bolo deprimujúce a nič to nevravelo, on však cítil zadosťučinenie ako človek, ktorý si splnil povinnosť. Druhý raz nešiel. Z opatrnosti nezašiel nikdy až po Centre Street a dobrý sudca v radnici akoby bol celkom zabudol, že ešte žije, za čo mu bol Ellery neskonale vďačný. Zriedka videl svojho otca a zámerne sa vyhýbal otázkam, ako pokračuje pátranie dr. Cazalisa… A ôsmy chvost Mačky ostával naďalej otáznikom na titulnej strane Extra.
Ešte i noviny prešľapovali na mieste.
Bolo to zvláštne. Status quo ante v americkej žurnalistike nie je stáť na mieste; je to smer spiatočný. Strana č. 1 príbehu ostáva prvou iba do tých čias, dokiaľ rastie. Len čo prestane rásť, už sa nájde na strane 6 a pokračuje ďalej v tomto unikajúcom procese, až kým sa z novín nevytratí celkom. Ale príbeh s Mačkou nenápadne preskočil toto pravidlo. Spustil kotvu na titulnej strane. Boli správy, aj keď ich nebolo.
V istom zmysle bolo viac správ, keď ich nebolo, ako keď boli; keď Mačka ležala a driemala vo svojej nore, ako keď sa plazila vonku a striehla na ďalší krk. Jej nečinnosť vyvolávala zvláštnu atrakciu, hroznú a hypnotickú: magnetizmus napätého očakávania. Bolo to ako tlenie pred vyšlahnutím plameňa. Ak noviny, ako povedal Jefferson, „slúžia na to, aby odviali škodlivé výpary a dym“, newyorská tlač mohla iba poslúchať lekárov svojich čias.
A práve v týchto intervaloch bola verejná nervozita najnápadnejšia. Očakávanie bolo horšie ako samotná skutočnosť. Keď Mačka zabíjala, ľuďom sa vlastne na pár dní uľavilo akýmsi napoly hysterickým spôsobom; oni a ich blízki boli znova bezpeční. Ale ich hrôza nezanikla, iba sa zmiernila. Uvoľnenie sa čoskoro rozplynulo, napäté očakávanie vyplávalo znova na povrch, nočné úzkosti, počítanie dní, zhrýzajúce dohady, kto bude ďalší.
Nič nepomáhalo, že oproti strachu jednotlivcov stavali matematickú nepravdepodobnosť. Psychologické zákony lotérie vládli ďalej; táto lotéria sa líšila od normálnej jedine tým, že cenou neboli peniaze, ale smrť. Žreb si mohol kúpiť každý Newyorčan a každý jeho majiteľ vedel vo svojom srdci, že pri budúcom ťahu môže vyhrať.
Tak sa vliekol týždeň.

Ellery bol rád, keď videl, že sa týždeň končí; v sobotu to bolo už na nevydržanie. Jeho absurdný graf intervalov ho vytrvale prenasledoval. Medzi obeťami 1 a 2 devätnásť dní; medzi 2 a 3 dvadsaťšesť dní; medzi obeťami 3 a 4 dvadsaťdva dní; medzi obeťami 4 a 5 – Monica McKellová po Simonu Phillipsovú – zakolísanie, nevysvetliteľný pokles na desať dní; medzi obeťami 5 a 6 ďalší pokles na šesť dní; a potom znova stúpajúca krivka na jedenásť dní medzi obeťami 6 a 7. Bol to azda začiatok novej stúpajúcej špirály? Že by sa intervaly vyrovnávali? Teraz už bol dvanásty deň od zaškrtenia netere pani Cazalisovej.
V neistote vyvolával každý okamih strach.
Ellery strávil sobotu naháňaním policajných hliadok. Bolo to po prvý raz, čo použil niektorú z neurčitých síl, ktoré mu boli pridelené primátorovým vymenovaním. Nebol si však istý, či ho poslúchnu. Ale keď si objednal pre služobné účely auto s policajným rádiom, naskutku sa zjavila čierna sedemmiestna limuzína bez poznávacích značiek, v ktorej bol šofér a jeho sprievodca v civile. Väčšinu času presedel Ellery učupený na zadnom sedadle, kde počúval nekonečné správy o „naozaj nevyspytateľných prípadoch“. Každý detektív mal rozmery seržanta Velieho a každý bol vyzbrojený neúnavnými pľúcami.
Ellery si po celý dlhý a protivný deň darmo lámal hlavu, čo sa stalo s jeho otcom. Zdalo sa, že nik nevie, kde je inšpektor Queen; odišiel z bytu prv, než Ellery vstal, nebol na veliteľstve, ba ani sa tam nezastavil.
Prehrmeli s otvorenou sirénou od Battery po Harlem River, od Riverside Drive po Prvú avenue. Boli svedkami toho, ako na San Juan Hille rozprášili bijúcich sa uličníkov a zatkli kokainistu, ktorého dochytili, keď sa pokúšal vykĺznuť s falšovaným receptom ostražitému yorkwillskému lekárnikovi. Videli zatýkanie, dopravné nehody, menšie prepady; v programe nechýbal ani zápas s kmásaním vrkočov na Chatham Square, pokus o znásilnenie v hale Hell’s Kitchen a prípad s autom, ktoré zmizlo pri lúpeži v zastavárni na Tretej avenue. Boli svedkami nekrvavého dopadnutia poddajného gangstera v Little Italy, ktorého hľadali kvôli vypočúvaniu pre starú vraždu pri úteku litovského kuchára z Malej maďarskej reštaurácie, kde sa z neho odrazu vykľul zúrivý zápasník. Prihodili sa štyri samovraždy – nadpriemerný počet za také krátke obdobie, vysvetľovali detektívi, bolo však zlé leto: jedna na stanici podzemnej dráhy v Bowling Green, starší Brooklynčan sa hodil pod prichádzajúci expres IRT; druhý bol skok z obloka na Herald Square, mladá žena sa prihlásila v hoteli z Chicopee Falls, Massachussets, zistili, že ušla od manžela; ďalšia bola otrava plynom v byte na Rivington Street, žena s dieťaťom; štvrtý bol prípad alkoholika na Západnej 130., ktorý si podrezal žily na zápästí. Telefonicky hlásili dve vraždy: prvá krátko pred poludním, prebodnutie nožom v harlemskej herni; druhú o pol siedmej večer, žena, ktorú usmrtil Stillsonovým hmatom na Východnej 50. jej manžel, úradník inzertnej kancelárie. Táto posledná vzbudila záujem detektívov, lebo bol do nej zapletený ďalší muž, broadwayský typ, a boli by sa radi zdržali, ale Ellery kývol, aby šli ďalej.
Nenatrafili na nijaké škrtenie, či už so šnúrou, alebo bez nej.
„Možno akurát zajtra,“ povedal detektív za volantom, keď vkĺzol s policajným autom na 87. ulicu. Znelo to ako keby sa ospravedlňoval.
„Prečo by sme nepokračovali dnes večer?“ navrhol druhý, keď Ellery vystupoval. „Sobotňajší večer býva vždy rušný, pán Queen, možno práve dnes večer poľuje Mačka.“
„Z pichania v ľavej srdečnej komore,“ povedal Ellery, „usudzujem, že z toho nebude nič. Na tom tak nezáleží – to si môžem vždy prečítať v novinách. Vypijete si so mnou, mládenci, priateľský pohárik?“
„Veľmi radi,“ povedal šofér.
Ale druhý detektív povedal: „Budeš mať zase vytriasačky so starou, Frank. Máme ešte dlhú jazdu, pán Queen. Až po Rockville Centre. Aj tak vám ďakujem.“
Ellery vyšiel hore schodmi a našiel lístok od otca.
Bol načmáraný a označený – 19. hodín.

El – Zvonil som ti od 17. Letel som domov, aby som ti nechal tento lístok. Keď to prečítaš, príď za mnou ku Cazalisovi. Veľká porada zvolaná na 19,30.
19,35
Ellery bežal.

Slúžka o ničom nevedela a uviedla ho do Cazalisovej obývacej izby. Prvý človek, ktorého zbadal, bol primátor mesta New Yorku. Tento skľúčený služobník ľudu sedel rozvalený v kresle, v dlaniach zvieral vysoký pohár a prenikavo hľadel na bustu Sigmunda Freuda nad Elleryho hlavou.
Policajný komisár, usadený vedia primátora, študoval dym svojej cigary.
Dr. Cazalis sedel na tureckom diváne, obloženom hodvábnymi vankúšmi.
Pri okne stál inšpektor Queen, zakuklený do mĺkvosti.
Ovzdušie bolo mrazivé.
„Nehovorte mi nič, prosím,“ povedal Ellery. „Je to blamáž.“
Nik neodpovedal. Pani Cazalisová vstala a pripravila mu škótsku so sódou, ktorú Ellery prijal s úprimnou vďačnosťou.
„Ellery, kde si bol dnes?“ Ale inšpektorovi zlyhal hlas akoby úmyselne.
„Vonku, naháňali sme rozhlasové hlásenia. Nemýľte sa, pán primátor,“ povedal Ellery. „Bolo to prvý raz, odkedy som sa prípadu ujal. Odteraz budem pokračovať vo svojom špeciálnom pátraní z kresla – to znamená, ak nejaké pátranie bude.“
Primátorov pohľad sa ho dotkol letmo, skoro s nevôľou. „Sadnite si, Queen, sadnite si.“
„Nik neodpovedal na moju otázku.“
„To nebola otázka, to bolo konštatovanie, povedal dr. Cazalis z vankúšov. „A ako konštatovanie presne vystihuje prípad.“
„Sadnite si, Queen,“ zaštekal primátor znova.
„Ďakujem vám, pán mešťanosta. Rád robím spoločnosť otcovi.“ Elleryho ohromilo, ako vyzerá dr. Cazalis. Bledé oči mal zapálené a pokožku tak hlboko zbrázdenú vráskami, že si Ellery nevdojak spomenul na zaplavenú pôdu vymletú do rokli; ľadovec sa roztopil. A znova si spomenul na Cazalisovu poznámku, že trpí nespavosťou. „Pán doktor, vyzeráte prepracovaný.“
„Nuž, človek sa pri tom poriadne nadrie.“
„Celkom je zničený,“ plačlivo povedala pani Cazalisová. „Do všetkého sa rúti. Nemá viac rozumu ako decko. Celú noc, celý deň je…“
Manžel jej stisol ruku. „Celý psychiatrický útok, pán Queen, sa skončil fiaskom. Nedostali sme sa doslova nikam.“
Inšpektor Queen povedal stroho: „Tento týždeň som pracoval v tesnej blízkosti dr. Cazalisa, Ellery. Dnes sme to uzavreli. Bolo tu množstvo možností. Každú z nich sme preskúmali.“
„Potichu, rozumiete,“ trpko dodal primátor. „Nijaké stúpanie na prsty. Ani slova v novinách.“
„Nuž, bola to v pravom slova zmysle veľká príležitosť,“ povedal dr. Cazalis. „Výlučne moja chyba. Vtedy to vyzeralo nádejne.“
„Vtedy, Edward? A teraz nie?“ Pani Cazalisová rozpačito pozrela na manžela.
„Chuderka úbohá, drahá.“
„Nerozumiem ťa.“
„Zdá sa mi, Queen,“ povedal primátor, „že ste ešte nedosiahli prvý oporný bod?“
„Doteraz som nestriasol netopiera z pleca, pán primátor.“
„Vidím to.“ Tu ho máme, zvláštneho vyšetrovateľa, pomyslel si Ellery. „Pán inšpektor, ako sa to javí vám?“
„Máme pred sebou veľmi zložitý prípad, pán primátor. Pri obyčajnom vyšetrovaní vraždy je rozsah podozrivých obmedzený. Manžel, ‚priateľ‘, nájomník, súper, nepriateľ a tak ďalej. Motív sa začne vynárať sám. Pole sa zužuje. Ešte väčšmi to zužuje príležitosť. Máme tu ľudský materiál, s ktorým pracujeme. Skôr alebo neskôr a to i v tom najkomplikovanejšom prípade klepneme toho pravého. Ale v tomto… Ako sa vám tu zužuje pole? Kde začať? Nijaká súvislosť medzi obeťami. Nijaké podozrenia. Nijaké stopy. Každá vražda sa končí smrťou. Mačkou môže byť ktokoľvek v New Yorku.“
„Stále to ešte vravíte, pán inšpektor?“ zvolal primátor.
„Po toľkých týždňoch?“
Inšpektorove pery sa zúžili. „Som pripravený odovzdať svoj policajný odznak hneď tu.“
„Nie, nie, pán inšpektor, iba som nahlas rozmýšľal.“ Primátor pozrel na policajného komisára. „Tak, Barney, kde pôjdeme odtiaľto?“
Komisár oklepal dlhý popol veľmi starostlivo do popolníka. „Ak to berieš doslovne, niet vlastne miesta, kde by sme mohli ísť. Urobili sme a robíme všetko, čo je v ľudských možnostiach. Mohol by som navrhnúť nového policajného komisára, Jack, ale pochybujem, že by to uspokojilo niekoho iného okrem Extra a ten ostatný dav, a pretože som Ír, neverím ani tomu, že by sme tým dostali Mačku do vreca.“
Primátor netrpezlivo kývol. „Otázka je, či robíme všetko, čo je v našich silách? Tak sa mi vidí, že je tu čosi, v čom sa môžeme mýliť, a to konštatovanie, že Mačka je Newyorčan. A čo, keď pochádza povedzme z Bayonnu, Stamfordu alebo Jonkersu? Môže to byť majiteľ ročného lístka –“
„Alebo Kalifornčan,“ povedal Ellery.
„Čo? Čo to má byť?“ vykríkol primátor.
„Kalifornčan alebo Illinoisčan, alebo Havajčan.“
Primátor podráždene odsekol: „Pán Queen, nemyslím, že by sme sa s takými rečami niekam dostali. Ide o to, Barney, urobili sme všetko mimo mesta?“
„Všetko, čo sme mohli.“
„Zburcovali sme každú obec v okruhu päťdesiatich míľ okolo mesta najmenej na šesť týždňov,“ povedal inšpektor. „Hneď na začiatku sme ich upozornili, aby nespúšťali oči z psychopatov. Ale dosial –“
„Jack, kým nenájdeme konkrétny dôvod, aby sme zmenili svoj názor, nik nás nemôže ukrižovať za to, že sa sústreďujeme na Manhattan.“
„Stále som bol osobne presvedčený,“ dodal inšpektor, „že to bol človek z Manhattanu. Pre mňa mala Mačka vždy miestny pach.“
„Okrem toho, Jack,“ povedal komisár dosť sucho, „naša právomoc končí na hraniciach mesta. Ďalej sme už na tenkom ľade a musíme sa uspokojiť s tým, čo nám dožičí osud.“
Primátor postavil s tlmeným klopnutím pohár na stôl a odišiel ku krbu. Ellery vychutnával svoju whisky s neprítomným pohľadom, komisár začal znova skúmať svoju cigaru, doktor Cazalis a inšpektor Queen žmurkali na seba, aby nezadriemali, a pani Cazalisová sedela ako granatier.
Zrazu sa primátor obrátil. „Pán doktor, aké máme výhľady rozšíriť naše psychiatrické pátranie na celú oblasť metropoly?“
„Ťažiskom pátrania je Manhattan.“
„Nájdu sa ďalší psychiatri aj vonku?“
„Ach, áno.“
„Ale čo s nimi?“
„Nuž… trvalo by to mesiace a potom, i tak by ste ťažko dosiahli spoľahlivú blokádu. Ešte i tu, v ohnisku celého diania, kde mám pomerne priamy odborný vplyv, nepodarilo sa mi získať pre spoluprácu viac ako šesťdesiatpäť až sedemdesiat percent lekárov v teréne. Keby sa pátranie rozšírilo na Westchester, Long Island, Connecticut, New Jersey…“ Doktor Cazalis pokrútil hlavou. „Pokiaľ sa ma to osobne týka, pán primátor, rozhodne by som to neodporúčal. Ostatné, nemám ani silu, ani čas, aby som zvládol taký projekt.“
Pery pani Cazalisovej sa otvorili.
„Nemohli by ste teda pokračovať aspoň v blokovaní Manhattanu, pán doktor? Odpoveď sa môže spokojne nachádzať v kartotékach tých, čo odmietli hrať s nami. Nemohli by ste sa pozrieť na tých ľudí?“
Prsty dr. Cazalisa sa rýchle zatínali. „Nuž, stále som dúfal…“
„Edward, nemôžeš sa vzdať. Nevzdáš sa!“
„Es tu, moja drahá? Myslel som, že nemá viac rozumu ako dieťa.“
„Myslím ten spôsob, ako si na to šiel. Ed, ako by si vôbec mohol prestať? Teraz?“
„Prečo, drahá? Jednoducho prestanem. Bol by som paranoik, ak by som sa o to pokúšal.“
Povedala čosi tak potichu, že sa doktor Cazalis opýtal: „Ako, drahá?“
„Povedala som to o Lenore.“
A už bola na nohách.
„Drahá.“ Dr. Cazalis sa zviechal z divána. „Všetko, čo ťa dnes v noci tak rozrušilo –“
„Dnes v noci? Myslíš, že včera som nebola rozrušená? A predvčerom?“ Vzlykala a tvár si zakrývala dlaňami. „Keby Lenore bola dieťaťom tvojej sestry… keby znamenala pre teba toľko, ako znamenala pre mňa…“
„Myslím, páni,“ povedal rýchlo primátor, „že sme dosť dlho využívali pohostinstvo pani Cazalisovej.“
„Prepáčte!“ Úprimne sa pokúšala ovládnuť. „Strašne ľutujem. Edward, nechaj ma odísť. Prosím. Chcela by som… niečo užiť.“
„Niečo ti poviem, drahá. Nechaj ma dvadsaťštyri hodín vyspať sa, priprav mi dvojpalcovú špikovú kosť, keď sa prebudím, budem pokračovať tam, kde som prestal. Si spokojná?“
Odrazu ho bozkala. Potom čosi zašepkala a vybehla von.
„Som toho názoru, páni,“ povedal primátor, „že pani Cazalisovej sme dlžní niekoľko tuctov ruží.“
„Moja jediná slabosť,“ zasmial sa psychiater. „Nikdy neodolám výlučku ženských slzných žliaz.“
„Potom, pán doktor,“ povedal Ellery, „vás čakajú zlé časy.“
„Prečo, pán Queen?“
„Ak si všimnete vek siedmich obetí, zistíte, že každá obeť bola mladšia ako predchádzajúca.“
Komisárovi skoro vypadla cigara z úst.
Primátor očervenel ako pivónia.
„Siedma obeť, pán doktor – neter vašej ženy – mala dvadsaťpäť rokov. Ak v tomto prípade možno vôbec predpovedať, potom obeť číslo osem bude mať menej ako dvadsaťpäť. Ak vám alebo nám nebude žičiť šťastie, čoskoro budeme vyšetrovať škrtenie detí.“ Ellery postavil pohár na stôl. „Povedali by ste za mňa pani Cazalisovej dobrú noc?“

7
Takzvané „mačacie nepokoje“ z 22. a 23. septembra vyznačovali sa hrozivým vystúpením, ktoré pripravil mobile vulgus mesta New Yorku po prvý raz po pätnástich rokoch od harlemských výtržností. Ale v tomto prípade tvorili dav prevažne belosi ako prekrútený dôkaz úvodnej tlačovej konferencie primátora z minulého mesiaca, že tu neexistuje nijaké „rasové hľadisko“. Rasové zastrašovanie možno predpokladať len v primitívnych vrstvách ľudstva.
Študenti davovej psychológie považovali „mačacie nepokoje“ za zaujímavé. Ak na jednej strane žena, ktorej hysterický výbuch vyvolal paniku v Metropol Halle, prevzala funkciu nevyhnutného meneura – vodcu, ktorého chce každý dav silou-mocou vyzdvihnúť, ktorý odrazu začne ostatných povzbudzovať, alebo ak sa dá na útek – ak tá hysterická žena predstavovala zápalnicu, ktorej iskra spôsobila výbuch, na druhej strane bola rozpálená podnecovaním akčných skupín občanov, ktoré sa začali utvárať v obvode celého mesta bezprostredne pred štyrmi dňami a ktorých pôsobenie malo za následok, že sa dostala až do Siene. Nik nevedel s určitosťou povedať, kto inšpiroval spočiatku tieto skupiny; prinajmenšom nikdy sa nepodarilo zistiť zodpovedného jednotlivca.
Chvíľkové hnutie, neskôr známe pod menom Štyri dni (hoci od vypuknutia po vyvrcholenie nepokojov uplynulo šesť dní) preniklo prvý raz na verejnosť už v pondelok 19. septembra v neskorých raňajších vydaniach novín.
Koncom predchádzajúceho týždňa zorganizovali na Lower East Side susedské združenie pod názvom Uličná divízia bdelých. Na zakladajúcej schôdzi v sobotu večer pripravili sériu rezolúcií v podobe deklarácie, ktorú „jednohlasne schválili v plnom znení“ nasledujúci deň popoludní. Jej „preambula“ potvrdzovala „právo zákona poslušných amerických občanov v prípade, že by riadne presadzovanie zákona zlyhalo“, združiť sa „v záujme spoločnej bezpečnosti“. Každý v uvedenom obvode mal právo pripojiť sa. Vyzývali sa najmä veteráni druhej svetovej vojny. Mali sa zakladať rozličné hliadky: uličné hliadky, strešné hliadky, alejové hliadky. Okrem toho mala každá obytná alebo iná budova v obvode osobitnú domovú hliadku. Funkciou hliadok bolo „stáť na stráži pred záškodníkom, ktorý terorizoval mesto New York“. (Spomedzi organizácií vzišiel protest proti používaniu tohto vyumelkovaného jazyka, ale jazyk ostal bokom, keď Výbor pre rezolúciu vyhlásil, že „Uličná divízia a ostatní na okolí nás považujú za stádo prasiat“.) Disciplína musela byť vojenská. Členovia hliadok mali byť vyzbrojení signalizačnými svetlami, putami a „dostupnými obrannými zbraňami“. O deviatej večer si vynútili zákaz vychádzania pre deti. Až do brieždenia sa malo udržiavať rovnomerné osvetlenie ulíc; bolo treba urobiť zvláštne opatrenia medzi majiteľmi bytov a obchodov.
V tej istej novinovej správe sa spomínalo, že súčasne vznikli tri podobné organizácie, ktoré nemali navzájom alebo s Uličnou divíziou bdelých zrejme nič spoločné. Jedna bola v štvrti Murray Hill a nazývala sa Murrayhillský výbor pre bezpečnosť. Druhá sa nachádzala v oblasti medzi Západnou 72. ulicou a Západnou 79. ulicou a pomenovali ju Westendskí stíhači. Tretia, sústredená okolo Washington Square, sa volala Obecná domobrana.
Keď uvážime rozdiely medzi týmito skupinami z kultúrneho, sociálneho a ekonomického hľadiska, hlásené ciele a operatívne metódy sa až zarážajúco podobali tým, ktoré mala Uličná divízia bdelých.
Úvodníky toho rána komentovali „náhodnú zhodu štyroch celkom samostatných spoločností, ktoré dospeli v tom istom čase k tej istej myšlienke a „uvažovali“, či je to naozaj iba náhodná zhoda okolností. Protivládna tlač obviňovala primátora a policajného komisára a používala frázy, ako „tradičný americký spôsob“ a „právo brániť americkú domovinu“ Zodpovednejšie denníky oplakávali toto hnutie a jeden z nich a bol presvedčený, „že tradičná newyorská dobrá nálada a smiech privedú týchto dobromyseľných, ale predráždených ľudí opäť k zdravému rozumu“. Max Stone, pisateľ úvodníkov čelných liberálnych novín, napísal: „Toto je fašizmus na newyorských chodníkoch.“
V pondelok o šiestej popoludní kameloti hlásili svojim poslucháčom, že „od raňajšieho vyhlásenia a vzniku Uličnej divízie, skupiny Murray Hill, West End Avenue a Greenwich Willage vznikli najmenej tri tucky akčných výborov, roztrúsených po okolí piatich mestských okresov“.
Neskoré večerné vydania novín mohli už dodať, že „táto myšlienka sa šíri ako kedysi oheň na prérii. V čase sádzania prekročil počet akčných výborov hranicu sto“.
V utorok ráno dosiahol ich počet v novinách „stovky“. Zdá sa, že výraz „občianske akčné čaty“ sa po prvý raz zjavil v utorňajšej správe Extra o úžasnom úkaze, ktorý zachvátil celé mesto. Správa bola podpísaná „Jimmy Leggitt“. Heslo sa ujalo, keď si Winchell, Lyons, Willson a Sullivan všimli, že iniciálky ich stĺpcov dávajú dohromady „mačka“. A MAČKAMI aj ostali.
Na mimoriadnej schôdzi v pondelok večer v kancelárii primátora sa policajný komisár vyjadril, že je za to, „aby sa urobili tvrdé policajné opatrenia a aby sa skoncovalo s týmto stavom hneď v začiatkoch. Nemôžeme strpieť, aby každý Joe, Moe alebo Schmo v meste bol samozvaným policajtom. To je anarchia, Jack!“ Ale primátor pokrútil hlavou. „Oheň neuhasíš tým, Barney, že proti nemu vydáš zákon. Násilím toto hnutie nezastavíme; to vôbec neprichádza do úvahy. Musíme sa však pokúsiť o to, aby sme získali nad ním kontrolu.“
Na svojej tlačovej konferencii v utorok ráno povedal primátor s úsmevom: „Opakujem, že táto vec s Mačkou sa mnohonásobne nafúkla a niet najmenšieho dôvodu, aby sa verejnosť znepokojovala, lebo policajné oddelenie pracuje dvadsaťštyri hodín denne. Tieto skupiny budú pôsobiť oveľa skôr v záujme verejnosti, pričom im budú radiť a pomáhať odborníci. Policajný komisár a rozliční vedúci jeho oddelenia budú k dispozícii dnes po celý deň, budú prijímať delegácie týchto skupín, aby sa ich činnosť v dohľadnom čase stala systematickou, aby sa skoordinovala podobne ako skvelé skupiny protilietadlovej obrany, ktoré pôsobili počas vojny.“
Na veľké prekvapenie skupiny sa neukázali a nemohli ich teda prijať.
V utorok večer sa primátor vybral na vzduch. Ani vo sne nepochyboval o statočnosti a dobrých úmysloch ľudí, tvoriacich domáce obranné skupiny, bezpečne však cítil, že všetci rozumní ľudia mu dajú za pravdu, že policajná moc najväčšieho mesta na svete nesmie dopustiť, aby ju uchvátili jednotliví občania, nech by už boli akokoľvek statoční alebo mali tie najlepšie úmysly na úkor zákonitej moci. „Aby sme nemuseli povedať, že mesto New York sa v piatej dekáde dvadsiateho storočia uchýlilo k frontovému zákonu ohrozeného mesta.“
Bol si istý, že pokiaľ nebezpečenstvá, predpokladané za tohto stavu vecí, presahovali všetky možné hrozby psychopata so sklonom k vraždeniu, uznávali ich všetci. „Za starých čias, prv než sa utvorili oficiálne policajné systémy, boli nočné hliadky občanov bezpochyby nevyhnutné, chránili spoločenstvá pred lúpežami a vraždami zločinných elementov; ale pred tvárou pamiatky najvznešenejšieho New Yorku, aké ospravedlnenie je tu pre takéto hliadky dnes?“ Primátor vyhlásil, že by ľutoval, keby sa musel uchýliť k protiopatreniam vo všeobecnom záujme verejnosti. Vedel, že takýto krok sa ukáže zbytočným. „Vyzývam všetky už pôsobiace skupiny tohto druhu, ako i skupiny, ktoré sa práve organizujú, aby ihneď nadviazali spojenie s políciou svojich volebných obvodov a vyžiadali si inštrukcie.“
V stredu ráno bolo už zrejmé, že primátorov rozhlasový apel sa skončil fiaskom. Po meste kolovali najnezodpovednejšie chýry: že Národnú stráž povolali do zbrane, že primátor nečakane odletel, aby osobne apeloval u prezidenta Trumana v Bielom dome, že policajný komisár rezignoval, že v zrážke medzi Mačacou hliadkou na Washingtonskej vysočine a políciou boli dvaja ľudia zabití a deviati zranení. Primátor odvolal všetky schôdzky toho dňa a ustavične sa. radil. Najvyšší úradníci policajného oddelenia sa jednohlasne zhodli na tom, aby Mačacím skupinám dali ultimátum: Okamžite ich rozpustiť, inak im hrozí väzenie. Primátor odmietol schváliť takúto akciu. Zatiaľ neboli hlásené nijaké výtržnosti, zdôraznil; skupiny zrejme udržiavali vnútornú disciplínu a uspokojili sa s činnosťou, ku ktorej sa hlásili.
Okrem toho hnutie už zahrnovalo priveľa ľudí na takéto opatrenia. „Mohlo by dôjsť k otvoreným zrážkam a mali by sme nepokoje po celom meste. A to by mohlo znamenať privolanie vojska. Využijem všetky mierové prostriedky, skôr než tomuto vystavím New York.“
V stredu podvečer prišla správa, že „Ústredný výbor združených akčných skupín občanov mesta New York“ si prenajal nesmierny a prázdnymi rečami vychýrený Metropol Hall na ôsmej avenue, kde bude „obrovské masové zhromaždenie“ vo štvrtok večer. Hneď potom primátorova sekretárka ohlásila delegáciu tohto výboru.
Nahrnuli sa dnu, trochu nervózni, ale s neústupným výrazom v tvárach. Primátor s poradcami si zvedavo obzerali deputáciu. Vyzerala ako opravdivý priemer obyvateľov mesta. Neboli medzi nimi nijaké ostré alebo tienisté tváre. Ich predstaviteľ, vysoký, asi tridsaťročný človek s výzorom mechanika, sa predstavil ako „Jerome K. Frankburner, veterán“.
„Prišli sme sem, pán primátor, pozvať vás, aby ste zajtra večer prehovorili na našom masovom zhromaždení. Metropol Hall pojme dvadsaťtisíc ľudí, budeme mať rozhlasový a televízny výstroj a nájdete tam sedieť všetkých občanov mesta. To je demokracia, to je americké. Radi by sme od vás počuli, pán primátor, čo ste urobili, aby ste zneškodnili Mačku, a aké plány máte do budúcnosti vy a vaši podriadení. A ak to bude otvorená reč, ktorá má zmysel, zaručujeme sa vám, že v piatok ráno nijakú MAČKU nik ani nespomenie. Prídete?“
Primátor povedal: „Počkali by ste tu, páni?“ a vzal svojich ľudí do susednej súkromnej kancelárie.
„Nerob to, Jack!“
„Čo iného im môžeme povedať ako to, čo sme im už stokrát povedali? Zakážme to zhromaždenie. Ak sú s tým ťažkosti, udrime na ich vodcov.“
„Neviem, Barney,“ povedal jeden z primátorových poradcov – autorita v strane. „Nie sú to nijakí pobehaji. Títo ľudia predstavujú hromadu dobrých hlasov. Radšej im vyhovejme.“
Odzneli aj iné názory, jedni držali stranu policajnému Komisárovi, druhí predstaviteľovi strany.
„Vy ste sa neozvali, pán inšpektor,“ povedal odrazu primátor. Aký je váš názor?“
„Ako to ja vidím,“ odvetil inšpektor Queen, „muselo by byť pre Mačku úžasne ťažké neprísť na toto zhromaždenie.“
„Alebo inými slovami,“ povedal primátor – „hoci je to veľmi cenná myšlienka, pán inšpektor – zvolili ste ma na tribúnu ľudu, budem teda na nej stáť.“
Otvoril dvere a povedal: „Prídem, páni.“

Večerné udalosti 22. septembra sa začínali v serióznej a zodpovednej atmosfére. O siedmej večer bol Metropol Hall plný a zástup tých, ktorí sa už do sály nevošli, sa čoskoro rozrástol na tisíce. Zato tam vládol príkladný poriadok a husté kordóny polície nemali takmer nijakú prácu. Nevyhnutný distributér jarmočných drobností rozoslal svojich predavačov, aby ponúkali šteklidlá s mačacou hlavou na konci a obrovské ozdobné gombíky s mačkou z kartónu; ďalší predávali oranžovo-čierne mačacie hlavy so škaredými tvárami, ktoré zrejme pochádzali z nadmerných zásob hračiek určených na sviatky, ale v zástupe bolo málo kupujúcich a polícia tlačila predavačov pred sebou. Bolo tam nápadne málo detí a takmer vôbec nebolo počuť hrubé vtipy. Ľudia v sále alebo mlčali, alebo sa rozprávali pošepky. Na uliciach okolo sály bol zástup trpezlivý a správal sa slušne; až pritrpezlivý a príslušný pre skúsené ruky Dopravnej divízie, ktorá by bola iba privítala, ako sa ukázalo, zopár desiatok opilcov, raz-dva začínajúcich pästiarske zápasy, alebo hlúčik komunistických demonštrantov proti štrajkokazom. Ale nijakých opilcov nebolo vidieť, ľudia boli čudne pasívni, a ak boli medzi nimi komunisti, boli to iba jednotlivci.
Dopravní strážnici vetrili a hlásili, aby poslali ďalšiu políciu na koňoch a rozhlasové hliadkové autá.
O ôsmej večer sa v tichosti spustila slučka okolo celej oblasti. Medzi 51. a 57. ulicou od severu na západ boli také silné kordóny polície, že sa zdalo nemožné preniknúť komukoľvek ich radmi. Automobilová premávka musela robiť okľuku. Chodcom dovolili prechádzať kordónmi polície pri vstupe do oblasti, ale nikomu nedovolili odísť skôr, kým sa nelegitimoval a kým nezodpovedal na isté otázky.
Po celom okrese sa pohybovali stovky policajtov v civile.
V sále boli stovky ďalších.
Medzi nimi bol aj istý Ellery Queen.
Na tribúne sedel Ústredný výbor združených akčných čiat občanov New Yorku. Bola to viacjazyková skupina, v ktorej nevynikala ani jedna tvár; mohla to byť porota v súdnej sieni, a všetci mali horlivý, ale sebavedomý výraz porotcov. Primátor a jeho oficiálna spoločnosť obsadili čestné miesta. – „To znamená,“ poznamenal primátor s dlaňou na ústach k dr. Cazalisovi, „že nás tu majú na očiach.“ Rečnícky pult bol vyzdobený množstvom amerických zástaviek. Celý bol obložený hlasnými mikrofónmi a tým, čo bolo určené pre styk s publikom. Štáb televízie bol pripravený a čakal.
O deviatej otvoril zhromaždenie Jerome K. Frankburner, výkonný predseda večera. Frankburner mal na sebe vojenskú uniformu. Na prsiach parádnej uniformy sa ligotalo niekoľko vyznamenaní a rukáv mal husto obšitý zámorskými pruhmi. Nad vojenskou postavou visela srditá tvár. Hovoril bez poznámok, pokojne.
„Toto je hlas Newyorčana,“ začal Frankburner. „Nezáleží na tom, ako sa volám, alebo kde bývam. Hovorím v mene stoviek newyorských skupín z okolia, ktoré sme zorganizovali preto, aby chránili naše rodiny a rodiny našich susedov pred hrozbou, visiacou nad celým mestom. Mnohí z nás bojovali v poslednej vojne a všetci sú zákonom poslušní Američania. Nie sme úderná skupina. Nechceme si prihrievať vlastnú polievku. Nenájdete medzi nami ani podvodníkov, ani šmelinárov, ani červených. Sme demokrati, republikáni, nezávislí, liberáli, socialisti. Sme protestanti, katolíci, Židia. Sme belosi a sme černosi. Sme obchodníci, ľudia z vyšších kruhov, pracujúci ľudia, ľudia slobodných povolaní. Sme druhá generácia Američanov a sme štvrtá generácia Američanov. Sme New York.
Nechcem vám tu robiť rečníka. Nezišli ste sa tu preto, aby ste ma počúvali. Chcem vám dať iba zopár otázok.
Pán primátor, akýsi šialenec nám tu sprava-zľava vraždí ľudí. Uplynuli skoro štyri mesiace, čo sa Mačka vydala na lov a stále je ešte na postriežke. Dobre, nie ste schopní ju chytiť, alebo ste až dosial neboli schopní. Ale akú ochranu nám poskytujete? Nemám nič proti našej polícii. Nadrie sa dosť práve tak ako my ostatní. Ale ľudia v New Yorku sa vás pýtajú: „Čo urobila v tej veci polícia?“
Sálou sa rozľahol hukot a v ústrety mu vyrazil zvonku ďalší. Bola to iba veľmi tichá ozvena hromu, ale v sále a všade po okolitých uliciach policajti nervózne stískali obušky, zomkýnali sa do radov a na tribúne vedia rečníka bolo vidieť, že primátor a policajný komisár trocha zbledli.
„Do posledného muža a ženy,“ povedal Frankburner a v tom ho prerušil zvonec, „my všetci sme proti stannému právu. Pýtame sa vás však, pán primátor, aké iné východisko máme? Moja žena alebo moja matka môžu pocítiť dnes v noci tú hodvábnu šnúru okolo hrdla a polícia sa zjaví, až keď už bude po všetkom, a ja im môžem chystať pohreb.
Pán primátor, pozvali sme vás sem dnes večer, aby ste nám povedali, aké máte plány vy a zákonodarná moc pri poskytovaní ochrany, ktorej, ako to pociťujeme, sa nám nedostáva.
Dámy a páni, vaša dôstojnosť, pán primátor New Yorku, tým končím!“

Primátor hovoril dlho. Hovoril triezvym, susedským tónom, využívajúc svoj neobyčajný pôvab a znalosť obyvateľov mesta. Sledoval dejiny newyorského policajného oddelenia, jeho rast, jeho gigantickú organizáciu, jeho zložitosť. Spomenul úspech jeho osemnástich tisícov mužov a žien, ktorí strážia zákon a zabezpečujú poriadok. Uviedol niekoľko povzbudivých dát o uväznení a usvedčení vrahov. Nadhodil legálne a sociálne aspekty dobrovoľnej občianskej polície a jej nebezpečenstvo pre demokratické ustanovizne, jej tendenciu degenerovať od počiatočných vysokých cieľov k vláde davu a uspokojenia najhorších vášní najnižších elementov. Poukázal na nebezpečenstvá – násilie, plodiace ďalšie násilie, vedúce k vojenskej intervencii, stannému právu a k potláčaniu osobných slobôd, „čo je zrejme prvý krok k fašizmu a totalite“.
„A to všetko len preto,“ povedal primátor dobromyseľne, „že sa nám nepodarilo objaviť jediného vraždiaceho maniaka v kope sena, akou je mesto s vyše sedem a pol miliónmi obyvateľov.“
Ale primátorov prejav, napriek tomu, že bol veľmi pokojný a rozumný i presvedčivý, nevyvolal tie náznaky a reakcie, podľa ktorých skúsení verejní rečníci odhadujú úspech či neúspech svojich zámerov. Poslucháči sa nijako neprejavovali a o reakcii nebolo ani reči. Jednoducho sedeli alebo stáli a počúvali. Mnohotvárna dýchajúca, nehybná masa, očakávajúca niečo… spásonosná slovo.
Primátor to vedel; hlas začínal mať veľmi podráždený.
Aj jeho spoločníci to vedeli; šepkali si medzi sebou na tribúne so zveličenou spokojnosťou, neuvedomovali si pohľady publika a televízne kamery.
Primátor odrazu dosť prísno požiadal policajného komisára, aby vymenoval špecifické opatrenia, ktoré už urobili a ktoré „majú v pláne“ na zatknutie Mačky.

Keď sa komisár blížil k rečníckemu pultu, Ellery v hľadisku vstal a zamieril strednou uličkou k priestoru vyhradenému pre tlač a pozorne si prezeral rady ľudských hláv.
Len čo komisár začal hovoriť, zbadal Jimmyho McKella.
McKell sa hniezdil na svojom sedadle a upreto hľadel na dievča, sediace tri rady za ním. Dievča, celé ružové, pozeralo na komisára.
Celeste Phillipsová.
Ellery by nebol vedel povedať, aká myšlienka, pocit, intuícia ho priviedli do ich susedstva. Snáď to bol iba pohľad na známe tváre.
Prikrčil sa v uličke na konci Celestinho radu.
Bol celý nesvoj. V atmosfére Metropol Hallu bolo niečo, čo naňho nepríjemne zapôsobilo. Všimol si, že i ostatní sú v zajatí toho istého nepokoja. Akési masové samoopojenie. Dav dýchal svoje vlastné jedovaté výpary.
A potom si uvedomil, čo to je.
Strach.
Dav vdychoval svoj vlastný strach. Vychádzal z ľudí v neviditeľných kvapôčkach a zahusťoval vzduch.
To, čo vyzeralo ako trpezlivosť, pasívnosť, očakávanie… nebolo nič iné ako strach.
Vôbec nepočúvali hlas človeka na tribúne.
Počúvali vnútorný hlas strachu.
„MAČKA!“
Prepuklo to, keď komisár obracal tíško stranu svojich poznámok.
Okamžite zdvihol zrak.
Primátor a dr. Cazalis napoly vstali.
Dvadsaťtisíc hláv sa obrátilo.
Bolo to zvriesknutie ženy, ťahavo sa rozľahlo a zaniklo v nezvyklej výške. Pôsobilo ako blesk.
Skupina chlapov si razila cestu, rozháňajúc sa rukami pomedzi stojace rady na konci sály.
Komisár chcel povedať: „Vyvedie tú ženu, čo –“
„MAČKA!“
Vtom sa zvírila malá krútňava hluku, po nej ďalšia a ďalšia. Jeden muž vstal zo sedadla, jedna žena, dvaja, skupina. Akoby ich dvíhal.
„Dámy a páni, ostaňte, prosím, sedieť. Je to len hyster –“
„MAČKA!“
„Prosím!“ Primátor sa postavil za rečnícky pult vedľa komisára. „Prosím! Prosím!“
Ľudia začali utekať bočnými uličkami.
Na konci sály zápas pokračoval.
„MAČKA!“
Kdesi na poschodí zahrmel mužský hlas. Pridusili ho, ako keby ho niekto škrtil.
„Zaujmite svoje miesta! Polícia!“
Vtom sa vynorili po celom hľadisku modrokabátnici.
Výtržnosť na konci sály bola teraz kvasiacou skazou, zažrala sa do uličky a zasahovala už i sedadlá.
„MAČKA!“
Zo desať žien začalo pišťať.
„TU JE!“
Treslo to ako kameň do veľkého zrkadla hľadiska a hľadisko sa zachvelo a prasklo. Drobné čriepky sa magicky šírili. Tam, kde pred chvíľou sedeli alebo stáli masy, zjavili sa trhliny, rýchlo sa rozrastali a štiepali bláznivými smermi. Muži sa začali škriabať po sedadlách, rozháňali sa päsťami. Ľudia sa zhŕkli. Polícia zmizla. Potôčky výkrikov sa zbiehali dovedna. Metropol Hall sa premenil v obrovský vodopád, ktorý prehlušil ľudský hlas.
Primátor, komisár a Frankburner na tribúne revali na ľudí cez mikrofóny a socali jeden do druhého. Ich hlasy sa miešali dokopy; mdlá zmes strácajúca sa v hlučnej vrave.
Uličky boli natrieskané, ľudia sa mlátili, zavýjali a padali pri východoch.
Na balkóne sa odtrhlo zábradlie; akýsi chlap spadol do priestoru orchestra. Ľudí znášali dolu balkónovými schodišťami. Niektorí sa zošmykli a stratili sa. Pri núdzových východoch na poschodí zápasili hordy zúfalcov nad živým, vrieskajúcim kobercom.
Odrazil sa celá tá pospletaná masa uvolnila a vyrazila do ulíc medzi tie zmrazené tisíce; vzápätí vzkypela v nich šialená zúrivosť a premenila celé priestranstvo okolo Metropol Hallu na obrovský pekáč. Obkolesení prskali ponad rady policajtov, rozháňali ľudí, autá, zaplavovali medzery a rozlievali sa sem a tam po meste smerom k Broadway a k Deviatej avenue – ako dymiaca kvapalina, ktorá spaľovala všetko, kade tiekla.

Ellery si spomenul, ako volal na Jimmyho McKella, keď prepukla panika; spomenul si, že mieril ku skamenenej Celeste Phillipsovej, pokúšal sa zdolať tú hradbu tiel, ktorá ho tlačila späť. Podarilo sa mu pretlačiť na sedadlo a prichytiť sa tam. Videl, ako sa Jimmy pomaly pretlačil cez tri rady, priskočil k zdesenému dievčaťu, schytil ho za pás. Potom ich zhltla masa a Ellerymu sa stratili z očí.
Teraz už iba dával pozor, aby nespadol na dlážku.
Oveľa neskoršie pristihol svojho otca, ako pomáha primátorovi a komisárovi riadiť záchranné operácie. Sotva im ostával čas, aby si vymenili pár slov. Obaja boli bez klobúkov dokmásaní a skrvavení; z inšpektorovho kabáta zostal iba pravý rukáv. Nie, nevidel McKella ani Celestu. Ani dr. Cazalisa. Okom ďalej ukradomky sledoval sieť a predlžujúcu sa hranicu smrti. Potom inšpektora odvolali a Ellery si prekliesnil cestu naspäť do Metropol Hallu, aby pomáhal raneným. Bol jedným z improvizovanej armády policajtov, požiarnikov, lekárov z ambulancie, pracovníkov Červeného kríža, dobrovoľníkov z ulíc. Sirény ustavične kvílili a prehlušovali nárek ranených.
Ďalšie hrôzy nadobudli tvar, keď sa začali chrliť správy. Dav na úteku náhodou rozbil niekoľko výkladných skríň v bočných uliciach medzi Ôsmou avenue a Broadwayom. Začalo plienenie na čele s tulákmi, povaľačmi a bandami chuligánov. Divákov, ktorí sa pokúšali zasiahnuť, zbili; obchodníkov prepadávali a v niekoľkých prípadoch dopichali nožmi. Dlhý čas hrozilo nebezpečenstvo, že sa lúpeniu nebude môcť zabrániť; bola to zúrivá hodina, keď sa z divadiel vyhrnuli ľudia na Broadway a živili chaos. Hotely zatvárali brány. Avšak polícia zamierila hliadkovacími autami oproti davu, hliadky na koňoch zaútočili na hlúčky rušiteľov verejného poriadku a postupne ich rozprášili. Stovky obchodov ďaleko na juh, až po 42. ulicu, mali rozbité výklady a zásoby vydrancované. Poliklinika umiestnila postele s ranenými na chodbách; po celom priestranstve Times Square zriaďovali núdzové stanice Červeného kríža pre prvú pomoc. Ambulančné autá sa rútili do okresu zo severu až od Fordhamskej nemocnice. Reštaurácie Lindyho, Toots Shorova, Jacka Dempseyho a ďalšie v susedstve posielali pomocným oddielom kávu a obložené chlebíky.
Ráno o trištvrte na päť istý advokát Evarts Jones odovzdal tlači nasledovné vyhlásenie:
Jerome K. Frankburner, predseda včerajšieho nešťastného večerného zhromaždenia, a Ústredný výbor takzvaných MAČIEK Veľkého mesta New York ma splnomocnili vyhlásiť, že všetky jednotky budú okamžite rozpustené a organizovaná činnosť hliadok tým zanikne.
Pán Frankburner a výbor hovoria za všetkých občanov, ktorí sa zapojili do tohto dobre mieneného, ale nepremysleného ľudového hnutia, keď vyjadrujú svoj hlboký zármutok a veľkú ľútosť nad tým, čo sa prihodilo v Metropol Halle minulej noci.

Frankburner, ktorého reportéri nútili, aby urobil osobné vyhlásenie, pokrútil hlavou: „Som príliš dobitý, aby som čokoľvek povedal. Čo tu môže niekto z nás povedať? Strašne sme sa zmýlili. Primátor mal úplnú pravdu.“
Na svite boli Mačacie nepokoje potlačené a Štyri dni sa stali krvavou kapitolou nepísaného almanachu.
Neskoršie primátor v tichosti rozdal zástupcom tlače štatistiky o nočných nepokojoch.

Mŕtvi:

Ženy 19
Muži 14
Deti 6
– -–--–- –
Celkom 39

Vážne zranení:

Ženy 68
Muži 34
Deti 13
– -–--–--–
Celkom 115

Ľahšie zranení, zlomeniny, odreniny atď.:

Ženy 189
Muži 152
Deti 10
– -–--–--–
Celkom 351

Zatknutí pre lúpenie, protizákonné zhromažďovanie, navádzanie k násilnostiam a pod.:
127 osôb (vrátane nezletilých)

Škoda na majetku (odhadovaná)
4,500 000 dolárov

Ženu, ktorej vrieskanie vyvolalo paniku a výtržnosti, ktoré po nej nasledovali, ako oznámil primátor, pošliapali na smrť. Menovala sa Maybelle Legontzová, štyridsaťosemročná, bezdetná vdova. Jej telo identifikoval o druhej tridsiatich ôsmich minútach ráno jej brat, Stephen Chorumkowski, montér parného potrubia zo Západnej 65. ulice 421. Ľudia z hľadiska, ktorí boli v tesnej blízkosti pani Legontzovej, dosvedčili, že sa celkom jasne pamätajú, že ju nik nenapadol ani neobťažoval; rady boli celkom stlačené dovedna a nervový šok dostala azda preto, že niektorý z divákov náhodou do nej drgol.
Pani Legontzová mala lekársky zistenú neurasténiu, stav, ktorý sa u nej prvý raz prejavil krátko po smrti manžela, „krta“ tunelára.
Bolo celkom vylúčené, aby bola Mačkou.
Primátor súhlasil s reportérmi v tom, že to bol jeden z najhorších výbuchov v dejinách New Yorku, ba možno horší od regrútskych výtržností roku 1863.
Ellery sa ocitol v mliečnej temrave, usadený na jednej z lavičiek na Rockefeller Plaza. Na Plaze nebol okrem Prometea nik. Ellerymu sa krútila hlava a mrazenie newyorského rána na doškriabaných rukách a tvári bolo delikátne osobné a dodávalo mu zriedkavý pocit vedomia.
Prometeus prehovoril zo svojho veľkého výklenku na zatopenom dvorci a Ellery nachádzal v jeho spoločnosti akúsi útechu.
„Čuduješ sa, ako sa to celé zbehlo,“ začal zlatý obor, „že sa tej beštii v ľudskej podobe, ako ty nazývaš Mačku, podarilo obyčajným zarevaním jej mena poblázniť tisícky ľudí a vohnať ich ako preľaknuté zvieratá do náručia zvieracej smrti.
Som taký starý, že sa už ani nepamätám, odkiaľ vlastne pochádzam, ale predpokladá sa, že sa to obišlo bez žien – čo sa mi vidí dosť nepresvedčivé – no ak ma pamäť neklame považoval som za potrebné darovať ľudstvu oheň. Ak som to naozaj urobil, som zakladateľom civilizácie a cítim sa preto povolaný vysloviť určité obšírnejšie pripomienky k nedávnym neprístojnostiam.
Je pravda, že to, čo sa prihodilo minulej noci, nemá s Mačkou nič spoločné.
Dnešný svet mi veľmi pripomína staré časy, keď vznikali náboženstvá. Myslím, že moderná spoločnosť sa tak ponáša na primitívnu spoločnosť, až je to niekedy smiešne. Je tu napríklad tá istá snaha o demokratickú vládu, pričom niektorí z vašich radov, ktorí tvrdia, že majú styk s vyššími silami, sa tlačia navrch, aby vládli. Práve tak, ako primitívna spoločnosť zdôrazňuje obyčajné mená a obyčajnú krv a oboje opriadate priadzou povery. Aj vaše ženy sa v pohlavných veciach tešia veľkému rešpektu a pritom ich držíte v pohodlnej klietke svätosti, pričom dôležité veci si vyhradzujú vaši muži sami pre seba. Diéty a vitamíny sa stali nevyhnutným predmetom vášho zbožňovania.
No za najzaujímavejšiu považujem skutočnosť,“ pokračoval Prometeus a nedbal na chladné brieždenie, pri ktorom Ellery drkotal zubami ako starý bocian, „ako reagujete na vaše prostredie. Dav, nie jednotlivec, ako ukázali tragické udalosti, minulej noci, je neobyčajne nízkych kvalít. Idete sa roztrhnúť od nevedomosti a nevedomosť plodí panický strach. Bojíte sa takmer všetkého, ale zo všetkého najviac sa bojíte osobného styku s problémami vašich čias. Preto ste celí šťastní, keď ste natisnutí dovedna za vysokým magickým múrom tradície a necháte svojich vodcov manipulovať s tajomstvami. Tí potom stoja medzi vami a hrôzami neznáma.
No z času na čas vás vaši hlásatelia sily sklamú a odrazu musíte sami čeliť neznámemu. Tí, na ktorých ste sa spoliehali, že vám prinesú spásu a šťastie, budú medzi vami s desivou temnotou. Po celom vašom svete sa magický múr rozpadne a nechá vašich ľudí ochromených na okraji studne.
Môže sa za takého stavu,“ povedal Prometeus, „človek čudovať, že jediný hysterický hlas, ktorý vykríkne jediné hysterické tabu, naženie tisícom strach a spôsobí paniku?“
Ellery sa prebudil ubolený na lavičke a jeho patróna už zlátilo včasné slnko. Na Plaze boli ľudia a okolo sa preháňali automobily. Zdalo sa mu, že ktosi robí neznesiteľný hluk, a nahnevaný vstal.
Výkriky prichádzali od západu, boli chrapľavé a jasavé.
Boli to hlasy chlapcov a rozliehali sa v kaňonoch.
Ellery sa potkýnal hore schodmi, prešiel cez ulicu a rázne zamieril k Šiestej avenue.
Nemám sa čo ponáhľať, pomyslel si. Roznášajú po uliciach zoznam mŕtvych členov Mačky. Toľko mŕtvych, toľko ranených, toľko dolárov škody. Všetko som to už čítal…
Nie. Ďakujem. Skôr by mi osožila horúca káva.
Ellery sa potkýnal ďalej a snažil sa vôbec nemyslieť.
Ale bubliny sa nafukovali ďalej.
Zoznam mŕtvych členov MAČKY. Zoznam mŕtvych členov Mačky… Zoznam mŕtvych členov Mačky. Zatiaľ ich je sedem.
Naše želania sa predlžujú so západom slnka.
Ellery sa zasmial.
Alebo ako to povedal iný nesmrteľný pozorovateľ, rád by som sa videl v posteli.
Brat Q., si hotový. Lenže musíš vstať z mŕtvych. Naháňať Mačku.
Čo príde?
Čo urobíš?
Kde sa pozrieš?
Ako sa pozrieš?
V sviežom tieni priestranstva Music Hallu s úžasom sledoval kamelota, ktorého ústa robili priam akrobatické cvičenie.
Nikdy viac taký zlý vietor, pomyslel si Ellery, keď sledoval, ako sa kopa novín zmenšuje.
A pokračoval v ceste, prešiel Šiestou avenue kvôli káve, keď zrevaná slabika dostala zmysel a čosi zo samého vrchu hromady odrazu vzlietlo a usadilo sa mu v mozgu.
Ellery ťarbavo hľadal mincu. Cítil, aká je studená.
„Extra.“
Stál tam a sprava-zľava ho socali lakťami.
Bola tam stará známa Mačka, mala však ôsmy chvost a nebol to otáznik.

8
Menovala sa Stella Petrucchiová. Bývala s rodičmi na Thompson Street, necelej pol míle od Washington Square. Bola dvadsaťdvaročná, talianskeho pôvodu, rímsko-katolíckeho vierovyznania.
Skoro päť rokov bola Stella Petrucchiová nepretržite zamestnaná v tej istej advokátskej kancelárii na rohu Madison Avenue a 40. ulice.
Jej otec žil v Spojených štátoch už vyše štyridsaťpäť rokov. Bol to veľkoobchodník s rybami na Fultonskom trhu. Pochádzal z Livorna. Stellina matka prišla tiež z toskánskej provincie.
Stella bola šiesta zo siedmich detí. Z jej troch bratov jeden bol kňaz a ostatní dvaja pracovali v obchode u Georga Petrucchiho. Z troch sestier najstaršia bola mníška Karmelitánskeho rádu, jedna bola vydatá za dovozcu talianskeho syra a olív, tretia bola poslucháčkou Hunterovej univerzity. Všetky Petrucchiho deti okrem kňaza, ktorý bol najstarší, narodili sa v New Yorku.
Sprvu si mysleli, že Stella je časťou všadeprítomných trosiek roztrúsených na okolí Metropol Hallu, ktoré prehliadali pri čistení ulíc. Ale hodvábna šnúra okolo hrdla dievčaťa bola tým zvláštnym znakom, ktorý zanechávala Mačka, a objavili ju, keď potiahli hlavu za spustené čierne vlasy a ukázalo sa hrdlo.
Pár hliadok prebehlo ponad jej telo poldruhého bloku od Metropol Hallu práve vo chvíli, keď primátor dával reportérovi štatistiku masakry. Ležalo na cemente v uličke medzi dvoma obchodmi, asi tri metre od chodníka na Ôsmej avenue.
Smrť zaškrtením konštatoval vyšetrujúci lekár krátko pred Polnocou.
Identifikáciu urobil otec Petrucchi a vydatá sestra, pani Teresa Bascalone. Pán a pani Petrucchiovci sa zrútili, keď ich informovali o tragédii.
Dôkladne vypočuli Howarda Whithackera, tridsaťdvaročného muža, ktorý udal adresu penziónu na Západnej 4. ulici.
Whithacker bol veľmi vysoký muž, chudý, čiernovlasý, so žiarivými čiernymi očami, zasadenými blízko seba, s rohovitou pokožkou a barbarskými lícnymi kosťami. Vyzeral oveľa starší, ako udával.
Vyhlásil, že je povolaním niečo ako „neznámy básnik“. Keď ho pritlačili k stene, neochotne pripustil, že „udržiava telo a dušu pokope“ tým, že vypomáha v automate na Greenwich Avenue.
Whithacker povedal, že poznal Stellu Petrucchiovú šestnásť mesiacov. Stretli sa v automate raz neskoro v noci minulej jari. Vybrala sa na schôdzku a zastavila sa tam so svojím priateľom o druhej ráno. Priateľ, „nízky jaskynný človek z Bronxu, s kravatou ručne pomaľovanou morskými pannami“, si stredozápadným prízvukom doberal Whithackera. Whithacker vzal pečené jablko z pultu, naklonil sa ponad pult a vopchal jablko do brýzgajúcich úst. „Od tých čias zaskočila Stella k nám skoro každý večer a celkom sme sa skamarátili.“
Nahnevaný poprel, že by bol mal s dievčaťom pomer. Keď vyšetrovanie pokračovalo týmto smerom, začal byť odrazu, hrubý a museli ho skrotiť. „Bola to čistá, zlatá duša,“ zvrieskol. „O žiadnych stykoch tu nemohlo byť ani reči.“
Whithacker nevrlo rozprával o svojej minulosti. Pochádzal z Beatrice v Nebraske. Jeho rodičia boli farmári; skutočný pôvod bol škótsky – prastarý otec sa narodil v Kentucky roku 1829 z rodu Campbellovcov. V žilách ich rodiny kolovala pawneeská krv a kvapka českej a dánskej. „Som jeden zo stopercentných Američanov,“ povedal Howard Whithacker. „Do poslednej desatiny percenta. Rozumiete?“ Doma, ako povedal, navštevoval chrám Učeníkov Kristových.
Bol absolventom univerzity v Nebraske.
Na začiatku vojny ho odviedli k námorníkom. „Vietor ma zavial do Pacifiku. Vlastne ma sfúkol do vody kamikadze, ktorý nás minul iba o vlas. Zavše mi ešte v ušiach zvoní. Nápadne sa to prejavilo na mojej poézii.“
Po vojne sa mu videla Beatrice príliš vidiecka, odišli do New Yorku – „financoval ma brat Duggin z Gage County v Nebraske, ktorý je presvedčený, že som básnický talent.“
Whithackerovou jedinou uverejnenou prácou od jeho príchodu pred dvoma rokmi bola báseň nazvaná „Kukurica v korále“. Objavila sa v novinách Villager v Greenwich Village na jar 1947. Whithacker vytiahol zamastený ústrižok ako dôkaz. „Brat Duggin teraz už nie je presvedčený, že som druhý John Neihardt. A predsa,“ povedal, „priatelia básnici z Village ma dosť povzbudili a prirodzene Stella ma zbožňovala. Mávali sme pravidelne o tretej ráno básnické posedenia v automate. Žijem sparťansky, ale primerane. Smrť Stelly Petrucchiovej nechala v mojom srdci prázdne hniezdo; bolo to zlaté dieťa, nemalo však v hlave štipku mozgu.“
Rozhorčene poprel, že by bol od nej bral peniaze.
Čo sa týkalo nočných udalostí z 22. septembra, Whithacker vyhlásil, že vo štvrtok, keď mával volný večer, čakal Stellu vonku pred budovou, kde mala kanceláriu, a vzal ju do Metropol Hallu na masové zhromaždenie. „V hlave sa mi už dlhší čas rodila mačacia poéma,“ vysvetľoval. „Pokladal som za dôležité, aby som tam bol. Stella sa, samozrejme, vždy tešila na naše spoločné štvrtkové večery.“
Prešli krížom cez mesto, zastavili sa na Ôsmej avenue v reštaurácii „Spaghetti“, ktorá patrila bratancovi Stellinho otca. „S pánom Ferriquancchim sme debatovali o hnutí občianskych akčných družstiev a oboch nás prekvapilo, keď sme zistili, že táto téma ide Stelle strašne na nervy. Ignazio povedal, že by sme ta vôbec nemali ísť, ak je to Stelle proti vôli, a ja som navrhol, že pôjdem sám, ale Stella povedala nie, vraj chce ísť, človek predsa musí niečo urobiť proti tým vraždám. Povedala, že každú noc prosí Matku božiu, aby ochraňovala všetkých jej známych.“
Šťastne došli do Metropol Hallu a našli si miesto na prízemí, celkom vpredu v hľadisku.
„Keď sa začala tá panika, Stella a ja sme sa snažili držať pohromade, ale ten prekliaty dav nás roztrhol. Posledné, čo som videl, bolo, ako ju unáša so sebou kŕdeľ bláznov a ona čosi na mňa zúfalo volá. Nepočul som však čo. Viac som ju živú nevidel.“
Whithacker mal šťastie, vyviazol z toho s roztrhnutým vreckom a niekoľkými buchnátmi.
„Nahrnuli sme sa s hŕstkou ostatných ľudí pod bránu oproti Hallu, aby sme sa vyhli pohrome. Keď sme mali najhoršie za sebou, začal som hľadať Stellu. Nenašiel som ju ani medzi mŕtvymi a ranenými v Halle, začal som teda pozerať pozdĺž Ôsmej avenue, bočné ulice a Broadway. Celú noc som tak blúdil.“
Opýtali sa Whithackera, prečo netelefonoval Petrucchiovcom; rodina bola celú noc hore, šialená od zúfalstva, pre Stella neprišla domov. Nevedeli, že mala s ním schôdzku.
„O to práve ide. Nevedeli o mne. Stella povedala, že je to tak lepšie. Hovorila, že sú to bigotní katolíci, a narobila by si iba nepríjemnosti, keby sa dozvedeli, že chodí s nekatolíkom. Nevadí jej vraj, keď o nás vie otcov bratanec Ignazio, lebo pán Ferriquancchi neuznáva pápeža a nik v Petrucchiho rodine nechce mať s ním nič spoločného.“
Ráno o pol ôsmej sa Whithacker vrátil do Metropol Hallu, aby sa ešte raz pozrel za ňou, rozhodol sa, že zatelefonuje Petrucchiovcom „napriek ich náboženským predsudkom“, ak by zlyhal jeho posledný pokus nájsť Stellu.
Pri prvej otázke ho polícia zatkla.
„Musel som v noci prejsť vchodom do tej uličky najmenej desaťkrát,“ povedal Howard Whithacker. „Bola však tma, a ako som mal vedieť, že tam leží Stella?“
Whithackera zadržali „kvôli ďalšiemu vypočúvaniu“.
„Nie,“ povedal inšpektor Queen reportérom, „nemáme proti nemu vôbec nič. Chceme si však overiť jeho výpoveď a tak ďalej.“ To „a tak ďalej“ prevzala tlač – doslovne – aby referovala o veciach súvisiacich s prípadom z nedávnej minulosti, ako aj o zaujímavo divom pohľade, o vystupovaní a reči priateľa Stelly Petrucchiovej.
Lekári nenašli nijaké stopy znásilnenia alebo pokusu o znásilnenie.
Dievčaťu chýbala taštička; neskoršie ju však našli v zdemolovanej sále, jej obsah zostal nedotknutý. Ani zlatého medailónu na jemnej retiazke na jej krku sa nik nedotkol.
Škrtiaca šnúra bola zo známeho indického hodvábu ružovej farby. V zátylku bola zauzlená presne tak ako v predošlých prípadoch. Laboratórna skúška šnúry nepomohla objaviť nič, čo by stálo za reč.
Zdalo sa jasné, že Stella Petrucchiová sa ukryla v uličke, keď ju ostatní diváci z Metropolu strhli so sebou na ulicu. Ale či Mačka na ňu v uličke striehla, či ta prišla s ňou alebo ju sledovala, to sa nedalo nijako zistiť.
Bolo pravdepodobné, že nemala nijaké podozrenie, až kým nezacítila škrtenie. Mohla jednoducho prísť do uličky a možno ju ta pozvala Mačka, predstierajúc, že ju ta zahnali s ňou, a ponúkla sa, že ju „ochráni“, aby jej nik neublížil.
Ako obyčajne, Mačka nezanechala nijakú stopu.

Bolo už neskoro popoludní, keď sa Ellery dovliekol hore schodmi a našiel dvere bytu odomknuté. Prekvapený vstúpil a prvé, čo videl, keď vkročil do spálne, bola roztrhnutá nylonová pančucha prevesená cez sedadlo jeho kresla s rebríkovým operadlom. Na jednej stoličke visela biela podprsenka.
Naklonil sa nad svoju posteľ a zatriasol spiacou.
Vytreštila naňho oči.
„Ste zdravá?“
Celeste sa celkom roztriasla. „Toto mi nikdy viac nerobte! Na zlomok storočia som si myslela, že je to Mačka.“
„Je Jimmy…“
„Aj Jimmy je zdravý.“
Ellery zistil, že sedí na peľasti svojej postele; na zátylku znova cítil, ako mu búši pulz. „Často som sníval o podobnej situácii,“ povedal a šúchal si krk.
„O akej situácii?“ Natiahla si dlhé nohy pod prikrývkou a zastenala: „Ach, aká som dobitá.“
„Viem,“ povedal Ellery. „Presne tak to bolo na kresbe Petra Arna.“
„Ako?“ ospalo sa opýtala Celeste. „Ešte stále je dnes?“
Čierne vlasy jej splývali po jeho vankúši v jemných poetických prúdoch. „Ale vyčerpanie,“ vysvetľoval Ellery, „je nepriateľom poézie.“
„Ako? Vyzeráte akýsi na mäkko. Nič vám nechýba?“
„Nebude mi nič, len čo sa vyspím.“
„Prepáčte!“ Celeste si pritiahla na seba prikrývku a rýchlo si sadla. „Ešte som sa ani poriadne neprebrala. Ach, neprišla som sa vám tu prehrabovať v kancelárii…“
„Vy diluviál,“ ozval sa prísny hlas. „Chcete vyhodiť to vyzlečené dievča?“
„Jimmy,“ zvolala šťastná Celeste.
Jimmy McKell stál v dverách spálne, pod pazuchou tajuplne držal veľké papierové vrecko.
„Tak,“ povedal Ellery. „Znova McKell: Nezmar, ako vidím.“
„Pozorujem, Ellery, že ste to prekonali tiež.“
Zaškerili sa jeden na druhého. Jimmy mal na sebe jednu z Elleryho najmilších vetroviek, bola mu však malá, a Elleryho najnovšiu kravatu.
„Moju mi načisto rozdriapali,“ vysvetľoval Jimmy. „Ako sa cítiš, žieňa?“
„Ako septembrové zore na zhromaždení Americkej légie. Mohli by ste vy dvaja prekročiť prah vedľajšej izby?“
V obývacej izbe sa Jimmy zamračil. „Vyzeráte zmlátený, vy veterán. Ako je s tou Petrucchiovou?“
„Ach, vy to viete?“
„Počul som to z vášho rádia dnes ráno.“ Jimmy položil vrecko.
„Čo je v tom vrecku?“
„Niečo pod zub a na omastenie fúzov. Komoru máte ako vymetenú. Jedli ste už niečo, kolega?“
„Nie.“
„Ani my. Hej, Celeste!“ skríkol Jimmy. „Nerob si starosti so šatami. Urob nám nejaké raňajky.“
Celeste sa smiala z Elleryho kúpelne.
„Vy dvaja ste akísi veselí,“ nadhodil Ellery a načiahol ruku za kreslom.
„Smiešne, ako vás to zlostí,“ rozosmial sa aj Jimmy. „ Zapletiete sa do niečoho, ako bol ten včerajší balet, a z ničoho nič sa to celé skončí ako minca v automate. Ešte i hlúposť. Myslel som, že som v pacifiku videl všetko, ale som sa mýlil. Vojna vraždila, len čo je pravda, ale organizovane. Nosíte uniformu, vláčite pušku a plníte veľké, dôležité rozkazy a niekto vám chystá žrádlo a zabíjate, alebo zabijú vás, všetko ako v románe. Ale minulá noc… zuby a pazúry. Z človeka strhnú všetko, až na tie krvavé kosti. Rozklad ľudského plemena. Každý druh-kanibal je vaším nepriateľom. Človek je rád, keď zostane nažive, to je všetko.“
„Haló, Celeste,“ povedal Ellery.
Šaty mala pokrčené, a hoci si ich ešte stále čistila a na mnohých miestach neviditeľne pospínala špendlíkmi, vyzerali ako tuhnúca láva. Nohy mala holé, pančuchy niesla v ruke.
„Pochybujem, že by ste tu mali pár starších nyloniek, pán Queen.“
„Nemám,“ odvetil vážne Ellery. „Bývam u otca, veď viete.“
„Ale drahý. Jasné! Pripravím vám, mužom, za okamih niečo pod zub.“ A Celeste sa pobrala s vreckom do kuchyne.
„Úžasná, čo?“ Jimmy upreto hľadel na pohyblivé dvere. „Prídete na to, pán brat Queen, že sa tá dáma nemusí vôbec ospravedlňovať za svoj zjav. Rozhodne je úžasná.“
„Ako ste sa vy dvaja vedeli udržať pohromade minulej noci?“ opýtal sa Ellery a zažmúril oči.
„Prestaňte do nás vŕtať, Ellery.“ Jimmy začal naprávať servírovací stolík. „Aby ste vedeli, vôbec sme sa nedržali.“
„Ale?“ povedal Ellery a otvoril jedno oko.
„Stratili sme jeden druhého z očí, len čo som sa k nej dostal. Nepamätá sa, ako z toho vyliezla, práve tak ako ani ja. Celú noc sme naháňali jeden druhého. Našiel som ju okolo piatej ráno, sedela na schodoch Polikliniky a revala.“
Ellery zavrel oko.
„Ako máte radi slaninku, pán Queen?“ zavolala Celeste.
Jimmy zakričal, „Tam si?“ a Ellery čosi zamrmlal. „Privarenú a šťavnatú, vraví – však, Ellery?“
„Posledné slovo bolo ‚revala‘,“ povedal Ellery.
„Oči mala vyvalené. Poviem vám, dotklo sa ma to. Pre každý prípad sme si vypili kávu v putike s celonočnou prevádzkou a potom sme šli hľadať vás. Ale ste sa stratili. Mysleli sme, že ste sa z toho dostali hladko a odišli ste domov, tak sme prišli sem. Nik nebol doma, povedal som teda Celeste, ‚Nebude mu to prekážať,‘ a vyškriabal som sa hore požiarnym rebríkom. Čo sa toho týka, Ellery, ste veľmi nedbanlivý, pokiaľ ide o okná.“
„Pokračujte,“ povedal Ellery, keď Jimmy prestal.
„Neviem, či sa mi podarí vysvetliť vám to. Totiž, prečo sme prišli. Zdá sa mi, že sme s Celestou od dnešného rána neprehovorili ani dvadsať slov. A tak sa mi vidí, že sme si s Celestou po prvý raz uvedomili vašu situáciu a chceli sme vám povedať, že sme boli párik prvotriednych schlemihlov a nevedeli sme ani ako poriadne na to.“ Jimmy narovnal lyžicu. „Táto vecička je strašne sprostá,“ povedal lyžici. „Znova všade okolo zúri vojna. Lenže v inej podobe. Jednotlivec čerta niečo znamená. Ľudská dôstojnosť bola spláchnutá do kanála. Musíte sa brodiť po kolená v hnoji, ak ju chcete nájsť. Nevidel som to až do minulej noci, Ellery!“
„Ani ja.“ Celeste stála v kuchynských dverách s hriankou v jednej ruke a s nožom v druhej. Ellery si myslel, že ich Piggott s Johnsonom minulej noci stratili z očí; muselo to tak byť. „Mali ste pravdu, pán Queen. Po tom, čo sme videli minulej noci, mali ste pravdu.“
„V čom, Celeste?“
„V tom, že ste podozrievali Jimmyho a mňa. Jimmyho, mňa alebo kohokoľvek.“
„Tuším, že jediné, čo sme chceli od vás počuť, bolo: ‚Vráťte sa, všetko je odpustené,‘ „ zaškľabil sa Jimmy. Ale potom sa začal znova pohrávať s príborom.
„Teda ste ma počkali tu.“
„Keď sme počuli tie správy, vedeli sme, čo vás zdržalo. Prinútil som Celestu, aby si ľahla do vašej postele – nevládala stáť na nohách – a ja som zaparkoval tu na kanape. Má tá Petrucchiová niečo spoločné s ostatnými?“
„Nie.“
„Čo je s tou kukuričnou palicou – básnikom? Ako sa volá?“
„Whithacker?“ Ellery pokrčil plecami. „Zdá sa, že sa oňho zaujíma dr. Cazalis a chystajú sa ho dôkladne prezrieť.
„Som ja len čertovský novinár.“ Jimmy odhodil lyžicu.
„Dobre, teda to poviem. Chcete nás späť?“
„Nemám pre vás robotu, Jimmy.“
„A pre mňa?“ vykríkla Celeste.
„Ani pre vás.“
„Teda nás nechcete?“
„Chcem, ale nemám pre vás nijakú prácu.“ Ellery vstal a hľadal cigaretu. Ale ruky mu ostali visieť. „Neviem, kam sa obrátiť. Taká je pravda. Som celkom hotový.“
Jimmy s Celestou pozreli letmo na seba. Potom Jimmy povedal: „Ste aj celkom ohúrený. Jediné, čo vám chýba, je kúsok haringa a Morfeus. Hej, Celeste, kávu!“

Ellery sa prebudil na to, že začul mocný hlas.
Zažal nočnú lampu.
Osem dvanásť.
Hlas sa ozýval ďalej. Ellery vyliezol z postele, prehodil si župan, natiahol papuče a ponáhľal sa do obývacej izby.
Hlas vychádzal z rádia. Jeho otec ležal opretý v kresle. Jimmy s Celestou sa krčili na pohovke v hniezde novín.
„Vy dvaja ste ešte tu?“
Jimmy zakrochkal. Dlhú bradu mal pritlačenú na hruď a Celeste si ďalej škrabala vystrčenú holú nohu, aby si dodala odvahy.
Inšpektor bol len kosť a koža a sivá depresia.
„Tatko –“
„Počúvaj.“
„– oznámili to dnes večer,“ povedal hlas. „Krátke spojenie na tretej koľaji podzemnej dráhy BMT na Canal Streete vyvolalo paniku a po zranení ošetrili štyridsaťšesť ľudí.. Vlaky z Grand Central Terminalu a zo stanice Pennsylvánia meškajú deväťdesiat minút až dve hodiny. Na otvorených cestách za mestom prúdia husté dvojité rady áut na sever až po Greenwich a White Plains. Premávka je zahataná na veľkom priestore okolo Manhattanu smerom k Holland Lincoln Tunnels a k mostu Georga Washingtona. Z úradných miest Nassauského okresu oznamujú, že dopravné podmienky na cestách veľkého Long Islandu sú bez kontroly. Polícia z New Jersey, Connecticutu a hornej časti štátu New York hlási –“
Ellery strmo vypol rádio.
„Čo je to?“ divo sa opýtal. „Vojna?“ Pohľadom zaletel k oknu, ako keby očakával, že uvidí oblohu v plameňoch.
„New York sa zmenil v Malajsko,“ povedal Jimmy so smiechom. „Amok. Budú musieť písať nové učebnice psychológie.“ Začal vstávať, ale Celeste ho stiahla späť.
„Boj? Panika?“
„Ten včerajší večer v Metropol Halle bol iba začiatok, Ellery.“ Inšpektor s čímsi zápasil, s ťažobou alebo zúrivosťou. „Zasiahol životne dôležitú časť. Vyvolal istý druh reťazovej reakcie. Alebo skôr vražda Petrucchiovej na dovŕšenie paniky a výtržnosti – prišla v najhorší čas. Tak či tak je toho plné mesto. A stále sa to šíri.“
„Utekajú,“ povedala Celeste. „Každý uteká.“
„Kde utekajú?“
„Zdá sa, že nik nevie kam. Iba utekajú.“
„Znova je tu všade čierna smrť,“ povedal Jimmy McKell. „Nevedeli ste to? Vrátili sme sa do stredoveku. New York je teraz morovou dierou západnej pologule, Ellery. O dva týždne budete môcť strieľať hyeny v suteréne u Macyho.“
„Čušte, McKell!“ Hlava starého pána klesla na operadlo kresla. „Nastal strašný chaos, synku, strašný. Plienenie, lúpežné prepady… Zvlášť zlé to bolo na Piatej avenue, na 86. za Lexingtonom, na 125. v hornom Broadwayi a dolu v meste okolo Majden Lane. A dopravné nehody, stovky dopravných nehôd. Jakživ som nevidel niečo také. V New Yorku nikdy.“
Ellery podišiel k oknu. Ulica bola prázdna. Kdesi zavýjalo hasičské auto. Nebo na juhozápade žiarilo.
„A potom vravia,“ začala Celeste.
„Kto vraví?“ znova sa zasmial Jimmy. „No, o to práve ide, priatelia, a práve preto som dnes pyšný, že som jednou kapilárou v cirkulačnom systéme organizovanej mienky. Tentoraz sme to naozaj roztočili, priatelia.“ Kopol do spadnutých novín. „Zodpovedná žurnalistika! A požehnané rádio –“
„Jimmy,“ povedala Celeste.
„Nuž, starý Rip musí počúvať správy, no nie? Načisto zaspal históriu, slečna Phillipsová. Vedeli ste, pane, že je v celom meste karanténa? To je fakt. A je naozaj? Že všetky školy na neurčito zatvoria – ó, šťastný deň? Že detičky otca Knickerbockera bude treba evakuovať do tábora mimo metropolitnej oblasti? Že všetky lety z La Guardia, Newarku a Idlewildu musia stornovať? Že Mačka nám už páchne ako preležaný syr?
Ellery mlčal.
„A ďalej,“ pokračoval Jimmy McKell, „podrezané jazýčky tvrdia, že Mačka napadla primátora, že FBI prebral policajný hlavný stan, že Burza cenných papierov určite neotvorí zajtra svoje‘ brány – a to je fakt, uvidíte, veď zajtra je sobota.“ Jimmy sa pohodlne rozložil. „Ellery, dnes popoludní som bol v meste. Obchody sú hotový blázinec. Všetci usilovne ako malí bobrí popierajú tie chýry a uveria každému novému, ktorý počujú. Zastavil som sa na spiatočnej ceste, pozriem sa reku, či si matka s otcom uchovali rovnováhu, a viete, čo som našiel? Vrátnik na Park Avenue dostal hysterický záchvat. Braček, to je už koniec sveta.“ Utrel si spakruky nos a zažiaril. „To celkom stačí, aby ste sa zriekli členstva ľudskej rasy. Poďte, všetci sa spijeme!“
„A čo Mačka?“ opýtal sa Ellery otca.
„Nijaké správy.“
„Whithacker?“
„Cazalis s psychiatrami pracovali na ňom celý deň. Ba ako viem, ešte pracujú. Zatiaľ však neurobili nijaký mostík. A v jeho diere na Západnej 4. ulici sme nenašli ani čo by za necht vošlo.“
„Musím to všetko robiť sám?“ pýtal sa Jimmy a nalieval škótsku. „Tebe nenalejem, Celeste.“
„Pán inšpektor, čo nasleduje teraz?“
„Neviem,“ povedal inšpektor, „ba, naviac, slečna Phillipsová, myslím, že už ani po írsky nezakľajem.“ Vstal. „Ellery, ak budú volať z veliteľstva, šiel som už spať.“
Starý pán sa pobral preč.
„Pripíjam na Mačku,“ povedal Jimmy a zdvihol pohár. „Nech jej vyschnú vnútornosti.“
„Ak máš v úmysle začať piť,“ povedala Celeste, „idem domov. Tak či onak už pôjdem.“
„Správne. Ku mne.“
„K tebe?“
„Nemôžeš predsa ostať sama v takom hnusnom hniezde, ktoré ťa nie je hodno. Bolo by dobre, keby si so mnou navštívila otca a prediskutovala to s ním. Matka ti prirodzene prichystá slávičiu polievku.“
„To je od teba milé, Jimmy,“ Celeste bola celá olivovo-ružová. „Je to však nemožné.“
„V Queenovej posteli môžeš spať a v mojej nie? Čo je to?“
Smiala sa, bola však nahnevaná. „Bolo to najpríšernejších a najúžasnejších dvadsaťštyri hodín v mojom živote, drahý!“ Nekaz mi to!“
„Nekaz mi to! Prečo, ty proletársky snob?“
„Nemôžem si dovoliť, aby si tvoji rodičia mysleli, že som dajaké skapaté decko, ktoré našli na ulici.“
„Ty si snob!“
„Jimmy.“ Ellery sa obrátil od krbu. „Robí vám starosti Mačka?“
„Vždy. Tentoraz však i králiky. Je to druh, ktorý hryzie.“
„Nemusíte si viac robiť starosti s Mačkou. Celeste je v bezpečí.“
Celeste vyzerala zmätená.
Jimmy povedal: „Nepokúšajte čerta.“
„Čo sa toho týka, aj vy ste v bezpečí.“ Ellery im vysvetlil klesajúcu vekovú krivku vrážd. Keď skončil, napchal si fajku a zapálil ju; pozoroval ich, ako tam celý čas stáli a vyvaľovali naňho oči, ako keby im predvádzal akýsi menší zázrak.
„A nik si to nevšimol,“ zahundral Jimmy. „Nik.“
„Ale čo to má znamenať?“ zvolala Celeste.
„Neviem. Stella Petrucchiová mala dvadsaťdva, a pretože vy s Jimmym ste starší ako ona, Mačka už obišla vašu vekovú skupinu.“ Ale im odľahlo, pomyslel si a čudoval sa, prečo bol sklamaný.
„Môžem to dať do novín, Ellery?“ Jimmymu sa predĺžila tvár. „Zabudol som. Noblesse oblige.“
„Ale ja myslím, povedala vzdorovito Celeste, „že by sa to malo ľuďom povedať, pán Queen. Najmä teraz, keď sú takí prestrašení.“
Ellery na ňu upreto hľadel. „Počkajte chvíľu.“
Vošiel do svojej pracovne.
Keď sa vrátil, povedal. „Primátor je tej istej mienky, Celeste. Vyzerá to veľmi zle… Usporiadam tlačovú konferenciu dnes v noci o desiatej a o pol dvanástej prehovoríme s primátorom do rozhlasu. Z mestskej radnice. Jimmy, nie aby ste ma prekabátili.“
„Ďakujem, kamarát. Tá vec s tým klesajúcim vekom?“
„Áno. Celeste vraví, že by to malo upokojiť isté obavy.“
„Nevyzerá to práve nádejne.“
„To je otázka, ktorá môže vyvolať ešte väčší strach,“ povedal Ellery,“ nebezpečenstvo pre vás, alebo nebezpečenstvo pre vaše deti.“
„Chápem, ako to myslíte. Hneď sa vrátim, Ellery. Celeste, pod.“ Chmatol ju za ruku.
„Stačí, keď ma naložíš do taxíka, Jimmy.“
„Začína ti to vynechávať?“
„Na 102. ulici som práve tak v bezpečí ako na Park Avenue.“
„Čo keby som ťa kompromitoval v – myslím v hoteli?“
„Jimmy, zdržuješ pána Queena.“
„Počkajte ma, Ellery. Pôjdem s vami dolu do mesta.“
Vyšli von. Jimmy sa hádal ďalej.
Ellery zavrel za nimi opatrne dvere. Potom sa vrátil k rádiu, zapol ho a sadol si na kraj stoličky ako v hľadisku.
Ale pri prvom zvolaní kamelota vyskočil, stíšil rádio a ponáhľal sa do svojej spálne.
Neskoršie sa povrávalo, že tlačová konferencia a rozhlasový prejav primátorovho zvláštneho vyšetrovateľa po tej šialenej noci v piatok 23. septembra pôsobili ako brzda na hromadný útek Newyorčanov z mesta. V priebehu niekoľkých hodín celkom zanikla panická fáza prípadu. Isté je, že kríza v tú noc úspešne pominula a nikdy už nedosiahla takého vrcholu. Uvedomil si však, že len málokto z tých ľudí, ktorí sledovali komplexnú psychológiu toho obdobia, vedel si ju nahradiť niečím, o čo nik príliš nestál.
Keď sa ľudia chaoticky vracali do mesta na druhý deň alebo neskoršie, zdalo sa, akoby ich prípad Mačky viac nezaujímal. Vodopád telefónnych hovorov a osobných dopytov, ktorý sa rútil na mestskú radnicu, policajné veliteľstvo a okresy celého mesta takmer celé štyri mesiace, opadol v malý potôčik. Volení úradníci, ktorých ustavične bombardovali voliči, zistili, že obliehanie z nevysvetliteľných príčin prestalo. Odrazu, na ich veľké uspokojenie, politici našli svoje klubovne opustené. Vox populi, ktorý stále burácal v dopisovateľských stĺpcoch novín, stíchol na skromný šepot. Zaznamenali však ešte iný, významnejší úkaz. V nedeľu 25. septembra v kostoloch všetkých vierovyznaní po celom meste zaznamenali znateľný pokles návštevníkov. Zatiaľ čo duchovenstvo oplakávalo tento úpadok zbožnosti, svetskí pozorovatelia sa skoro jednomyseľne zhodovali v tom, že je to priaznivejšie zlo v porovnaní s „nedávnou minulosťou“. (Panika poklesla na úroveň poznámky pod čiarou v histórii mesta, taká dramatická bola zmena.) Neobyčajne mohutná návštevnosť chrámov v lete, tvrdili títo pozorovatelia, bola z väčšej časti produktom strachu, ktorý vyvolávala Mačka, a panickým útekom do stánkov ducha; náhle všestranné pominutie strachu mohlo znamenať jedine to, že panika sa skončila, kyvadlo sa vychýlilo do druhého extrému. Krátko a dobre, predpovedali, že chrámy sa začnú opäť napĺňať a všetko sa vráti do normálneho rytmu.
Na všetkých stranách seriózni ľudia blahoželali jeden druhému a mestu, že „znova prišlo k rozumu“. Zistili, že sú to práve mladí ľudia mesta, ktorých treba chrániť pred hrozbou, a naplánovali zvláštne opatrenia, v oficiálnych kruhoch akoby každý cítil, že to najhoršie sa pominulo.
Vyzeralo to skoro, ako keby Mačka bola už chytená.
No boli i opačné náznaky, tie však videli len tí, čo sa nedali zaslepiť obyčajným uvoľnením.
V týždni, začínajúcom sobotou 24. septembra, novinári z Variety a Broadwaya začali písať o neobyčajnom vzostupe návštevnosti v nočných kluboch a divadlách. Nedalo sa to odôvodniť sezónou; vzostup návštevnosti bol príliš prudký. Divadlá, ktoré neboli celé leto plné, ocitli sa odrazu v priaznivej tiesni, museli znova prijať prepustených uvádzačov a naťahovať povrazy s tabuľkou VYPREDANÉ. Kluby, ktoré len živorili, s úžasom zisťovali, že majú odrazu preplnené tanečné parkety; tie najchýrnejšie znova pyšne odmietali ľudí. Broadwayské bary a jedálne začali ožívať novým ruchom. Kvetinárstva, cukrárne, trafiky boli plné ľudí. Predajne liehovín strojnásobili svoje ceny. Špekulanti, vyvolávači a ľudia pri válovoch sa znova začali smiať. Stávkari si pretierali oči nad prívalom stávok. Športové arény a štadióny hlásili rekordné príjmy a novú hranicu návštevnosti. Plavárne a kolkárne priberali ďalších zamestnancov. Strelnice na Broadwayi, na 42. ulici a Šiestej avenue boli nabité.
Takmer za noc, ako sa zdalo, podniky divadiel a pridružené odvetvia začali sa tešiť nebývalej prosperite. Times Square od západu slnka do troch hodín ráno nepretržite hučalo a nedalo sa ním prejsť. Taxikári vraveli, že je to „presne tak, ako keby sa opäť vrátili vojnové časy“.
Tento úkaz sa neobmedzoval iba na stredomestský Manhattan. Súčasne ho pozorovali i v zábavných štvrtiach dolného Brooklynu, na Fordham Road v Bronxe a na ďalších miestach, roztrúsených po piatich okresoch.
V ten týždeň boli ohromení i obchodní organizátori z inzertných kancelárií zvýšeným počtom hlásení z rozhlasových ústrední. V čase, keď sa znova začala vysielať väčšina veľkých rozhlasových hier na začiatku jesenného a zimného rozhlasového cyklu, keď sa dal očakávať badateľný rast odpovedí poslucháčov v oblasti metropoly, počet záujemcov nevysvetliteľne klesol. Postihlo to všetky okruhy. Nezávislých staníc miestneho dosahu sa zmocnil chaos a BMB urobili napochytro špeciálne prieskumy a zistili, že z očakávaných odpovedí z kútika poslucháčov vypadlo to hlavné. O ochabujúcom záujme najvýraznejšie hovorili percentá používaných prijímačov. Boli nízke ako dosial nikdy.
Podobný pokles zaznamenali i televízne relácie.
Organizátori finančných záležitostí a viceprezidenti rozhlasových spoločností usilovne pripravovali vysvetlenia pre svojich klientov, hlavne masochistické. Zdalo sa, že nikomu z nich neprišla na um skutočnosť, že rozhlasové a televízne prijímače sa nedali zapnúť, lebo ľudia neboli doma, alebo keď aj boli, neboli duchom prítomní.
Polícia si lámala hlavu nad náhlym vzostupom opilstva a prípadmi neprístojného správania. Zvyčajné razie v hráčskych brlohoch priniesli obrovské množstvá zatknutých z radov meštianstva, ktorých normálne nebolo vidieť rozhadzovať peniaze. Znepokojujúco sa zvýšilo užívanie marihuany a narkotík. Príslušná patrola bola prinútená podniknúť kombinovanú kampaň, aby udržala na uzde šírenie a rozmach prostitúcie. Prudko vzrástli podvody, krádeže áut, lúpežné prepady, obyčajné ohrozenie osobnej bezpečnosti, sexuálne priestupky. Zvlášť poburujúci bol vzostup zločinnosti mladistvých.
A pozoruhodné bolo najmä to, že po celom meste sa znova objavili čudné túlavé mačky.
Niekoľkým pozorným jednotlivcom bolo jasné, že to, čo vyzeralo ako zdravá strata záujmu Newyorčanov o prípad Mačky, nebol vôbec nezáujem. Strach nepominul; v meste vládla ešte stále davová nálada a davová psychóza dosahovala stále štádium paniky; nadobudla iba novú podobu a smer. Ľudia sa teraz vzďaľovali od reality skôr na psychickej ako na fyzickej úrovni. Ale stále ešte utekali.
Preto nie div, že si v nedeľu 2. októbra veľký počet farárov zvolil za námet Genesis XIX, 24 – 25. Bolo len prirodzené citovať v ten deň Sodomu a Gomora a šľachetne predpovedať oheň a síru. Všetky zložky morálneho rozkladu sa nachádzali v taviacom kotle, bublali varom. Nepríjemné však bolo, že práve tí, ktorým by táto lekcia bola najviac osožila, pykali za svoju skazenosť menej božským spôsobom inde.

Bola to potuteľná irónia, že deviaty život Mačky sa ukázal byť rozhodným, lebo prelom v prípade priniesla deviata vražda.
Mŕtvolu našli niekoľko minút po jednej hodine v noci z 29. na 30. septembra, presne týždeň po mačacích nepokojoch a necelé dve míle od dejiska vraždy Stelly Petrucchiovej. Ležala rozvalená v hlbokom tieni na schodoch Amerického múzea prírodnej histórie na 77. ulici a Central Park West. Zbadal ju ostrozraký člen hliadky na svojej pochôdzke.
Smrť spôsobilo Zaškrtenie. Vrah použil šnúru z indického hodvábu modrej farby ako v prípade Archibalda Dudleyho Abernethyho a Riana O’Reillyho.
Podľa vodičského preukazu, ktorý mal nedotknutý v náprsnej taške, zistili, že sa menoval Donald Katz, mal dvadsaťjeden rokov a býval na Západnej 81. ulici. Adresa ukázala, že je to činžiak medzi Central Park West a Columbus Avenue. Jeho otec bol zubárom s ordináciou na Amsterdam Avenue a Západnej 71. ulici blízko Sherman Square. Rodina bola židovského vierovyznania. Obeť mala staršiu sestru, pani Jeane Immersonovú, ktorá bývala v Bronxe. Donald sa zapísal na diaľkové štúdium v kurzoch rozhlasového a televízneho inžinierstva. Zdalo sa, že to bol bystrý chlapec donkichotskej povahy, zmietaný náhlym nadšením a beznádejou, pritom mal mnoho známych, ale málo priateľov.
Otec dr. Morvin Katz oficiálne identifikoval mŕtvolu.
Bol to práve dr. Katz, od ktorého sa polícia dozvedela o dievčati, s ktorým si jeho syn vyšiel v ten večer. Bola to Nadine Cuttlerová, devätnásťročná, z Borough Parku v Brooklyne, študentka na Newyorskom zväze poslucháčov umenia. Brooklynskí detektívi ju zaistili ešte v tú noc a dopravili ju na Manhattan na vypočúvanie.
Nadine Cuttlerová povedala, že Donalda Katza poznala skoro dva roky. „Stretli sme sa na Palestínskom zhromaždení.“ V minulom roku uzavreli „akúsi dohodu“ a v tomto období sa vídali tri-štyri razy do týždňa. „Prakticky sme nemali nič spoločné. Donald sa zaujímal o vedu a techniku a ja o umenie. Bol politický diletant; ba ešte ani vojna ho ničomu nenaučila. Nezhodli sme sa dokonca ani v názoroch na Palestínu. Neviem, prečo sme sa do seba zamilovali.“
Minulý večer, vyhlásila slečna Cuttlerová, sa s Donaldom Katzom stretli na Zväze poslucháčov umenia po vyučovaní, prešli sa dolu Siedmou avenue od 57. ulice a zastavili sa u Lum Fonga na večeru s chow-mein. „Pochytili sme sa nad účtom. Donald mal mladícke predstavy o tom, že svet patrí mužom a že ženy by mali viesť domácnosť, rodiť deti, vyhládzať manželovi vrásky, keď sa vráti domov po vyčerpávajúcom dni, a to ostatné, čo k tomu patrí. Veľmi sa na mňa nahneval, lebo som mu pripomenula, že s platením je rad na mne. Napokon som dovolila, aby zaplatil účet, čím sme sa vyhli scéne na verejnosti.“
Potom si šli zatancovať do malého ruského nočného klubu na 52. ulici, zvaného Jar, oproti 21. ulici a Leonovi a Eddiemu.
„Bolo to miesto, kde sa nám veľmi páčilo a často sme ta chodili. Poznali nás tam a my sme volali Máriu, Loňu, Tinu a ostatné krstnými menami. Ale minulej noci tam bolo preplnené a o chvíľu sme odišli. Donald vypil štyri vodky a zájedky sa ani nedotkol, a keď sme vyšlí na vzduch, krútila sa mu hlava. Chcel ísť ešte do klubu, ale som povedala, že nemám náladu, a namiesto toho sme kráčali pomaly späť po Piatej avenue. Keď sme prišli po Piatej na roh 59. ulice, Donald chcel zabočiť do Parku. Cítil sa veľmi veselý; vodka ešte neprestala pôsobiť. Bola tam však taká tma a Mačka…“
Na tomto mieste sa Nadine Cuttlerová zrútila.
Keď sa dievčina natoľko prebrala, že mohla pokračovať, povedala: „Zistila som, že som strašne nervózna. Neviem prečo. Často sme hovorili o vraždách Mačky a ani jeden z nás nemal pocit, že by mu osobne hrozila, tým som si istá. Nemohli sme to jednoducho brať vážne, myslím naozaj vážne. Donald vravieval, že Mačka je antisemita, lebo v meste s najväčším počtom židovských obyvateľov na svete nezaškrtila ani jedného žida. Potom sa zasmial, vyvrátil svoj výrok a povedal, že práve preto je Mačka pravdepodobne židovského pôvodu. Bol to akýsi vtip nás dvoch; nikdy som ho nepovažovala za veľmi vtipný, ale na Donalda sa človek nemohol hnevať, nech by bol povedal čokoľvek, naozaj nie, on…“
Museli jej pripomenúť príbeh.
„Nešli sme teda do Parku. Prešli sme krížom cez mesto po Central Park South, držali sme sa tej strany ulice, kde sú domy. Videlo sa mi, že cestou Donald trochu vytriezvel; rozprávali sme o vražde Stelly Petrucchiovej z minulého týždňa a o mačacích nepokojoch a hromadnom úteku ľudí z mesta a zhodli sme sa na tom, že je to smiešne, že obyčajne to boli starší ľudia, čo stratili hlavu v kritickej situácii, zatiaľ čo mladí, ktorí mali najviac čo stratiť, sa držali… Potom, keď sme došli na Columbus Circle, znova sme sa pohádali.“
Donald ju chcel odprevadiť domov, „hoci sme už mesiace mali prísnu dohodu, že v noci po weekendových schôdzkach pôjdem naspäť do Brooklynu sama. Vedel ma naozaj strašne rozčúliť. Jeho matka nemala rada, keď sa vracal neskoro; a iba preto som dovolila, aby sme sa schádzali tak často. Prečo som mu nedovolila, prečo som mu to nedovolila?“
Nadine Cuttlerová sa znova rozplakala a doktor Katz ju tíšil, vravel jej, že si nemá prečo robiť výčitky, ak Donaldovi určil osud stať sa obeťou Mačky, i tak sa na výsledku nemohlo nič zmeniť. Dievča sa ho držalo za ruku.
K jej príbehu nebolo veľa čo dodať. Nedovolila chlapcovi, aby ju odprevadil do Brooklynu, a naliehala na neho, aby pristavil taxík a šiel rovno domov, lebo „vyzeral nesvoj a okrem toho nepáčila sa mi myšlienka, že by mal ostať v takomto stave na ulici sám. To ho ešte viac rozzúrilo. Napokon ma ani… nepobozkal. Naposledy som ho videla, keď som zostupovala dolu schodmi podzemnej. Stál hore a s niekým sa rozprával, myslím, že to bol taxikár. To bolo okolo pol jedenástej“.
Taxikára našli. Áno, pamätal sa na rozvadený mladý pár. „Keď dievča zbehlo dolu schodmi, otvoril som dvere a vravím tomu mladému: ‚Nabudúce viac šťastia, Casanova. Nastúpte, odveziem vás domov.‘ Ale jeho šlo od zlosti roztrhnúť. ‚Nechajte si svoj taxík a strčte si ho,‘ hovorí mi. ‚Idem domov peši.‘ Prešiel cez Circle a zahol do Central Park West. Mieril do mesta. Bol dosť neistý v kolenách.“
Vyzeralo to naozaj tak, ako keby sa Donald Katz snažil splniť svoj zámer, kráčal do mesta po západnej strane Central Park West od Columbus Circle skoro míľu po 77. ulicu – až došiel sotva štyri bloky od svojho bytu. Mohlo to byť jedine tak, že ho Mačka celou cestou sledovala, možno sledovala párik celý večer, hoci vyšetrovaním u Lum Fonga a v Jari sa nič nezistilo a taxikár si nevedel spomenúť, že by bol videl niekoho, kto by sa bol podozrivo správal, keď ho Katz opustil. Mačka bezpochyby celý čas striehla a vyčkávala na príležitosť, aby sa naňho vrhla. Príležitosť sa jej naskytla na 77. ulici, na schodoch Múzea. Na mieste, kde našli Donalda, bola kaluž, čo vyvracal; niečo zostalo i na Donaldovom kabáte. Podľa všetkého, keď prechádzal okolo Múzea, prišlo mu po pijatike zle, sadol si na schody do tieňa a zvíjal sa.
Vtedy sa Mačka priblížila k nemu zboku a stala si zaňho, keď sedel a zvracal.
Zúrivo sa bránil.
Smrť nastala, ako povedal vyšetrujúci lekár, medzi jedenástou hodinou a polnocou.
Nik nepočul výkriky alebo pridusené volanie o pomoc.
Ani mimoriadne dôkladná prehliadka mŕtvoly, šiat, škrtiacej šnúry a miesta činu nedokázala nič dôležitého.
„Ako zvyčajne,“ povedal inšpektor Queen v skorých ranných hodinách, „Mačka nezanechala nijakú stopu.“

A predsa zanechala.
Osudný fakt sa nepriamo vynoril nad ránom 30. septembra v Katzovom byte na Západnej 81. ulici.
Detektívi vypočúvali rodinu, preberali známe pohyby a snažili sa zistiť súvis medzi Donaldom Katzom a ľuďmi, zapletenými do predchádzajúcich ôsmich vrážd.
Prítomní boli: chlapcova matka a otec, ich dcéra, dcérin manžel Philbert Immerson. Pani Katzová bola chudá hnedooká žena so zatrpknutým výzorom; plač jej zmyl všetok púder. Pani Immersonová, bucľatá mladá žena bez temperamentu svojej matky, počas vypočúvania vzlykala; Ellery z čohosi, čo povedala pani Immersonová, vybadal, že nevychádzala dobre so svojím mladším bratom. Doktor Katz sedel v kúte sám, tak ako pred troma a pol týždňami sedel Zachary Richardson na druhej strane Central Parku; prišiel o svojho syna a ďalších už mať nebude. Donaldov švagor, plešivejúci mladý muž s červenými fúzikmi, mal na sebe prenikavosivý konfekčný oblek, stál od ostatných bokom, ako keby sa chcel vyhnúť tomu, aby ho pozorovali. Bol čerstvo oholený; tučné líca sa mu pod púdrom potili.
Ellery si veľmi nevšímal mechanických otázok a zbytočne dlhých odpovedí; po tieto dni sa len tak vliekol a bola to zase neobyčajne vyčerpávajúca noc. Dobre vedel, že z toho nebude nič práve tak, ako nebolo nič ani z ostatných. Zopár neopatrných odchýlok od šablóny – žid namiesto kresťana, prestávka sedem dní, namiesto sedemnástich, alebo jedenástich, alebo šiestich – ale v hrubých črtách to bolo to isté: škrtiaca šnúra z indického hodvábu, modrá pre mužov, lososovoružová pre ženy; obeť slobodná (Rian O’Reilly bol stále jedinou záhadnou výnimkou); obeť sa nachádzala v telefónnom zozname – Ellery si to hneď overil – a deviata obeť mladšia od ôsmej, ktorá bola mladšia od siedmej a tá bola…
„– nie, som presvedčená, nepoznal nikoho, kto by sa tak volal,“ povedala pani Katzová. Inšpektor Queen perverzne trval na Howardovi Whithackerovi, ktorý sklamal psychiatrov. Iba ak by, prirodzene, tento Whithacker bol niekto, s kým sa Donald stretol vo výcvikovom tábore.“
„Myslíte počas vojny?“ opýtal sa inšpektor.
„Áno.“
„Váš syn bol vo vojne, pani Katzová? Nebol na to primladý?“
„Nie. Odviedli ho ako osemnásťročného. Stále bola ešte vojna.“
Inšpektor vyzeral prekvapený. „Nemecko kapitulovalo v máji, ak sa nemýlim, v 1945 – Japonsko v auguste alebo v septembri. Nemal Donald roku 1945 ešte len sedemnásť?“
„Predsa musím vedieť, koľko rokov má môj syn!“
„Pearl.“ Doktor Katz sa strhol v kúte. „To bude iste ten vodičský preukaz.“
Obaja Queenovci nebadane natiahli krk.
„Preukaz vášho syna, pán doktor,“ povedal inšpektor Queen, uvádza dátum narodenia 10. marca 1928.“
„To je chyba, pán inšpektor. Môj syn sa pomýlil, keď uvádzal rok vo svojej žiadosti, a nestaral sa, aby to opravili.“
„Chcete povedať,“ opýtal sa Ellery a zistil, že si pritom musí odkašlať, „chcete povedať, že Donald nemal dvadsaťjeden rokov, pán doktor?“
„Donald mal dvadsaťdva rokov. Narodil sa 10. marca 1927.“
„Dvadsaťdva,“ povedal Ellery.
„Dvadsaťdva?“ Aj inšpektorov hlas znel zachrípnuto. „Ellery. Stella Petrucchiová.“
Abernethy štyridsaťštyri, Violette Smithová štyridsaťdva, Rian O’Reilly štyridsať, Monica McKellová tridsaťsedem, Simone Phillipsová tridsaťpäť, Beatrice Willikinsová tridsaťdva, Lenore Richardsonová dvadsaťpäť, Stella Petrucchiová dvadsaťdva, Donald Katz… dvadsaťdva.
Po prvý raz vrah porušil klesajúci vekový rad.

Porušil ho však naozaj?
„To je pravda,“ horúčkovito povedal Ellery v predizbe, „je pravda, že dosial vek obetí stále klesal. Ale ak zistíme…“
„Myslíš, že tento Katzov chlapec predsa len mohol byť mladší ako Stella Petrucchiová,“ zamrmlal otec.
„Pokiaľ ide o mesiace. Povedzme, že Petrucchiová sa narodila v januári 1927. To by znamenalo, že Donald Katz je o dva mesiace starší.“
„To by som ani nemyslel. To by… V ktorom mesiaci sa narodila?“
„Neviem.“
„Nepamätám sa, že by som bol v niektorej správe videl presný dátum jej narodenia.“
„Počkaj chvíľu!“
Inšpektor odišiel.
Ellery sa pristihol, ako trhá cigaretu na kúsky. Bolo to príšerné. To niečo znamenalo. Vedel to.
Tajomstvo bolo tu.
Ale aké to bolo tajomstvo?
Čakal a pritom sa pokúšal upokojiť. Odkiaľsi počul inšpektorov hlas, mal chlapské zafarbenie. Boh žehnaj tieňu Alexandra Grahama Bella. Aké tajomstvo?
Povedzme, že sa ukáže, že Donald Katz bol starší ako Stella Petrucchiová. Napríklad len o jeden deň. Povedzme. Čo to môže znamenať? Čo to môže znamenať?
„Ellery.“
„Áno!“
„10. marca 1927.“
„Ako?“
„Otec Petrucchi vraví, že jeho dcéra Stella sa narodila 10. marca 1927.“
„V ten istý deň?“
Jeden na druhého vyvaľovali oči.

Neskoršie sa zhodli na tom, že to, čo robili, bol vlastne reflex, ktorý dokopy nesľuboval nič. Ich pátranie bolo akýmsi podmieneným reflexom, detektívny organizmus reagoval na podnet iného nepochopeného faktu tým, že zapojil nervy do hry iba zo zvyku. Márnosť akéhokoľvek vedomého uvažovania o náhodnej zhode rovnakého dňa narodenia bola až príliš bolestne zrejmá. Namiesto vysvetlenia – alebo hoci len rozumnej hypotézy – Queenovci sa vrátili späť k základom. Nezáležalo na tom, čo ten fakt mohol znamenať; po prvé, bol to fakt?
Ellery povedal otcovi: „Zistime si to hneď teraz,“ inšpektor prikývol a zišli dolu na Západnú 81. ulicu, nasadli do inšpektorovho auta a seržant Velie ich zaviezol na manhattanský matričný a štatistický úrad pri zdravotníckom oddelení.
Dokiaľ sa viezli mestom, ani jeden z nich nemukol.
Elleryho bolela hlava. Tisíce motorov sa pokúšalo ohúriť ho, no nedarilo sa im to. Bolo to na zbláznenie, no nevedel sa zbaviť pocitu, že všetko je úžasne jednoduché. Bol presvedčený, že medzi faktmi je rytmické príbuzenstvo, do pohybu sa však nedali len preto, že mu pochabo a protivne zlyhal jeho vnímací aparát.
Konečne zastavil túto silu a niesol sa s prázdnou hlavou na určené miesto.
„Originály rodných listov,“ povedal inšpektor matrikárovi. „Nie, čísla dokladov nemáme. Ale sú to mená: Stella Petrucchiová, dievča a Donald Katz, chlapec. Dátum narodenia v oboch prípadoch je, podľa našich informácií, 10. marec 1927. Tu som napísal tie mená.“
„Ste si istý, že obaja sa narodili v Manhattane, pán inšpektor?“
„Áno.“
Matrikár sa vrátil a zdalo sa, akoby ho to začínalo zaujímať. „Ako vidieť, nielenže sa narodili v ten istý deň, ale –“
„10. marec 1927 v oboch prípadoch?“
„Áno.“
„Počkaj, tatko. Nielenže sa narodili v ten istý deň, ale čo?“
„Ale priviedol ich na svet ten istý lekár.“
Ellery zažmurkal.
„Ten istý… lekár ich priviedol na svet,“ povedal otec.
„Mohol by som vidieť tie doklady, prosím?“ Ellerymu znova preskočil hlas.
Upreto hľadeli na podpisy. Ten istý rukopis. Oba doklady podpísal:

Edward Cazalis M. D.

„A teraz, synku, musíme ísť na to pomaly,“ povedal inšpektor Queen a dlaňou tlmil telefón. „Nevyskakujme. Nevieme dokopy nič. Iba habkáme dookola. Musíme ísť na to pomaly.“
„Ja si pôjdem, ako sa mi bude páčiť. Kde je zoznam?“
„Práve ho zháňam. Totiž, zháňajú mi ho –“
„Cazalis, Cazalis. Tu je to! Edward Cazalis. Vravel som ti, že je to ten istý!“
„Privádzal na svet deti? Myslel som –“
„Svoju lekársku kariéru začal pôrodníckou a gynekologickou praxou. Vedel som, že v jeho profesionálnej dráhe bolo čosi čudné.“
„1927. Praxoval ako pôrodník až do roku 1927?“
„Dlhšie! Tu je to. Píše sa tu –“
„Áno, Charley!“
Ellery nechal tak lekársky adresár. Jeho otec začal písať, ako počúval. Písal a písal. Zdalo sa, akoby nikdy nechcel prestať.
Konečne skončil.
„Máš ich všetkých?“
„Ellery. Ale veď to nie je normálne, aby všestci z nich –“
„Dali by ste nám, prosím, originály rodných listov,“ povedal Ellery a podal inšpektorov papier matrikárovi, „všetkých ľudí, ktorí sú na tomto zozname?“
„Dátumy narodenia…“ Matrikár preletel pohľadom zoznam. „Všetci narodení v Manhattane?“
„Väčšina z nich. Možno všetci. Áno,“ povedal Ellery, „myslím, že všetci. Som o tom presvedčený.“
„Ako môžeš byť o tom ‚presvedčený‘?“ zavrčal otec. „Čo myslíš tým ‚presvedčený‘? Vieme to o niektorých, ale –“
„Som o tom presvedčený. Všetci sa narodili v Manhattane. Všetci do posledného. Pozrite, či sa mýlim.“
Matrikár odišiel.
Obchádzali jeden druhého ako dvaja psi.
Hodiny na siene sa pomaly vliekli.
Raz inšpektor zašomral pod nos. „To by mohlo znamenať… Vieš, že by to mohlo znamenať…“
Ellery sa obrátil, vyceril zuby. „Nechcem vedieť, čo by to ‚mohlo‘ znamenať. Je mi nanič, keď si pomyslím na tie ‚možnosti‘. Vopred prídu hlavné veci, to je moje motto. Práve som ho objavil. Vždy najprv jednu vec. Krok za krokom. B nasleduje po A, C nasleduje po B. Jedna a jedna sú dve, a to sú hranice mojej aritmetiky, kým nemusím pridať ďalšie dve.“
„V poriadku, synku, v poriadku,“ povedal inšpektor a zašomral si čosi pod nos.
A potom sa matrikár vrátil.
Vyzeral ako vyvedený z rovnováhy, zvedavý a nesvoj.
Ellery sa oprel chrbtom o dvere kancelárie. „Dávajte mi to pomaly, prosím. Jeden po druhom. Začnite s Abernethym. Archibald Dudley Abernethy –“
„Narodený 24. mája 1905,“ povedal matrikár. Potom dodal: „Edward Cazalis, M. D.“
„Zaujímavé. Zaujímavé!“ povedal Ellery. „Smithová. Violette Smithová.“
„Narodená 13. februára 1907,“ povedal matrikár. „Edward Cazalis, M. D.“
„Rian O’Reilly. Je tam aj starý dobrý Rian O’Reilly?“
„Všetci sú tu, pán Queen. Naozaj je… Narodený 23. decembra 1908. Edward Cazalis, M. D.“
„A Monica McKellová?“
„2. júla 1912. Edward Cazalis, M. D. Pán Queen…“
„Simone Phillipsová.“
„11. októbra 1913. Cazalis.“
„Len Cazalis?“
„Samozrejme, že nie,“ poponáhľal sa matrikár. „Edward Cazalis, M. D. Pozrite sa, naozaj nevidím dôvod, prečo by sme mali preberať meno po mene, pán inšpektor. Povedal som, že sú tu všetci –“
„Len urobte chlapcovi po vôli,“ povedal inšpektor. „Dlhý čas mal pritiahnutú uzdu.“
„Beatrice Willikinsová,“ povedal Ellery. „Zvlášť ma zaujíma Beatrice Willikinsová. Predsa by som ju mal vidieť. Narodenie je univerzálny zážitok spolu so smrťou; tie dve sa vždy krčili spolu pod božím stolom. Prečo by som ich nemal vidieť všetky? Beatrice Willikinsová.“
„7. apríla 1917. Ten istý doktor.“
„Ten istý doktor,“ prikývol Ellery. Usmieval sa, bol to protivný úsmev. „A bolo to černošské dieťa a bol to ten istý lekár. Hippokratický lekár, Cazalis. Boh pôrodnice, bezpochyby, každú druhú stredu. Poďte ku mne všetky, vy tehotné, bez ohľadu na farbu, vyznanie, honorár určíme podľa vašich možností. A Lenore Richardsonová?“
„29. januára 1924. Edward Cazalis, M. D.“
„A to nám zaplatilo dopravu. Ďakujem vám, pán matrikár, teraz je už zoznam kompletný. Predpokladám, že tieto doklady sú bezpečne uschované na zdravotníckom oddelení mesta New York?“
„Tak je.“
„Ak sa s nimi niečo stane,“ povedal Ellery, „prídem sem osobne s deringerom, pán môj, a zastrelím vás. Zatiaľ sa o tom nesmie dostať von ani slovko. Nesmiete nikomu pošepkať ani slabiku. Vyjadril som sa jasne?“
„Zaiste, ale poviem vám,“ začal matrikár odmerano, „že sa mi nepáči ani váš tón, ani váš postoj a –“
„Pán matrikár, máte do činenia so zvláštnym vyšetrovateľom primátora. Prepáčte,“ povedal Ellery, „stojím vyššie ako sprofanizovaný fízel. Môžeme použiť váš úrad a váš telefón na niekoľko minút – sami?“
Matrikár buchol dvermi a odišiel.
Náhle sa však dvere otvorili a matrikár vstúpil do svojej kancelárie, opatrne zavrel dvere a dôverným tónom povedal: „Lekár, ktorý by sa vracal, aby vraždil ľudí, ktorých sám priviedol na svet – nuž, páni, to by mohol byť jedine blázon. Ako ste mohli, do čerta, dopustiť, aby sa vám vlúdil do pátrania?“
A matrikár s dupotom odišiel.
„Nebude to akurát ľahké,“ povedal inšpektor.
„Nie.“
„Nemáme nijaký dôkaz.“
Ellery čosi kreslil nechtom na matrikárov stôl.
„Bude ho treba pozorovať vo dne v noci. Plných dvadsaťštyri hodín. Musíme vedieť, čo robí každú minútu každej hodiny dňa.“
Ellery kreslil nechtom ďalej.
„Desiateho už nedostane,“ povedal inšpektor, ako keby vysvetľoval čosi ťažko pochopiteľné, najvyššie tajomstvo svetového významu. Potom sa zasmial. „Karikaturista z Extra ešte nevie, že sa mu minuli chvosty. Pusť ma k tomu telefónu, Ellery.“
„Tatko.“
„Čo je synku?“
„Budeme musieť venovať pár hodín prehliadke bytu.“ Ellery vytiahol cigaretu.
„Bez povolenia?“
„A vylákať ho?“
Inšpektor sa zamračil.
„Zbaviť sa slúžky iste nebude problém. Zisti, kedy má volný deň. Nie, dnes je piatok a podľa všetkého nebude mať voľno skôr ako v polovici budúceho týždňa. Tak dlho nemôžem čakať. Spáva u nich?“
„Neviem.“
„Ak by to bolo možné, chcem sa ta dostať koncom týždňa. Chodia do kostola?“
„Odkiaľ to mám vedieť? Tá cigareta ti nehorí, Ellery, lebo si ju nezapálil. Podaj mi telefón.“
Ellery mu ho podal. „Koho chceš na neho nasadiť?“
„Hesseho, Maca, Goldberga.“
„V poriadku.“
„Policajné veliteľstvo.“
„Ale ja by som chcel udržať tú vec,“ povedal Ellery a strčil cigaretu naspäť do vrecka, „celkom izolovane, pokiaľ možno čo najďalej od Centre Streetu.“
Otec naňho upreto hľadel.
„Naozaj nevieme ani to najmenšie… Tatko.“
„Čo?“
Ellery vstal spoza stola. „Pod rovno domov, ideš?“
„Ty ideš domov?“
Ale Ellery už zatváral dvere.

Inšpektor Queen zavolal zo svojej predizby: „Synku?“
„Áno.“
„Tak, všetko je zariadené –“ Odmlčal sa.
Na pohovke sedela Celeste s Jimmym.
„Haló,“ povedal inšpektor.
„Čakali sme ťa, tatko.“
Otec na neho pozrel.
„Nie, ešte som im to nepovedal.“
„Nepovedal čo?“ naliehal Jimmy.
„Vieme už to o Katzovom chlapcovi,“ začala Celeste. „Ale –“
„Čože, Mačka poľovala znova?“
„Nie.“ Ellery si ich skúmavo prezeral. „Som pripravený,“ povedal. „A čo ty?“
„Pripravený na čo?“
„Dám sa do práce, Celeste.“
Jimmy vstal.
„Sadnite si, Jimmy.“ Jimmy si sadol. „Tentoraz je to McKoy!“
Celeste celkom zbledla.
„Sme na stope niečoho,“ povedal Ellery. „Nie sme si ešte istí, na akej. Myslím však, že to môžem povedať; po prvý raz, odkedy začala Mačka poľovať, máme niečo, z čoho sa dá vychádzať.“
„Čo mám robiť?“ opýtal sa Jimmy. „Ellery,“ povedal inšpektor.
„Nie, tatko, takto je to bezpečnejšie. Premyslel som si to veľmi starostlivo.“
„Čo mám robiť?“ znova sa opýtal Jimmy.
„Chcem, aby ste mi obstarali kompletnú správu o Edwardovi Cazalisovi.“
„O Cazalisovi?“
„O doktorovi Cazalisovi?“ Celeste bola ohromená. „Vy myslíte –“ Ellery na ňu pozrel. „Prepáčte!“
„Správu o Cazalisovi,“ povedal Jimmy. „A čo?“
„Nerobte predčasné závery, prosím. Ako som povedal, nevieme, na čom sme… Jimmy, potrebujem dôverný prehľad jeho života. Všedné detaily obísť. Nemá to byť životopisná príručka. Tú by som si mohol napísať sám. Ako aktívny novinár máte dostatočnú možnosť vyhrabať, čo potrebujem, a nemusíte pritom vzbudiť podozrenie.“
„Áno,“ povedal Jimmy.
„Nikomu ani slovo o tom, na čom pracujete. Ide to do sadzby pre vašich ľudí v Extra. Kedy môžete začať?“
„Hneď teraz.“
„Ako dlho vám to potrvá?“
„Neviem. Nie dlho.“
„Myslíte, že mi budete môcť dať dobrú porciu… povedzme… zajtra večer?“
„Pokúsim sa.“ Jimmy vstal.
„Mimochodom. Nepribližujte sa veľmi Cazalisovi.“
„Nie.“
„Ani nikomu, kto mu je natoľko blízky, aby mu mohol naznačiť, že sa oňho niekto zaujíma.“
„Rozumiem.“ Jimmy sa okúňal.
„Čo je?“ opýtal sa Ellery.
„Čo bude s Celestou?“
Ellery sa usmial.
„Rozumiem, rozumiem,“ povedal Jimmy a začervenal sa. „Tak, páni…“
„Celeste zatiaľ nemá čo robiť. Ale chcem, aby ste šli domov, Celeste, zahalíte si dva kufríky a vrátite sa sem, budete bývať tu.“
„Ako?“ opýtali sa odrazu inšpektor s Jimmym.
„Rozumie sa, tatko, ak nemáš námietky.“
„Eh, nie. Vôbec nie. Bude nás tešiť, slečna Phillipsová. Jediné, čo mi ostáva,“ povedal inšpektor, „ak si vôbec chcem oddýchnuť, je ohraničiť si svoju posteľ už teraz. Ellery, ak by ma niekto volal – nech je to ktokoľvek – – určite ma zobuď.“ A rýchlo sa stiahol do svojej spálne.
„Budeš tu bývať, vravíš?“ ozval sa Jimmy.
„Áno.“
„Znie to pikantne, ale je to kóšer?“
„Pán Queen,“ Celeste váhala.
„Keď tak uvažujem,“ povedal Jimmy, „je to veľmi delikátna situácia. Umožňuje všetky možné druhy konfliktov.“
„Budem vás potrebovať Celeste – kedy to bude – počkajte malú chvíľku.“ Ellery sa zamračil. „Neviem vám povedať, kedy to bude. Ak to bude neskoro v noci a nemal by som vás poruke –“
„Nie, pán Queen,“ prerušil ho Jimmy, „nepovedal by som, že som nadšený týmto vývojom.“
„Budete ticho a necháte ma porozmýšľať?“ vykríkla Celeste.
„Aj ja by som povedal, že by to mohlo byť dosť nebezpečné.“
„Keď to tak vezmeme jedno s druhým,“ povedal Jimmy, „nemyslím, že by to bol taký skvelý nápad, drahá. Čo povieš?“
Celeste si ho nevšímala.
„Vravím, že je to nebezpečné! Ba je to priamo nemorálne! Čo na to povedia ľudia?“
„Ach, prestaňte s tým, Jimmy,“ povedal Ellery. „Celeste, ak všetko pôjde podľa mojich plánov, môže vám hroziť krajné nebezpečenstvo. Teraz je pre vás vhodný čas odskočiť. Ak vôbec máte v úmysle skákať.“
Celeste vstala. „Kedy sa môžem nasťahovať?“
Ellery sa zaškľabil. „Stačí v nedeľu večer.“
„Prídem.“
„Dostanete moju izbu. Ja si posteliem v pracovni.“
„Dúfam,“ povedal trpko Jimmy, „že budete obaja veľmi šťastní.“

Pozoroval Jimmyho, ako ťarbavo pomáha nastúpiť Celeste do taxíka a potom srdito kráča hore ulicou.
Ellery začal bez cieľa chodiť po obývacej izbe.
Napokon sa usadil do kresla.
Ruka, ktorá preťala šnúru.
Zovrel ju.
Koniec vyplýva zo začiatku.
Cirkulárne šialenstvo – paranoja.
Boh v končekoch prstov.
Bolo to možné?
Ellery mal pocit, že sedí na kraji obrovskej tíšiny.
Musel však čakať.
Z akejsi pevnosti musel načerpať energiu potrebnú na čakanie.

9
Inšpektor Queen telefonoval v sobotu domov hneď popoludní. Chcel oznámiť, že pre nasledujúci deň je všetko zariadené.
„Koľko času budeme mať?“
„Bude to stačiť.“
„A slúžka?“
„Nebude tam.“
„Ako si to narafičil?“
„Primátor,“ povedal inšpektor. „Prinútil som jeho dôstojnosť, aby pozvala Cazalisovcov v nedeľu na obed.“
Ellery vykríkol. „Ako dlho si musel primátora prehovárať?“
„Ani nie tak dlho. Dorozumievali sme sa zväčša telepatiou. Myslím však, že som naňho zapôsobil, keď som mu naznačil, že nesmie zajtra prepustiť nášho priateľa príliš skoro po koňaku. Obed je ohlásený na pol tretiu, potom ešte majú prísť významní hostia. Keď sa k nemu Cazalis raz dostane, ostane tam, povedal primátor.“
„To mi nestačí.“
„Vo chvíli, keď Cazalis vkročí do primátorovej predizby, majú nám signalizovať. Na tento signál bleskove dorazíme do bytu, vnikneme dnu suterénnym vchodom pre služobníctvo zo zadnej uličky. Velie bude mať zajtra ráno pre vás pripravenú kópiu kľúča. Slúžka sa vráti neskoro večer, máva volnú každú druhú nedeľu, teda aj zajtra. Budeme musieť dávať pozor na ostatné služobníctvo v dome. Vojdeme dnu a zmizneme bez toho, aby nás videli. Počul si niečo o Jimmym McKellovi?“
„Bude sa ponevierať okolo ako hlupák.“
Na Jimmym bolo v ten večer vidieť, že by potreboval holiča, čistú košeľu a dobrý dúšok, „ale zaobídem sa bez prvých dvoch bodov,“ povedal, „za predpokladu, že bude tretí,“ načo Ellery vytiahol z vrecka fľašku minerálky, postavil Jimmymu k lakťu pohár a čakal najmenej desať sekúnd, kým nepočul z jeho hrdla povzbudzujúci zvuk.
„Stavím sa, že seizmograf vo Fordhame sa zbláznil,“ povedal Jimmy. „Odkiaľ mám začať, vy sfingy?“
„Odkiaľ sa vám páči.“
„Dobre,“ povedal Jimmy a obdivoval vo svetle pohár, príbeh Edwarda Cazalisa je trochu nenormálny. O pozadí jeho rodiny sa mi nepodarilo veľa zistiť a o jeho chlapčenských rokoch len pár detailov. Zdá sa, že z domu odišiel privčas –’
„Narodil sa v Ohiu, však?“ povedal inšpektor. Starostlivo odmeral tri palce írskej whisky.
„V Irontone, Ohio, 1882,“ prikývol Jimmy McKell. Jeho otec bol robotníkom v akomsi –“
„Železiar,“ povedal inšpektor.
„Čia zpráva je to vlastne?“ ohradil sa Jimmy. „Alebo ma kontrolujete?“
„Náhodou som vedel pár faktov, nič viac,“ povedal inšpektor a tiež pridŕžal pohár proti svetlu. „Pokračujte, McKell.“
„Tak či onak, otec Cazalis bol potomkom francúzskeho vojaka, ktorý sa usadil v Ohiu po francúzsko-indiánskej vojne. O matke sa mi nepodarilo nič zistiť.“ Jimmy bojovne pozrel na starého pána, ale keď tento vynikajúci človek bez slova vypil whisky, Jimmy pokračoval. „Váš hrdina bol jedným z najmladších hladných, otrhaných a biedne bývajúcich faganov. Mnohí z nich zomreli v útlom veku. Tí, čo ostali nažive, a ich potomkovia sú roztrúsení po celom Strednom západe. Pokiaľ mi je známe, váš Eddie je jediný, ktorý to niekam dotiahol.“
„Boli v rodine nejakí zločinci?“ opýtal sa Ellery.
„Pán Queen, neosočujte radových vojakov nášho slávneho dedičstva,“ povedal Jimmy a nalial si ďalší pohárik. „Alebo si chcete osviežiť znalosti zo sociológie? V tomto smere sa mi nepodarilo zistiť nič zvláštneho.“ Odrazu sa spýtal. „Čo chcete vlastne vypátrať?“
„Pokračujte, Jimmy.“
„Nuž teda, Edward, ako sa zdá, bol od začiatku veľmi bystrý vtáčik. Nijaký zázrak, rozumie sa. Ale predčasne vyspelý. A veľmi ambiciózny. Chudobný, ale statočný, pálil polnočný olej, šiel si zodrať svoje usilovné pršteky na kosť, až napokon sa stal železiarskym kráľom južného Ohia a všetci ho obskakovali; v skutočnosti sa stal chránencom obchodného magnáta. Ozajstný typ Horatia Algera. To jest, až po istú hranicu.“
„Čo tým chcete povedať?“
„Nuž, v mojej knihe sa z mladého Edwarda vykľulo čosi ako lotor. Ak jestvuje niečo horšie ako bohatý snob, tak je to snob-bedár. Železiarsky veľmož, ktorý sa menoval William Waldemar Geackel, vytiahol chlapíka pekne-krásne z jeho všivavého prostredia, vydrhol ho, kúpil mu slušné šaty a poslal ho do výberovej prípravnej školy v Michigane… a nik sa nepamätá, že by sa Cazalis bol do Irontonu niekedy vrátil, hoci len na návštevu. Razom zabudol na otca a matku, zabudol na Tessie, Steveho a na päťdesiattisíc ďalších bratov a sestier, a keď ho starý Geackel hrdo poslal do New Yorku študovať medicínu, zabudol i na Geackela – alebo možno pán Geackel zmúdrel; to alebo ono, viac sa spolu nestýkali. Cazalis získal svoj M. D. v Columbii roku 1903.“
„1903,“ zašepkal Ellery. „Dvadsaťjedenročný. Jeden zo štrnástich detí a zaujímal sa o pôrodníctvo.“
„Veľmi smiešne,“ zaškľabil sa Jimmy.
„Ani nie veľmi,“ schladil ho Ellery. „Máte dajaké informácie o špecializácii na pôrodníka?“
Jimmy McKell prikývol, vyzeral zaujatý.
„Pozrime sa na to.“
Jimmy sa pozrel na chrbát ufúľanej obálky. „Zdá sa, že v tých časoch nebolo štúdium na lekárskych školách jednotné. Na niektorých trvala príprava dva roky, na iných štyri a pôrodníctvo a gynekológia nemali ani vlastných asistentov ani sídla… tak sa aspoň píše. Veľmi málo ľudí sa venovalo výlučne pôrodníctvu alebo gynekológii, a tí, čo sa stali špecialistami, začínali väčšinou ako asistenti. Keď Cazalis absolvoval školu v Columbii – mimochodom s vyznamenaním – zavesil sa na päty istému newyorskému lekárovi, volal sa Larkland –“
„John F.,“ povedal inšpektor.
„John F.,“ prikývol Jimmy. „Kdesi na Východnej 20. Doktor Larkland nemal výlučne pôrodnícku a gynekologickú prax. no stačil si Cazalisa udržať asi na pol druha roka. Potom, roku 1905, si Cazalis otvoril vlastnú špecializovanú prax.“
„Roku 1905, kedy presne?“
„Vo februári. Larkland zomrel v tom mesiaci na rakovinu a Cazalis prevzal jeho prax.“
Matka Archibalda Dudleyho Abernethyho bola teda starou pacientkou dr. Larklanda a mladý Cazalis ju zdedil, pomyslel si Ellery. To ho uspokojilo. Manželky duchovných v roku 1905 nezvykli navštevovať dvadsaťtriročných lekárov, iba ak za výnimočných okolností.
„O pár rokov,“ pokračoval Jimmy, „bol Cazalis jedným z popredných špecialistov na Východnej. Ako som zistil, nasťahoval sa na prízemie a v roku 1911 alebo 1912, keď konečne dosiahol špecializáciu, mal jednu z najväčších praxi v New Yorku. Nehrabal iba peniaze, pokiaľ viem, aj keď ich mal celé hromady. Viac ho zaujímala tvorivá stránka jeho profesie, bol priekopníkom niekoľkých nových techník, robil rozsiahlu klinickú prácu a tak ďalej. Mám tu kopu hlúpostí o jeho vedeckých výsledkoch –“
„Preskočte to. Čo ešte?“
„No, potom je tu jeho vojnový záznam.“
„Prvá svetová vojna.“
„Áno.“
„Kedy narukoval?“
„V lete 1917.“
„Zaujímavé, tatko. Beatrice Willikinsová sa narodila 7. apríla toho istého roku, deň po tom, čo Kongres vyhlásil vojnu Nemecku. Musel to byť jeden z posledných Cazalisových pôrodov predtým, než si obliekol uniformu.“ Inšpektor nepovedal nič. „Čo jeho vojnový záznam?“
„Superlatívy. Nastúpil v zdravotníckom oddiele ako kapitán a skončil ako plukovník. Chirurgia na fronte –“
„Bol niekedy ranený?“
„Nie, ale po skončení vojny v osemnástom a na začiatku devätnásteho strávil pár mesiacov vo francúzskom rekreačnom stredisku. Liečili ho – citujem – z vyčerpania a otrasu, spôsobeného výbuchom granátu.“
Ellery letmo pozrel na otca, ale inšpektor si nalieval štvrtý, piaty a šiesty palec whisky.
„Zrejme to nebolo nič vážneho.“ Jimmy sa pozrel na svoju obálku. „Z Francúzska ho poslali domov zrekreovaného a čerstvého, a keď demobilizoval –“
„V 1919.“
„– vrátil sa k svojmu odboru. Koncom roku 1920 si znova vydobyl svoju prax a stal sa veľkým zvieraťom.“
„Stále sa špecializoval na pôrodníctvo a gynekológiu?“
„Uhádli ste. Vtedy mal už na krku štyridsiatku, pred sebou mal kariéru a v priebehu ďalších piatich rokov naozaj dosiahol vrchol.“ Jimmy vytiahol ďalšiu obálku. „Pozrime sa… áno, 1926. V roku 1926 sa zoznámil s pani Cazalisovou – prostredníctvom jej sestry, pani Richardsonovej – a oženil sa s ňou. Pochádzala z Merigrewovcov z Bangoru. Stará novoanglická rodina – priezračná krv, modrá a zatrpknutá, no dozvedel som sa, že to bol genetický div, veľmi pekná, ak sa vám páči drážďanský porcelán. Cazalis mal štyridsaťštyri rokov a jeho nevesta iba devätnásť, ale on zrejme obdivoval drážďanský porcelán; zdá sa, že to bol hrdinský románik. Mali prekrásnu svadbu v Maine a dlhé medové týždne. Paríž, Viedeň a Rím.
Nenachádzam,“ povedal Jimmy McKell, „nenachádzam nič, čo by svedčilo o nejakom rušivom momente v manželstve Cazalisovcov – ak vás to, pravda, zaujíma. Nik o ňom ani nešepol, napriek všetkým tým dámam v jeho lekárskej kariére, a pre pani Cazalisovú neexistoval nikdy iný muž ako jej manžel.
A predsa aj ich postihlo nešťastie. Roku 1927 mala pani Cazalisová prvé dieťa a začiatkom 1930 druhé –“
„O obidve deti prišla v pôrodníckej sále,“ prikývol Ellery. „Cazalis to spomenul v tú noc, keď som sa s ním stretol.“
„Vraj to strašne ťažko znášal. Počas tehotenstva v oboch prípadoch sa priam fantasticky staral o svoju ženu a sám jej robil pôrodníka – čo je s vami?“
„Cazalis robil pôrodníka svojej žene?“
„Áno.“ Jimmy sa pozrel na oboch. Inšpektor Queen stál pri okne a za chrbtom si naťahoval ruky.
„Nie je to proti etike?“ opýtal sa akoby náhodou. „Lekár, ktorý robí pôrodníka vlastnej žene?“
„Do čerta, nie. Väčšina lekárov to, pravda, nerobí, lebo sú so ženou v tehotenstve citove spätí. Pochybujú o tom, že by to dokázali – kde je tá poznámka – že by dokázali ‚k príslušnej osobe zaujať profesionálne stanovisko‘. Ale mnohí lekári to dokážu a doktor Cazalis bol jedným z nich.“
„Konečne,“ povedal inšpektor Ellerymu, ako keby mu Ellery v tomto bode oponoval,‘ „vo svojom odbore to bol naozaj kanón.“
„Typ,“ povedal Jimmy, „tak vrcholne egocentrického človeka, že sa mohol pokojne stať psychiatrom. Hm?“
„Myslím, že to nie je celkom korektné voči psychiatrom,“ zasmial sa Ellery. „Našli ste nejaké dáta o dvoch deťoch, ktoré stratil?“
„Všetko, čo o nich viem, je, že oba pôrody boli neobyčajne ťažké a že po druhom pani Cazalisová už nemohla mať deti. Dozvedel som sa, že obaja boli chlapci.“
„Pokračujte.“
Inšpektor sa vrátil a posadil sa k fľaške.
„Roku 1930, niekoľko mesiacov po tom, čo prišli o druhé dieťa, nachádzame Cazalisa v stave nervového zrútenia.“
„Zrútenia,“ povedal Ellery.
„Zrútenia?“ opýtal sa inšpektor.
„Áno. Uštval sa, mal už štyridsaťosem rokov – jeho zrútenie pripisovali prepracovaniu. Vtedy už mal za sebou vyše dvadsaťpäť rokov pôrodníckej a gynekologickej praxe, bol to bohatý človek; vzdal sa teda praxe a pani Cazalisová začala s ním cestovať. Vydali sa na zábavnú plavbu okolo sveta – poznáte tie plavby, cez Kanál do Seattle, potom krížom cez Pacifik – a v čase, keď došli do Európy, bol Cazalis prakticky zase pri silách. Lenže v skutočnosti nebol. Zatiaľ čo boli vo Viedni – bolo to začiatkom 1931 – dostal recidívu.“
„Recidívu?“ zarazil sa Ellery. „Myslíte, ďalšie zrútenie?“
„Recidíva je správne slovo. Boli to opäť nervy, alebo duševná depresia, alebo také volaco. Tak či onak, keď bol vo Viedni, zašiel navštíviť Bélu Seligmanna a –“
„Kto je to Béla Seligmann?“ opýtal sa inšpektor Queen.
„Pýtate sa, kto je Béla Seligmann? Nuž, Béla Seligmann je –“
„Predsa bol Freud,“ povedal Ellery, „potom Jung a po ňom Seligmann. Niečo ako Jung, na ktorého ten starý drží.“
„Áno, stále sa okolo neho motá. Seligmann odišiel z Rakúska práve včas, aby mohol pozorovať Anschluss z čestného miesta na tribúne v Londýne; ale po malej kremačnej ceremónii na berlínskom kancelárstve sa vrátil do Viedne a myslím, že je tam dodnes. Teraz má vyše osemdesiat, ale roku 1931 bol na vrchole svojich síl. No zdá sa, že Cazalis Seligmanna veľmi zaujal, lebo ho priamo vytrhol z jeho choroby a prebudil v tom chlapíkovi ambíciu stať sa psychiatrom.“
„Študoval u Seligmanna?“
„Štyri roky – bok po boku, ako mi povedali: Cazalis strávil istý čas aj v Zürichu, a potom, roku 1935 sa Cazalisovci vrátili do Spojených štátov. Vyše roka ešte získaval skúsenosti v nemocnici a začiatkom roku 1937 – pozrime sa, vtedy už musel mať päťdesiatpäť rokov – otvoril si psychiatrickú prax v New Yorku. Ostatok je história.“ Jimmy si pritiahol svoj opustený pohár.
„To je všetko, čo ste získali, Jimmy?“
„Áno. Nie.“ Jimmy sa v náhlivosti pozrel do poslednej obálky. Ešte je tu jeden zaujímavý bod. Asi pred rokom – minulý október – sa Cazalis znova zrútil.“
„Zrútil?“
„Tentoraz sa ma však nepýtajte na klinické detaily. Nemám prístup k lekárskym záznamom. Možno to bol jasný následok prepracovanosti – má energiu závodného koňa a nikdy sa nešetril. A prirodzene mal už šesťdesiatšesť rokov. Nevyzeralo to celkom na zrútenie, ale musel sa toho poriadne zľaknúť, lebo sa rozhodol obmedziť svoju prax. Pokiaľ viem, celý rok nepribral nový prípad. S pacientmi, ktorých má v liečbe, sa čo možno najviac piple, ostatným ľuďom dáva dlhé termíny. Dozvedel som sa, že čoskoro pôjde do penzie.‘’ Jimmy hodil svoju zbierku usvedčujúcich obálok na stôl. „Koniec hlásenia.“
Obálky ležali na stole.
„Ďakujem, Jimmy,“ povedal Ellery čudným, rozhodným hlasom.
„Máte, čo ste chceli?“
„Čo som chcel?“
„No, čo ste očakávali?“
Ellery povedal opatrne: „Je to veľmi zaujímavá zpráva.“
Jimmy postavil pohár na stôl. „Ak sa nemýlim, vy šamani chcete ostať sami.“
Ani jeden z mužov neodpovedal.
„Aby som už nemusel počúvať,“ povedal Jimmy a zodvihol klobúk, „že McKell nevie, kedy sa má stratiť.“
„Pekná robota, McKell, celkom pekná,“ povedal inšpektor. „Dobrú noc.“
„Rátam s vami aj naďalej, Jimmy.“
„Nebude vám prekážať, ak priplávam s Celestou zajtra večer?“
„Ani najmenej.“
„Ďakujem! Ach.“ Jimmy zastal v predizbe. „Ešte mám jeden detail.“
„Aký?“
„Dajte mi vedieť, keď mu nasadíte želiezka, dobre?“

Keď sa dvere zavreli, Ellery vyskočil.
Otec nalial ďalší pohárik. „Tu máš, vypi!“
Ale Ellery iba zamrmlal: „Ten symptóm s takzvaným otrasom od granátu v prvej vojne. Tie opakujúce sa zrútenia. A v stredných rokoch ten zrejmý pokus kompenzovať niečo takým náhlym, zjavne neočakávaným záujmom o psychiatriu. To súhlasí, to súhlasí.“
„Vypi to,“ povedal otec.
„Ďalej je tu celá tá egocentrická šablóna. Pre človeka v päťdesiatke je nezvyčajné, aby začal študovať psychiatriu, aby si ako päťdesiatročný otvoril klientelu a aby dosiahol na novom pracovisku úspech. Musel byť úžasne priebojný.“
„Pozri sa na začiatok jeho histórie. Človek, ktorý sa vydal na cestu, aby niečo dokázal – komu? Sebe alebo spoločnosti? A ktorý nestrpel, aby mu niečo stálo v ceste. Ktorý využil každý nástroj, čo mu prišiel do ruky, a odhodil ho nabok, len čo mu prestal byť užitočný. Profesionálna etika vždy a v tom najužšom slova zmysle; som o tom presvedčený. A potom svadba s dievčaťom, viac ako o polovicu mladším – a nie s hocijakým dievčaťom; musela to byť Merigrewka z Mainu.
„A tie dva tragické pôrody a… vina. Rozhodne vina: vzápätí to prvé zrútenie. Preťaženosť, áno; ale nie jeho tela. Jeho svedomia.“
„Nie je v tom príliš veľa dohadov?“ opýtal sa inšpektor Queen.
„Zatiaľ nemáme stopy, ktoré by si dal na sklíčko pod mikroskop. Želal by som si vedieť viac.“
„Hovoríš do vetra, synku.“
„Vznikli konflikty a od tej chvíle to bola len otázka času. Postupné rozvíjanie klbka. Začiatok choroby, rozklad celého psychického procesu – nech je ten prekliaty mechanizmus akýkoľvek. Osobnosť, ktorá bola paranoidná iba potenciálne, sa kdesi na tejto dráhe spriečila a stala sa paranoidnou de facto. Som zvedavý…“
„Na čo si zvedavý?“ opýtal sa otec, keď sa Ellery odmlčal.
„Som zvedavý, či pri obidvoch pôrodoch zomrelo dieťa zaškrtením.“
„Čím?“
„Pupočným. Pupočná šnúra sa môže ovinúť okolo hrdla.“
Starý pán naňho vyvalil oči.
Odrazu pružne vyskočil.
„Poďme spať.“

Dvadsať sekúnd po tom, čo otvorili zásuvku kartotéky so štítkom 1905-1910, našli biely lístok označený Abernethyová Sarah-Ann. Bol to jedenásty lístok v kartotéke. Na ňom bol pripätý modrý lístok, na ktorom bolo napísané Abernethy, Archibald Dudley, chlapec, 24. mája 1905, 10,26. Boli tam dve staromódne orechové skrinky s priečinkami, obe mali po tri zásuvky. Ani na jednej nebola zámka alebo haspra, no šatňu, v ktorej skrinky objavili a ktorá slúžila za komoru, museli odomknúť; mohutný seržant Velie to urobil bez ťažkostí. Bola to veľká komora plná pamiatkových predmetov a starožitností Cazalisovej domácnosti; na boku, kde stáli skrinky, bola aj sklenená vitrína s pôrodníckymi a chirurgickými nástrojmi a ošúchanou lekárskou taškou.
Záznamy jeho psychiatrickej praxe boli uložené v moderných oceľových skriniach v jeho súkromnej kancelárii. Tieto skrine boli zamknuté.
A predsa Queenovci strávili celý ten čas v preplnenej, potuchlinou raziacej komore.
Na lístku pani Abernethyovej bol zaznamenaný priebeh tehotenstva. Lístok Archibalda Dudleyho uvádzal dáta narodenia a vývoja dojčaťa. Bolo zrejmé, že dr. Cazalis vykonával v tomto období zvyčajnú pediatrickú starostlivosť.
Z deväťdesiatich ôsmich bielych lístkov, ktoré neskoršie prešli, jeden bol označený Smithová Eulália, k nemu bol pripätý ružový lístok, označený Smithová Violette, dievča, 13. februára 1907, 18,55.
Stošesťdesiatštyri lístkov za Smithovou našli záznamy O’Reilly Maura B, a O’Reilly Rian, chlapec, 23. decembra 1908, 4,36. Lístok Riana O’Reillyho bol modrý.
Za necelú hodinu mali pohromade lístky všetkých deviatich obetí Mačky. Nemali s tým nijaké ťažkosti. Boli zoradené v chronologickom poriadku v zásuvkách, každá zásuvka bola označená príslušnými rokmi, stačilo teda jednoducho prejsť všetky zásuvky lístok po lístku.
Ellery poslal seržanta Velieho do manhattanskej telefónnej centrály. Trvalo mu to bodnú chvíľu.

„Je to také čertovsky logické,“ ponosoval sa Ellery, „keď raz máte v ruke kľúč. Nevedeli srne pochopiť, prečo sú obete Mačky čoraz mladšie a nemajú medzi sebou očividne nič spoločného. Cazalis zrejme jednoducho sledoval chronológiu svojich záznamov. Vrátil sa na začiatok svojej lekárskej praxe a systematicky sa prepracúval dopredu.“
„V štyridsiatom štvrtom roku sa osud zmenil,“ povedal zamyslený inšpektor. „Pacienti pomreli. Deti, ktoré priviedol na svet, dorástli a presťahovali sa na iné miesta. A uplynulo najmenej devätnásť rokov, čo bol s nimi v styku ako lekár, a tak väčšina týchto lístkov musela byť zastaraná ako predhistorickí vtáci.“
„Presne tak. Ak by bol chcel urobiť alebo si chcel pripraviť komplikovaný prieskum, nemohol dúfať, že sa mu podarí čistý ťah. Preto sa snažil sústrediť radšej na lístky s menami, ktoré sa dajú vystopovať najľahšie. Ešte ako za čias svojej manhattanskej praxe najjednoduchšie bolo pozrieť do manhattanského telefónneho zoznamu. Bezpochyby začal s prvým lístkom svojej kartotéky. Je to Sylvan Sacopy, chlapec, ktorý sa narodil pani Margaret Sacopyovej v marci 1905. No ani jedno z týchto dvoch mien sa nenachádza v bežnom manhattanskom zozname. Tak prešiel k druhému lístku. Znova nemal šťastie. Prekontroloval som každé meno v prvých desiatich zoznamoch a ani jedno sa nenašlo v manhattanskom zozname. Abernethyho lístok bol prvý v bežnom zozname. A Abernethy bol prvou obeťou. A hoci som neprekontroloval všetky mená na deväťdesiatich siedmich lístkoch medzi Abernethym a Violettou Smithovou, stačilo mi to, aby som na tom príklade ukázal, že Violette Smithová sa stala druhou Mačkinou obeťou presne z toho istého dôvodu: napriek skutočnosti, že jej lístok má číslo 109, mala tú smolu, že bola číslom 2 v telefónnom zozname. Vôbec nepochybujem o tom, že to isté platí aj o ostatných.“
„Presvedčíme sa.“
„Potom tu bol nevysvetliteľný úkaz, že všetky obete s výnimkou jednej boli slobodné. Teraz, keď vieme, ako ich Cazalis vyberal, odpoveď uhádne aj dieťa: Z deviatich obetí je šesť žien a traja muži. Z troch mužov jeden je ženatý a dvaja nie – ale Donald Katz bol mladík: to bol rozumný priemer. Ale zo šiestich žien nebola ani jedna vydatá. Prečo boli ženské obete všetky slobodné? Pretože keď sa žena vydá, zmení sa jej meno! Pomocou telefónneho zoznamu mohol Cazalis vystopovať jedine tie ženy, ktorých mená sa zhodovali s menami na kartotečných lístkoch.
A potom to čudné farebné označenie, ktoré sprevádza zločiny,“ pokračoval Ellery. „To bola tá najnápadnejšia niť zo všetkých, aby ju čert vzal. Modré šnúry pre mužov, lososovoružové pre ženy. Možno to bol ten lososový odtieň ružovej, ktorý ma zvádzal z cesty. Ale lososová je odtieň ružovej a ružová a modrá sú tradičné farby dojčeniec.“
„To je prejav sentimentality,“ zašomral otec, „bez toho sa zaobídem.
„Čoby sentimentalita – je taká významná ako farba pekla. Naznačuje, že v hlbokej priepasti svojej mysle Cazalis považuje svoje obete stále za deti. Keď zaškrtil Abernethyho modrou šnúrou, v skutočnosti škrtil chlapčeka… použil pritom šnúru, aby ho vrátil do predpeklia. Pupočný symbolizmus bol v tom od začiatku. Vražedné farby pôrodu.“
Odkiaľsi z bytu sa ozývali pokojné zvuky otváraných zásuviek.
„Velie,“ povedal inšpektor. „Bože, keby tu bolo aspoň zopár tých šnúr.“
Ale Ellery povedal: „A tá trýznivá trhlina medzi obeťami 6 a 7 – od Beatrice Willikinsovej po Lenoru Richardsonovú. Do toho času vekový rozdiel medzi obeťami, nasledujúcimi po sebe, nikdy nepresahoval tri roky. Odrazu sedem.“
„Vojna –“
„Ale v praxi pokračoval už v roku 1919 alebo 1920 a Lenore Richardsonová sa narodila v dvadsiatom štvrtom.“
„Možno nemohol nájsť človeka narodeného v tých rokoch.“
„Omyl. Tu je jeden narodený napríklad v septembri 1921, Harold Mazzupian. Je v adresári. Tu je druhý, január 1922, Benjamin Treudlich. Aj ten je v adresári. Našiel som najmenej päť ďalších narodených pred rokom 1924 a bolo ich iste viac. A predsa ich obišiel a vybral si za obeť dvadsaťpäťročnú Lenoru Richardsonovú. Prečo? Ale čo sa prihodilo medzi vraždami Beatrice Willikinsovej a Lenory Richardsonovej?“
„Čo?“
„Možno to bude znieť trochu úzkoprso, ale fakt je, že medzi tými dvoma vraždami primátor vymenoval zvláštneho vyšetrovateľa, ktorý mal sledovať Mačkine vraždy.“ Inšpektor sa zamračil.
„Nie, rozpamätaj sa. Urobila sa tomu obrovská reklama. Moje meno a poslanie sa spomínalo a opisovalo priam ako senzácia. Nebolo teda možné, aby moje vymenovanie neurobilo na Mačku dojem. Musela si položiť otázku, či bude môcť po tejto náhlej zmene udalostí bezpečne pokračovať vo svojej vražednej kratochvíli. Iste sa pamätáš, že noviny to celé riadne rozmazali. Znova opisovali moje staré prípady, špekulatívne riešenia – materiál hoden supermana. Nech už predtým Mačka o mne vedela alebo nie, môžeš si byť istý, že si potom prečítala všetko, čo bolo v novinách, a vypočula všetko, čo vysielal rozhlas.“
„Myslíš, že sa ťa zľakla?“ zaškľabil sa inšpektor Queen. „Oveľa pravdepodobnejšie je,“ odsekol Ellery, „že privítala tieto výhľady na duel. Mysli na to, že máme do činenia so zvláštnym druhom blázna – s človekom zbehlým vo vede o ľudskej mysli a osobnosti a súčasne s paranoikom v plnom rozlete, ktorý trpí sústavnými preludmi vlastnej veľkosti. Taký človek mohol považovať za výzvu to, že som sa zapojil do pátrania; potvrdzuje to aj ten sedemročný skok od Willikinsovej po Richardsonovú.“
„Ako to myslíš?“
„Je nejaký významný fakt vo vzťahu Lenory Richardsonovej ku Cazalisovi?“
„Bola to neter jeho ženy.“
„Cazalis preto zámerne preskočil celý rad vhodných obetí a zavraždil vlastnú neter, lebo vedel, že takto sa stane jednou zo zainteresovaných osôb prípadu. Vedel, že sa bude musieť so mnou stretnúť na scéne. Vedel, že za týchto okolností bude celkom samozrejmé, ak sa dá zatiahnuť do pátrania ako jeden z vyšetrujúcich. Prečo pani Cazalisová trvala na tom, aby nám jej manžel ponúkol svoje služby? Lebo s ňou často ‚diskutoval‘ o svojich ‚teóriách‘ o Mačke! Cazalis si starostlivo pripravoval cestu a využil ženinu lásku k Lenore ešte pred zavraždením Lenory. Keby pani Cazalisová nebola nadhodila túto možnosť, bol by sa prihlásil dobrovoľne. Ale ona ju spomenula a on vedel, že to urobí.“
„A tak sa dostal dovnútra samotného prípadu,“ zakrochkal inšpektor, „do pozície, v ktorej vedel presne, čo robíme –“
„Do pozície, v ktorej mohol vychutnávať vlastnú silu.“ Ellery mykol plecom. „Povedal som ti, že som vyšiel z cviku. Stále som si uvedomoval, že od Mačky môžeme čakať taký ťah. Či som nepodozrieval Celestu a Jimmyho presne z takého motívu? Nevedel som sa zbaviť tej myšlienky. A celý čas tam striehol Cazalis –“
„Šnúry sme nenašli.“ Vyskočili.
Bol to však iba seržant Velie v dverách komory. „Mali by tam byť, Velie,“ vyštekol inšpektor. „Čo tie oceľové registračky v jeho kancelárii?“
„Museli by sme zohnať Billa Devandera, aby ich otvoril. Ja sa v tom nevyznám. Určite by som zanechal stopy.“
„Koľko času ešte máme?“ Inšpektor siahol na retiazku hodiniek.
Ale Ellery stisol pery. „Keby sme to chceli urobiť dôkladne, potrebovali by sme oveľa viac času, ako nám ostáva dnes, tatko. Ostatne, pochybujem, že by tu držal tie šnúry. Je to príliš nebezpečné, mohla by ich tu nájsť žena alebo slúžka.“
„To je moja reč,“ zlostne dodal seržant Velie. „Povedal som to pánu inšpektorovi – pamätáte? – povedal som, pán inšpektor, iste ich má ukryté niekde v prenajatej skrinke.“
„Viem, že ste to povedali, Velie, ale môžu byť aj priamo tu, v byte. Musíme nájsť tie šnúry, Ellery. D. A. mi včera oznámil, že keby sme mohli spojiť nález toho istého druhu modrých a ružových šnúr s niektorým indivíduom, stačilo by mu to, aby to pohnal pred súd.“
„Tvojmu D. A. môžeme dať oveľa lepší dôkaz,“ povedal odrazu Ellery. „Aký?“
Ellery položil ruku na jednu z orechových skriniek. „Neprichodí nám nič iné iba nasťahovať sa do Cazalisovho bytu. Určite ešte neskončil – s lístkami Petrucchiovej a Katza sa dostal iba po 10. marec 1927 a pôrodnícke záznamy si viedol ešte ďalšie tri roky.“
„Nerozumiem tomu celkom,“ ponosoval sa seržant.
Ale inšpektor sa už pohrúžil do zásuvky so štítkom 1927 – 1930.

Rodný lístok, ktorý nasledoval po Donaldovi Katzovi bol ružový a bolo na ňom meno Ruthasová Roselle. Adresár však nevykazoval nijakú Ruthasovú. Ďalší lístok bol modrý. „Finkleston Zalmon.“ V adresári nenašli také meno. Ružový. „Heggerwittová Adelaide.“
„Pokračuj, tatko.“
Inšpektor vytiahol ďalší lístok. „Collins, Barclay M.“
„Množstvo Collinsov… ale ani jeden Barclay M.“
„Na lístku je uvedené rodné meno matky ako…“
„Na tom nezáleží. Všetky jeho obete boli v telefónnom zozname uvedené pod vlastným menom. Preveril som si už prv niekoľko mien rodičov, ak nebola obeť uvedená, a našiel som v zozname dvoch; musí tam byť hromada ďalších. Tých však obišiel; myslím, že preto, lebo by sa tým bolo predĺžilo jeho nevyhnutné pátranie, a to by podstatne zvýšilo riziko, Preto sa uspokojil aspoň s prípadmi, ktoré mohol vystopovať priamo. Čo je na ďalšom lístku?“
„Frawlinsová Constanze.“
„Nie.“
O päťdesiatdeväť lístkov ďalej inšpektor čítal: „Soamesová Marilyn.“
„Ako sa to píše?“
„S-o-a-m-e-s-o-v-á.“
„So –a… Soamesová. Tu je to! Soamesová Marilyn!“
„Pozrime sa na to!“
Bola to jediná Soamesová v zozname. Adresa znela: Východná 29. ulica, 486.“
„Za Prvou avenue,“ zašomral inšpektor. „Čo by kameňom dohodil od nemocnice Bellevue.“
„Ako sa volajú rodičia? Na bielom lístku?“
„Edna L. a Frank P. Otcovo zamestnanie je uvedené ako ‚poštový zamestnanec‘.“
„Môžeme sa ešte rýchlo pozrieť na Marilyn Soamesovú jej rodinu? Načo tu ešte čakáme?“
„Už je neskoro… Zavolám najprv primátorovi, presvedčím sa, či má Cazalisa na očiach. Velie, kde je telefón?“
„V jeho kancelárii sú až dva.“
„V byte nemá telefón?“
„V telefónnej kabíne za predizbou.“
Inšpektor odišiel.
Keď sa vrátil, Ellery povedal: „Neozývajú sa, však?“
„Čo si o mne myslíš, Ellery?“ Inšpektor bol nevrlý. „Boli by sme v poriadnej kaši, keby sme sa hlásili na jeho čísle. Zavolám im znova o pol hodiny. Velie, ak by tam zvonil telefón, nedvíhajte!“
„Čo si o mne myslíte?“
Čakali.
Seržant Velie sa ďalej motal po predizbe.
Inšpektor stále vyťahoval hodinky.
Ellery vybral ružový lístok.
Soamesová Marilyn, dievča, 2. januára 1928, 7,13.
K manhattanskému obyvateľstvu pribudlo jedno dievča. Životná štatistika zrodu. Zaznamenaná rukou smrti.

Začiatok zákroku Prirodzený
Poloha pri pôrode L. O. T.
Čas zákroku 6 hod.
Priebeh Normálny
Anestézia Morfín-skopolamín
Operácia Kliešte
Profylaxia Crede
Doba tehotenstva 40 týždňov
Dýchanie Spontánne
Metóda resuscitácie Nijaká
Zranenia pri pôrode Nijaké
Vrodené anomálie Nijaké
Pomocné liečivá Nijaké
Váha 2979 g
Dĺžka 49 cm

A tak ďalej až po desiaty deň. Správanie dieťaťa. Dr náhradnej alebo doplnkovej výživy… Zaznamenané poruchy: zažívacie, dýchacie, krvného obehu, urologické, nervového systému, pokožky, pupka…
Svedomitý lekár. Smrť bola vždy svedomitá. Zažívanie. Krvný obeh. Pupok. Najmä pupok. Miesto, kde extraembryonálne štruktúry súvisia bez prerušenia so štruktúrami vlastného tela embrya, anatomická a zoologická definícia. Na ktoré nadväzuje pupočná šnúra, spájajúca plod cicavca s placentou… Whartonovo želé… Epiblastický epitel… Ani zmienka o indickom hodvábe.
Ale ten mal prísť až o dvadsať rokov neskoršie.
Zatiaľ ružové lístky pre dievčence, modré pre chlapcov.
Systematicky. Vedecké zaklínadlo s pôrodom.
Vo vyblednutých písmenách tu na lístku bolo všetko: Úvodné poznámky Boha k ďalšej uzavretej jednotke mokrého, červeného, zvíjajúceho sa života.
A presne tak, ako Pán dal, tak i berie.

Keď inšpektor položil slúchadlo, bol trochu bledý. „Matkino meno Edna, pozri Lafferty. Otcovo meno Frank Pellman Soames, povolanie poštový úradník. Dcéra Marilyn je diplomovaná stenografka, dvadsaťjedenročná.“
Dnes večer, zajtra, budúci týždeň, budúci mesiac. Marilyn Soamesová, dvadsaťjedenročná, povolaním diplomovaná stenografka, bytom na Manhattane, Východná 29. ulica 486, bude vytrhnutá z kartotéky dr. Edwarda Cazalisa tou istou rukou, ktorá ju priviedla na svet, a vzápätí jej začne meriavať lososovoružovú šnúru z indického hodvábu.
A potom sa vydá na postriežku so šnúrou v ruke a neskoršie si karikaturista z New York Extra zastrúha svoje brká a prikreslí Mačke vlajúci desiaty chvost a jedenásty v podobe otáznika.
„Lenže tentoraz si naňho počkáme,“ povedal Ellery v tú noc v obývacej izbe Queenovcov. „Musíme ho dochytiť so šnúrou v ruke, a to tak tesne pred ozajstným okamihom útoku, ako len budeme bezpečne môcť. To je jediný spôsob, ako mu môžeme spoľahlivo prilepiť nálepku Mačky tak, aby mu držala.
Celeste s Jimmym vyzerali celkom zdesení.
Inšpektor Queen stále pozoroval dievča zo svojho kresla.
„Nič nemôžeme ponechať na náhodu,“ povedal Ellery. „Cazalis bol od piatku pozorovaný plných dvadsaťštyri hodín, Marilyn Soamesová je od dnešného večera. Každú hodinu dostávame správy o Cazalisových pohyboch v osobitnej kancelárii na policajnom veliteľstve, kde seržant Velie s ďalším mužom mali nepretržitú službu. Títo dvaja dôstojníci majú inštrukcie, aby zavolali naše súkromné číslo v okamihu, keby strážcovia Cazalisa hlásili nejaký podozrivý pohyb.
Marilyn Soamesová nemá ani tušenia, čo sa chystá; nevie to nik z jej rodiny. Keby sme ich do toho zasvätili, iba by ich to znervózňovalo a Cazalis by mal podozrenie. Potom by sme mohli začať s celou vecou znova, alebo by sme ho mohli odstrašiť natrvalo – alebo na veľmi dlhý čas. Nemôžeme si dovoliť čakať. Nemôžeme si dovoliť prepásť príležitosť.
Aj o dievčati dostávame hodinové hlásenia. Sme skoro dokonale vybavení.
„Skoro?“ opýtal sa Jimmy.
To slovo viselo medzi nimi a vyvolávalo zvlášť nepríjemný pocit.
„Celeste, vás som si držal v rezerve,“ povedal Ellery. „Pre najdôležitejší a najriskantnejší ťah v tom celom. Ako Jimmyho náhradníčku. Keby bola Cazalisova ďalšia vhodná obeť muž, mal by som tu Jimmyho. Ak žena – vás.“
„Aký ťah to má byť?“ opatrne sa opýtal Jimmy.
„Pôvodne som mal v úmysle nahradiť jedným z vás ďalšiu obeť, určenú podľa Cazalisovej kartotéky.“
A už tu bol McKell, ktorý sa vynoril z kubistickej mäteže svojich rúk a nôh a prenikavo pozrel na Elleryho. „Odpoveď znie: nie. Túto ženu sa vám nepodarí dohnať na jatky. Nesúhlasím s tým ja, McKell!“
„Povedal som ti, Ellery, že by sme to indivíduum mali zavrieť ako verejného nepriateľa.“ Inšpektor prudko zvolal: „Sadnite si, McKell!“
„Ostanem stáť a musí vám to stačiť!“
Ellery si vzdychol.
„Si taký milý, Jimmy,“ povedala Celeste. „Predsa nikomu nenaletím, nech si už pán Queen myslí, čo chce. Nebolo by lepšie, keby si si sadol a staral sa o svoje veci ako poslušný chlapec?“
„Nie!“ zreval Jimmy. „Tešíš sa na to, že ti niekto vykrúti ten tvoj bláznivý krk? Aj taký úžasný mozog, ako je tento, môže mať zavše okienko. A okrem toho, správal sa niekedy ako človek? Viem o ňom všetko. Sedí si vo svojej centrále a babre sa s ciferníčkami. Hovoriť o megalománii! Ak vženie tvoj krk do Cazalisovej slučky, aký je rozdiel medzi ním a Cazalisom? Obidvaja sú paranoici! V každom prípade je celý plán jasná a vyložená hlúposť. Ako môžeš obalamutiť Cazalisa, aby si myslel, že si niekto iný? Si hádam Mata Hari?“
„Nenechali ste ma dohovoriť, Jimmy,“ odvetil trpezlivo Ellery. „Povedal som, že tak som si to predstavoval spočiatku. No keď som o tom uvažoval, prišiel som na to, že je to nebezpečné.“
„Ach, tak,“ povedal Jimmy.
„Nie však pre Celestu – tá by bola tak dobre chránená, ako bude chránená Marilyn Soamesová – ale kvôli pasci. Marilyn Soamesová sa stane jeho objektom; bude na ňu striehnuť, tak ako striehol na ostatných; najbezpečnejšie bude robiť jej spoločníčku.“
„To som si mohol myslieť. Aj keď z nej nechcete urobiť vnadidlo pre Mačku, predsa ste neľudský!“
„Teda čo je moja úloha, pán Queen? – Jimmy, ty čuš!“
„Ako som povedal, máme všetky dôvody veriť, že Cazalis robí akúsi predbežnú obhliadku svojich obetí. Práve preto budeme Marilyn sledovať po celý čas od chvíle, keď vykročí z bytu. Ale prirodzene s detektívmi môžeme pracovať iba vonku. Tým zabezpečíme fyzickú ochranu, ale nemáme kontrolu napríklad telefónnych rozhovorov.
Môžeme odpočúvať Cazalisove telefonáty v prípade, že by sa pokúsil spojiť s Marilyn alebo s jej rodinou zo svojho bytu. Ale Cazalis je práve taký informovaný, ako je prefíkaný, a verejnosť sa už v posledných rokoch dozvedela o oficiálnom odpočúvaní hovorov – odpočúvacia technika i odpočúvané rozhovory sa dávno dostali do novín; nemôžeme teda riskovať, že by u Cazalisa vzniklo podozrenie. Okrem toho je nemysliteľné, aby bol taký naivný a používal na tento účel vlastné telefóny; aký je opatrný a pritom smelý, dokazujú jeho skutky. Ak sa teda pokúsi o telefonický styk, bude to nepochybne z niektorej telefónnej búdky, a na to sa nemôžeme pripraviť.
Môžeme napojiť aj Soamesov telefón, no ani tu sa nemôžeme vyhnúť riziku, že vzbudíme podozrenie rodiny; priveľmi záleží na tom, aby sa Soamesovci niekoľko nasledujúcich týždňov správali normálne.
Alebo Cazalis vôbec nezavolá. Možno skúsi nadviazať písomný styk.“
„Je pravda, že v minulých prípadoch sme nenašli nijaký dôkaz o snahách zblížiť sa pomocou listov,“ dodal inšpektor, „ale to neznamená, že také snahy neboli; aj keby to nikdy predtým nebol urobil, nie je záruka, že to neurobí teraz.“
„Čiže je možný list pod falošným menom?“ povedal Ellery. „Aj keby sme zachytili celú poštu Spojených štátov…“ Ellery pokrútil hlavou. „Uznajme hneď, že je to prakticky nemožné.
V oboch prípadoch je pre nás najbezpečnejší kurz nasadiť do Soamesovej domácnosti niekoho, komu môžeme dôverovať. Niekoho, kto by býval v rodine a celé nasledujúce dva či tri týždne by sa odtiaľ nepohol.“
„A ten niekto som ja,“ povedala Celeste.
„Môže mi niekto láskavo povedať,“ ozval sa z pohovky Priškrtený hlas, „či je to skutočnosť, alebo je to nočná mora spriahnutá s Dalim, Lombrosom a Sax Rohmerom?“
Ale nik si ho ani nevšimol. Celeste sa zamračila. „A predsa, nespoznal by ma, pán Queen? Od toho času, čo –?“
„Striehol na Simonu?“
„A z tých mojich obrázkov, čo boli potom v novinách?“
„Myslím si, Celeste, že sa sústredil skôr na Simonu a vás si príliš nevšímal. A prezrel som si aj kartotéku vašich fotografií z novín a všetky do jednej sú strašné. Ale je možné, že by vás spoznal – to áno. Ak by vás bol skôr videl, Celeste. Ale my sme sa bezpečne presvedčili,“ usmial sa Ellery, „že vás nevidel. Neskrivil by sa vám ani vlas na hlave. Nevyšli by ste nikdy von na ulicu, iba ak pod prísnym dozorom.“
Ellery rýchlo pozrel na otca a inšpektor vstal.
„Ale predsa vám poviem, slečna Phillipsová,“ začal inšpektor Queen, „že som bol zásadne proti tomu. Táto úloha si vyžaduje školenú silu.“
„Ale,“ trpko dodal Jimmy McKell.
„Ale sú tu dva fakty, ktorým Ellery ďakuje za to, že som si to rozmyslel. Jeden z nich je, že ste roky opatrovali chromého invalida. Druhý je, že jedno z mladších detí v rodine Soamesovcov – s Marilyn sú štyri – sedemročný chlapec si pred mesiacom zlomil bedernú kosť a iba minulý týždeň ho priviezli v sadre z nemocnice.
Zadovážili sme si o tom chlapcovi lekársku správu. Musí stále ležať a niekoľko týždňov bude potrebovať všestrannú opateru. Nemusí to byť ošetrovateľka z povolania; stačila by civilná. Pomocou sprostredkovateľa sme sa už spojili s rodinným lekárom, istým dr. Myronom Ulbersonom, a ukázalo sa, že dr. Ulberson sa už pokúšal nájsť pre dieťa civilnú sestru, zatiaľ mu však šťastie nežičilo.“ Inšpektor pokrčil plecom. „Chlapcova nehoda by nám mohla veľmi pomôcť, slečna Phillipsová, ak by ste sa cítili dostatočne schopná zahrať úlohu civilnej sestry v tomto prípade zlomenej bedernej kosti.“
„Ach, áno!“
„Ako viem, bude ho treba kŕmiť, umývať a zabávať,“ povedal Ellery. „Ďalej bude chlapec potrebovať masáže a podobnú starostlivosť. Myslíte, že by ste to zvládli, Celeste?“
„Presne toto som robila, keď som opatrovala Simonu, a Simonin lekár mi neraz povedal, že sa v tom vyznám lepšie ako väčšina školených sestier, ktoré pozná.“
Queenovci sa pozreli na seba a inšpektor prisvedčil.
„Zajtra ráno, Celeste,“ povedal jasne Ellery, „pôjdete navštíviť dr. Ulbersona. Už vie, že nie ste povolaním ošetrovateľka a že vašu prítomnosť v domácnosti Soamesovcov si vynútilo prísne tajné poslanie, ktoré nemá s predstieranou funkciou nič spoločného. Dr. Ulberson bol veľmi tvrdý oriešok – museli sme získať vysokého funkcionára mesta, aby ho osobne ubezpečil, že všetko toto sa robí v záujme Soamesovcov. To však nezmení skutočnosť, že si vás nemilosrdne preskúša.“
„Viem, ako treba obracať pacientov v posteli, ako sa dávajú injekcie – určite bude spokojný, viem, že bude.“
„A pridaj trochu toho pôvabu,“ zavrčal Jimmy. „Toho, ktorým si ma tak zmiatla.“
„Urobím to, lebo to potrebujú, McKell!“
„Stavím sa, že to dokážete,“ povedal Ellery. „Mimochodom, radšej nepoužívajte svoje skutočné meno, ani u dr. Ulbersona.“
„A čo u McKella?“ posmieval sa McKell. „Naozaj, čo keby ste si zmenili meno na McKellová a vykašlali sa na ten ópiový sen robiť rezervnú dámu?“
„Ešte jedna hlúpa poznámka, McKell,“ štekol inšpektor, „a budete vďačiť mojej nohe, keď sa ocitnete pri dverách!“
„Výborne, keď ste už taký egoista,“ zašomral Jimmy a skrútil sa na pohovke ako rozhorčený leňochod.
Celeste ho vzala za ruku. „Moje ozajstné meno je Martinová, vyslovované po francúzsky, môžem ho však používať aj vyslovené po anglicky znejúce Martinová –“
„Dokonalé.“
„– a ďalej, matka Phillipsová mi hovorievala Suzanne. To je moje druhé meno. Ešte i Simone ma zavše volala Sue.“
„Sue Martinová. Dobre, menujte sa tak. Ak bude dr. Ulberson spokojný, bude vás odporúčať Soamesovcom ako domácu ošetrovateľku a môžete hneď nastúpiť. Budete si prirodzene žiadať honorár, aký dostávajú civilné sestry, nech je to už koľkokoľvek. To vám ešte zistíme.“
„Áno, pán Queen.“
„Postojte chvíľku, slečna Phillipsová,“ povedal inšpektor Queen.
Celeste ostala prekvapená stáť. „Prečo?“
Inšpektor si ju prezeral od hlavy po päty.
„V tomto okamihu obyčajne hvizdnú,“ povedal Jimmy.
„To je práve ten háčik,“ zašomral inšpektor. „Slečna Phillipsová, navrhujem vám, aby ste sa trochu zbavili svojho pôvabu. Nie že by som neuznával vysoko dôležité povolanie civilných sestier, ale ak vy vyzeráte ako civilná sestra, potom vyzerám ja ako Olivia de Havilandová.“
„Áno, pán inšpektor,“ povedala Celeste a začervenala sa.
„Nijaká kozmetika, iba ak trochu rúžu. A nie príliš výrazný.“
„Áno, pán inšpektor.“
„Zjednodušte si účes. Zotrite si lak z nechtov a ostrihajte si ich. A noste najjednoduchšie šaty. Musíte sa urobiť staršou – a unavenejšou.“
„Áno, pán inšpektor,“ povedala Celeste.
„Máte biely plášť?“
„Nie –“
„Obstarám vám dva. A nejaké biele pančuchy. A čo biele topánky s nízkymi podpätkami?“
„Mám jedny, čo by sa na to hodili, pán inšpektor.“
„Ďalej budete potrebovať tašku s výstrojom pre ošetrovateľky. Tú vám obstaráme.“
„Áno, pán inšpektor.“
„A čo ohrievač s perleťovou rúčkou?“ navrhol Jimmy.
Ale keď ho ignorovali, vstal a zamieril k fľaške so škótskou.
„Teraz sa pozrime na detektívnu stránku,“ povedal Ellery. „Okrem toho, že budete robiť ošetrovateľku Soamesovmu chlapcovi, musíte mať stále otvorené oči a uši. Marilyn Soamesová vykonáva svoju stenografickú prax vonku – prepisuje však doma rukopisy a podobné veci; preto má aj telefón na svoje meno. To, že Marilyn pracuje i doma, je ďalšia výhoda; budete mať tak príležitosť spriateliť sa s ňou. Je iba o dva roky mladšia, a pokiaľ sme sa za ten krátky čas mohli dozvedieť, je to pekné a seriózne dievča.“
„Preboha!“ ozval sa Jimmy od barovej skrinky. „Práve ste opísali operáciu 29-B.“ Z hlasu mu však zaznievala pýcha.
„Zriedka chodí do spoločnosti, zaujíma sa o knihy – veľmi sa vám podobá, Celeste, ešte i výzorom. Najlepšie je však to, že má bláznivo rada svojho mladšieho brata, toho chorého chlapčeka, budete mať teda hneď niečo spoločné.“
„Zvlášť si budete musieť všímať telefónne rozhovory,“ povedal inšpektor.
„Áno, zistiť podstatu každého rozhovoru, najmä ak bude Soamesovcov volať neznámy.“
„A ide o to, či volajú k telefónu Marilyn alebo niekoho iného.“
„Rozumiem, pán inšpektor.“
„Ďalej si budete musieť zabezpečiť, aby ste mohli prečítať každý list, ktorý Marilyn dostane,“ povedal Ellery. „Pokiaľ bude možné, poštu celej rodiny. Jedným slovom, musíte sledovať všetko, čo sa prihodí v domácnosti, a detailne nás ó tom informovať. Chcem od vás pravidelné denné hlásenia.“
„Hlásenia mám podávať telefonicky? To pôjde asi ťažko.“
„Nemusíte odtiaľ telefonovať, iba ak vo výnimočných prípadoch. Nájdeme vhodné miesta, kde sa stretneme v blízkosti Východnej 29. a Prvej a Druhej avenue. Každý večer na inom mieste.“
„Prídem i ja,“ povedal Jimmy.
„Keď Stanleyho uložíte spať, vyberiete sa každý večer v určený čas na prechádzku. Musíte si sama stanoviť čas, kedy ta prídete, aby sme mali prehľad o celej situácii. Osvojte si ten zvyk hneď od prvého večera, aby rodina pokladala vaše večerné vychádzky za samozrejmé. Keby sa niečo vyskytlo, čo by vám zabránilo odísť z domu v dohodnutom čase, budeme vás čakať na určenom mieste, dokiaľ nebudete môcť prísť; aj keby sme mali čakať celú noc!“
„Aj ja,“ povedal Jimmy.
„Máte nejaké otázky?“
Celeste sa zamyslela. „Neviem si spomenúť na nič.“
Ellery si ju obzerá celkom bezočivo, pomyslel si Jimmy. „Ani ti neviem dostatočne zdôrazniť, Celeste, aká dôležitá môžeš byť v tomto prípade. Prirodzene, vonku to môže odrazu prasknúť, ale ty sa do toho vôbec nezapletieš. No ak sa nič nestane, budeš iba našou trójskou kobylkou. Všetko bude potom závisieť od teba.“
„Urobím, čo budem môcť,“ povedala Celeste tichým hlasom.
„Mimochodom, ako sa vám to celé páči?“
„Celkom… fajn.“
„Keď zajtra navštívite dr. Ulbersona, potom si to všetko preberieme ešte podrobnejšie.“ Ellery ju chytil okolo pliec. „Dnes večer ostanete u nás, ako sme sa dohovorili.“
A Jimmy McKell zavrčal: „Aj ja!“

10
Celeste by bola oveľa radšej hrala v domácnosti Soamesovcov úlohu ženského Janusa, keby bola vedela, že Marilynin otec je neokrôchaný smilník, pani Soamesová Xantipa, Marilyn frivolná žaba a chlapci svorka uličných potkanov. Ukázalo sa totiž, že Soamesovci sú nebezpečne príjemní ľudia.
Frank Pellaman Soames bol vycivený človiečik, vyzeral pričapený a vysušený a mal ten najmäkší hrdelný hlas. Bol najstarším úradníkom na hlavnom poštovom úrade na rohu Ôsmej avenue a 33. ulice a bral svoju poštársku zodpovednosť tak vážne, ako keby ho bol do toho úradu dosadil sám prezident. Inak si rád dovolil z času na čas menšie žarty. Pravidelne nosieval po práci vždy niečo domov – sladké drievka, vrecúško slaných búrskych orieškov, zopár žuvačiek – a so šalamúnskou presnosťou to rozdelil medzi tri mladšie deti. Zavše priniesol Marilyne jediný ružový púčik, zabalený do zeleného hodvábneho papiera. Jedného večera doniesol obrovský puding so šľahačkou, uložený slávnostne v lepenkovej škatuli; priniesol ho svojej žene. Pani Soamesová sa zdesila jeho výstrednosti a povedala, že si ho netrúfa zjesť sama, bolo by to príliš sebecké, ale manžel jej čosi ticho pošepkal a ona sa začervenala. Celeste si ďalej všimla, že škatuľu starostlivo odložila do chladničky. Marilyn jej prezradila, že keď sa zjaví puding so šľahačkou, rodičia si vždy začínajú „šepkať“. Na druhé ráno, keď šla Celeste do chladničky po mlieko Stanleymu na raňajky, videla, že škatuľa je preč.
Marilynina matka bola jednou z tých od prírody mocných žien, ktorých sila vyschýna v strednom veku a ostáva po nej iba neskúsená slabosť. Žila vyčerpávajúcim životom na pokraji existenčného minima a neostávalo jej veľa času šetriť sa, okrem toho bola práve v prechode. „Som v prechode a ten mi ešte sťažuje vysoké nájomné, kŕčové žily a slabé nohy,“ povedala pani Soamesová Celeste s jedovatou iróniou, „ale rada by som videla dámu zo Sutton Place, ktorá by vedela upiecť lepší ovocný koláč,“ a dodala, „pravda, ak sú peniaze na ovocie.“ Často si musela od slabosti ľahnúť, no nik ju nedokázal udržať v posteli cez deň dlhšie ako pár minút. „Vieš, čo ti povedal doktor Ulberson, Edna,“ vravel jej s obavami manžel. „Ach, ty a tvoj doktor Ulberson,“ posmešne odsekla. „Mám pred sebou týždenné pranie.“ Pani Soamesová bola celá posadnutá praním. Nikdy nedovolila, aby sa ho Marilyn čo len dotkla. „Vy, dnešné dievčatá, si myslíte, že mydlo urobí tú drinu za vás,“ vravievala pohŕdavo. Ale Celeste pani Soamesová raz povedala: „Ešte sa v živote dosť naperie.“ Jedinou neresťou pani Soamesovej bolo rádio. V dome bol iba jeden prijímač, malý stolový model, ktorý zvyčajne stál uprostred police, starého rárohu nad kuchynským kútom; teraz si pani Soamesová vzdychla a postavila ho k posteli malého Stanleyho. Keď Celeste poznamenala, že Stanley iste nebude chcieť počúvať rádio viac ako dve hodiny denne, aj to len v určitý čas – a to mu stačí vtedy, keď mama nepočúva svoje obľúbené relácie – pani Soamesová sa zatvárila previnilo vďačne. Nikdy neprepásla Arthura Godfreyho, povedala Celeste, alebo Stellu Dallasovú, Veľkú sestru a Dvojníka alebo nič. A zdôverila sa jej: „Keď pripláva naša loď, Frank mi kúpi televízor,“ a potom dodala:
„Aspoň mi to Frank vraví. Spolieha sa, že vyhrá na tie írske stávkové tikety, čo vždy kupuje.“
Stanley bol najmladšie dieťa, tenký chlapček so žiarivými očami a s fantáziou, ktorej vdačil za svoje modriny a odreniny. Od začiatku Celestu podozrieval a tá z neho horko-ťažko dostala slovo. Ale neskoro večer v prvý deň, keď mu masírovala kostnaté tielko, odrazu sa jej spýtal: „Vy ste naozajstná sestra?“
„Ale také niečo?“ usmiala sa Celeste a srdce sa jej divo rozbúchalo. „Sestry vraj pichajú nožmi,“ povedal mrzuto Stanley. „Kto ti natáral také hlúposti?“
„Yitzie Frances Ellisová, to je moja učiteľka.“
„Stanley, to nebola ona. A odkiaľ máš tú strašnú prezývku ‚Yitzie‘ pre takú milú pani učiteľku?“
„Riaditeľ volá slečnu Ellisovú Yitzie-Bitzie, keď nik nie je nablízku.“
„Stanley Soames, neverím ti ani slovko –“ Ale Stanley pokrútil hlavičkou zboka nabok a v očiach mu blčala hrôza. „Ticho lež! Čo ti je?“
„Však niečo viete, slečna Martinová?“ zašepkal Stanley. Celeste sa počula ako šepká. „Čo, Stanley, čo?“
„Mám zelenú krv!“ Celeste neostávalo iné ako brať poznámky mladého pána Stanleyho, jeho odhalenia a dôvernosti s veľkou dávkou rezervy. Často sa musela poriadne namáhať, aby rozoznala fakt od fantázie.
Stanley sa poznal veľmi dôverne s Mačkou. Celeste sa slávnostne priznal, že on sám je Mačka.
Medzi Celestiným pacientom a Marilyn boli ešte dve ďalšie deti: deväťročná Eleanor a trinásťročný Billie. Eleanor bola veľké pokojné dieťa, ktoré prijímalo život bez náhlenia; jej dosť pekné črty osvetľoval pár pozoruhodne priamych očí a Celeste sa pousilovala, aby sa s ňou spriatelila. Billie, druhý najvyšší, prijímal tento fakt filozoficky. Mal šikovné ruky a v byte sa vždy zjavili veci, ktoré zhotovil pre svoju matku „z ničoho“, ako vravela pani Soamesová. Ale jeho otec bol dosť sklamaný. „Z Billieho nikdy neurobíme študenta. Nevkladá do toho srdce. V škole sa dozvedel čosi o motoroch a nerobí iné, iba sa poneviera okolo garáží. Nevie sa už dočkať, kým dosiahne potrebný vek, aby mu dali vysvedčenie a mohol sa vyučiť za nejakého mechanika. Skutočnými študentmi v mojej rodine sú dievčence.“ Billy bol v kritickom veku, „ozajstný Ichabod Crane“, ako dodával pán Soames. Frank Soames bol zaujatým čitateľom, obyčajne mal nos vnorený do niektorej knihy z knižnice a bol majiteľom prémiovej poličky s antikvárnymi zväzkami; opatroval si ju od mladosti – Scotta, Irvinga, Coopera, Eliota, Thackereyho – autorov, ktorých Billie označoval za „pravých“; Billieho čítanie sa obmedzovalo skoro výlučne na komické knihy; obstarával si ich akýmsi výmenným systémom, nepochopiteľným pre jeho otca. Celeste mala rada Billieho – jeho mocné ruky, jeho dosť tajnostkársky hlas.
A Marilyn bola jej miláčik; Celeste si ju hneď obľúbila. Bola to vysoká dievčina, nebola krásavica: mala trochu priširoký nos a lícne kosti jej vystupovali príliš ostro; ale tmavé oči a vlasy boli milé a pohybovala sa s akýmsi kolísavým vzdorom. Celeste poznala tajomstvo jej smútku: musela zarábať na živobytie, pomáhať otcovi znášať bremeno rodinných nákladov a nemohla preto ísť na vysokú školu, ani získať vysoké vzdelanie, po ktorom tak túžila. Ale Marilyn sa nezvykla ponosovať; navonok bola celkom spokojná. Celeste z toho usúdila, že žije iným, nezávislým životom vo vybájenom svete: práca ju udržiavala v styku s akýmsi znetvoreným, rušivým tieňom tvorivého a intelektuálneho sveta. „Nie som najlepšou pisárkou rukopisov v podniku,“ povedala Celeste. „Niekedy sa až hanbím, ako málo ma zaujíma to, čo píšem.“ Ale i napriek tomu si vybudovala slušnú klientelu. Prostredníctvom bývalého vysokoškolského profesora sa dostala do styku so skupinou mladých dramatikov, ktorých umenie, i keď nijako nevynikali, bolo aspoň plodné; jedným z jej zákazníkov bol ozajstný profesor z Columbie, ktorý písal monumentálne vedecké dielo, „psychologický náčrt svetových dejín“; a jej najlepším klientom bol slávny autor-žurnalista, ktorý, ako pán Soames hrdo vyhlásil, bol by dal za ňu ruku do ohňa – „ale zavše skôr moju“, dodala Marilyn. Jej zárobky bývali nepravidelné a to, ako úžasne na nich záležalo, vedelo Marilyn niekedy rozzúriť. Kvôli tomu, aby si otec zachoval úctu k sebe samému, zámerne predstierala, že jej úloha pomocnej živiteľky je len prechodná, „kým prekonáme vysoké náklady“. Ale Celeste vedela, že Marilyn si uvedomuje, že na dlhé roky nemá nádej uniknúť tomu, ak vôbec nejakú má. Chlapci dorastú, oženia sa a odsťahujú; ďalej bolo na rade Eleanorino vzdelanie, ktoré jej robilo starosti – Marilyn bola presvedčená, že Eleanor by mala študovať, „je to ozajstný génius. Mali by ste čítať tie básne, čo píše teraz ako deväťročná“; pani Soamesová mierila do invalidity a Frank Soames nestál za veľa. Marilyn poznala svoj osud a bola naň pripravená. A práve preto schladila romantické návrhy viacerých mužov, ktorí ju prenasledovali, „alebo aspoň návrhy jedného z nich,“ dodala Marilyn so smiechom, „ktorý mal vážne úmysly“. Najvytrvalejšie ju prenasledoval práve novinár – „to nie je ten pravý. Zakaždým musím telefonovať pre novú kapitolu – píše rukou – alebo keď mu odovzdám tú, čo som napísala, naháňa ma po byte s africkým kyjakom, čo si priniesol z ciest. Má to byť údajne komédia, ale je to skôr akási improvizácia na úrovni: Jedného dňa prestanem pred ním utekať a jednu mu zavesím. Bola by som to už dávno urobila, keby som nepotrebovala od neho prácu.“ Ale Celeste mala podozrenie, že Marilyn jedného dňa prestane utekať a že mu jednu nezavesí. Presviedčala sa, že by taká skúsenosť Marilyne celkom osožila; Marilyn bola náruživé dievča, ktoré sa iba prísne cudne správalo, Celeste si tým bola istá. (Pri tejto sofistike jej prišlo na um, že to platilo práve tak o istej Celeste Phillipsovej; ale v tom okamihu slečna Phillipsová vypustila celú vec náhle z hlavy.)
Soamesovci bývali v päťizbovom byte s dvoma spálňami na starobylej promenáde; potrebovali však tri spálne, preto „prednú izbu“ museli premeniť na tretiu spálňu a táto izba slúžila obom ako dievčenská spálňa a Marilynina dielňa. „Marilyn by mala mať vlastnú izbu,“ vzdychla si pani Soamesová, „ale čo máme robiť?“ Billie si zhotovil španielsku stenu – drapériu na dlhej záclonovej tyči – a premenil tak časť Marilyninej izby na „kanceláriu“. Tam mala svoj pracovný stôl, písací stroj, svoje miesto, svoj telefón; mala aspoň skromnú ilúziu, že má samostatný kútik. Toto opatrenie bolo nevyhnutné, lebo Marilyn musela často pracovať aj v noci a Eleanor chodila zavčasu spávať.
Umiestenie telefónu prinútilo Celestu, aby urobila ďalší návrh. Keď prišla, aby sa ujala svojich povinností, našla Stanleyho ležať vo svojej posteli v chlapčenskej izbe. Pod zámienkou, že by nebolo celkom správne, keby spávala v spálni s takým veľkým chlapcom, ako je Billie – a prirodzene ona musela počuť, keby ju v noci volal jej pacient – Celeste presťahovala Stanleyho do prednej spálne, do Eleanorinej postele a Eleanoru vysťahovala do chlapčenskej izby. „Určite vám to nebude prekážať?“ s obavami sa opýtala Celeste Marilyny; celá vec sa jej už začínala prejedať. Ale Marilyn povedala, že sa už vytrénovala a že môže pracovať aj v nemožných podmienkach: „S takým chlapcom v dome, ako je Stanley, sa buď naučíte zatvárať uši, alebo si môžete rovno podrezať krk.“ Stačila nenápadná Marilynina poznámka o „krku“ a Celeste bolo nanič; na tretí deň si uvedomila, že sa podvedome vyhýba práve tej časti Marilyninho ušľachtilého tela. Bolo to mocné hrdlo a v nasledujúcich dňoch sa stalo pre Celestu akýmsi symbolom, ohnivkom medzi životmi ich všetkých a smrťou striehnúcou vonku. Cvičila sa, aby mohla naň hľadieť.
Presťahovanie Eleanory do Stanleyho postele vytvorilo problém a zostrilo Celestín pocit viny. Pani Soamesová povedala, že „nie je dobré“, keď brat a sestra spia v jednej spálni, ak sú v takom veku ako Eleanor a Billie. Billieho teda poslala do rodičovskej spálne a pani Soamesová sa presťahovala do chlapčenskej, kde mala spať s Eleanorou. „Cítim sa, akoby som tu vyvolala revolúciu,“ nariekala Celeste, „tak som vám obrátila život naruby.“ A keď pani Soamesová povedala: „Ale, slečna Martinová, nerobte si s nami starosti. Veľmi sme vám vďační, že ste nám prišli opatrovať dieťa,“ Celeste sa pritom cítila ako najkrutejší špehúň s dvoma tvárami. Pritom ju trochu utešovala myšlienka, že posteľ, na ktorej mala spávať v prednej izbe, starožitné lôžko vypožičané od suseda, bola taká tvrdá ako dlážka vo flagelantovej jaskyni. Tak sa aspoň bude kajať za to podvádzanie. Skoro zlostne odmietla rodinnú ponuku, že ktokoľvek z nich si s ňou vymení posteľ.
„Také je to podlé,“ stenala pred Queenovcami a Jimmym pri ich druhej večernej schôdzke v blízkosti Prvej avenue. „Sú takí milí v každom ohľade, že sa cítim ako zločinec.“
„Povedal som vám, že je na takú úlohu príliš vidiecka,“ vyškieral sa Jimmy, ale v tieni jej stískal končeky prstov.
„Jimmy, to sú tí najmilší ľudia. A všetci sú mi takí vďační. Keby len vedeli!“
„Zadusia ťa tam cibuľou,“ povedal Jimmy. „To mi pripomína…“
Ale Ellery sa opýtal: „Aká je situácia s poštou, Celeste?“
„Marilyn chodí po ňu na prízemie každé ráno vždy prvá. Pán Soames odchádza z domu pred prvou donáškou –“
„To už vieme.“
„Bežnú korešpondenciu máva v drôtenom košíčku na svojom stole. Budem ju môcť bez ťažkostí čítavať,“ povedala Celeste trasľavým hlasom. „Minule sa mi to podarilo v noci, keď Marilyn so Stanleyom zaspali. Aj cez deň sa zavše nájde príležitosť. Marilyn musí niekedy pri svojej práci vyjsť von.“
„Aj to vieme,“ nevrlo fľochol inšpektor. „Nepredvídané výlety Marilyn Soamesovej v niektoré večery mohli spôsobiť všetkým prinajmenšom žalúdočné vredy.“
„Keby aj neodišla, vždy obeduje v kuchyni. Ďalej môžem prečítať poštu skôr, než sa zobudí Stanley, je tam ten ťažký záves.“
„Báječné.“
„Teší ma, že ste s-s-spokojní!“ Celeste si všimla, že kropí slzami Jimmyho modrú kravatu.
Ale keď sa vrátila k Soamesovcom, mala ružové líca a Marilyne povedala, že jej prechádzka náramne osožila, naozaj jej urobila dobre.

Celeste termín schôdzok určila na desiatu až štvrť na jedenásť v noci. Tvrdila, že Stanleyho nemusí ukladať spať skôr ako pred deviatou a zriedka zaspal pred desiatou alebo tak dajako. „Keď je stále v posteli, nemusí toľko spať. Nemôžem odísť skôr, kým sa nepresvedčím, že zaspal, a potom ešte pomáham umývať riady od večere.“
„Nemusíte to tak prepínať, slečna Phillipsová,“ povedal inšpektor. „Bude im to podozrivé. Civilné sestry ne –“
„Civilné sestry sú tiež ľudia, nie?“ pohŕdavo odsekla Celeste. „Pani Soamesová je chorá žena, celý deň otročí, a ak jej môžem ušetriť nejakú robotu napríklad tým, že umyjem riady od večere, určite to urobím. Vylúčia ma zato zo zväzu špiónov, ak som vám povedala, že pomáham aj pri domácich prácach? Nerobte si starosti, pán inšpektor, nič pritom nepremeškám. Dobre si uvedomujem, o čo v tej stávke ide.“
Znechutený inšpektor povedal, že mu to len prišlo na um, preto to spomenul, nič viac, a Jimmy vysypal akýsi verš, o ktorom tvrdil, že ho sám zložil, ale nápadne sa podobal jednému z alžbetínskych veršov.
Stretávali sa teda o desiatej večer alebo o niečo neskôr, každý večer na inom mieste podľa toho, ako sa dohovorili večer predtým. Pre Celestu nadobudli tieto stretnutia jemný zelenkastý odtieň fantázie. Dvadsaťtri a pol hodiny denne pracovala, jedla, sliedila a spala medzi Soamesovcami, a preto polhodinka vonku bola pre ňu letom na mesiac. Iba Jimmyho prítomnosť to robila znesiteľným; prichádzala napĺňať hrôzou napäté zvedavé tváre Queenovcov. Musela zozbierať všetky sily, keď kráčala tmavými ulicami na dohovorené miesto a očakávala signál Jimmyho mäkkej vlčej píšťalky. Potom sa pripojila k nim pod bránou, alebo pod plátenou strieškou obchodu, alebo jednoducho v uličke – podľa toho, kde si dohovorili schôdzku – a vzápätí začala hlásiť čoraz príjemnejšie jednotvárnosti uplynulých dvadsiatich štyroch hodín a zodpovedať otázky o pošte a telefónnych hovoroch Soamesovcov a celý čas držala pritom v tieni Jimmyho ruku; a potom, hoci cítila, že Jimmyho oči ju zdržujú, utekala naspäť, čo pre ňu znamenalo očarujúcu vyrovnanosť sveta Soamesovcov.
Nepokúšala sa im vysvetliť, ako jej vôňa nakysnutého chleba pripomínala matku Phillipsovú, alebo prečo sa akýmsi zázrakom z Marilyny odrazu stala Simone, na ktorú si spomínala v tom najlepšom.
A aká prestrašená, aká mrazivo prestrašená bola každý okamih každej hodiny, keď sa prebudila, a potom.
Mala im to všetko vyrozprávať. Najmä Jimmymu.

Ich špekulácie nemali konca. Okrem toho, že sa každý večer stretávali s Celestou, nemali inej roboty.
Znova a znova sa vracali k správam o Cazalisovi. Začínali byť podráždení. Správal sa presne tak ako skutočný dr. Edward Cazalis, slávny psychiater, a nie prefíkaný paranoik, striehnúci na okamih, keď si bude môcť ukojiť svoj hlad po smrti. Stále ešte pracoval so svojím zborom na príležitostných historkách súkromných prípadov, ktoré im posielali lekári z okolia. Ba zúčastnil sa aj na schôdzke, ktorú zvolal primátor, a boli na nej i Queenovci. Na tejto schôdzke Cazalisa starostlivo študovali ľudia vyškolení v umení pretvárky; otázka však bola, kto z prítomných je lepší herec. Psychiater všetkých vľúdne odrádzal; znova povedal, že on a jeho zbor zbytočne márnia čas; uvolnili niekoľkých svojich neochotných kolegov, ale ostatní boli tvrdí ako kameň a nič sa nedalo od nich očakávať. (A inšpektor Queen hlásil primátorovi s rukou na ústach, že v potôčiku podozrivých, ktorých odrazil dr. Cazalis a jeho spolupracovníci, nebolo doslova nikoho, kto by mohol byť Mačkou.) „Ani vy, priatelia, ste nedosiahli nijaký pokrok?“ opýtal sa Cazalis inšpektora. Keď inšpektor pokrútil hlavou, veľký muž sa usmial. „Tak je to pravdepodobne niekto mimo okruhu mesta.“ Ellery si pomyslel, že to bola nevhodná poznámka. Ale v tie dni vyzeral biedne, a to ich dráždilo; vychudnutý, prepadnutý, neučesaný. Jeho ťažká tvár bola rozmazaná a strhaná, pod očami mal hlboké podkovy, a keď práve nebubnoval veľkými rukami na niečo, čo mal pred sebou, rozháňal sa okolo seba, ako keby hľadal, čoho sa zachytiť. Pani Cazalisová, zmorená jeho opaterou, povedala, že práca, ktorú jej manžel urobil pre mesto, ho príliš vyčerpala, a bola to jej vlastná vina, lebo naliehala, aby v pátraní pokračoval. Doktor potľapkal ženu po ruke. Nerobil si s tým veľké starosti, povedal, trápilo ho však, že nesplnil očakávanie. Mladého človeka „neúspech povznáša“, povedal, starý človek sa „v ňom utopí“. „Edward, chcem, aby si odišiel.“ Ale on sa len smial. Uvažoval o dlhom odpočinku, vravel. Len čo sa mu podarí objaviť nejaké „náznaky“… posmieval sa im? Metafora im utkvela v pamäti.
Alebo ich začal podozrievať a neistota alebo strach z odhalenia boli také silné, že zarazili trvalý podnet vraždiť?
Mohol si všimnúť niektorého zo svojich prenasledovateľov? Detektívi boli presvedčení, že nemohol.
A predsa to bolo možné.
Alebo zanechali na svojej poslednej návšteve stopu v jeho byte? Pracovali systematicky, ničoho sa nedotkli a nič nepohli, kým si nevštepili do pamäti presnú polohu a stav každého predmetu, ktorého sa mali dotknúť. A potom položili každý predmet na jeho pôvodné miesto.
A predsa si mohol i tak všimnúť, že niečo nie je v poriadku. Povedzme, že nastavil pascu? Mohol si nechať len tak sám pre seba malý znak, všednú vec, ktorú si nik nevšimne, v kabinete alebo v niektorej zo zásuviek. Psychopat istého typu mohol urobiť také opatrenie. Veľmi premyslene. Mali do činenia s mužom, ktorého dôvtip presahoval jeho psychózu. V určitých okamihoch mohol byť predvídavý.
Bolo to možné.
Pohyby dr. Cazalisa boli také nevinné ako pohyby človeka, ktorý sa prechádza po poli pod slnečnou oblohou. Jeden-dvaja pacienti v jeho ordinácii, väčšinou ženy. Príležitostná konzultácia s inými psychiatrami. Dlhé noci nevykročil zo svojho bytu. Jedna návšteva s pani Cazalisovou u Richardsonovcov. Jeden koncert u Carnegieho, keď počúval Franckovu symfóniu s otvorenými očami a zaťatými rukami; a potom s ohrnutými perami, pokojne a s pôžitkom sa započúval do Bacha a Mozarta. Jeden spoločenský večer s niekoľkými priateľmi-profesionálmi a ich ženami.
Ani raz sa neodvážil priblížiť k Východnej 29. ulici, ani k Prvej avenue.
Bolo to možné.
Bola to pliaga.
Všetko bolo možné.

V desiaty deň po zaškrtení Donalda Katza a v šiesty deň ošetrovateľskej kariéry „Sue Martinovej“ sa spotili. Teraz trávili väčšinu svojho času v hlásnej miestnosti Policajného veliteľstva. Potichu. A keď sa to ticho stalo už neznesiteľným, štekali jeden na druhého tak hašterivo, že ticho im bolo úľavou.
Nové vrásky v tvári inšpektora Queena vyhĺbila myšlienka, že Cazalis ich možno prekabátil. Bolo známe, že šialenci sa vyznačujú neobyčajnou trpezlivosťou. Skôr alebo neskôr – Cazalis si mohol myslieť – iste dospejú k záveru, že sa dostal na koniec svojho povrazu… ale len ak by dlho nič nepodnikol. Potom odvolajú svojich strážnych psov. Skôr alebo neskôr.
Že by bol Cazalis na to čakal?
Samozrejme, ak vedel, že ho pozorujú.
Alebo ak predvídal, že ide o prípad, v ktorom pozorovateľov nikdy neodvolajú, mohol zámerne striehnuť, až kým sa unavia a prestanú byť ostražití. A potom… sa mu naskytne príležitosť. A bez prekážok im unikne.
So šnúrou z indického hodvábu vo vrecku.
Inšpektor Queen ďalej trýznil svojich pomocníkov, až ho začali nenávidieť.
Elleryho mozog skúšal ešte zúfalejšiu akrobaciu. Povedzme, že Cazalis nastavil pascu vo svojom kabinete. Povedzme, že vedel, že mu niekto prezeral staré kartotéky. Vedel teda, že prenikli do srdca jeho tajomstva. Vedel, že im je už známe, ako si vyberal svoje obete.
V takom prípade by nijako neprecenil Cazalisov ostrovtip, keby povedal, že iste vytušil aj ich plán. Stačilo, aby robil, čo teraz robil Ellery: aby sa vžil do protivníkovej pozície.
Cazalis teda musel vedieť, že sa dostali od Donalda Katza k Marilyn Soamesovej a že mu nadstavili pascu v podobe Marilyn Soamesovej.
Keby som bol Cazalis, povedal si Ellery, čo by som robil na jeho mieste? Celkom by som vypustil z hlavy sliedenie za Marilyn Soamesovou. Okamžite. Vrátil by som sa k svojim starým pôrodníckym záznamom a prešiel by som od lístka Marilyn Soamesovej k lístku ďalšej riadne označenej obete. Alebo, aby som to zahral ešte bezpečnejšie, preskočil by som aj nasledujúcu riadne označenú obeť a vybral by som si ďalšiu pre prípad, že sa nepriateľ práve tak poistil. Čo sme však neurobili…
Ellery sa zvíjal. Nemohol si to odpustiť. Nemal pre to ospravedlnenie, navrával si. Zabudli na bezpečnostné opatrenia, nevyhľadali Cazalisove lístky za Marilyn Soamesovou až po ďalšiu označenú obeť a po nich nasledujúce a nevzali ich pod ochranu všetky – i keby to malo znamenať, že budú musieť dôjsť až na koniec kartotéky a bude treba strážiť stovky mladých ľudí po celom meste.
Aj keď tieto predpoklady boli oprávnené, Cazalis mohol práve teraz očakávať, že ochabne bdelosť detektívov, ktorí ho sledujú. A keď ochabne, Mačka vykĺzne von, aby uškrtila desiatu, neznámu obeť, len tak z dlhej chvíle, a bude sa celý čas smiať na detektívoch, o ktorých vie, že strážia Marilyn Soamesovú.
Elleryho obchádzal pritom masochizmus.
„Najlepšie, v čo môžeme dúfať,“ vzdychol si, „je, že Cazalis urobí ťah smerom k Marilyn. Najhoršie je, ak už zamieril k niekomu inému. Ak by to bola pravda, nedozvieme sa o tom skôr, až keď už bude po tom. Iba ak by sme chytili Cazalisa za druhý koniec chvosta, tatko. Musíme sa mu zavesiť na päty! Čo keby si na to pridelil pár ďalších ľudí?“
Ale inšpektor pokrútil hlavou. Čím viac ľudí, tým väčšia možnosť prezradenia v tejto hre. Konečne, nemali nijaký dôvod predpokladať, že Cazalis ich z niečoho podozrieva. Háčik bol v tom, že začínali byť príliš nervózni.
„Kto je nervózny?“
„Ty si. Aj ja som! – hoci som nebol, kým si nezačal s tým svojím vrtochom – duševnou gymnastikou!“
„Povedz, tatko, že sa to nemohlo stať.“
„Prečo sa teda nevrátime znova k tým záznamom?“
„Tak bude lepšie,“ zašomral Ellery, „keď sa budú držať ďalej toho, čo majú. Treba ho nechať celkom na pokoji. Ostražito čakať. Čas všetko rozrieši.“
„Majster originálnej frázy,“ zavrčal Jimmy McKell. „Ak chcete vedieť, vyfarbili ste sa. Vyloví niekto z tej prekliatej kaše odpoveď, čo je s mojím dievčaťom?“
To im pripomenulo, že je čas, aby šli do mesta na večernú schôdzku s Celestou.
Socajúc sa navzájom, vyšli z dvier.

Stredajšia noc 19. októbra bola nevľúdna. Traja muži prešľapovali na začiatku uličky medzi dvoma budovami na južnej strane Východnej 29. ulice vedia Druhej avenue. Podúval štiplavý sychravý vietor, preto si krátili čakanie akýmsi drobčením.
Desať pätnásť.
Bolo to po prvý raz, čo sa Celeste oneskorila.
Stále štekali jeden na druhého. Nadávali na vietor. Jimmy vystrčil hlavu z uličky a tlmene zasyčal: „Celeste, poď užžž!“ ako keby bola nejaký poník.
Svetlá Belevue nad Prvou avenue neposkytovali nijakú útechu.
Správy o Cazalisovi ich v ten deň znechutili. Vôbec nevyšiel zo svojho bytu. Popoludní ho volali dvaja pacienti – dve mladé ženy. Della a Zachary Richardsonovci sa zjavili o pol siedmej večer peši; zrejme šli na večeru, lebo ani o deviatej večer, v čase, keď Queenovci dostali poslednú správu pred odchodom z veliteľstva, stále ešte nevyšli von.
„To je nič, Jimmy,“ utešoval ho stále Ellery. „Cazalis je túto noc v bezpečí. To nič neznamená. Jednoducho nemohla odísť –“
„Nie je to teraz Celeste?“
Snažila sa nebežať, ale sa jej to nedarilo. Kráčala stále rýchlejšie a rýchlejšie, potom začala klusať, zrazu spomalila a potom sa rozbehla. Čierny kabát poletoval okolo nej ako vták.
Bolo desať tridsaťpäť.
Niečo sa prihodilo.
„Čo to mohlo byť?“
„Mešká. Ponáhľa sa, prirodzene.“ Jimmy zapískal signál; ozval sa celkom sucho a veterno „Celeste –“
„Jimmy.“ Preglgla slinu.
„Čo sa stalo?“ Ellery ju chytil oboma rukami.
„Telefonoval.“
Vietor utíchol a jej slová sa prenikavo niesli uličkou. Jimmy odtlačil plecom Elleryho nabok, objal ju. Celá sa triasla od vzrušenia.
„Nemáš sa čoho báť. Prestaň sa triasť.“
Rozplakala sa.
Čakali. Jimmy jej stále odhŕňal vlasy.
Konečne prestala.
Inšpektor Queen sa hneď opýtal: „Kedy?“
„Pár minút po desiatej. Práve som odchádzala – bola som v predizbe, držala som už ruku na kľučke – vtom som počula zvoniť telefón. Marilyn bola v jedálni s Billym a Eleanorou spolu s ich otcom a matkou a ja som bola najbližšie k prednej izbe. Utekala som a prvá som bola pri telefóne. Bol to… viem, že to bol on. Počula som ho z rádia v ten deň, keď mal tlačovú konferenciu a hovoril. Jeho hlas je hlboký a melodický, ale pritom akýsi ostrý.“
„Cazalis,“ povedal inšpektor. „Myslíte, slečna Phillipsová, že to bol hlas dr. Edwarda Cazalisa?“ Povedal to, ako keby tomu vôbec neveril, ako keby to bola tá najdôležitejšia vec na posilnenie jeho nedôvery.
„Vravím vám, že to bol on!“
„Nuž tak,“ povedal inšpektor. „A počuli ste ho len z rádia.“ Ale podišiel bližšie k Celeste.
„Čo povedal?“ To bol Ellery. „Slovo za slovom.“
„Povedala som haló a on povedal haló a potom prečítal číslo Soamesovho telefónu a opýtal sa, či je to správne číslo, a ja som povedala áno. Potom povedal: Pri aparáte úradná stenografka Marilyn Soamesová? To bol jeho hlas. Povedala som nie a on nato: Je slečna Soamesová doma? – vlastne slečna Soamesová je možno pani? Dúfam, že je to dcéra Edny a Franka Soamesovcov. Povedala som áno. Potom povedal: chcem sa s ňou, prosím, zhovárať. V tej chvíli bola už Marilyn v izbe, podala som jej teda slúchadlo a chvíľu som sa tam zdržala, predstierala som, že si naprávam spodničku.“
„Skontrolovať,“ zašomral inšpektor. „Preveriť.“
„Pokračujte, Celeste!“
„Nechajte ju dohovoriť, rozumiete!“ zavrčal Jimmy.
„Počula som, ako Marilyn povedala párkrát áno a potom dodala: Nuž, mám síce kopu roboty, ale ak ide o takú vec, pán – ako sa voláte, prosím? Keď jej to zopakoval, Marilyn povedala: Prepáčte, mohli by ste mi to vyhláskovať? a on jej to vyhláskoval.
„A meno?“
„Nostrum. Paul Nostrum. N-o-s-t-r-u-m.“
„Nostrum.“ Ellery sa zasmial.
„Marilyn potom povedala áno, že sa môže ohlásiť po rukopis zajtra, a opýtala sa, kde si ho môže vyzdvihnúť. Povedal čosi a Marilyn nato: Som vysoká a tmavá a mám krátky nos a budem mať na sebe hrubý kabát s veľkými bielo-čiernymi kockami, nemôžete ma prehliadnuť, a huňatú čiapku. A čo vy? Keď jej odvetil, povedala: ‚Teda bude lepšie, ak ma budete hľadať vy, pán Nostrum. Určite prídem. Dobrú noc,‘ a zavesila.“
Ellery ňou zatriasol. „Nepočuli ste adresu, čas?“
Jimmy zatriasol Ellerym: „Nechajte ju hovoriť, vravím vám.“
„Čakať, čakať.“ Inšpektor Queen odtrhol oboch od seba. „Získali ste ešte nejakú informáciu, slečna Phillipsová?“
„Áno, pán inšpektor. Keď Marilyn zavesila, opýtala som sa jej tak nedbalo, ako som mohla: ‚Nový zákazník, Marilyn?‘ a ona povedala áno a čudovala sa, ako sa o nej dozvedel, musel mu ju vraj poradiť niektorý autor, ktorému písala. ‚Nostrum‘ povedal, že je spisovateľ z Chicaga, bol so svojím novým románom u vydavateľa a musí vraj upraviť pár posledných kapitol a potrebuje ich urýchlene prepísať. Nepodarilo sa mu nájsť ubytovanie v hoteli, preto býva u ‚priateľa‘, teda sa s ňou stretne zajtra večer o pol šiestej v hale Astoru, kde jej odovzdá svoj rukopis.“
„V hale Astoru?“ Ellery tomu nechcel veriť. „Nemohol si vybrať rušnejšie miesto a rušnejšiu hodinu v celom New Yorku.“
„Ste si tým istá, že je to Astor, slečna Phillipsová?“
„Marilyn mi to povedala.“
Všetci zmĺkli.
Konečne Ellery hodil plecom. „Darmo si lámeme hlavy –“
„Naozaj, i tak sa to dozvieme v pravý čas,“ povedal Jimmy. „A čo bude zatiaľ s našou hrdinkou? Ostane Celeste v tej potkanej pasci? Alebo sa ukáže zajtra v Astore v kockovanom kabáte a podperená petržlenom?“
„Idiot.“ Celeste mu položila ruku na rameno.
„Celeste zostane, kde je. Toto je len jeho otvárací ťah. Budeme hrať s ním.“
Inšpektor prikývol. „O ktorej vravíte, že zavolal?“ opýtal sa Celesty.
„Bolo asi päť minút po desiatej, pán inšpektor.“
„Teraz sa vrátite do Soamesovcov.“
Ellery jej stisol ruku. „Držte sa toho telefónu, Celeste. Ak by zajtra zavolal ‚Paul Nostrum‘ – alebo ktokoľvek iný – mohol by zmeniť čas a miesto schôdzky s Marilynou, to je jedna z tých nečakaných okolností, čo som spomenul. Okamžite telefonujte na policajné veliteľstvo.“
„Dobre.“
„Žiadajte si klapku 2-X,“ povedal inšpektor. „To je kódový signál, ktorý vás hneď spojí s nami.“ Starý pán ju nešikovne potľapkal po pleci. „Ste šikovné dievča.“
„Dobrá, ale pre bobra,“ zamrmlal Jimmy. „Bozkaj ma.“
Pozorovali ju, ako kráča dolu veternou ulicou, neobzrela sa, až zmizla v podjazde čísla 486.
Potom sa rozbehli smerom k Tretej avenue, kde parkovalo auto patroly.

Podľa seržanta Velieho, správa detektíva Goldberga o desiatej hodine konštatovala, že o deväť dvadsaťšesť manželia Richardsonovci v sprievode manželov Cazalisovcov opustili Cazalisov činžiak. Oba páry sa prechádzali po Park Avenue. Podľa detektíva Younga, Goldbergovho partnera, Cazalis bol v povznesenej nálade; celou cestou sa smial. Všetci štyria zamierili na západ, na 84. ulicu, prešli cez Madison Avenue a zastali pred Lester Parkom. Tam sa oba páry rozdelili. Cazalisovci kráčali späť k Madisonu, odbočili na sever a zastali pri dragstore na rohu 86. ulice. Sadli si k pultu a priniesli im varenú čokoládu. Vtedy bolo o dve minúty desať hodín a o desiatej Goldberg podával telefonicky svoje hodinové hlásenie z predajne kávy na druhej strane ulice.
Ellery pozrel na nástenné hodiny. „Jedenásť desať. Čo je s hlásením na 23., seržant?“
„Čakáme,“ povedal seržant Velie. Goldie volal znova o desať dvadsať večer. Mimoriadne.“
Zdalo sa, že seržant očakáva výkrik a vzrušenie, lebo urobil dramatickú prestávku.“
Ale Ellery a Jimmy McKell iba vysedávali na pohovke z druhej strany stola a jediné, na čo sa inšpektor zmohol, bolo: „Naozaj?“
„Goldberg povedal, že ešte ani neodišiel od telefónu v predajni kávy o desiatej, keď mu Young signalizoval z druhej strany ulice a Goldie prešiel na druhý bok a videl pani Cazalisovú sedieť pri pulte so sódou – samu ako prst. Goldie si myslel, že sa mu sníva, lebo nikde nevidel Cazalisa, pýtal sa teda Younga: Kde je náš človek, kde je náš chlap? Young ukázal na zadný koniec dragstoru a Goldie zbadal Cazalisa vzadu v kabíne telefonovať. Young povedal Goldbergovi, že len čo Goldie odišiel, Cazalis pozrel na hodinky, ako keby si bol odrazu na niečo spomenul. Young povedal, že je to dobrý záťah a že sa mu to vidí podozrivé. Cazalis sa vyhovoril na povinnosť, aby oklamal ženu. Povedal pár slov – ako keby sa ospravedlňoval – vstal zo stoličky a šiel dozadu. V jednom z telefónnych zoznamov na polici vyhľadal číslo, potom vošiel do búdky a zavolal. Čas vstupu do kabíny desať hodín štyri minúty.“
„Desať hodín štyri minúty,“ opakoval Ellery, „desať štyri.“
„Ako hovorím,“ povedal seržant. „Cazalis telefonuje asi desať minút. Potom sa vráti k pani Cazalisovej, dopije zvyšok čokolády a odídu.“
„Vezmú si taxík, Cazalis dá šoférovi svoju adresu. Young ich sleduje v druhom taxíku a Goldie vojde do dragstoru. Všimol si, že telefónny zoznam, v ktorom Cazalis hľadal číslo, ako povedal Young, ostal na pulte otvorený, a len tak pre špás sa do neho pozrel, lebo ho po Cazalisovi nikto nepoužil. Ukázalo sa, že je to manhattanský zoznam a bol otvorený na stranách…“ Velie sa pôsobivo odmlčal… ‚s menami začínajúcimi So-.“
„S menami začínajúcimi So-,“ povedal inšpektor Queen. „Počul si to, Ellery? Mená na So-.“ Vyceril pritom umelý chrup.
„Verili by ste,“ povedal Jimmy a nakreslil pritom rad tesákov, „že sa ten láskavý starý ujo môže natoľko podobať brontosaurovi?“
Ale inšpektor bodro povedal: „Pokračujte, Velie, pokračujte.“
„To by bolo všetko,“ dôstojne odvetil seržant Velie. „Goldberg povedal, že si to žiada, aby sa poponáhľal s mimoriadnym hlásením, preto zatelefonoval ešte skôr, než sa vrátil na Park Avenue za Youngom.“
„Goldberg postupoval celkom správne,“ povedal inšpektor. „A hlásenie z jedenástej hodiny?“
„Cazalisovci išli priamo domov. O desať päťdesiat zahasili svetlá. Ale čo ak nám dnes v noci doktor vykĺzol, zatiaľ čo stará pani v ríši snov –“
„Dnešnej noci nie, seržant, dnešnej noci nie,“ usmial sa Ellery. „Zajtra o pol šiestej večer v Astore.“

Videli ho vchádzať do haly hotelu Astor vchodom zo 44. ulice. Bolo päť hodín a päť minút a čakali tam už hodinu. Detektív Hesse mu šiel hneď v pätách.
Cazalis mal na sebe tmavý šedivý oblek, dosť ošúchaný tmavý zvrchník a premastený sivý klobúk. Vstúpil dnu súčasne s niekoľkými ďalšími ľuďmi, ako keby bol jedným z ich skupiny, ale keď zašiel ďalej do priečnej chodby na konci haly, oddelil sa, kúpil si výtlačok New York Postu pri cigaretovom pulte, chvíľku postál a hľadel na titulnú stranu a potom sa začal bez cieľa prechádzať po hale. Vždy po chvíli postúpil zopár stôp, medzi tým robil dlhé prestávky.
„Presviedča sa, či ešte neprišla,“ povedal inšpektor.
Boli na balkóne mezanínu dobre ukrytí.
Cazalis krúžil ďalej. Hala bola plná ľudí a bolo ťažké nestratiť ho z dohľadu. Ale Hesse, ktorý ostal v strede, nemusel sa veľa pohybovať, vedeli teda, že ho nestratí z očí.
V hale stálo ďalších šesť ľudí z veliteľstva.
Keď Cazalis ukončil svoju túru, zastal vedľa skupiny piatich ľudí, mužov a žien, ktorí stáli vedľa broadwayského vchodu, zhovárali sa a smiali. V ruke držal nezapálenú cigaretu.
Na schodoch vonku zhliadli z času na čas široký chrbát a objemný pás detektíva Zilgitta. Bol to černoch a jeden z najužitočnejších ľudí veliteľstva; inšpektor Queen ho osobitne zadelil tak, aby vo dne pracoval s Hessem. Zilgitt sa skromne obliekal, no pre túto úlohu sa vyparádil do nápadných šiat; vyzeral ako človek z Broadwaya, očakávajúci dôležitú schôdzku.
O päť dvadsaťpäť prišla Marilyn Soamesová.
Takmer vbehla do haly a nemohla lapiť dych. Zastala pri predajni kvetov a obzerala sa okolo seba. Mala na sebe hrubý kabát s veľkými kockami a malú huňatú čiapku. V ruke niesla starú aktovku z umelej kože.
Detektív Johnson vošiel dnu, prešiel okolo nej a zamiešal sa medzi dav. Držal sa však necelých päť metrov od nej. Detektív Piggott vstúpil do predajne kvetov z Broadwaya; chvíľu sa zdržal, lebo si kupoval klinček, cez sklené steny predajne videl znamenite oboch. O malú chvíľu sa vymotal do haly, zastal takmer pri lakti dievčaťa a obzeral sa okolo seba, ako keby hľadal známu tvár. Nerozhodne si ho obzrela a zdalo sa, že sa mu prihovorí; keď ju však premeral pohľadom, zahryzla si do pery a pozrela iným smerom.
Cazalis ju spoznal na prvý pohľad.
Čítal noviny. Opieral sa o stenu, medzi prstami držal cigaretu, ešte stále nezapálenú.
Z miesta, kde stáli Queenovci a pozorovali ich, bolo vidieť, že oči ponad noviny upiera na jej tvár.
Marilyn si začala pozornejšie obzerať priestor, kam dohliadla zo svojej strany haly, zatiaľ čo Cazalis stál na opačnom konci. Pomaly kĺzala pohľadom. Nechýbalo veľa, aby dokončila svoj polkruh, práve sa chystala pozrieť na neho, vtom však Cazalis spustil noviny, zamrmlal čosi jednému z hlúčika vedľa neho a ten človek vytiahol škatuľku zápaliek, škrtol zápalku a pridržal plameň ku koncu Cazalisovej cigarety. V tej chvíli vyzeral Cazalis ako jeden zo skupiny.
Marilynin pohľad ho minul, ako keby bol neviditeľný.
Stiahol sa späť. Teraz stál tak, že skupina bola medzi nimi, a dôkladne ju študoval.
Soamesova dcéra ostala stáť na tom istom mieste do päť štyridsať. Potom sa chystala odísť, prešla okolo haly a hľadala medzi ľuďmi, ktorí sedeli. Niekoľkí sa usmiali a jeden jej čosi povedal. Ale ona sa zamračila a kráčala ďalej.
Kade kráčala, Cazalis ju nasledoval.
Nepokúšal sa priblížiť k nej celkom.
Chvíľami iba ticho stál, očami vychutnával poľovačku.
Zdalo sa, že si ju vštepuje do pamäti – jej chôdzu, hojdavý pohyb jej tela, jasný energický profil.
Rozpálil sa pritom, ťažko dýchal. Ako keby bol úžasne vzrušený.
O desať minút šesť prešla už celú halu dookola a vrátila sa na pôvodné miesto pri predajni kvetov. Cazalis prišiel popri nej. V tej chvíli sa jej priblížil skoro na dotyk. V skutočnosti skúmala jeho tvár.‘ Tentoraz však jeho pohľad blúdil a rýchlo preletel ponad ňu, ako keby niekam mieril. Zrejme sa pred ňou falošne opísal, alebo jej nedal nijaký popis.
Zastal v najbližšej bráne.
Bola to práve tá brána, v ktorej čakal detektív Zilgitt. Zilgitt naňho nedbalo pozrel a odišiel zo schodov.
Topánky dievčiny začali klopkať. Neobzrela sa a Cazalis ju mohol teraz študovať bez pretvárky.
O šiestej sa Marilyn vystrela a začala sa tlačiť k pultu na recepcii.
Cazalis ostal stáť na mieste.
O malú chvíľu začal poslíček vyvolávať. „Pán Nostrum. Pán Paul Nostrum.“
Vzápätí Cazalis zišiel dolu schodmi, prešiel cez chodník a nastúpil do taxíka. Keď taxík zabočil od obrubníka do broadwayskej premávky, detektív Hesse naskočil do ďalšieho taxíka na stanovišti.
O šesť desať Marilyn Soamesová, ktorá vyzerala veľmi nahnevaná, opustila Astor a dlhými krokmi kráčala dolu Broadwayom smerom k 42. ulici.
Johnson s Piggottom jej boli v pätách.

„Marilyn bola zrelá na Zaškrtenie,“ hlásila Celeste v tú noc. „Skoro som ju vybozkávala, keď sa vrátila domov, tak sa mi uľavilo. Zbytočné vyčkávanie ju však tak rozzúrilo, že si ma ani nevšimla. Pán Soames povedal, že spisovatelia bývajú temperamentní a že sa pravdepodobne ospravedlní kyticou kvetov, ale Marilyn odsekla, že sa viac nedá obalamutiť, iste sa spil v niektorom bare, a keby jej znova telefonoval, stretne sa s ním jedine vtedy, ak mu sama povie, kde sa zídu.“ Inšpektor sa od nudy zabával s fúzmi. „Kde len do čerta odišiel z Astoru?“
„Domov.“ Zdalo sa, že aj Ellery je pobúrený. „Kde je Marilyn, Celeste? Nešla nikam, však?“
„Bola taká rozzúrená, že po večeri hneď šla spať.“
„Radšej sa pôjdem prejsť a chlapom poviem, aby dnes v noci mali oči na stopkách,“ zahundral inšpektor.
Sledovali ho, ako sa ponáhľa dolu ulicou.
Konečne sa Celeste odtrhla od Jimmyho. „Myslíte, pán Queen, že bude znova telefonovať?“
„Neviem.“
„Aký to malo dnes zmysel?“
„Tentoraz musel hrať inú hru. Marilyn nechodí do práce, nemá program, ktorý by sa dal predvídať. Je príliš opatrný, aby sa ponevieral okolo deň čo deň a dúfal, že ju zhliadne, musel teda použiť nejaký trik, aby si ju poriadne obzrel.“
„To je… samozrejmé, však? Nevedel, ako Marilyn vyzerá.“
„Nevedel, kým ju nepotľapkal po jej ružovom zadočku,“ povedal Jimmy. „A teraz by som mohol ostať osamote s mojou budúcou ženou v tomto prepychovom podjazde? Skôr než mi, otče na nebesiach, zazvonia do hrobu, ja sa zmením na tekvicu.“
Ale Celeste povedala: „Čo myslíte, kedy ju…“
„Nebude to dlho trvať.“ Elleryho hlas znel vzdialene. „Ktorúkoľvek noc odo dneška, Celeste.“
A všetci stíchli.
„Dobre,“ povedala napokon Celeste.
Jimmy sa pohol.
„Radšej sa už vrátim.“
„Ďalej sledujte telefónne rozhovory. A zvlášť dávajte pozor na Marilyninu poštu.“
„Dobre.“
„Dožičte mi predsa aspoň päť všivavých minút!“ nariekal Jimmy. Ellery vykročil na ulicu.
Inšpektor Queen sa vrátil skôr, než sa Jimmy s Celestou rozlúčili v podjazde.
„Všetko v poriadku, tatko?“
„Chytajú blchy.“
Potom sa traja chlapi vrátili na veliteľstvo. Poslednú správu dostali v hlásení detektíva Goldberga o jedenástej v noci; znela, že Cazalisovci hostia veľkú spoločnosť. Hostia prichádzali v limuzínach riadených šoférmi. Spoločnosť, ako tvrdil Goldberg, bola veselá. Raz, keď nenápadne vošiel na dvor, počul, ako sa Cazalis hlučne smeje, a smiech sprevádzalo štrnganie krištálu. „Doktor mal presne taký hlas ako Mikuláš.“

Piatok. Sobota. Nedeľa.
A nikde nič.
S Queenovcami sa skoro nedalo zhovárať. Jimmy McKell zistil, že mu prischli odrazu dve funkcie, robil súčasne utešiteľa i tlmočníka. Postihol ho zvyčajný osud sprostredkovateľa; niekedy sa obrátili obe strany na neho. Sám začal pôsobiť dojmom prenasledovaného človeka.
Ešte i seržant Velie sa zmenil na odľuda. Ak vôbec prehovoril, bolo to ako keby zavrčalo zviera.
Každú hodinu zazvonil telefón. V tej chvíli všetci vyskočili. Správy sa menili, ale ich podstata bola tá istá. Nič.
Všetkým sa odrazu zhnusila hlásna miestnosť, no ešte väčšmi sa hnusili jeden druhému.
Napokon v pondelok 24. októbra sa Mačka pohla.

Hlásenie prišlo od detektíva MacGayna, ktorý bol Hesseho partnerom v pravidelnej dennej službe. MacGayn zavolal iba pár minút po svojom dennom hlásení, dosť rozčúlený oznamoval, že ich muž zdupkal. Vrátnik práve vyniesol pár kufrov z Cazalisovho bytu. Hesse zachytil, ako prikazoval šoférovi taxíka čakať, lebo „ešte má pribrať nejakých ľudí cestou na Pen Station, kde chce chytiť vlak“. Hessemu neostávalo iné ako sledovať ho v inom taxíku; MacGayn utekal telefonovať tú správu.
Inšpektor Queen prikázal MacGaynovi, aby šiel hneď na stanicu Pennsylvania, vyhľadal Hesseho a ich človeka a potom aby čakali na začiatku 31. ulice hneď vedia Siedmej avenue.
Hliadkujúce auto kvílilo mestom.
Ellery raz nevrlo poznamenal: „To je nemožné. Neverím mu. To je fígeľ.“
Inak sa vôbec nezhovárali.
Šofér podľa rozkazu vypäl sirénu na 23. ulici.
MacGayne stál v zástupe pri bráne k floridskému vlaku. Pripojili sa k nim manželia Richardsonovci. Brána nebola ešte otvorená. Hesse stál vedľa nich.
Obozretne si razili cestu na stanicu.
Z okien južnej čakárne MacGayn zočil Cazalisovu skupinu s Richardsonovcami a obďaleč Hesseho.
„Zaujmite Hesseho miesto,“ povedal inšpektor Queen. „A pošlite ho sem.“
O malú chvíľu rýchlo vstúpil Hesse.
Ellery nespúšťal oči z Cazalisa.
„Čo má za lubom?“ opýtal sa inšpektor.
Hesse si robil starosti. „Neviem, pán inšpektor. Čosi tam nesúhlasí, stoja však trocha bokom a nemôžem sa celkom priblížiť, aby som ich počul. Jeho žena sa s ním stále háda a on sa stále smeje a krúti hlavou. Batožinu už odniesli. Aj Richardsonovcom.
„Teda cestujú aj oni,“ povedal Ellery.
„Tak to vyzerá.“
Cazalis nemal na sebe ten zlovestný zvrchník, čo vo štvrtok. Jeho kabát vyzeral nový a elegantný, na hlave mal švihácky mäkký klobúk a malú ozdobu na chlopni.
„Vie struhnúť takú parádu,“ poznamenal Jimmy McKell, že si môže kedykoľvek zarobiť pekných pár groši ako model významného človeka.“
Ale Ellery zamrmlal: „Florida.“
Brána sa otvorila a zástup sa začal valiť dnu.
Inšpektor Queen chytil Hesseho za ruku. „Choďte tam za ním a držte sa ho. Vezmite si MacGayna, a keby sa niečo prihodilo, pošlite ho späť. Budeme čakať pri bráne.“
Hesse sa ponáhľal preč.
Bránu otvorili neskoro; číslice nad bránou ukazovali, že vlak má odchod sotva o desať minút.
„To je dobre, Ellery,“ poznamenal inšpektor. „Aspoň nebudú zbytočne ťahať čas.“ Povedal to otcovským tónom.
Ellery vyzeral zúrivo.
Vyšli von na perón a zamiešali sa medzi ľudí, čo sa nahrnuli pred bránu s nápisom Philadelphia Expres: Newark-Trenton-Philadelphia. Schodište k vlaku na Floridu bolo o dva vchody ďalej: ustavične pozerali od brány na veľké hodiny.
„Vravel som ti,“ povedal inšpektor.
„Ale prečo Florida? Tak odrazu!“
„Odvolal operáciu Kravata,“ povedal Jimmy.
„Nie.“
„Nechcete, aby ju odvolal?“
„Kto vraví, že ju odvolal?“ zamračil sa Ellery. „Povedzme, že sa vzdal Marilyn Soamesovej. Možno mu vo štvrtok niečo do toho prišlo. Alebo si namyslel, že je pre neho príliš silná. Alebo to môže byť trik, ako sa nás striasť, ak má nejaké podozrenie. Konečne, veď ani nevieme, čo všetko vie. Nevieme vôbec nič!… Ak nás nepodozrieva, môže to znamenať, že presedlal na niekoho iného –“
„Na niekoho, o kom sa dozvedel, že trávi prázdniny na Floride,“ prisvedčil inšpektor Queen.
Jimmy povedal: „Prosím, čo píšu newyorské noviny. Zraz v Miami, na Palm Beach alebo v Sarasote. Mačka mieri na Floridu.“
„To je možné,“ povedal Ellery. „Ale neviem sa akosi prinútiť, aby som tomu uveril. Bude v tom niečo iné. Nejaký iný trik.“
„Čo potrebujete, diagramy? Stavím sa, že tie hodvábne šnúry má so sebou v kufroch. Na čo čakáte?“
„Nemôžeme to riskovať.“ Inšpektor vyzeral vážny. „Jednoducho nemôžeme. Ak budeme musieť, použijeme na to miestne orgány na Floride. Musíme ho pozorovať, kým tam nedôjde, a sledovať ho pri návrate do New Yorku. To znamená, že to musíme celé zopakovať.“
„Čerta zopakovať! Ale nie s Celestou, vy starý špiceľ! Nemôžem tak dlho čakať, rozumiete?“
A v tej chvíli vybehol MacGayn z brány a robil bláznivé posunky. Železničiar sa pozeral na hodinky. „MacGayn –“
„Ustúpte späť, práve sa vracia!“
„Ako?“
„Necestuje!“
Vbehli do najhustejšieho davu.
Zjavil sa Cazalis.
Sám.
Usmieval sa.
Prešiel krížom cez krytú časť nástupišťa a krokom šťastného človeka, ktorému sa niečo podarilo, zamieril do rohu označeného nápisom Taxíky.
Hesse sa šuchtal za ním a študoval pritom cestovný poriadok.
Pri chôdzi si šúchal ľavé ucho a MacGayn si kliesnil cestu zástupom a motal sa neďaleko v pozadí.
Keď sa vrátili do hlásnej miestnosti na veliteľstve, našli odkaz od MacGayna.
Ich človek sa viezol taxíkom priamo domov.

Teraz sa mohli obzrieť späť na uplynulé štyri týždne a presvedčiť sa, čo sa nepochybne udialo. Cazalis sa dobehol sám. Ellery zdôraznil, že sa Cazalis poriadne potkol, keď zavraždil neter svojej ženy a vlúdil sa do prípadu Mačky ako psychiatrický poradca. Nepredvídal, koľko času mu to zaberie; nepočítal vo svojom rozpočte s jasným svetlom, v ktorom bude musieť pracovať. Skôr než zavraždil Lenoru Richardsonovú, stačilo mu oklamať pokornú, dôverčivú ženu; veď bol jednou nohou v penzii, pohyboval sa skoro celkom ľubovoľne a ako mu to vyhovovalo, v tieni. Teraz ho však ochromili. Teraz sa prinútil sám skladať účty byrokracii. Bol zapojený do zboru kolegov psychiatrov. Kolegovia sa obracali na neho vo veci svojich pacientov. Jeho ochabujúce zdravie zapríčinilo, že si pani Cazalisová začala prísnejšie všímať, čo robí. A okrem toho tu boli rodinné záväzky s Richardsonovcami, ktoré nemohol len tak ignorovať.
„Iba s prekážkami zaškrtil Stellu Petrucchiovú a Donalda Katza,“ povedal Ellery. „Pri týchto dvoch vraždách nemal už také priaznivé podmienky ako pri predchádzajúcich. Bezpochyby musel podstúpiť väčšie riziko, vymyslieť si viac lží, aby mohol odôvodniť svoju neprítomnosť, aspoň v Katzovom prípade; rád by som vedel, ako sa mu to podarilo v prípade Petrucchiovej, a to práve v noci po mačacích nepokojoch. Bezpečne môžeme predpokladať, že jeho žena a Richardsonovci mu začínali klásť nepríjemné otázky.
Pozoruhodné, že práve tí traja odišli na Floridu.“
„Hesse videl pani Cazalisovú hádať sa s Cazalisom pri bráne, vedúcej k vlaku. Bola to hádka, ktorá sa musela začať už pred niekoľkými dňami, keď Cazalis prvý raz navrhol výlet na Floridu. Bolo isté, že to navrhol Cazalis, alebo sa aspoň postaral, aby to niekto navrhol.
Skoro by som veril, že to zariadil prostredníctvom svojej švagrinej. Pani Richardsonová bola logicky jeho nástrojom. V nej mal Cazalis skvelý argument pre svoju ženu, ktorú mohol iba s námahou presvedčiť: Della potrebuje odpočinok a zmenu prostredia a po tom, čo sa prihodilo, mala hlavnú oporu vo svojej sestre a tak ďalej.
Cazalisovi sa predsa podarilo prehovoriť Richardsonovcov, aby opustili mesto, a svoju ženu, aby ich sprevádzala. Nepochybne im vysvetlil, že nemôže ísť s nimi pre dve príčiny: kvôli pacientom, ktorí mu ostali, a kvôli primátorovi, ktorému sľúbil, že dá do poriadku svoju časť pátrania.
Čokoľvek, aby odpratal z cesty svoju ženu a švagrovcov.
Čokoľvek, aby získal slobodu pohybu.
„Jimmy povedal: „Ešte tam ostala slúžka.“
„Dal jej na týždeň voľno,“ povedal inšpektor.
„A teraz mu nik nestojí v ceste,“ prisvedčil Ellery, „má neobmedzenú príležitosť a môže sa volne pohybovať; Mačka sa môže dať s chuťou do práce na rozkošnom probléme, akým je Marilyn Soamesová.“

A hneď začal. Cazalis si vzal na mušku Marilyn Soamesovú, akoby najdôležitejšia pre pokoj jeho mysle bola otázka, ako jej založiť slučku okolo hrdla. Nevedel sa udržať na uzde.
Taký bol netrpezlivý, až bol nedbanlivý. Znova si obliekol svoj ošúchaný zvrchník a starý plstený klobúk; doplnil to sivým, moľami prežratým vlneným šálom a vyčaptanými topánkami; ale inak sa nepostaral o to, aby zmenil svoj zovňajšok, a bez námahy ho mohlo sledovať i dieťa.
A veselo poľoval cez deň.
Bolo zrejmé, že sa cíti celkom bezpečný.
Opustil svoj byt zavčasu ráno v utorok, len čo detektívi Hesse a MacGayn vystriedali Goldberga s Youngom. Odišiel východom pre služobníctvo, vkĺzol do bočnej ulice a rýchlo kráčal smerom k Madison Avenue, ako keby mal namierené na západ. Ale na Madisone sa obrátil na juh a išiel celý čas po 59. ulici. Na najjužnejšom konci sa akoby náhodou poobzeral okolo seba. Potom skočil do parkujúceho taxíka.
Taxík zamieril východným smerom. Hesse a MacGayn ho sledovali každý v inom aute, aby znížili na minimum nebezpečenstvo, že im zmizne.
Keď sa Cazalisovo auto na Lexington Avenue stratilo na juh, detektívi striehli. Šlo ďalej južným smerom, ale súčasne mierilo čoraz ďalej na východ, až kým nedosiahlo Prvú avenue pred nemocnicou Bellevue.
Cazalis vystúpil a vyplatil šoféra. Potom‘ energicky vykročil k vchodu do nemocnice.
Taxík medzitým odišiel.
Cazalis odrazu zastal a rozbehol sa k 29. ulici. Šál mal okrútený vysoko okolo hrdla a pokiaľ mu to dovoľovala nenápadnosť, stiahol si strechu klobúka skoro celkom na oči.
Ruky mal vo vreckách zvrchníka.
Na 29. ulici prešiel na druhú stranu.

Pomaly kráčal okolo čísla 486, obzrel si vchod, nezastal však, ani nezmenil krok.
Raz pozrel hore. Bola to štvorposchodová budova zo špinavých barnavých tehál.
Raz sa v náhlosti obzrel za seba.
Poštár sa práve ustato blížil k 490.
Cazalis ďalej pomaly kráčal hore ulicou. Bez zastavenia obišiel roh na Druhú avenue.
Vtom sa však zjavil znova, vracal sa rýchlym krokom, akoby bol niečo zabudol. Hesse mal sotva čas ustúpiť pod bránu. MacGayn ho pozoroval z chodby na druhej strane ulice, kde ho nebolo vidieť. Vedeli, že aspoň jeden z detektívov, ktorí mali za úlohu strážiť Marilyn Soamesovú, bol na čísle 486; pravdepodobne ostal vzadu v chodbe v tienistom prízemí za schodišťom. Druhý bol niekde na tej strane ulice, kde bol MacGayn.
Nehrozilo nijaké nebezpečenstvo.
A predsa sa im stále potili dlane.
Cazalis prešiel okolo domu a pritom nakukol dnu. Poštár bol teraz vo vestibule čísla 486, vhadzoval poštu do poštových schránok.
Cazalis zastal pred číslom 490 a zvedavo si ho obzeral. Habkal vo vnútornom vrecku, napokon vytiahol obálku, dôkladne si ju obzeral a z času na čas pozrel na domové číslo nad vchodom ako nejaký inkasant.
Poštár vyšiel z čísla 486, šuchtal sa hore ulicou a zahol do 482.
Cazalis vošiel priamo do 486.

Detektív Quigley videl, ako si v hale obzerá skrinky.
Krátko študoval skrinku Soamesovcov. Na papierovom štítku bolo meno Soames a byt mal číslo 3B. V skrinke bola pošta. Ani sa nepokúsil dotknúť skrinky.
Quigley mal ťažkú chvíľu. Poštu roznášali každé ráno v ten istý čas a Marilyn Soamesová mávala vo zvyku zbehnúť po ňu najneskôr desať minút po pravidelnej donáške.
Quigley hladkal prstami puzdro pištole.
Zrazu Cazalis otvoril vnútorné dvere a vstúpil do chodby.
Detektív sa prikrčil do najtmavšieho kúta za schodmi.
Počul kroky veľkého muža, videl, ako okolo neho prechádzajú hrubé nohy a strácajú sa. Neodvážil sa ani pohnúť.
Cazalis prešiel chodbou, otvoril dvere. Potom ich ticho zavrel.
Quigley zmenil polohu.
Hesse vbehol dnu a stal si k nemu pod schody.
„Je na dvore.“
„Snorí tam.“ Potom Hesse zašeptal. „Quig, niekto ide dolu schodmi.“
„Dievča!“
Vošlo do vestibulu, odomklo Soamesovu skrinku.
Marilyn mala oblečený starý kúpací plášť; vo vlasoch natáčky.
Vybrala poštu, stála tam a šuchotala listami.
Počuli ticho vrznúť zadné dvere.
Bol to Cazalis a videl ju.

Detektívi neskôr priznali, že vtedy očakávali definitívne rozuzlenie prípadu Mačky. Situácia bola ideálna: obeť vo vestibule v kúpacom plášti, o pár sekúnd sa chystala vrátiť do tmavej chodby; nik nablízku; ulica vonku skoro prázdna; dvor, ktorým možno v prípade potreby uniknúť.
Boli sklamaní. Hesse povedal: „Do čerta, iste by ju bol odvliekol za schody, ako to urobil s O’Reillym na druhej strane v Chelsea. Tam, kde sme parkovali s Quigleym. Tú bláznivú obludu muselo niečo varovať.“
Ale Ellery pokrútil hlavou. „Zvyk,“ povedal. „A obozretnosť. Zvykne pracovať v noci. Možno nemal so sebou ani šnúru.“
„Želal by som si, aby sme v našej stálej výzbroji mali rötngenové oči,“ zamrmlal Queen.

Cazalis stál na konci chodby, bledé oči mu blčali.
Marilyn čítala vo vestibule list. Plochý noštek, lícne kosti, bradu mala pritlačené na sklo brány.
Stála tam tri minúty.
Cazalis sa ani nepohol.
Konečne otvorila vnútorné dvere a vybehla hore schodmi.
Staré dosky zaprašťali.
Hesse a Quigley počuli, ako si vydýchol.
Potom Cazalis prešiel chodbou.
Skľúčený. Zúrivý. Svedčili o tom jeho mocné, ovisnuté plecia, jeho obrovské zaťaté päste.
Vyšiel na ulicu.

Vrátil sa, len čo sa zotmilo, pozoroval vchod čísla 486 z chodby na druhej strane ulice.
Do trištvrte na desať.
Potom sa vrátil domov.
„Prečo ste naňho neskočili?“ zvolal Jimmy McKell. „Nemohli ste skoncovať s tým veľkým…? Boli by ste mu našli vo vrecku šnúru.“
„Možno by sme boli a možno neboli,“ povedal inšpektor. „Snaží sa spoznať jej zvyky. To môže trvať aj dva týždne. Je pre neho pritvrdá.“
„Určite mal pri sebe jednu z tých šnúr!“
„Nemôžeme to vedieť. Musíme iba čakať. Isté je, že keby naozaj zaútočil, bol by hotový. Mohol by ju však naozaj zaškrtiť. A to nemôžeme riskovať.“ Jimmy počul, ako Ellery škrípe zubami.

V stredu Cazalis celý deň striehol v blízkosti domu; v noci sa znova stiahol pod bránu na druhej strane ulice.
Ale keď bolo za desať minút desať, odišiel.
„Určite si láme hlavu, či vôbec vychádza z domu,“ povedal inšpektor v tú noc, keď Celeste podávala hlásenie.
„Sám začínam rozmýšľať,“ skočil mu do reči Ellery, „Celeste, čo tá Marilyn doparoma robí?“
„Pracuje.“ Celestín hlas znel tlmene. „Narýchlo čosi opisuje jednému zo svojich zákazníkov-dramatikov. Vraví, že s tým bude hotová najskôr v sobotu alebo v nedeľu.“
„Ten sa aj zblázni,“ ozval sa McKell.
Nik sa nezasmial a najmenej zo všetkých vtipkár.
Ich nočné stretnutia sa začali dostávať do bezváhovej sféry snov. Nič nebolo reálne okrem nereálnosti, ktorú pozorovali. Iba chvíľami si uvedomovali, že kdesi v hĺbke sa mesto trýznilo a reptalo. Život bol pochovaný pod ich nohami, prešľapovali nad ním na mieste; vyzeralo to ako šliapací mlyn v trestnici.

Vo štvrtok sa zjavil znova. Lenže tentoraz odišiel dve minúty po desiatej.
„Každú noc neskoršie.“
Jimmy bol podráždený. „Ak to pôjde takto ďalej, Ellery, uvidí Celestu odchádzať z domu. To by som nechcel.“
„Predsa nestriehne na mňa, Jimmy.“ Celeste skoro zvrieskla.
„Nejde o to,“ povedal Ellery. „Ide o tú pravidelnosť. Ak si všimne, že Celeste odchádza každú noc v ten istý čas, mohlo by sa mu to zdať čudné.“
„Lepšie bude, synku, keď zmeníme čas.“
„Urobme to takto: Celeste, tie okná na treťom poschodí hladia z prednej izby Soamesovcov, však? Z tej izby, kde je Stanley.“
„Áno.“
„Odteraz neodchádzajte skôr ako o štvrť na jedenásť, i to len za určitých podmienok. Idú vám hodinky presne?“ •
„Idú veľmi presne.“
„Porovnajme si čas.“ Ellery škrkol zápalku. „Ja mám presne desať dvadsaťšesť.“
„Ja mám asi o pol druhej minúty menej.“
Škrkol druhú zápalku. „Napravte si ich.“ Keď to urobila, povedal: „Odteraz buďte každú noc medzi desať a štvrť na jedenásť pri jednom z tých predných oblokov. Od zajtrajšej noci sa budeme stretávať na Prvej avenue, niekde celkom blízko – povedzme, zajtra v noci sa zídeme pred tým prázdnym skladom hneď vedia rohu 30. ulice.“
„Tam sme sa stretli v nedeľu v noci.“
„Áno. Ak medzi desať desať a štvrť na jedenásť uvidíte trikrát zabliknúť svetlo v niektorej bráne, alebo na chodníku oproti číslu 486 – použijeme vreckový pérový blesk – bude to znamenať, že Cazalis už šiel spať, môžete teda zísť dolu a podať hlásenie. Ak neuvidíte nijaký signál, ostaňte hore. Bude to znamenať, že je stále nablízku. Ak by odišiel medzi desať desať a desať dvadsať päť, dáme vám signál medzi desať dvadsaťpäť a pol jedenástou. Ak nedostanete za tých päť minút signál, znamená to, že je stále tam; ostaňte na mieste. Ten istý systém bude platiť, až kým neodíde. Pozorujte signál každých pätnásť minút. Ak bude treba, aj celú noc.“

Podľa MacGaynovej správy v piatok o piatej po obede Cazalis ešte stále neopustil svoj byt. Lámali si nad tým hlavy. Nevyšiel až do zotmenia. V piatok v noci musela Celeste čakať až– do štvrť na dvanásť. Ellery jej dal bleskový signál sám a sledoval ju až na miesto schôdzky.
„Myslela som, že sa už vôbec nezablysne.“ Celeste bola bledá. „Odišiel?“
„Nechal to pred piatimi minútami.“
Pokúšala som sa telefonovať celé popoludnie i večer, ale Stanley dnes stále niečo potreboval a hniezdil sa – je mu už oveľa lepšie – a Marilyn ani nevstala od stroja… Telefonoval krátko po jednej.
Zhŕkli sa v tme okolo nej.
„Znova ako Paul Nostrum. Ospravedlnil sa jej, že ju nechal nadarmo čakať v Astore, povedal, že náhle ochorel a dodnes ležal. Chcel, aby sa s ním stretla… dnes v noci.“ Celeste sa snažila, aby sa jej hlas nezachvel. „Skoro som vyskočila.“
„Čo mu povedala Marilyn?“
„Odmietla. Povedala, že má plné ruky práce, veľmi naliehavej práce, a aby si našiel niekoho iného. Potom sa pokúšal dohovoriť si s ňou schôdzku.“
„Pokračujte!“ Inšpektorovi Queenovi sa roztriasol hlas.
„Jednoducho sa mu vysmiala a zavesila.“
Jimmy ju odtiahol nabok.
„Začína byť netrpezlivý, tatko.“
„Jeho slúžka sa v pondelok vráti.“
Trochu sa zamrvili.
„Celeste.“
Celeste sa vrátila, Jimmy protestoval.
„Čo mu vlastne povedala o tej práci, ktorú robí?“
„Povedala, že ju nijako nemôže skončiť skôr ako zajtra večer alebo až v nedeľu a potom ju bude musieť odovzdať – „ Celeste sa musela nadýchať. Potom dodala čo najtajomnejšie: „Musí ju odovzdať. Povedala, že…“
„Koncom tohto týždňa,“ povedal Ellery.

Sobotňajšia obloha bola zatiahnutá: celý deň nepretržite padal na mesto protivný dážď. Podvečer prestalo pršať a na ulice sa zniesla hmla.
Inšpektor klial a hromžil: nepovažoval prst boží za dostatočnú výhovorku, ak by sa im stratil ich človek z dohľadu. „Ak bude treba, riskujte. Ale ho nespúšťajte z očí.“ A zbytočne dodal. „Inak bude zle.“
Bol to škaredý deň.
Celý deň bol nanič. Hneď ráno schytili detektíva Hesseho kŕče. MacGayn riešil vec súrnym hovorom. „Hesse to musel nechať. Zvíja sa v kŕčoch. Postarajte sa o neho, ostal tam celkom sám.“ Vo chvíli, keď Hagstrom došiel na Park Avenue, MacGayn bol už preč. „Neviem, kde šiel,“ vravel Hesse, lapajúc dych. „Cazalis vyšiel z domu o jedenásť päť doobedu a kráčal smerom na Madison, MacGayn ho sledoval. Naložte ma do taxíka, skôr než sa povraciam.“ Hagstromovi to trvalo vyše hodiny, kým našiel MacGayna a jeho korisť. Cazalis sotva zaskočil do reštaurácie. Hneď nato sa vrátil do svojho bytu.
Ale krátko po druhej poobede zbadal, že Cazalis odchádza cez dvor vo svojom pracovnom obleku. Mieril na Východnú 29. ulicu.
Potom, niečo pred štvrtou hodinou Marilyn Soamesová vyšla z čísla 486. Celeste Phillipsová šla s ňou.

Obe dievčence sa ponáhľali po 29. ulici na západ.
Hmla sa ešte nespustila, ale stále mrholilo. Hrozilo však, že obloha sa celkom zatiahne.
Bola zlá viditeľnosť.
Cazalis sa pohol. Pohyboval sa kĺzavo, veľmi rýchlo. Ruky mal vo vreckách. Držal sa na protiľahlej strane ulice. MacGayn, Hagstrom, Quigley, Queenovci, Jimmy McKell ho nasledovali. Po jednom i v dvojiciach.
Jimmy si stále mrmlal: „Tá Celeste načisto stratila rozum? Hlupaňa hlúpa.“
Inšpektor taktiež hundral. Hromžil na ňu oveľa ostrejšie.
Videli, ako Cazalis zúri. Bolo to badať na jeho chôdzi. Raz vyrazil dopredu, potom kráčal krokom, potom klusal, napokon celkom zastal. Keď sledoval dievčence, hlava sa mu vysunula sama od seba vpred.
„Ako u mačky,“ povedal Ellery. „Tam je Mačka.“
„Privádza ju to o rozum,“ šepkal si Jimmy.
„Privádza to o rozum, ale mňa!“ inšpektor Queen sa skoro rozplakal. „Držali sme ho v šachu – celý čas sme ho držali v šachu. Jazyk mu visí von. Určite by to bol skúsil v takom zlom svetle. A ona…“
Dievčence zabočili na Tretiu avenue a vošli do papiernictva. Predavač začal baliť hárky papieru a iné veci. Medzitým sa dosť zotmilo. Cazalis celkom stratil opatrnosť. Netrpezlivo stál v daždi na rohu Tretej avenue a 29. ulice pred výkladom dragstoru. Ako tam stál, dopadalo na neho svetlo, ale sa nepohol.
Hlavu mal stále vysunutú dopredu.
Ellery musel držať Jimmyho za ruku.
„Nepokúsi sa o nič, dokiaľ je Celeste s ňou. Na uliciach je priveľa ľudí, Jimmy. Príliš hustá premávka. Nerobte si starosti.“
Dievčence vyšli z obchodu. Marilyn niesla veľký balík.
Usmievala sa.
Kráčali naspäť cestou, ktorou prišli.
Na okamih, necelých dvadsať metrov od bytu, sa zdalo, ako keby sa Cazalis chystal skúsiť šťastie. Mrholilo hustejšie a dievčence sa so smiechom rozbehli do vestibulu. Cazalis sa spamätal, vlastne skočil pod odkvap.
Ale pri chodníku pred číslom 490 zastalo auto a vystúpili z neho traja muži. Stáli na protiľahlom chodníku, vykrikovali jeden na druhého v daždi, zúrivo sa o čomsi dohadovali.
Cazalis ustúpil späť.
Dievčence zmizli na 486.
Ťažko kráčal dolu ulicou, vošiel do chodby domu oproti Soamesovcom.

Goldberg a Young prišli vystriedať MacGayna s Hagstromom.
Boli ukrytí pod bránou, lebo sa spustila hmla.
Cazalis celý večer striehol, pohol sa iba vtedy, keď chcel vojsť do inej chodby, lebo niekto mieril do tej, kde sa skrýval.
Raz si vybral Youngovu a detektív bol vyše pol hodiny asi päť metrov od neho.
Niekoľko minút po jedenástej sa vzdal. Jeho mohutná postava sa rútila hmlou s bradou pritlačenou na hruď. Videli ho odchádzať z ich vlastného stanovišťa blízko Druhej avenue a o pár sekúnd i Goldberga s Youngom.
Všetci traja mierili na západ, kde sa stratili.
Akoby z krutosti inšpektor Queen trval na tom, že dá Celeste zreteľný bleskový signál sám.

V tú noc sa stretli v obskúrnom bare, kombinovanom s grillom na Prvej avenue medzi 30. a 31. ulicou. Zišli sa tu už raz aj predtým; bolo to preplnené, zadymené a rešpektovali sa tu ľudské práva.
Celeste vstúpila dnu a sadla si a z ničoho nič spustila: „Nemohla som si pomôcť. Keď sa jej minul prieklepový papier a povedala, že si pôjde na Tretiu avenue po ďalší, skoro som umrela od strachu. Vedela som, že sa Mačka neodváži zasiahnuť, ak bude niekto s ňou. A teraz ma poriadne vyhrešte.“
Jimmymu iskrili oči: „Načisto si stratila svoj láskyplný rozum?“
„Sledoval nás?“ V ten večer bola mŕtvolne bledá a veľmi nervózna. Ellery si nedbalo všimol jej rúk. Boli dopukané a červené; zdalo sa, že si obhrýza nechty. Istotne čosi s ňou nebolo v poriadku, mohol to však byť i klam.
Čo to bolo?
„Sledoval vás,“ povedal inšpektor. Potom povedal: „Slečna Phillipsová, nič by sa jej nebolo stalo.“ Dodal: „Slečna Phillipsová, tento prípad stál mesto New York sám neviem koľko desaťtisíc dolárov a mesiacov práce. Tým, že ste sa dnes správali ako nezodpovedné decko, priviedli ste celú námahu nazmar. Nikdy viac nebudeme mať takú skvelú príležitosť. Ba možno ho ani nikdy nedopadneme. Dnes bol zúfalý. Keby bola bývala sama, bol by skočil. Neviem vám ani povedať, ako ste ma vyviedli z rovnováhy. Naozaj, slečna Phillipsová, nechcem vás uraziť, ale poviem vám, že som si želal od boha všemohúceho, aby som vás nikdy viac nemusel vidieť ani o vás počuť.“
Jimmy začal vstávať.
Celeste ho stiahla späť, oprela si tvár o jeho plece. „Pán inšpektor, nemala som dosť síl, aby som ju nechala vyjsť na tú ulicu samu. Čo mám teraz robiť?“
Starý pán zdvihol trasúcimi rukami pohár piva a vyprázdnil ho.
„Celeste.“ Čo to bolo?
„Áno, pán Queen.“ Jimmyho stisk zosilnel a ona sa na neho usmiala.
„Nesmiete to viac urobiť.“
„Nemôžem vám to sľúbiť, pán Queen.“
„Vy ste to sľúbili.“
„Prepáčte.“
„Nemôžeme vás teraz stiahnuť. Nemôžeme porušiť terajší stav vecí. Možno zajtra skúsi iný trik.“
„Neodišla by som. Nemohla by som.“
„Sľúbite, že nám to nepokazíte?“
Jimmy sa dotkol jej tváre.
„Zajtra v noci môže byť tomu všetkému koniec. Nemá ani tú najmenšiu nádej, aby jej ublížil. Sledujeme jeho i ju. Nech by len vytiahol tú šnúru, nech by len urobil jediný pohyb smerom k nej, hneď naňho skočia štyria ozbrojení muži. Dopísala už Marilyn tú hru?“
„Nie, dnes v noci bola príliš vyčerpaná. Zajtra musí na nej ešte pár hodín pracovať. Vraví, že pôjde neskoro spať, to znamená, že ju dokončí až neskoro večer.“
„Má ju zaniesť hneď?“
„Autor na ňu čaká. Aj tak už mešká.“
„Kde býva?“
„Vo Village.“
„Predpoveď na zajtra hlási silnejší dážď. Keď odíde z domu, bude už tma, alebo skoro tma. Vrhne sa na ňu buď na Východnej 29. ulici, alebo vo Village. Ešte jeden deň, Celeste, a môžeme to celé pochovať s ostatnými našimi zlými snami. Necháte ju ísť samu?“
„Pokúsim sa.“
„Čo to bolo?“
Inšpektor Queen zavrčal: „Ešte jedno pivo!“
„Strašne nám to celé sťažujete, Celeste. Bola Marilyn v poriadku, keď ste odchádzali?“
„Práve šla spať. Všetci šli. Pán a pani Soamesovci spolu s Billym a Eleanorou idú včasráno do kostola.“
„Dobrú noc.“ Ellery vysunul spodnú čelusť. „Neviem si predstaviť, že by ste nás nechali v kaši.“
Jimmy povedal: „Čušte už. Trdlo.“
Čašník postavil s buchnutím pivo pred inšpektora. Zašušlal: „Pre dámu čo?“
„Nič,“ odsekol Jimmy. „Zmiznite.“
„Počujte, kamoš, toto je zabehaný podnik. Dáma pije a svoje extra frky si nechajte pre iný lokál.“
Jimmy sa pomaly vystrel. „Počujte, vy odkundes –“
Inšpektor štekol: „Odpáliť!“
Čašník sa zrejme prekvapil a stratil sa.
„Pekne sa vráť, dievčatko,“ zanôtil Jimmy. „Chcel by som ešte stratiť pár slov s priateľmi tuná.“
„Jimmy, bozkáš ma?“
„Tu?“
„Nedbám.“
Bozkal ju. Čašník ich zachmúrený sledoval z diaľky.
Celeste utekala.
Hmla ju zhltla.

Jimmy vstal, naklonil sa nad Queenovcov s trpkým výrazom. Otvoril ústa.
Ale Ellery povedal: „Nie je to Young?“ a zaškúlil pritom do temravy.
Myklo ich ako králiky.
Detektív stál v otvorených dverách. Pohľadom prečesával bar od boxu k boxu. Okolo úst mal hlboké žltkasté ryhy.
Ellery položil na stôl účet.
Vstali.
Young ich zbadal. Dýchal ústami.
„A teraz počúvajte, pán inšpektor. Počúvajte.“ Horná pera sa mu potila. „V tej prekliatej hmle si človek nevidí ani pred nos, pre tú prekliatu hmlu. S Goldbergom sme mu boli práve za pätami, keď sa odrazu z ničoho nič obrátil. Späť na východ. Naspäť tam. Ako keby ho to znovu posadlo, akoby sa rozhodol, že to skoncuje dnes v noci. Vyzeral ako vyslovený blázon. Neviem či nás videl alebo nie. Nemyslím.“ Young sa nadýchal. „Stratila sa nám v hmle. Goldie tam ostal, obieha okolo, hľadá ho. Ja som šiel hľadať vás.“
„Mieril naspäť sem a vy ste ho stratili.“
Inšpektor Queen mal vlhké líca a tuhli mu ako sadra.
Teraz si spomínam.
„Ten kockovaný kabát,“ mechanicky povedal Ellery.
„Čo?“ ozval sa jeho otec.
„Dnes v noci bola taká rozčúlená, že si ho vzala namiesto vlastného. On je voľný a Celeste je von v Marilyninom kabáte.“
Vyrútili sa za Jimmym McKellom do hmly.

11
Celestu počuli kričať, keď utekali po Prvej avenue medzi 30. a 29. ulicou.
Spoza rohu 29. ulice vybehol oproti nim akýsi muž a divo na nich kýval.
„Goldberg…“
Teda nie na 29. ulici. Bolo to tu, na Prvej avenue.
Kričiaca chrčala. Znova zachrčala, ako keby spievala.
„V tej uličke!“ zjačal Ellery.
Bol to úzky priestor medzi rožnou budovou 29. ulice a obchodným blokom. Ulička bola bližšie ku Goldbergovi, ale Jimmy McKell s rukami pred sebou ho predbehol.
Zmizol.
Vtom sa vynorilo rozhlasové auto patroly a jeho reflektory pretínali hmlu. Inšpektor Queen čosi zreval a auto cúvlo a zatiahlo nabok, aby hlavné a bočné svetlá mierili na vchod do uličky.
Keď ta vrazili, Johnson s Piggottom prekĺzli okolo rohu s vytiahnutými zbraňami.
V diaľke, na 29. a 30. ulici a na Druhej avenue začali zavýjať sirény.
Krížom cez Prvú avenue od Bellevue sa rútila sanitka.
V kypiacej hmle bezhlavo zápasilo dievča a dvaja muži. Tackali sa: Celeste, Cazalis, Jimmy; tak ich zachytil na molekulárnom chodníku spomalený film. Celeste im hľadela do očí, prehnutá; luk v rukách lukostrelca. Prstami oboch rúk si držala hrdlo, chránila si ho; uviazli v nedobrovoľnej pasci medzi jej hrdlom a ružovkastou šnúrou, ktorá ho obtáčala. Na hánkach jej vytryskla krv. Za Celestou sa knísal Cazalis, zvierajúci v rukách konce slučky; holú hlavu mu vykrútil dozadu Jimmy McKell svojím škrtiacim chmatom; veľký muž mal jazyk medzi zubami, oči obrátené k oblohe sa mu pokojne, bezvýrazne leskli. Jimmy sa pokúšal volnou rukou strhnúť Cazalisove zaťaté prsty zo šnúry. Jimmy mal pery natiahnuté; vyzeral, ako keby sa smial.
Ellery dobehol k nim pol kroka pred ostatnými.
Udrel Cazalisa päsťou priamo za ľavé ucho, vrazil ruku medzí Jimmyho a Cazalisa a koncom dlane plesol Jimmyho po brade.
„Pusťte ho, Jimmy, pusťte ho!“
Cazalis skĺzol na mokrý betón, stále mal otvorené oči a v nich ten čudný pohľad. Goldberg, Young, Johnson, Piggott a jeden z patroly sa vrhli na neho. Young na ňom kľačal; krčil sa pod nimi, nariekal ako žena.
„To nebolo treba,“ povedal Ellery. Ďalej si ošetroval pravú ruku.
„Použil som trik s kolenom,“ ospravedlňoval sa Young. „V takomto prípade to sedí.“
Inšpektor Queen povedal: „Otvorte mu päsť. Ale tak, ako keby to bola vaša mamka. Chcem tú šnúru ešte za horúca.“
Nad Celestou sa skláňal lekár v zvrchníku. V kaluži sa ligotali jej vlasy. Jimmy sa s výkrikom vrhol k nej. Ellery ho druhou rukou chytil za golier.
„Veď je mŕtva!“
„Zamdlela, Jimmy.“
Inšpektor Queen nežne skúmal ružovú šnúru. Bola upletená z hustého, mocného hodvábu. Indického.
Pozrel na slučku, ktorá sa mu hojdala v zdvihnutej dlani, a povedal: „Ako je s dievčaťom, doktor?“
„Krk má dosť odretý, zväčša na bokoch a vzadu,“ odvetil mu ambulančný lekár. „Hlavný tlak museli zniesť ruky. Celkom šikovné dievča.“
„Na moj veru, vyzerá ako mŕtva.“
„To je šok. Pulz a dýchanie sú v poriadku. Prežije to a vnúčatám raz bude o tom toľko rozprávať, až im to bude liezť z uší.“ Celeste zastenala. „Už sa z toho spamätáva.“
Jimmy si sadol do mláky v uličke.
Inšpektor vsunul hodvábnu šnúru opatrne do obálky. Ellery počul, ako si bzučí: „Moja írska divá ružička.“
Cazalisovi za chrbtom nasadili putá. Ležal na premočenom pravom boku, s kolenami pritiahnutými k hrudi, vyvaľoval oči pomedzi Youngove veľké nohy na prevrhnutú nádobu na smeti pár krokov od neho. Tvár mal špinavú a sivú, zdalo sa, ako keby mal celé oči biele.
Mačka.
Ležal v klietke, ktorej mreže tvorili nohy ťažko oddychujúcich mužov.
Mačka.
Nerobili si s tým starosti, čakali na lekára, kým ošetrí Celestu Phillipsovú, žartovali a smiali sa. Johnson, ktorý nemohol Goldberga vystáť, ponúkol Goldbergovi cigaretu; Goldberg kdesi stratil svoj balíček. Goldberg ju družne prijal, ba škrkol zápalku Johnsonovi a ten povedal: „Ďakujem, Goldie.“ Piggott hovoril o počasí – o tom, keď sa vykoľajil ten vlak – keď bol pripútaný k maniakovi-vrahovi plných štrnásť hodín: „Bol som taký nervózny, že som mu zavesil každých desať minút jednu pod bradu, aby bol ticho.“ Rozrehotali sa.
Young sa ponosoval členovi hliadky: „Doparoma, ale keď som ja krútil v Harleme šesť rokov. Tam musíš vopred pritlačiť kolenom, až potom sa pýtaš. Čertovskí figliari. Celá tá banda.“
„Ktovie,“ povedal člen hliadky neurčito. „Poznal som niekoľkých, tí boli ako bieli. Vezmi si takého Zilgitta.“
„Aký je v tom rozdiel?“
Young pozrel dolu na väzňa.
„Ani ten nestojí za fajku dymu. Keď nemáš v hlave, v dragstore nekúpiš.“
Muž, ktorý ležal pri ich nohách, pohyboval trochu ústami, ako keby niečo prežúval.
„Hej,“ povedal Goldberg. „Čo to robí?“
„Čo robí?“ Inšpektor Queen sa preľaknutý vtlačil medzi nich.
„Pozrite sa mu na ústa, pán inšpektor!“
Inšpektor kľakol na betón a chytil Cazalisovi sánku.
„Všimnite si, pán inšpektor,“ zasmial sa ktosi. „Čosi hryzie.“
Otvoril poslušne ústa. Young mu ponad plecia inšpektora Queena do nich posvietil.
„Nič,“ povedal inšpektor. „To si prežúval iba vlastný jazyk.“
Young povedal: „Možno si na ňom pochutnáva Mačka,“ a väčšina z nich sa znova rozosmiala.
„Poponáhľajte sa, doktor, dobre?“ povedal inšpektor.
„Ešte minútku.“ Lekár zakrúcal Celestu do prikrývky; hlava sa jej kývala z boka na bok.
Jimmy sa snažil uchrániť ju pred ostatnými ľuďmi okolo sanitky. „Rozíďte sa, rozíďte sa,“ povedal. „Nevidíte, že tu má McKell konferenciu?“
„McKell, máte zakrvavené celé ústa i bradu.“
„Naozaj?“ Jimmy si siahol na bradu a prekvapený pozrel na prsty.
„Majstre, nechýbalo veľa a boli by ste si prehryzli spodnú peru.“
„Prebuď saaa, Celeste,“ zanôtil Jimmy. Potom zavyl. Ľudia zo sanitky mu ošetrovali ústa.
Odrazu sa schladilo, ale akoby si toho nik nebol všimol. Hmla rýchlo redla. Ukázalo sa zopár hviezd.
Ellery sedel na prevrhnutej nádobe. „Moja divá írska ružička,“ neustále mu znelo v ušiach ako kolovrátok. Pár ráz sa ho pokúšal zastaviť, ale kolovrátok bzučal ďalej.
Vyšla ďalšia hviezda.
V zadných oknách okolitých domov sa svietilo a boli otvorené. Vyzeralo to veľmi veselo. Boli plné hláv a pliec. Ako v lóžach. Aréna, tak to bolo. Studňa. Tak. Možno to ešte nevideli, mohli však dúfať, prečo nie? V New Yorku prebýva nádej v každom oku. Stará, prepadávajúca sa budova. Rozkopaný chodník. Otvorený kanál. Dopravná nehoda. Čo to bolo? Čo sa stalo? Koho to postihlo? Sú to gangstri? Čo sa tam dolu robí?
Na tom nezáleží.
Mačka je v pekle, všetko na svete je v poriadku.
Newyorské noviny, nech sa páči výtlačok.
„Jimmy, poďte sem.“
„Nemám čas.“
„Extra,“ zavolal Ellery významne. „Nechcete odmenu?“
Jimmy sa zasmial. „Nepovedal som vám? Minulý týždeň ma vyrazili.“
„Choďte im zatelefonovať. Urobia vás šéfredaktorom.“
„Do čerta s nimi.“
„Má to pre nich cenu milióna.“
„Mám už milión.“
Ellery sa hojdal na smetiarskej nádobe. Ten vetroplach bol ozajstné eso. Jimmy je kanón. Ellery sa znova zasmial, bol prekvapený, prečo je jeho ruka na dotyk taká čudná.
Zadné okná na Východnej 29. ulici 486 boli tiež všetky plné.
Nevedia to. Soamesovo meno vchádza do dejín a oni si tamhore sedia a rozmýšľajú, o kom budú tentoraz čítať v novinách.
„Už sa prebrala,“ hlásil lekár. „Klaniam sa, slečna, dovolíte, aby som vám prvý zablahoželal?“
Obviazanými rukami si siahla na krk.
Jimmy zamrmlal tomu druhému: „Dáte mi tú hlúposť z úst preč? Dievčatko, to som ja. Je po všetkom. Fini. Jimmy, drahá. Poznávaš ma?“
„Jimmy.“
„Poznávaš ma! Som to ja, zlatá.“
„Tá strašná…“
„Už je po všetkom.“
Moja diváááá íííírska ružičkaaa…
„Zbehlo sa to na Prvej avenue.“
„Prakticky, stará baba. Ten felčiar to aspoň tvrdí.“
„Pritiahol ma, keď som kráčala. Videla som jeho tvár a potom bola tma. Moje hrdlo.“
„Šetrite sa, šetrite svoje sily na neskoršie, slečna Phillipsová,“ dobrosrdečne povedal inšpektor.
„Je po všetkom, dievčatko.“
„A Mačka? Kde je? Jimmy, kde je?“
„Ale prestaň sa už triasť. Pekne lež. Obyčajná potulná mačka. Vieš? Pozri. Neboj sa.“
Celeste sa rozplakala.
„Je po všetkom, dievčatko.“ Jimmy ju objímal rukami a hojdali sa spolu v malej kalúžke.
Čo si asi myslia, že kde je Celeste? Tudolu, pravdepodobne vypomáha. Ten prípad s Clarou Bartonovou… A nie je to bojisko? Bitka o Prvú avenue. Napred vyslal McKell svojich partizánov na jazdecký prieskum, potom generál Queen, maskovaný Phillipsovej oddielom, stretol sa s nepriateľom, s jeho stredným roz… Ellery si myslel, že medzi ostatnými hlavami zhliadol hlavu Marilyn Soamesovej, potom si však narovnal krk a pošúchal si zátylok. Čo to bolo v tom pive?
„V poriadku, doktor, v poriadku,“ povedal inšpektor. „To by bolo všetko.“
Lekár sa sklonil nad Cazalisa a pozrel hore. „Kto hovoríte, že je to?“ ostro sa spýtal.
„Dostal poriadne pod rebrá. Nechcem ho dať odviezť, kým nepoviete, že je v poriadku.“
„Tento človek je doktor Edward Cazalis, psychiater!“
Všetci sa smiali.
„Ďakujem, doktor,“ povedal detektív Young a zakýval na ostatných. „Sme vám zaviazaní.“
Znova sa zasmiali.
Lekár sa začervenal. O chvíľu vstal. „Zdvihnite ho, pokojne môže ísť. Nič vážneho.“
„Hopsa!“
„Počujte, stavím sa, že celý čas iba simuloval.“
„Young, radšej to skúste s tým kolenom.“
„Pozrite sa na neho, pozrite.“
Z celej sily sa pokúšal pohybovať nohami, poskakoval dokola na prstoch ako na hodine baletu, nemohol sa ešte celkom spoľahnúť na kolená.
„Nedívaj sa,“ povedal Jimmy. „Nemá to význam.“
„Akoby nemalo. Chcem ho vidieť. Sľúbila som svojej –“ Vtom Celestu striaslo a odvrátila zrak.
„Uvolnite tam vpredu ulicu.“ Inšpektor sa obzrel. „Zastavte.“ Sprievod sa zastavil a zdalo sa, že Cazalis im je vďačný. „Kde je Ellery?“
„Tam, pán inšpektor.“
„Hej!“
„Čo je to s ním?“
Moja divááá ír…
Nádoba na smeti zahrkotala a odkotúľala sa o pár metrov.
„Je zranený.“
„Doktor.“
Lekár povedal: „Zamdlel. Má zlomenú ruku. Nič vážneho…“

Nič vážneho. Bolo to naozaj ľahké, sotva päť mesiacov ňuchania, kopania, poľovania a zostavovania plánov – plných dvadsaťjeden týždňov; aby sme boli presní, dvadsaťjeden týždňov a jeden deň, stotridsaťosem dní od jedného zaklopania na dvere bytu na Východnej 19. ulici po tvrdý úder do hlavy od muža v uličke pri Prvej avenue; od Archibalda Dudleyho Abernethyho po Celestu Phillipsovú, alias Sue Martinovu, dievča-špiónku. Od piatku 3. júna po sobotu 29. októbra; nula celá štyri, nula štyri percent jedného roku v živote mesta New Yorku, za toto obdobie jeden z početných zabíjačov mesta preriedil populáciu okresu Manhattan o deväť životov, hoci podľa pravdy, vyskytla sa ešte tá nepatrná príhoda s panikou v Metropol Halle a nepokoje, ktoré nasledovali po nej; vcelku však išlo o trochu zrna podsypaného štatistickému kuriatku na Bunyanovom dvore a načo bolo vlastne celé to rozčuľovanie?
Načo sa rozčuľovať?
Načo sa rozčuľovať, veď Mačka sedela na tvrdej stoličke vo svetle fotografických reflektorov a nebola už viac chimérou šľahajúcou chvostom z prerušeného sna metropoly, bol to zrútený starec s roztrasenými rukami a bojazlivým pohľadom, ako keby sa chcel zapáčiť, ale nebol si istý, čo sa od neho vyžaduje. Našli u neho ešte jednu lososovoružovú šnúru z indického hodvábu a vzadu, v jednej zo zamknutých skriniek s kartotékami v jeho kancelárii na Park Avenue tajnú zásobu dvoch tuctov ďalších, z ktorých vyše polovica bola zafarbená spomínanou modrou farbou; vysvetlil im, kde majú hľadať, a vybral aj pravý kľúč zo svojej kolekcie v puzdre na kľúče. Povedal, že mal tie šnúry dlhé roky; od konca roku 1930, keď bol na ceste okolo sveta a keď zanechal svoju pôrodnícku prax. V Indii mu tie šnúry predal domorodec a tvrdil o nich, že sú to staré škrtiace šnúry thugského pôvodu.
Neskôr, prv než si ich odložil, zafarbil ich na modro a na ružovo. Prečo ich celé tie roky opatroval? Vyzeral zmätený. Nie, jeho žena o nich nikdy nevedela; bol sám, keď ich kupoval v bazári, a potom ich mal skryté… Skláňal hlavu pri ich otázkach a pohotovo, veľmi zdvorilo odpovedal, i keď boli chvíle, keď sa s ním nedalo zhovárať, alebo sa kde-tu zmýlil. Ale popletených údajov bolo málo, lebo väčšina z toho, čo zachytil ako spornú minulosť v žiarivom ohnisku, znela celkom ako z úst toho dr. Cazalisa, ako ho poznali oni.
A predsa, jeho oči sa vôbec nezmenili, hľadeli upreto pred seba ako šošovky.
Ellery, ktorý ta prišiel priamo z nemocnice Bellevue s Celestou Phillipsovou a Jimmym McKellom, si sadol nabok, pravú ruku mal v dlahách, počúval a nič nevravel. Ešte nezostúpil na zem; stále mal pocit neskutočnosti. Policajný komisár a štátny zástupca tam boli tiež; a krátko po pol piatej ráno vrútil sa dnu primátor bledší ako väzeň.
Ale zdalo sa, že špinavý starec na stoličke nikoho z nich nevidí. Všetci cítili, že sa im úmyselne vyhýba, akoby mu to diktoval akýsi takt. Vedeli, ako príjemne sa vedia takí šialenci správať.
V podstate jeho opis deviatich vrážd bol pozoruhodný svojimi podrobnosťami. Okrem niekoľkých menších nejasností, ktoré mohla spôsobiť bolesť, zmätok, citové a telesné vyčerpanie – keby neboli vedeli, kto to naozaj je – jeho priznanie bolo ohromujúce.
Najmenej uspokojivá bola jeho odpoveď na jedinú Elleryho otázku, ktorou prispel k nočnej inkvizícii.
Keď väzeň takmer končil, Ellery sa naklonil dopredu a opýtal sa: „Pán doktor, pripustili ste, že ani jedného z tých ľudí ste nevideli od ich detstva. Ako jednotlivci neznamenali pre vás teda nič. A predsa ste zrejme mali niečo proti nim. Čo to bolo? Prečo ste cítili, že ich musíte zabiť?“
Pretože správanie psychopata javí sa bez motívu, len keď sa posudzuje z hľadiska reality – to jest, keď ho posudzujú viac alebo menej zdravé hlavy, ktoré vidia svet taký, aký je…
Povedal dr. Cazalis.
Väzeň sa zahniezdil na stoličke a pozrel ta, odkiaľ prichádzal Elleryho hlas, hoci bolo jasné, že pre svetlá, ktoré oslňovali jeho dokaličenú tvár, nemohol za nimi nikoho vidieť.
„To je pán Queen?“ opýtal sa.
„Áno.“
„Pán Queen,“ povedal väzeň priateľským, ba skoro zhovievavým tónom, „pochybujem, že by ste boli natoľko vedecky podkutý, aby ste ma rozumeli.“

Nedeľné ráno sa zaskvelo v plnej kráse, len čo unikli reportérom. Jimmy McKell sa rozvalil v kúte taxíka s Celestou v náručí a v druhom kúte si Ellery varoval meravú ruku, pozeral na svojej strane z okna, nie z ohľaduplnosti, ale jednoducho preto, že chcel niečo vidieť.
Mesto vyzeralo v to ráno akési iné.
Malo inú príchuť, inú vôňu, iný zvuk.
Bolo nové.
V povetrí znela melódia. Možno to boli kostolné zvony. Cirkvi hlučne vychvaľovali svoj tovar po všetkých kútoch mesta, od východného konca po západný. Adeste fideles! Vstúpte a kúpte si ho!
Lahôdkárstva, pekárstva, novinové stánky, dragstory v obytných štvrtiach napochytro otvárali.
Kdesi ťažkopádne hrkotal elektrický vlak.
Kamelot vykrikoval.
Zavše sa zjavil včasný chodec, šúchal si ruky, rezko vykračoval.
Pri stanovištiach taxíkov stáli zaparkované autá. Rádiá vyhrávali. Vodiči mali plné ruky práce.
Ľudia sa začali zhromažďovať okolo nich.
New York sa preťahoval.
Prebúdzal sa.

12
New York sa prebudil a na týždeň-dva škaredá vidina pominula. Keby rozhlasom ospevovaná planetárna invázia na Zem bola skutočná, boli by po nej ľudia stáli v dlhých radoch, aby videli, čo ostalo po Marťanoch, a čudovali sa ich naivnosti. Teraz, keď bol netvor izolovaný v klietke, kde ho mohli vidieť, počuť alebo sa ho dotknúť, mohli o ňom písať, čítať alebo ho dokonca ľutovať, New York sa postavil do radu. Jasný pohľad do minulosti prekonával posmrtné fakty a z toho vyplynula neorganizovaná beseda, ktorá hanebne zaplavila celé mesto a stala sa pre všetkých akýmsi bezpečným, ba priam labužníckym cvičením. Veď Mačka bola iba pomätený starec a čo zmohol jeden šialenec proti mestu? Zaregistrovať a zabudnúť – blížil sa Deň vďačnosti*.
New York sa smial.
A predsa, tak ako jeho britská sesternica z Cheshiru, Mačka cerila zuby ďalej, i keď sa všetko ostatné na nej rozplynulo. Nebol to úškľabok starca vo väzenskej cele; ten starec sa neškľabil. Bol to úškľabok netvora zo snov. A boli tam deti s kratšou pamäťou, ale s čerstvejšími zmyslami. Rodičia museli stále zápasiť s nočnými morami. O svojich ani nehovoriac.
Potom, ráno po Dni prímeria, objavili na rozličných miestach okolo Jamajskej zátoky telo mladého dievčaťa, ktoré neskôr identifikovali ako Revu Xavinzkú z Flushingu. Bolo znásilnené, dokaličené, údy a hlava boli odseknuté. Povedomé hrôzy tohto prípadu, jeho zjavné ohavné podrobnosti okamžite rozptýlili pozornosť verejnosti; a v čase, keď chytili vraha, dezertéra bývalej armády s typickými črtami sexuálneho psychopata, rozptýlenie – aspoň pokiaľ šlo o dospelých – bolo úplné. Slovo „mačka“ nevyvolávalo viac pred duševným zrakom priemerného Newyorčana škaredšie predstavy ako malé domáce zvieratko, typické svojou čistotnosťou, voľnosťou a užitočnou chuťou na myši. Je dosť sporné, či prípad Revy Xavinzkej preukázal newyorskej mladi podobnú službu; zdalo sa však, že väčšina rodičov verí, že s blížiacim sa Dňom vďaky a Vianocami nahradí Mačku v snoch ich detí postupne moriak a Svätý Mikuláš. A možno mali aj pravdu.
No i tak sa našli určití ľudia s mimoriadnym záujmom, ktorí sa držali svojho. Pre niektorých – určitých mestských činiteľov, reportérov, psychiatrov, rodiny obetí Mačky – to bola vec povinnosti, alebo špecifická úloha, či profesionálny alebo osobný dôsledok. Pre ostatných – sociológov, psychológov, filozofov – dochytenie deväťnásobného vraha signalizovalo príležitosť rozvinúť sociologicko-vedecký výskum, ako sa mesto správalo od začiatku júna. Druhé skupiny sa o Edwarda Cazalisa vôbec nezaujímali; prvé sa nezaujímali o nikoho iného.
Väzeň vstúpil do obdobia mrzutosti. Odmietal hovoriť, odmietal cvičiť, ba istý čas odmietal i jesť. Zdalo sa, že žije iba pre návštevy svojej ženy, ktorých sa stále dožadoval. Pani Cazalisová, sprevádzaná svojou sestrou a švagrom, 30. októbra prileteli späť z Floridy. Odmietala uveriť správam, že jej manžela zatkli ako Mačku, protestovala pred reportérmi v Miami a v New Yorku, že „niekde musí byť chyba. Je to vylúčené! Môj manžel je nevinný“. Ale to bolo pred prvým stretnutím s ním. Odchádzala od neho bledá ani smrť, pred zástupcami krútila hlavou a pobrala sa priamo do bytu svojej sestry. Strávila tam štyri hodiny; potom sa vrátila do svojho bytu.
V prvé dni po chytení netvora si ľudia všimli, že duch mesta sa plne vyvŕšil na jeho družke. Ukazovali na ňu, posmievali sa jej, chodili za ňou. Jej sestra so švagrom zmizli; nik nemohol alebo nevedel povedať, kde sa podeli. Odišla jej slúžka a nepodarilo sa jej získať inú. Vyzvali ju, aby sa odsťahovala z bytu, a správa jej celkom bezočivo oznámila, že použije všetky prostriedky, ktoré má v moci, aby jej dala súdnu výpoveď, ak by sa bránila. Nebránila sa, nábytok zo svojej domácnosti dala odviezť do skladu a presťahovala sa do malého hotela na druhom konci mesta; keď však správa hotela na druhý deň ráno zistila, kto je, požiadala ju, aby odišla. Napokon si našla ubytovanie v žalostnom penzióne na Horatio Streete vo Village; a práve tam ju našiel jej najstarší brat, Roger Braham Merigrew z Bangoru v Maine.
Merigrewova návšteva u sestry netrvala dlhšie ako jednu noc. Pri jeho príchode ho sprevádzal obskúrny muž s aktovkou v ruke; keď ráno o tri štvrte na štyri obaja opúšťali budovu na Horatio Streete a zistili, že ich čakajú reportéri, Merigrewov spoločník kryl útek svojho druha a urobil pritom vyhlásenie, ktoré sa ešte v ten deň objavilo v novinách. „Ako právny zástupca pána Merigrewa som poverený vyhlásiť nasledovné: Pán Merigrew sa pokúšal niekoľko dní presvedčiť svoju sestru, pani Cazalisovú, aby sa presťahovala k svojim príbuzným v Maine. Pani Cazalisová to odmietla. Pán Merigrew priletel preto, aby svoj návrh osobne zopakoval. Pani Cazalisová odmieta ďalej. Pánu Merigrewovi neostáva teda iné ako vrátiť sa domov. To je všetko, čo vám môžem o tom povedať.“ Keď sa ho reportéri opýtali, prečo pán Merigrew nezostal u svojej sestry v New Yorku, mainský advokát odsekol: „To sa musíte spýtať pána Merigrewa.“ Neskôr sa bangorským novinám podarilo dostať z Merigrewa pár slov. Povedal: „Manžel mojej sestry je šialený. Nik nemôže od nej žiadať, aby ostala pri vraždiacom šialencovi. Nie je to voči nám fair, to pretriasanie na verejnosti a tak ďalej. Ostatné vám bude musieť povedať moja sestra.“ Merigrewovci vlastnili rozsiahle akcie v konzervatívnom obchode po celom Novom Anglicku.
A tak pani Cazalisová ďalej znášala svoj trpký osud sama, bývala ďalej v biednej izbe vo Village, obliehaná reportérmi, navštevovala svojho muža a zo dňa na deň mala zúfalejšie oči a bola mĺkvejšia.
Najala si vychýreného advokáta, Darrella Ironsa, aby obhajoval jej manžela. Irons bol nezdielny človek, no hovorilo sa o ňom, že má plné ruky práce. Cazalis, tak sa povrávalo, „odmietal“, aby ho niekto obhajoval, a nechcel spolupracovať s psychiatrami, ktorých mu Irons neustále posielal do cely. Začali kolovať chýry o maniackych záchvatoch zlosti, o tom, že sa pokúšal o fyzické násilie, že väzeň z času na čas zúril; tí, čo poznali Darrella Ironsa, vyhlasovali, že pôvodcom toho všetkého je on, a preto je veľmi pravdepodobné, že to nemusí byť pravda. Bolo jasné, na čom bude stavať Ironsova obhajoba, lebo, ako sa zdalo, štátny zástupca bol rozhodnutý žalovať Cazalisa ako človeka, ktorý poznal podstatu a význam svojich činov, dokazoval v každodennom živote, ba i v čase svojich zločinov, že je schopný konať rozumne, a preto ho treba podľa definície zákona považovať za „normálneho“ bez ohľadu na to, ako ho definovali lekári. Hovorilo sa, že štátny zástupca má bohaté podklady z väzňovho rozhovoru s primátorovým zvláštnym vyšetrovateľom a inšpektorom Richardom Queenom z policajného veliteľstva v tú noc, keď vyšetrovali vraždu Lenory Richardsonovej, keď načrtol aj svoju „teóriu“ prípadu Mačky a Cazalis ju označil pritom priamo a jednoznačne za psychopata. To bol špekulatívny čin vypočítavého vraha; D. A. ich chcel zrejme zdržať, zámerne odvrátil pátranie do kanála „pletkárskeho idiotizmu“, aby tým účinnejšie odviedol pozornosť od zodpovednej mentality za škrtením. Očakával sa dramatický proces.

Elleryho záujem o prípad ochabol privčas. Žil s ním trochu pridlho a príliš prudko sa rozháňal, preto po nočných udalostiach z 29. na 30. október nepociťoval nič iné iba vyčerpanosť. Pristihol sa, že sa pokúša nielen zabudnúť na minulosť, ale vyhýba sa aj prítomnosti. No aspoň prítomnosti nemal unikať; tá zdôrazňovala, že okolnosti si vyžadujú pompu. Čakali ich athénske pocty, tlačové, rozhlasové a televízne interview, stovky pozvaní, aby prehovorili k skupinám občanov, aby písali články a vyšetrili nerozriešené zločiny. Podarilo sa mu pomerne slušne uniknúť väčšine týchto pozvaní. No niekoľké, ktorým sa nemohol vyhnúť, ho podráždili a dopálili: „Čo je s tebou?“ pýtal sa otec. „Povedzme im,“ odvrkol Ellery, „že mi úspech pomútil hlavu.“ Inšpektor zmrštil čelo; ani jemu nebola migréna neznámym pojmom. „Dobre,“ povedal veselo, „aspoň tentoraz to nie je smola.“
Ellery ďalej presadal z jednej stoličky na druhú.
Jedného dňa dospel k záveru, že konečne zistil infekciu. Bol to zápal spôsobený tlakom. Nie minulým alebo prítomným, ale budúcim. Ešte nebol hotový. Ráno 2. januára v jednej z väčších súdnych siení pod sivou kupolou budovy Najvyššieho súdu na Foley Square istý pán Neznámy Spravodlivý vystúpi v čiernom rúchu zo svojej kancelárie a istého Edwarda Cazalisa, čiže Mačku budú vypočúvať ako obžalovaného z vrážd. A v tomto procese istý Ellery Queen, primátorov zvláštny vyšetrovateľ, bude hlavným svedkom obžaloby. Niet preňho nijakej milosti, kým nevynesú rozsudok. Potom si môže ísť za svojimi vecami, očistený od celej tej hnusnej mäteže.
Ellery sa nepokúšal zistiť, prečo ho ten proces tak zožieral. Tým, že odhalil – tak si myslel – príčinu svojej choroby, prispôsobil svoje mozgové závity nevyhnutnému a dal sa do iných vecí. V tom čase identifikovali Revu Xavinzkú a záujem verejnosti sa sústredil inde. Vtedy sa už mohol uvolniť. Ba uvažoval o tom, že začne znova písať. Román, ktorého sa nedotkol od 25. augusta, ležal osamelý vo svojom hrobe. Exhumoval ho a prekvapený zistil, že mu je taký cudzí ako ktorýkoľvek papyrusový zvitok vykopaný v nílskej delte po tritisícich rokoch. Kedysi veľmi dávno na ňom usilovne pracoval a teraz mal historickú arómu zatuchnutej stariny.
Zhliadni na moje diela, ó, Mocný, a zúfaj! Zúfalstvo, Ellery hodil primitívnu námahu svojich predmačacích dní do ohňa.
A sadol si, aby stvoril nový div.

Ale skôr, ako si položil nohy na spodnú zásuvku, ktosi ho príjemne vyrušil.
Jimmy McKell a Celeste Phillipsová už boli snúbencami a nazdávali sa, že pán Queen je tým najpovolanejším človekom, aby im ustanovil svadobnú spoločnosť.
„A to vyberanú,“ zaškľabil sa Jimmy. „Ako sa patrí na McKella.“
„Jimmy sa bojí,“ vzdychla Celeste, „že jeho otec si postaví hlavu a nepríde.“
„Môže si obhrýzať svoj štýlový nábytok,“ povedal Jimmy, „lebo jeho dosial nepremožiteľná zbraň – že sa ma zriekne a ma vydedí, teraz mu spľasla ako bublina, lebo mi niečo kvapne z miliónov starého otca. A matka si aspoň nevyplače oči, lebo kedysi plánovala svadbu s dvadsiatimi tisícmi hostí. Povedal som si teda, do čerta s tým –“
„Vybavili sme si už povolenie a urobili nám Wassermannov –“
„Negatívnych,“ dodal Jimmy. „Pán Queen, mohli by ste mi doručiť nevestu zajtra ráno o pol jedenástej na mestskú radnicu?“
Zosobášili ich medzi párom Arthura Jacksona Beala z Harlemu a nastávajúcimi manželmi Cary G. Cohensonovcami z Brownswille, Brooklyn; mestský úradník im preukázal osobitnú česť, keď predniesol svadobnú formulu oveľa pomalšie ako zvyčajne; pán Queen pobozkal nevestu s ohnivým „Konečne!“; a potom čakalo na nich v hale iba osemnásť reportérov a filmárov. Manželka Jamesa Guymera McKella vykríkla, že si ani vo sne nepomyslela, ako sa to všetci mohli dozvedieť, lebo ona a Jimmy nešepli o tom nikomu okrem Elleryho… a ženích, namosúrený, pozval svojich bývalých kolegov novinárov, aby s nimi trochu pobudli, potom sa tá veľká spoločnosť vydala na letisko La Guardia a svadobné predjedlo sa zapíjalo v koktailovom salóne, pričom Phil Gonachy z Extra vyprovokoval oficiálny tanec. Práve vrcholila hlučná štvorylka, keď sa zjavila letištná polícia, ale niektorí prísni zástancovia ústavy a práv pracujúcich si začali brániť kamerami, fľašami a barovými stoličkami posvätnú slobodu tlače a ich zásluhou mohol šťastný pár nenápadne vykĺznuť i so svatom.
„Kde mienite letieť so svojou panenskou nevestou?“ vyzvedal sa pán Queen dosť neurčitým tónom. „Alebo nemáte námietky voči môjmu olfaktorickému povolaniu?“
„Všetko je comme il faut,“ odvetil pán McKell vznešene ako človek, ktorý šľachetne prepožičal svoje pery sviatosti oltárnej v Remeši a Epernay. „Zatiaľ nikam neletíme,“ a galantne viedol svoju nevestu k východu.
„Načo teda La Guardia?“
„Lesť ako zviesť zo stopy tých papuľnatých mravenčíkov. Koniar!“
„Medové týždne budeme tráviť v hoteli ‚U Polmesiaca‘, zdôverila sa nevesta a začervenala sa, keď sa auto pohlo. „Vy ste jediný, kto to vie.“
„Pani McKellová, bude mi cťou, strážiť vaše tajomstvo.“
„Pani McKellová,“ zašepkala si pani McKellová.
Jej manžel zašepkal tak, že ľudí na desať metrov myklo: „Celý život som túžil po medových týždňoch v zime, medzi roztopašnými Polárnymi medveďmi na Coney Islande.“ Potom pán McKell zrúkol na chápavého taxikára: „O key, Biely tesák, pošľahaj psov!“
Keď sa vnárali do dymovej clony, Ellery si zhovievavo všimol, akí sú vyčerpaní.

Potom zistil, že ho celkom teší dať sa opäť do práce. Myšlienky pre nový detektívny príbeh mu priam kypeli ako šampanské na svadobnej hostine; mal jediný problém: ako si zachovať triezvy úsudok.
Jedného rána sa Ellery obzrel okolo seba a zistil, že mu za golier fúka Mikuláš. A s prekvapením zisťoval, že newyorská Vianoce budú biele; do rána sa 87. ulica iskrila snehom. Samojedské záveje na ulici mu pripomenuli eskimáckych psov, a vtom si zase spomenul na mladých McKellovcov a ich medové týždne na Coney Islande medzi podivným kmeňom Newyorčanov, ktorí sa nazývali Polárnymi medveďmi. Ellery sa zaškľabil, čudoval sa, že nepočul nič o Jimmym a Celeste. Zrazu si spomenul, že predsa len počul, a začal prezerať zanedbanú poštu, čo sa mu nahromadila za tých pár týždňov.
Vprostred hromady našiel Jimmyho list.

Páči sa nám to, Ellery. Páči sa nám to.
Ak máte chuť na priateľský prípitok na staré časy, McKellovci prijímajú v zadnej sále Kellyho baru na Východnej 39. popoludní o druhej všetkých príslušníkov Jurgenovho kmeňa. Ešte stále sme nenašli byt a sme ustajnení s rozličnými pochybnými indivíduami. Nechcem brať svoju ženu do hotela.
P. S. Ak sa neukážete, uvidíme sa v súdnej sieni.
P. P. S. Pani McK. Vás srdečne pozdravuje.
JAMES

Poštová pečiatka bola spred desiatich dní.
McKellovci a Vianoce… To volalo po heroizme.
O pol hodiny bol Ellery po uši zahrabaný do svojej práce, ale po polhodine vyrazil z domu v prezuvkách.
Piata avenue sa medzitým zmenila v čľapotavý močiar. V bočných uliciach stále pracovali pluhy a po avenue sa pechorili celú noc ako chrobáky, odhŕňali pred sebou špinu a kopy hnedého zváľaného snehu; pokúšali hlúpych chodcov, aby ich preskakovali, a motorovú dopravu stláčali ako do hrdla fľaše.
Biele Vianoce, vravel každý a čvachtal sa po rozmočenom snehu, kýchal a kašlal.
Pri Rockefellerovom Centre zaznievali radostné koledy a na Plazze, zatienenej tridsaťmetrovým stromom, ukoristeným na ktoromsi longislandskom majetku, krúžili dookola korčuliari na známu melódiu „Hrkálok“.
Mikuláši v červených nariasených hávoch vyzváňali na každom rohu a triasli sa od zimy. Výkladné skrine otvárali rozprávkové pohľady do čarovného sveta reklamy. A všade sa ľudia kĺzali a padali a Ellery sa kĺzal a padal s nimi a mal stále to blazeovane zamračené čelo, podľa ktorého poznáte všetkých Newyorčanov posledný týždeň pred Vianocami.
Kľučkoval po veľkých obchodoch, stúpal na päty malým deťom, socal a jeho socali, chniapal po tovare, vykrikoval svoje meno a adresu, vyplňoval šeky – až mu napokon už popoludní ostal v šekovej knižke jediný nepodpísaný šek.
Ale pri jeho mene hrozil veľký odmietavý otáznik.
McKellovci boli ozajstný problém. Pre neistotu, ktorá obklopovala otázku ich budúceho domova, im Ellery neposlal svadobný dar. Vtedy si myslel, že do Vianoc sa už iste usadia, mohol by teda spojiť svadobný dar s vianočným; a tu ho čakalo prekvapenie roku, lebo sa nevyriešil nielen problém McKellovského príbytku, ale ani otázka ich darov. Celý deň striehlo jeho oko na inšpiráciu. Striebro? Sklo? Hodváb? – Nie, hodváb nie, rozhodne nie hodváb. Keramika? Videl hladkého Bubastisa a striaslo ho. Drevorezy domorodcov, niečo primitívne? Antika? Nič ho nevedelo upútať. Vôbec nič.
Napokon neskoro popoludní sa Ellery ocitol na 42. ulici medzi Piatou a Šiestou avenue. Pred Sternom stála deva z Armády spásy, strohý vojak lásky k blížnemu, a spievala nábožné piesne; sprevádzal ju druh v modrom, sedel v plačkanici pri prenosnom organe.
Organ vydával trasľavé fistulové zvuky a chvíľami znel ako hracia skrinka.
Hracia skrinka.
Hracia skrinka!
Pôvodne to bola čisto francúzska záľuba pre exkluzívnosť, ktorá obveseľovala ľudí drobnými kovovými melódiami, ale po stáročiach zakotvila v rozkošnej ríši detstva a svojou nežnosťou rozveseľovala ľudí.
Ellery hodil do tamburíny dolár a vzrušený uvažoval o svojej myšlienke. Niečo zvláštne… na spôsob Svadobného pochodu… áno, rozhodne musí… vykladanú vzácnym drevom, perleťou, rozkošná vecička… veľká, umelecká práca.
Prirodzene, cudzia výroba. Najumeleckejšie kusy prichádzajú zo strednej Európy, zo Švajčiarska. Švajčiarska hracia skrinka, krásne vypracovaná rukami majstra, môže byť drahá, ale čo tam po cene. Môže sa stať pokladom domácnosti, skrinkou zlatej sentimentality, ktorá sa nezľakne McKellových miliónov a budú ju držať v spálni, až kým nebudú mať osem –“
Švajčiarska.
Švajčiarska?
Švajčiarsko.
ZÜRICH!
Vtom okamihu zabudol na hraciu skrinku, svadobný pochod, Vianoce.
Ellery sa zúrivo brodil po 42. ulici a napokon sa vrútil bočným vchodom do Verejnej knižnice mesta New Yorku.

Lebo istý bod v jeho rozvíjajúcej sa zápletke ho už trápil dlhé dni. Týkal sa istých fóbií. Ellery sa odvolával na dôležité príbuzenstvo (lebo také je kráľovstvo autorov detektívok) medzi chorobným strachom z davu, z tmy a z neúspechu. Nevedel iba to, ako dospel k tomu, že postavil tieto tri fóbie v zápletke vedľa seba, ale mal dojem, že o ich príbuzenstve čítal, alebo o ňom kdesi počul. No nepodarilo sa mu zistiť prameň. A to ho zdržiavalo.
A teraz Zürich. Zürich na Limmate, švajčiarske Athény.
Zürich rozozvučal ten zvon!
Lebo teraz si Ellery spomenul, že buď čítal alebo počul, že pri príležitosti nedávnej medzinárodnej konferencie psychoanalytikov v Zürichu písal istý časopis presne o takomto príbuzenstve fóbií.
O necelú hodinu hľadanie v oddelení časopisov odmenilo jeho námahu.
Prameňom bol vedecký žurnál Zürcher, jeden z mnohých, ktoré Ellery prelistoval, keď si precvičoval svoju škrobenú nemčinu. Celý článok bol venovaný priebehu konferencie, ktorá trvala desať dní, a všetky vedecké časopisy, ktoré predtým čítal, ju prebrali v plnom znení. Časopis, ktorý ho zaujal, použil strašný titul Ochlophobia, nyctophobia a ponophobia; keď ho však zbežne prezrel, zistil, že obsahuje presne to, čo hľadá.
Práve sa chystal, že si to celé pozorne prečíta od začiatku, keď mu padla do oka poznámka, vysádzaná kurzívou.
Známe meno.
Prednáška, ktorú prečítal dr. Edward Cazalis zo Spojených štátov…
Samozrejme! Samému Cazalisovi ďakoval za zrod tejto myšlienky. Teraz si už Ellery jasne spomínal. Spomínali to u Richardsonovcov v tú septembrovú noc v prvých hodinách vyšetrovania Lenorinej vraždy na mieste činu. Bolo to akési uvoľnenie a Ellery si odrazu všimol, že sa zhovára s psychiatrom. Rozprávali o Elleryho románoch a dr. Cazalis s úsmevom poznamenal, že oblasť fóbií by poskytla Elleryho umeniu bohatú zásobu materiálu. Keď ho pritlačil k stene, Cazalis spomenul, že sám napísal štúdiu o „ochlophobii a nyctophobii“ a o ich vzťahu k rozvoju „ponophobie“; Ellery si fakticky zapamätal jeho slová, ba čítal aj prednášku na túto tému z konferencie v Zürichu. A Cazalis rozprával niečo aj o svojich objavoch, vtom ich však vyrušil inšpektor a pripomenul im smutnú nočnú udalosť.
Ellery urobil grimasu. Stručný rozhovor zapadol pod váhou udalostí do podvedomia a o dva mesiace sa vynoril pod tlakom, ktorého zdroj nepoznal. Sic semper „pôvodná“ myšlienka.
Bola to irónia osudu, lebo ako sa ukázalo, jej pôvodcom bol Cazalis.
Ellery s úsmevom znova pozrel pod čiarou.

Prednáška, ktorú prečítal dr. Edward Cazalis zo Spojených štátov amerických na večernom zasadaní 3. júna. Táto prednáška mala pôvodne odznieť o desiatej hodine večer. Predchádzajúci rečník dr. Naardvoessler z Dánska pretiahol však vymedzený čas a neukončil svoju prednášku do jedenástej hodiny päťdesiatej druhej minúty. Návrh, aby sa prednáška odložila, zamietli, lebo prezident dr. Jurasse z Francúzska, predseda zhromaždenia, ubezpečil prítomných, že dr. Cazalis sa zúčastnil na všetkých zasadnutiach a trpezlivo vyčkával, kedy mu zhromaždenie udelí slovo, a že hoci už čas veľmi pokročil, treba vziať do úvahy skutočnosť, že ide o posledné zasadnutie zhromaždenia, preto prítomní členovia predĺžia záverečnú hodinu a umožnia dr. Cazalisovi predniesť jeho prednášku. Všetci tento návrh jednohlasne schválili, dr. Cazalis svoju prednášku predniesol, skončil o pol tretej ráno a prezident dr. Jurasse tým výročné zhromaždenie zakončil o dve tridsaťštyri ráno dňa 4. júna.

Ellery sa ešte stále usmieval, keď obracal titulnú stranu časopisu a pozrel sa na rok vydania.

A odrazu sa prestal smiať. Sedel a upreto hľadel na poslednú číslicu dátumu, ktorá sa rýchlo zväčšovala, alebo on sa rýchlo scvrkával.
„Vypi ma.“
Cítil sa – ak sa to dalo nazvať cítením – ako Alenka v ríši snov.
Králičia diera v Zürichu.
A zrkadlo.
Ako si z toho vyšiel?

Napokon Ellery vstal od stola a zamieril k informačnému pultu za hlavnými čitárňami.
Krčil sa nad výtlačkami biografickej príručky a nad posledným výročným zoznamom Amerického združenia psychiatrov.
Biografická príručka… Cazalis Edward.
Štátny zoznam Americkej asociácie psychiatrov… Cazalis Edward.
V každom prípade jedine Edward Cazalis.
V každom prípade ten istý Edward Cazalis. To už bolo naozaj trochu priveľa.
Ellery sa vrátil k zürišskému časopisu.
Pomaly obracal strany.
Pokojne.
Každý, kto ma pozoruje, si povie: to je muž, ktorý si je istý sám sebou. Pomaly obracia strany. Presne vie, čo chce.
Bolo to tam.
Dr. Fulvio Castorizo, Taliansko
Dr. John Sloughby Cavell, Veľká Británia
Dr. Edward Cazalis, Spojené štáty
Samozrejme, že bol v zozname.
A ten starý pán? Bol tam naozaj?
Ellery obrátil stranu.
Dr. Walther Schoenzweig, Nemecko
Dr. Andrés Selboran, Španielsko
Dr. Béla Seligmann, Rakúsko
Niekto poklepal Elleryho po pleci.
„Zatvárame, pane.“
Sála bola prázdna.
Prečo to nepochopili?
Znechutený vyšiel do haly. Zriadenec mu ukázal, kde je schodište, keď odbočil nesprávnym smerom.
Štátny zástupca sa vyzná vo svojom odbore. Má senzačný úrad. Samí skúsení ľudia.
Predpokladal, že ho vyšetrujú smerom od Donalda Katza po Petrucchiovú Stellu, od Lenory Richardsonovej po Beatricu Willikinsovú, a čím ďalej sa vracali do minulosti, tým bola cesta nejasnejšia, až dospeli k hranici pred piatimi mesiacmi, kde sa celkom stratila, alebo sa stala neschodnou. Ale to ich nemohlo zastaviť. Pravdepodobne mali jednu, dve alebo dokonca tri ďalšie, ktoré nemohli ustáliť. Naozaj sa im nevidelo správne ustáliť každú. Pri toľkých vraždách nie. Ani za také dlhé obdobie, v takom zvláštnom prípade, kde totožnosť obete bola detailom, ktorý si sotva zaslúžil pozornosť. Povedzme, šesť môže pekne vyriešiť štátny zástupca. Aj dochytenie pri čine a svedectvo do poslednej minúty o tom, ako striehol u Soamesovcov v posledné dni pred pokusom.
Ellery neurčito kráčal po Piatej avenue. Vonku sa veľmi schladilo a roztopený sneh zamrzol v malé zubaté ľadové kopčeky, špinavosivé, pošliapané a zbrázdené v plastickú mapu ničoho, po ktorej sa tackal.
Toto bude treba vyriešiť doma… Musím mat na to miesto, kde si môžem sadnúť a cítiť sa bezpečný.
Keď dopadne sekera.
Poprava priamo pred vašimi dverami.
Bez mimoriadneho príplatku.
Zastal pred výkladom, ktorým sa pokúšal uletieť anjel bez tváre s fakľou tenkou ako ihla, a pozrel sa na hodinky.
Vo Viedni je práve polnoc.
Nemôžem teda ísť domov.
Ešte nie.
Dokiaľ nebude čas.
Vzdal sa myšlienky, že by pri pohľade na otca vyzeral ako korytnačka, keď ju poklepeme po nose.

Ellery otvoril dvere o tri štvrte na štyri ráno.
Vchádzal po prstoch.
V byte bola tma, iba v majolikovej lampe na stole obývacej izby horelo nočné svetlo.
Cítil, ako ho zamrazilo. Na uliciach klesla ortuť na mínus päť stupňov a v byte tiež nechýbalo veľa do bodu mrazu.
Otec chrápal. Ellery podišiel k dverám spálne a zavrel ich ako zlodej.
Potom sa vkradol do svojej pracovne a otočil kľúč. Nezobliekol si kabát. Zažal svetlo na písacom stole, sadol si a pritiahol telefón.
Zavolal centrálu a pýtal si oddelenie pre zámorie.

Vyskytli sa ťažkosti.
Bolo skoro šesť hodín. V radiátoroch práve začala bublať para a on v obave nespúšťal oči z dvier.
Inšpektor vstával obyčajne o šiestej.
Konečne dostal spojenie.
Ellery sa v duchu modlil, aby otec spal, kým ho zapojí viedenská centrála.
„Tu je váš účastník, pane.“
„Profesor Seligmann?“
„Ja?“
Bol to starý, prastarý hlas. Bas mu preskakoval a znel trochu nevrlo.
„Volám sa Ellery Queen,“ povedal Ellery po nemecky. „Nepoznáte ma, Herr Professor –“
„Mýlite sa,“ povedal prastarý hlas po anglicky, oxfordskou angličtinou s viedenským prízvukom. „Ste autorom romans policiers a z pocitov viny za mnohé zločiny, ktoré páchate na papieri, stíhate zločincov i v živote. Môžete hovoriť po anglicky, pán Queen. Čo si želáte?“
„Dúfam, že som vás nezastihol v nevhodnom okamihu –“
„V mojom veku, pán Queen, sú všetky okamihy nevhodné okrem tých, ktoré venujem úvahám o podstate boha. Tak je?“
„Pán profesor, som presvedčený, že poznáte amerického psychiatra Edwarda Cazalisa.“
„Cazalis? To bol môj žiak. Áno?“ Hlas sa mu vôbec nezachvel, ani najmenej.
Je možné, že by o tom nevedel?
„Videli ste dr. Cazalisa v posledných rokoch?“
„Videl som ho v Zürichu začiatkom tohto roku. Prečo sa pýtate?“
„Pri akej príležitosti, Herr Professor?“
„Na medzinárodnej konferencii psychoanalytikov. Nepovedali by ste mi však prečo, mein Herr?“
„Neviete, do akých ťažkostí sa dr. Cazalis dostal?“
„Do ťažkostí? Nie. Aké sú to ťažkosti?“
„Nemôžem vám to teraz vysvetliť, Herr Professor. Je však nesmierne dôležité, aby ste mi poskytli presnú informáciu.“
Linka sipela a skučala a Ellery si v tej chvíli pomyslel: Modlime sa.
Boli to však len záhadné poruchy transoceánskeho procesu, ktoré prerušovali mlčanie profesora Seligmanna.
Znova počul ten starý hlas.
Tentoraz vrčal.
„Ste Cazalisov priateľ?“
Či som?
„Áno, som Cazalisov priateľ,“ povedal Ellery.
„Váhate. To sa mi nepáči.“
„Zaváhal som, Herr Professor,“ opatrne povedal Ellery, „lebo priateľstvo je slovo, ktoré u mňa zaváži.“
Myslel, že už prehral, ale vtom počul pri uchu slabý chichot a starec povedal: „Bol som posledne niekoľko dní na konferencii v Zürichu. Cazalis tam bol tiež. Počul som jeho prednášku v noci na poslednom zhromaždení a zdržal som ho v mojej hotelovej izbe až do bieleho dňa, rozprával som mu, aké sa mi to zdalo absurdné. Stačí vám tá odpoveď, pán Queen?“
„Máte skvelú pamäť, Herr Professor.“
„Pýtali ste sa na to.“
„Odpusťte mi.“
„Obraciam naruby zvyčajný proces starnutia. Zrejme ma naostatok opustí pamäť.“ Starý hlas zostrel. „Na presnosť informácie sa však môžete spoľahnúť.“
„Herr Professor –“
Počul ho hovoriť, ale jeho reč pohltil taký príval atmosferických porúch, že Ellery odtrhol slúchadlo od ucha.
„Herr Professor Seligmann?“
„Áno. Áno. Ste – „ Potom hlas zhasol a stratil sa v priestore.
Ellery zaklial. Odrazu bola linka čistá.
„Herr Queen! Áno?“
„Musím vás navštíviť, Herr Professor.“
„Kvôli Cazalisovi?“
„Kvôli Cazalisovi. Ak hneď poletím do Viedne, prijmete ma?“
„Prišli by ste do Európy len kvôli tomu?“
„Áno.“
„Teda príďte.“
„Danke schön. Auf Wiedersehen!“
Ale starý pán už medzitým prerušil spojenie.
Ellery zavesil.
Je tak pekelne starý, no dúfam, že to vydrží.

Jeho let do Európy bol spojený so samými ťažkosťami, od začiatku do konca. Ťažkosti boli s vízami, dlhé rozhovory s ministerstvom zahraničia, veľa otázok a potriasania rúk a vyplňovania formulárov. A cesta sa už zdala nemožnosťou; každý, kto letel do Európy, bol osobou svetového významu. Ellery si začal uvedomovať, akým nepatrným zrnkom je v obrovskej sýpke svetových záležitostí.
Napokon predsa strávil Vianoce v New Yorku.
Inšpektor bol úžasný. Ani jediný raz za tie dni vybehávania sa neopýtal, prečo vlastne Ellery cestuje. Besedovali iba o spôsoboch, prostriedkoch a prekážkach.
Ale inšpektorove fúziky sa nápadne čoraz väčšmi ježili.
V prvý vianočný sviatok poslal Ellery profesorovi Seligmannovi kábelogram, že ho zdržala doprava a iné nepríjemnosti, ale že každú hodinu očakáva vybavenie.
Tá hodina konečne nadišla 29. decembra, v pravý čas, ak si mal Ellery zachovať zvyšok zdravého rozumu.
Ellery sa nikdy presne nedozvedel, ako sa to jeho otcovi podarilo, ale isté je, že sa na brieždení 29. decembra odrazu našiel na nápadne zvláštnom lietadle v spoločnosti očividne významných ľudí, všetci z nich mali pred sebou poslanie celosvetového významu. Nemal predstavu, kde to lietadlo letí, alebo kedy má podľa letového poriadku pristáť. Počul tlmene vravieť „Londýn“, „Paríž“ a podobne, nezachytil však ani zmienku o Straussových valčíkoch a podľa zamračených pohľadov a zdesenia, akým reagovali na jeho ustarostené otázky, usudzoval, že Wiener Wald je čosi v Moskve.
Ani jeho nechty, ani jeho žalúdok nevydržali let nad Atlantikom.
Keď sa dotkli zeme, bola zahalená do hmly a britská. Tu ich zastihlo tajuplné zdržanie. O tri a pol hodiny neskoršie sa znova odlepili a Ellery upadol do driemot. Keď sa prebral, motory už neburácali. Sedel v hlbokom tichu. Pokiaľ mohol rozoznať cez okno, pristáli na arktickom ľadovom poli; ešte i krvinky mal zamrznuté. Drgol svojho spoločníka, dôstojníka US armády. „Povedzte, pán plukovník, naším cieľom je Zem Fridtjofa Nansena?“
„Toto je Francúzsko. Kde cestujete?“
„Do Viedne.“
Plukovník zošpúlil pery a pokrútil hlavou.
Ellery si húževnato šúchal zľadovatené prsty. Práve keď zapaľoval prvý motor, poklepal mu po pleci náhradný pilot.
„Prepáčte, pane. Potrebujeme vaše miesto.“
„Čo!“
„Rozkaz, pane. Traja diplomati.“
„Musia byť veľmi chudí,“ trpko odvetil Ellery a vstal. „A čo bude s tulákom?“
„Vás vyložia na ceste, pane, kým vám nenájdu miesto na inej palube.“
„Nemôžem zostať? Sľubujem, že nebudem sedieť nikomu v lone a nad Ringstrasse ochotne vyskočím padákom.“
„Kufre už máte vonku, pane. Ak vám to nevadí…“
Ellery strávil tridsaťjeden hodín v hvízdajúcich barákoch, obklopený neviditeľnou Francúzskou republikou.
Keď sa chcel dostať do Viedne, musel ísť cez Rím. Zdalo sa to nemožné, ale bol tu, na zamrznutej železničnej stanici s kufrom a malým talianskym kňazom, ktorý sa ho z nevysvetliteľných príčin držal celou cestou z Ríma; na akejsi tabuli bolo Westbahnhof, mohlo to byť iba vo Viedni, teda to bola Viedeň.
Na Nový rok.
Kde je profesor Seligmann?
Ellery si začal robiť starosti kvôli viedenskej situácii s pohonnými látkami. Mal skrehnutú spomienku na ťažkosti s motorom, na núdzové pristátie, keď sa pechoril stále ďalej a ďalej medzi hviezdami ako pútnik v kozmickej lodi, ktorá sa vymkla spod kontroly, a na biednu železnicu, ale najviac mu utkvela v pamäti zima. Pokiaľ si to Ellery vedel vysvetliť, Európa bola v druhej dobe ľadovej a doslova očakával, že profesora Seligmanna nájde vklineného v srdci ľadovca ako sibírskeho mastodonta v dokonale zachovanom stave. Telefonoval Seligmannovi z Ríma, informoval starého pána o tom, ako bol hlásený prílet talianskeho lietadla. Nepredvídal však, že bude musieť robiť okľuku a napokon sa bude trmácať biednym vlakom. Seligmann dostal istotne zápal pľúc na… ktorom letisku to bolo?
Doparoma aj s ním!
Blížili sa dve postavy, vŕzgali po zľadovatenom nástupišti. Ale jedna z nich bola zubatý nosič a druhá Schwester akéhosi rakúskeho rímsko-katolíckeho rádu, a ani jedna z nich nezodpovedala Elleryho predstavám o svetoznámom psychoanalytikovi.
Schwester durila malého talianskeho kňaza preč a zubatý nosič sa rútil po nástupišti, nešetriac hrubými výrazmi a páchnúcim dychom. Ellery zistil, že sa zaplietol do boja s nezvládnuteľnými jazykmi. Napokon zveril svoj kufor tomu chlapíkovi, hoci mu celkom nedôveroval; nosič vyzeral presne ako Heinrich Himmler. Nespúšťal ho z očí a šiel telefonovať. Odpovedal mu rozčúlený ženský hlas. „Herr Kavine? A nie je Herr Professor s vami? Ach, ten iste mŕtvy v tej zime! Musí s vami stretnúť. Musíte čakať, Herr Kavine, čakať tam, kde ste. Westbahnhof? Herr Professor vás nájde!“
„Bitte schön,“ vyjachtal Herr Kavine a cítil sa pritom ako Landru; vrátil sa na nástupište z doby ľadovej. A znova čakal, dupkal, dúchal si do dlaní a rozumel iba každé piate slovo z toho, čo nosič povedal. Pravdepodobne najstudenšia zima v Rakúsku za sedemdesiat deväť rokov, pomyslel si. Vždy je to tak. Kde je föhn, ten smilný lurleianský vánok z rakúskych Álp, ktorý vraj hladkal drahokamami zdobené vlasy dunajskej kráľovnej? Stratil sa, stratil sa so všetkými vetrami mýtu a fantázie. Stratil sa ako Wiener Blut, leichtes Blut, teraz chmúrna masa karmínových ľadových kryštálikov; stratil sa ako Frühlingstimmen, jarné hlasy, umlčané hrdúsiacou zimou, a vrešťanie chlapcov, vyvolávajúcich povojnové Morgenblätter, ako to bývalo; stratili sa tak ako Geschichten aus dem Wiener Wald, teraz rozprávky uväznené v antickej hracej skrinke, ktorá sa pokazila navždy… Elleryho drvila zima, dupkal a siakal ako preoblečený Himmler, ktorý podchvíľou oplakával die guten alten Zeiten.
V plynových komorách, spomenul si Ellery nemiestne. Povedz to Hitlerovi, pomyslel si.
An der schönen, blauen Donau…
Ellery ďalej prešľapoval stuhnutými nohami a hrešil pfui na celú povojnovú Európu.
Profesor Seligmann prišiel na nástupište krátko po desiatej hodine. Ellerymu stačil pohľad na ozrutné telo – ešte ozrutnejším ho robil čierny zimník lemovaný kožušinou, s veľkým golierom z perziánu, na hlave ruský bašlyk – a hneď pocítil odmäk; a keď vzal Elleryho roztápajúcu sa ruku do svojich veľkých, suchých teplých dlaní, Ellery sa roztopil až do kosti. Bolo to, akoby blúdil stratený po svete a znenazdajky natrafil na praotca svojho kmeňa. Na mieste nezáležalo; kde bol patriarcha, tam bol domov. Elleryho ohromili najmä Seligmannove oči. V láve tej masívnej tváre to boli dva večne dymiace krátery sopky.
Sotva si všimol zmeny na Karlplatz a na Mariahilferstrasse, kade prechádzali na psychoanalytikovej starej fiatke, ktorú riadil šofér s výrazom študenta, do vnútorného mesta cez rozváľané ulice do univerzitnej štvrte, kde býval starý pán. Bol príliš príjemne zamestnaný tým, že sa rozohrieval so svojím hosťom.
„Nevidí sa vám Viedeň taká, ako ste očakávali?“ opýtal sa zrazu profesor Seligmann.
Elleryho trhlo; pokúšal sa nevšímať si zničené mesto. „Je to už veľa rokov, čo som tu bol naposledy, Herr Professor. Bolo to dávno pred vojnou –“
„A mierom,“ povedal starý pán s úsmevom. „Nesmieme prehliadať mier, pán Queen. Tých nepohodlných Rusov, net? A to ani nespomínam tých nepohodlných Angličanov, tých nepohodlných Francúzov a – bitte schön – tých nepohodlných Američanov. A predsa, aj s našou tradičnou Schlamperei, podarilo sa nám cez to všetko preliezť. Po prvej vojne bola vo Viedni populárna pesnička ‚Es war einmal ein Walzer; es war einmal ein Wien‘. A my sme to prežili. Teraz ju spievame znova, ak nespievame ‚Stille Nacht, heilige Nacht‘. Všade vo Viedni hovoria ľudia die guten alten Zeiten. Ako to vravíte vy? ‚The good old days‘. My Viedenčania plávame v nostalgii s vysokým obsahom soli; tak sa udržujeme nad vodou. Rozprávajte mi o New Yorku, Herr Queen. Nebol som vo vašom veľkom meste od roku 1927.“
Ellery, ktorý preplával oceán a prekrižoval pol kontinentu, nehovoriac o inom, pristihol sa, že opisuje povojnový Manhattan ako autobusár vychvaľujúci pamätihodnosti Times Square. A keď hovoril o svojom zmysle pre čas, otupenom letom nad polárnym kruhom, začal ožívať a roztápať sa; a napokon zažil otras z poznania, ako keby toto – teraz – bolo čosi veľmi staré a natískalo sa v tejto chvíli, aby to znovu prežil. Zajtra sa mal začať proces s Edwardom Cazalisom a on bol tu a klebetil so staručkým pánom vyše tritisíc míľ vzdialený od každej cesty. Cítil, že sa mu zrýchlil tep, a Ellery odrazu stíchol, keď auto zastalo pred granátmi rozbitým činžiakom na akejsi širokej Strasse, ktorej meno mu ani nestálo za to, aby si ho všimol.
Frau Bauer, gazdiná profesora Seligmanna, pozdravila svojho staručkého zamestnávateľa aspirínom, čajom, termofórom s horúcou vodou a horekovaním – a Elleryho s významným chladom; ale starý pán ju odtisol nabok s usmiatym „Ruhe!“ a zaviedol Elleryho za ruku ako dieťa do krajiny Gemütlichkeit.
Tu, v Seligmannovej pracovni, našiel výkvet grácie a čarovnej inteligencie, ktorou sa preslávila Alt Wien. Výzdoba harmonizovala s ňou; mala v sebe živosť, nenútenú radosť a bola trochu huncútska, ale prívetivá. Sem sa nevotrelo nič sebavedomé z nových čias, nebolo tu nič z pruskej presnosti; veci mali patinu, boli jemné a žiarili.
Tak ako oheň. Ach, oheň. Ellery sedel v domáckom kresle a cítil život. A keď Frau Bauer servírovala raňajky hladom mučenému človeku, kompletné, až to dojímalo, výborný Kaffekuchen a šálky skvelej aromatickej kávy, vedel, že sa mu to iba sníva.
„Najlepšia káva na svete,“ povedal Ellery hostiteľovi, keď dvíhal druhú šálku. „Jeden z mála reklamou hlučne vychvaľovaných produktov, ktoré si to naozaj zaslúžia.“
„Káva, ako skoro všetko, čo vám predložila Elsa, pochádza od mojich priateľov v Spojených štátoch.“ Ellery sa začervenal a Seligmann sa rozchichotal. „Odpusťte, Herr Queen, som starý Schuft, ako vravíme, darebák. Nepreleteli ste oceán preto, aby ste tu trpeli moje zlé spôsoby.“ Spokojne sa opýtal: „Čo je to vlastne s mojím Edwardom Cazalisom?“
A už to bolo tu.
Ellery opustil domácke kreslo a zastal pred krbom ako muž.

Povedal: „Vy ste videli Cazalisa v Zürichu v júni, pán profesor. Počuli ste o ňom od tých čias?“
„Nie.“
„Teda neviete, čo prežíval New York tohto leta a jesene?“
„Život. A smrť.“
„Ako vravíte?“
Starec sa usmial. „Predpokladám to, pán Queen. Neprežívame to vždy? Nečítam noviny od začiatku vojny. To je pre ľudí, ktorí radi trpia. Ja, ja nerád trpím. Ja som sa odovzdal večnosti. Pre mňa jestvuje dnes táto izba, zajtra kremácia, iba ak by mi ju úrady nepovolili, v tom prípade by ma vypchali a uložili by ma do hodinovej veže Rathausu a ja by som im stále pripomínal čas. Prečo sa pýtate?“
„Herr Professor, práve som urobil objav.“
„Aký objav?“
Ellery sa zasmial. „Viete o tom všetko.“
Starec ticho pokrútil hlavou. Nevedel o tom, keď som mu telefonoval z New Yorku, pomyslel si Ellery, ale od tých čias iste vyzvedal.
„Viete, však viete?“
„Áno, trochu som sa prezvedal. Bolo to na mne vidieť? Sadnite si, pán Queen, sadnite si, nie sme predsa nepriatelia. Vaše mesto terorizoval paranoidný vrah, zaškrtil deväť ľudí, a teraz uväznili za tie zločiny Edwarda Cazalisa.“
„Detaily neviete.“
„Nie.“
Ellery si sadol a porozprával mu ten príbeh, počínajúc objavením mŕtvoly Archibalda Dudleyho Abernethyho a končiac zatknutím Cazalisa v uličke pri Prvej avenue. Potom stručne načrtol, ako sa ďalej väzeň správal.
„Pán profesor, zajtra sa začína v New Yorku Cazalisov proces a ja som vo Viedni –“
„Kvôli čomu?“ Starý pán pozoroval Elleryho cez smradľavý dym penovky. „Liečil som Cazalisa ako pacienta pred osemnástimi rokmi, keď prišiel do Viedne prvý raz so svojou ženou, potom u mňa študoval, odišiel – zdá sa mi roku 1935 – vrátil sa do Ameriky a od tých čias som ho videl iba raz. Tohto leta. Čo chcete odo mňa, Herr Queen?“
„Pomoc.“
„Moju? Veď ten prípad je uzavretý. Čo tam ešte môže byť? Nerozumiem vás. A ak je v tom ešte niečo, ako vám ja môžem pomôcť?“
„Takto.“ Ellery ohmatal prstami šálku. „Niečo v tom nesúhlasí. Najmä preto, že dôkazy proti Cazalisovi sú také odsudzujúce. Dochytili sme ho pri pokuse o desiatu vraždu. Ukázal polícii cestu ku skrýši, kde mal zásobu škrtiacich šnúr, a našli ich, kde im povedal, že majú byť, v zamknutých lekárskych kartotékach v jeho kancelárii. A priznal sa k predchádzajúcim deviatim vraždám do najmenšieho detailu.“ Ellery opatrne postavil šálku na stôl. „Pán profesor, neviem toho o vašej vede viac ako povedzme nejaký inteligentný laik o rozdieloch medzi neurotickým správaním, neurózou a psychózou. Ale napriek tomu – alebo vari práve preto – že mi chýbajú znalosti vo vašom odbore, zakúsil som na vlastnej koži napätie, spôsobené dosť podivným faktom.“
„A to je?“
„Cazalis nám nikdy nevysvetlil svoj… prepáčte mi, že som zaváhal… svoj motív. Ak je psychopat, jeho motívy vychádzajú z falošných pohľadov na skutočnosť, ktoré už spadajú do klinickej oblasti. Ale ak nie je… Herr Professor, skôr než sa to dozviem, musím vedieť, čo dohnalo Cazalisa k tým vraždám.“
„A vy veríte, že vám to môžem povedať ja, Herr Queen?“
„Áno.“
„Prečo?“ Starý pán zabafkal.
„Vy ste ho liečili. Ba naviac študoval u vás. Aby sa mohol stať psychiatrom, musel sa sám dať analyzovať, povinná procedúra –“
Ale Seligmann pokrútil veľkou hlavou. „Keď išlo o takého starého človeka, ako bol Cazalis, keď u mňa začal študovať, pán Queen, nebola analýza povinnou procedúrou. Je to tá najspornejšia procedúra, pán Queen. Veľmi málo ľudí bolo úspešne analyzovaných vo veku 49 rokov, lebo roku 1931 bol už taký starý. Naozaj celý projekt bol otázny už pre jeho vek. Pokúsil som sa o to v Cazalisovom prípade jedine preto, že ma zaujímal pre jeho lekárske pozadie a žiadalo sa mi experimentovať. Keď som to urobil, podarilo sa to. Prepáčte, že som vás prerušil –“
„Teda ste ho analyzovali.“
Ellery si pritiahol stoličku. „Čo s ním nebolo v poriadku?“
Seligmann zahundral: „Čo nie je v poriadku s nami všetkými?“
„To nie je odpoveď.“
„To je jedna odpoveď.“
„To je jedna odpoveď, pán Queen. Všetci vykazujeme neurotické správanie. Všetci, bez výnimky.“
„Teraz holdujete svojej Schufterei, ak je to pravý výraz.“ Starec sa schuti zasmial. „Znova sa vás pýtam, Herr Professor: Čo bolo pôvodnou príčinou Cazalisovho citového zmätku?“
Seligmann bafkal ďalej.
„Táto otázka ma sem priviedla. Vôbec totiž nepoznám podstatné fakty, iba povrchné, nepresvedčivé. Cazalis vyšiel z prostredia presýteného biedou. Bol jedným zo štrnástich detí. Opustil svojich rodičov, bratov a sestry, keď sa ho ujal a vychoval bohatý človek. A potom opustil aj svojho dobrodincu. Celá jeho kariéra akoby ma presviedčala o abnormálnej ambícii, o prepiatom nutkaní k úspechu – vrátane jeho svadby. Zatiaľ čo jeho profesionálna etika zostala na výške, jeho osobná história je charakterizovaná vypočítavosťou a úžasnou energiou.. A potom odrazu, na vrchole kariéry a v samom rozkvete, sa zrúti. Sugestívne.“
Starec nepovedal ani slova.
„Liečili ste ho ako mierny prípad toho, čo nazývajú ‚granátový šok‘ z prvej svetovej vojny. Súviselo to s tým? Neviem. Súviselo, Herr Professor?“
Ale Seligmann mlčal ďalej.
„A čo nasleduje po tom zrútení? Vzdá sa svojej praxe jednej z najvýnosnejších v New Yorku. Dovolí svojej žene, aby ho vzala na plavbu okolo sveta, zrejme sa zotaví… ale vo Viedni, svetovom centre psychoanalýzy, sa znovu zrúti. Prvý kolaps sa pripisoval prepracovaniu. Ale čomu pripísať druhý kolaps, po nútenej plavbe? Sugestívne. Pán profesor, vy ste ho liečili. Čo zapríčinilo Cazalisove zrútenia?“
Seligmann vybral fajku z úst. „Žiadate, aby som vám prezradil informáciu, pán Queen, ktorú som získal na základe svojich profesionálnych možností.“
„Pekný argument, Herr Professor. Ale čím je etika mlčania, keď samo mlčanie je nemorálne?“
Starý pán nepôsobil dojmom urazeného. Položil fajku na stôl. „Herr Queen. Je mi jasné, že ste neprišli ani tak kvôli informácii, ako skôr preto, aby som vám potvrdil závery, ktoré ste už urobili na základe nedostatočných údajov. Povedzte mi vaše závery. Možno nájdeme spôsob ako vyriešiť moju dilemu.“
„Výborne!“ Ellery vyskočil. Potom si však znova sadol, prinútil sa hovoriť pokojne. „Ako štyridsaťštyriročný sa Cazalis oženil s devätnásťročným dievčaťom po rušnom živote, chudobnom na osobné styky so ženami, hoci pri svojej práci mal stále do činenia so ženami. Za prvé štyri roky manželstva pani Cazalisová porodila dve deti. Dr. Cazalis sa osobne staral o svoju ženu, nielen keď bola tehotná, ale robil v oboch prípadoch i pôrodníka. Ani jedno z detí neopustilo pôrodnú sálu živé. Niekoľko mesiacov po druhom osudnom pôrode sa Cazalis zrútil – a zanechal pôrodníctvo a gynekológiu, nikdy viac sa k nim nevrátil.
„Zdá sa mi, pán profesor,“ povedal Ellery, „že nech sa už prihodilo Cazalisovi čokoľvek, vyvrcholilo to v tej pôrodnej sále.“
„Prečo to hovoríte?“ zašeptal starý pán.
„Lebo… pán profesor, ja nemôžem používať termíny ako libido a mortido, Ego a Id. Ale trochu sa vyznám v ľudských tvoroch a súhrn všetkých mojich pozorovaní, ktoré som mal možnosť urobiť o ľudskom správaní a o mojich a cudzích životných skúsenostiach, ma núti k záveru.
Všímam si fakt: Cazalis bez najmenších výčitiek obráti svojmu detstvu chrbát. Prečo? Uvažujem. V jeho detstve prevládala matka, ktorá vždy nosila dieťa, alebo mala dieťa s robotníkom-otcom, ktorý ich vždy plodil, a horda iných detí, ktoré sa vždy stavali do cesty jeho želaniam. Uvažujem? Nenávidel Cazalis svoju matku? Nenávidel svojich bratov a sestry? Cítil sa vinný, lebo ich nenávidel?
A všímam si povolania, ktoré si vyberie, a vravím: Je nejaká významná súvislosť medzi jeho nenávisťou k materstvu a jeho špecializáciou, ktorá sa týka materstva? Je nejaká spojitosť medzi jeho nenávisťou k nadmernému potomstvu jeho rodičov a jeho rozhodnutím, stať sa expertom vo vede ako prinášať čím viac detí na svet?
Nenávisť a vina – a obrana proti nim. Povedal som si, jedna a jedna sú dve. Je to dovolené, Herr Professor? Platí to?“
Seligmann povedal: „Pri vašom matematickom uvažovaní má človek sklon zjednodušovať, mein Herr. Ale pokračujte.“
„Potom som si povedal: Cazalisove napätia ležia v hĺbke. Jeho previnenia sú hlboké. Jeho obrany proti podvedomému, ktoré sa stáva vedomým – ak je to základnou identifikáciou neurotického správania – sú komplikované.
Teraz si všímam jeho manželstvo. Okamžite sa mi zdá, že sa tu objavia nové napätia – alebo pokračujú tie staré. Ešte i takzvaný normálny štyridsaťštyriročný muž považoval by prvé manželstvo po preťaženom živote s takým sociálnym pozadím – považoval by také manželstvo s devätnásťročným dievčaťom za nerovné a konfliktové. V tomto prípade mala mladá nevesta v žilách cmar, čo je príznačné pre Nové Anglicko. Bola citove veľmi jemná, vyvážená, dosť vlažná, skôr chladná a skoro určite neskúsená. A Cazalis bol, aký bol. Tak uvažujem.
Vravím si: Vidí sa mi, že Cazalis sa musel odrazu dostať do vážnych sexuálnych ťažkostí, sklamaní a nepríjemných konfliktov. Vravím si: Museli tam byť protivné epizódy impotencie. Alebo jeho žena bola citove nevnímavá, neprebudená, alebo dokonca odmietavá. Možno začať pociťovať hlodavú nespokojnosť? Áno a zatrpknutosť. Nebolo by to neprirodzené. On, neobyčajne úspešný podnikateľ biologického procesu, nevie zvládnuť techniku svojho vlastného manželstva. A pritom má svoju ženu rád. Je to inteligentná žena, rezervovaná, vychovaná, má krehký pôvab; ešte i dnes ako štyridsaťdvaročná je pekná; v devätnástich musela byť úžasne príťažlivá. Cazalis ju miluje, ako vie milovať iba muž, ktorý je dosť starý na to, aby mohol byť otcom tohto vytúženého predmetu svojich citov. A pritom jej nestačí.
Teda si vravím: Tu vzniká strach. Bezpochyby, tento strach pramení z rozličných dôvodov, prejavuje sa však v zakuklenej podobe: začína sa obávať, že mu iný muž odvedie mladú ženu.“
Ellery si upil trochu kávy a Seligmann čakal. Pozlátené hodiny na krbe akoby sa boli na chvíľu zastavili.
„Potravou pre tento strach je,“ pokračoval Ellery, „veľký rozdiel vo veku, temperamente, prostredí, záujmoch. Jeho prax si vyžadovala, aby trávil dlhé hodiny v nemocnici, aby pomáhal ženám iných mužov privádzať na svet deti iných mužov; jeho profesia ho nútila ostávať od pani Cazalisovej preč – veľmi často aj v noci.
Strach sa šíril ako rakovina. Vymkne sa z kontroly. Cazalis začne zúrivo podozrievať svoju ženu, že sa stýka s inými mužmi, nezáleží na tom, že nevinne – najmä, že sa stýka s mladšími mužmi.
A strach sa čoskoro zmení v posadnutosť.
Pán profesor,“ Ellery premeral pohľadom starého Viedenčana. „Bol Edward Cazalis posadnutý žiarlivosťou na svoju ženu počas prvých štyroch rokov manželstva?“
Seligmann zdvihol fajku a dosť rozvážne ju začal vyklepkávať. „Vaša metóda, pán Queen, je pre vedu čímsi neznámym,“ povedal s úsmevom. „Inak ma to veľmi zaujíma. Pokračujte.“ Strčil si prázdnu fajku do úst.
„Potom pani Cazalisová otehotnela.“ Ellery pokrčil čelo. „Človek by si myslel, že sa Cazalisove obavy rozplynú. Ale nie, lebo už prekročil hranicu rozumnosti. Jej tehotenstvo len živí jeho žiarlivosť a stáva sa mu podozrivé. Či to nepotvrdzuje jeho podozrenie? opytuje sa sám seba. A nástojí na tom – nástojí na tom – že prevezme starostlivosť o svoju ženu sám. Bezpochyby jej je úžasne odovzdaný, stará sa o ňu a bdie nad ňou. Tehotenstvo na nešťastie trvá deväť mesiacov, počas ktorých pozoruje, ako plod rastie. Deväť mesiacov a celý čas sa trýzni otázkou, ktorá napokon vyústi v plnú deformitu obsesie: Je to moje dieťa? Je odo mňa?
Ach, bojuje s touto otázkou. Bojuje nekonečný boj. Ale nepriateľ ho zastrašuje. Na jednom mieste ho zaženie a on vyrazí nezbedne, živo, ako vždy, na druhom. Zdôverí sa vôbec niekedy svojej žene so svojimi podozreniami? Obviní ju priamo z nevery? Sú tam scény, slzy, hysterické popierania? Ak áno, potom iba posilňujú jeho podozrenia. Ak nie, ak svoje strašné obavy drží pod pokrievkou, tým horšie.
Pani Cazalisovej sa priblíži termín, prekoná pôrodné bolesti.
A leží tam.
V pôrodnej sále.
A dieťa zomrie.
Pán profesor, vidíte, ako ďaleko som cestoval?“ Starec iba pokýval fajkou medzi zubami. „Pani Cazalisová otehotnie po druhý raz. Proces podozrenia, žiarlivosti, sebatrýzne a neistoty sa opakuje. Cazalis znova trvá na tom, že sa bude starať o svoju ženu počas jej tehotenstva. Znova trvá na tom, že jej bude robiť pôrodníka.
A dieťa znova zomrie v pôrodnej sále.
Jeho druhé dieťa je mŕtve ako prvé.
Pod jeho rukami.
Pod tými mocnými rukami, jemne inervovanými, vycvičenými rukami chirurga.
Pán profesor,“ Ellery sa naklonil nad starého pána. „Vy ste tým jediným tvorom na zemi, ktorý mi môže povedať pravdu. Nie je fakt, že keď Edward Cazalis prišiel k vám pred osemnástimi rokmi na psychiatrické liečenie, zrútil sa pod hrozivým bremenom viny – viny, že zavraždil pri pôrode vlastné dve deti?“
O chvíľu starý Seligmann vybral prázdnu fajku z úst. Opatrne povedal: „Zavraždiť vlastné nenarodené deti v mylnej predstave, že ide o deti cudzie – bolo by pre lekára psychózou, Herr Queen, však? Neboli by ste od neho očakávali, že dosiahne vzápätí takú skvelú kariéru, a to hlavne na poli psychológie. A moje postavenie bolo čím proti tomu? A predsa tomu veríte, pán Queen?“
Ellery sa zlostne zasmial: „Bude to vari jasnejšie, keď svoju otázku na záver spresním. Ide o bremeno viny zo strachu, že zavraždil svoje dve deti?“
Starého pána akoby to bolo potešilo.
„Lebo to bol logický vývoj jeho neurózy, však? Mal prepiate pocity viny o svojej nenávisti a veľmi sa mu žiadalo trestať. On, vynikajúci odborník, priviedol na svet síce tisíce živých detí iným ľudom, ale jeho vlastné deti zomreli pod jeho rukami. Zabil som ich? mučil sa. Spôsobila to moja posadnutá žiarlivosť a upodozrievanie, že mi zlyhali ruky? Chcel som, aby sa narodili mŕtve a moje ruky sa postarali o to, aby sa to stalo. Chcel som, aby sa narodili mŕtve. Preto som ich zabil. Strašná nelogickosť neurózy.
Triezvy rozum mu vravel, že to boli obrátené polohy, neuróza mu vravela, že si poradil úspešne s nespočetnými obrátenými polohami. Triezvy rozum mu vravel povedzme, že jeho žena nemala ideálnu konštrukciu pre materstvo; neuróza mu vravela, že otcami jeho detí sú iní muži. Triezvy rozum mu vravel, že urobil, čo bolo v jeho silách; neuróza mu vravela, že neurobil, že mohol urobiť toto alebo tamto, alebo že nemal urobiť toto alebo tamto, alebo keby nebol nástojil na tom, aby jej robil pôrodníka sám, ale ju zveril do rúk iného pôrodníka, boli by jeho deti zostali nažive. A tak ďalej.
Pretože trpel neprekonateľným nutkaním veriť tomu, za krátky čas sa Cazalis presvedčil, že zavraždil obe deti. Stačilo trochu tejto duševnej Schrecklichkeit a zrútil sa. Keď ho jeho žena vzala na cestu a prišiel do Viedne – čudnou zhodou okolností, čo na to poviete, Herr Professor? – hľa, znova sa zrútil. A dostal sa k vám. A vy, pán profesor, ste ho vyšetrili a analyzovali a liečili a. . vyliečili ste ho?“
Keď starý psychoanalytik prehovoril, jeho dunivý hlas akoby vrčal. „Prešlo už priveľa rokov a dnes sa už vôbec nepamätám na jeho emociálne problémy. Ešte i vtedy tam bola klimakterická komplikácia. Ak sa v posledných niekoľkých rokoch prebíjal životom príliš tvrdo – v dnešnom štádiu jeho života… Ľudia v strednom veku sa často nevedia ubrániť rozličným neurotickým symptómom a celkom upadnú do psychózy. Zistili sme napríklad, že paranoidná schizofrénia je veľmi často chorobou neskorého stredného veku. A predsa ma to prekvapuje a robím si starosti. Neviem. Mal by som sa na neho pozrieť.“
„Stále má pocity viny. Musí ich mať, pán profesor, to je jediné vysvetlenie toho, čo urobil.“
„A čo urobil? Myslíte, pán Queen, že zavraždil deväť ľudí?“
„Nie.“
„Urobil ešte niečo iné?“
„Áno.“
„Okrem tých deviatich vrážd?“
„To k tým deviatim vraždám nerátam,“ povedal Ellery.
Seligmann poklopal hlavičkou z morskej peny o operadlo stoličky.
„Ale, mein Herr. Vy rozprávate v hádankách. Čo tým presnejšie mienite?“
„Mienim tým,“ odvetil Ellery, „že Cazalis je nevinný zo zločinov, z ktorých sa bude zodpovedať zajtra ráno v New Yorku.“
„Nevinný?“
„Mienim tým, pán profesor, že Cazalis nezavraždil tých deväť ľudí. Cazalis nie je – a nikdy nebol – Mačka.“

13
Seligmann povedal: „Vystavme sa na pospas osudu, ktorý sa inak volá Bauerová.“ Zreval: „Elsa!“
Pani Bauerová sa zjavila ako na povrázku.
„Elsa – „ začal starý pán.
Ale pani Bauerová ho prerušila, zabŕdla z bezpečného Herr Professor do neistej angličtiny. Ellery sa teda dovtípil, že jej poznámky sú mienené i pre jeho uši. „Vy ste raňajky jedli, keď je už obed. Obed ste nejedli. Teraz prišiel váš čas odpočinúť si.“ S päsťami založenými na kostnatých bokoch pani Bauerová vyzývavo iskrila očami na neviedenský svet.
„Strašne ľutujem, pán profesor –“
„Prečo, pán Queen? Elsa.“ Starý pán hovoril jemne po nemecky. „Počúvali ste za dverami. Urazili ste môjho hosťa. Teraz ma chcete pripraviť o pár ostávajúcich hodín vedomia. Mám vás zhypnotizovať?“
Pani Bauerová zbledla. Ušla.
„To je moja jediná zbraň proti nej,“ chichotal sa starec, „pohrozím jej, že ju zhypnotizujem a pošlem do sovietskej zóny, kde bude slúžiť ako zábavka pre Moskvu. S Elsou to nie je vec morálky, to je vyslovená hrôza. Tá by šla radšej do postele s ancikristom. Povedali ste, pán Queen, že Cazalis je predsa len nevinný?“
„Áno.“
Starý pán sa pozrel dozadu a smial sa. „Dospeli ste k tomuto záveru na základe vašej, vedecky neznámej analýzy, alebo sa to zakladá na fakte? Na takom fakte, ktorý by napríklad uspokojil vaše súdy?“
„Zakladá sa to na fakte, ktorý by uspokojil každého, kto dovŕšil duševný vek päťročného dieťaťa, pán profesor,“ odsekol Ellery. „Myslím, že práve jeho jednoduchosť ho zatienila. Jeho jednoduchosť a skutočnosť, že vrážd bolo toľko a vliekli sa tak dlho. A okrem toho to bol taký prípad, pri ktorom rastúci počet rôznorodých obetí len miatol a plietol, až napokon, keď sa človek na konci pozrel späť na homogénnu hromadu mŕtvol, mal dojem, že vidí iba samé hlavy dobytka, ktorý prešiel ohradou jatiek. Rovnako reagoval človek, keď sa pozrel na oficiálne snímky mŕtvol z Belsenu, Buchenwaldu, Osvienčimu a Majdanku. Nijaké podrobnosti. Len smrť.“
„Ale ten fakt, pán Queen.“ Švihol ho netrpezlivosťou a ešte čímsi iným. A zrazu si Ellery spomenul, že jediná dcéra Bélu Seligmanna, vydatá za poľského lekára, zomrela v Treblinke. Láska dodáva smrti podrobnosti, pomyslel si Ellery. A ešte niečo viac.
„Ach, ten fakt,“ povedal. „Veď je to jednoduchá otázka pre začiatočníkov fyziky, pán profesor. Zúčastnili ste sa konferencie v Zürichu v prvej polovici tohto roku, ako ste mi Povedali. Kedy to bolo presne?“ Biele obočie sa spojilo. „Nebolo to koncom mája?“
Konferencia trvala desať dní a záverečné zhromaždenie bolo v noci 3. júna. V noci 3. júna dr. Edward Cazalis zo Spojených štátov mal prednášku nazvanú Ochlophobia, nyctophobia a ponophobia v konferenčnej sále pred širokým publikom. Ako je uverejnené vo vedeckom časopise Zürcher, predseda popredu informoval Cazalisa, že dánsky delegát neobyčajne prekročil určený čas, prakticky až po záverečnú hodinu. A predsa zo zdvorilosti k dr. Cazalisovi, ktorý sa zúčastnil na všetkých zhromaždeniach – podľa poznámky pod čiarou v časopise – Američanovi dovolili predniesť svoju prednášku. Cazalis začal prednášať okolo polnoci a skončil niekoľko minút po druhej hodine ráno. Tým sa konferencia pre tento rok skončila. Oficiálny čas zakončenia bol dve hodiny dvadsaťštyri minút ráno 4. júla.“
Ellery pokrčil plecom. „Časový rozdiel medzi Zürichom a New Yorkom je šesť hodín. O polnoci 3. júna v Zürichu, keď Cazalis začal prednášať svoju prednášku zhromaždeniu bolo 3. júna v New Yorku šesť hodín poobede. Dve hodiny ráno 4. júna v Zürichu, keď približne Cazalis skončil svoju prednášku, zodpovedajú ôsmim hodinám 3. júna v New Yorku. Ak predpokladáme absurdum, že Cazalis zmizol z konferenčnej siene, len čo sa konferencia skončila, alebo sotva skončil prednášku a zišiel z pódia, že sa dal prv vypísať z hotela a batožina ho už čakala, že formality s jeho vízom boli už vybavené, že ho na zürišskom letisku, vo chvíli, keď tam prišiel, čakalo už lietadlo, aby ho priviezlo do Spojených štátov (keby bol mal na toto špeciálne lietadlo Cazalis lístok, nebyť podrezaného jazyka dr. Naardvoesslera, nezvyklej hodiny, alebo nemožnosti predvídať tento odklad), a toto lietadlo by bolo letelo bez zastávky do New Yorku, keby na letisku Newark alebo La Guardia bol Cazalis našiel motocyklovú eskortu, čakajúcu, aby sprevádzala jeho taxík cez premávku najväčšou možnou rýchlosťou – predpokladajme celý tento nezmysel, čo myslíte, Herr Professor, o ktorej by Edward Cazalis bol dosiahol stred mesta Manhattanu? Najkratší čas, aký si viete predstaviť?“
„Mám slabé znalosti o rozvoji – ak je to správne slovo – vzduchoplavby.“
„Pán profesor, dal by sa celý ten skok priestorom – z pódia v Zürichu na manhattanskú ulicu – urobiť za tri a pol alebo za štyri hodiny?“
„Zrejme nie.“
„Preto som vám zatelefonoval. A z toho vysvitlo, že Edward Cazalis neodišiel v tú noc z konferenčnej sály na letisko. Nevyšlo to najavo ako špekulácia, ale ako fakt. Lebo ste mi povedali, že ste zdržali Cazalisa vo vašej hotelovej izbe v Zürichu po celú tú noc a že už bol ‚biely deň‘. Iste to bolo najmenej šesť hodín ráno? Povedzme šesť hodín ráno, pán profesor, už kvôli mne; muselo to byť, pravda, ešte neskoršie. O šiestej ráno v Zürichu 4. júna bola v New Yorku polnoc 3. júna. Pamätáte sa, že som vám povedal dátum prvej Mačkinej vraždy? Vraždy muža zvaného Abernethy?“
„Dátumy sú protivné. A je ich toľko.“
„Presne tak. Bolo ich veľa a bolo to tak dávno. No a podľa správy nášho vyšetrujúceho lekára, Abernethy bol uškrtený okolo polnoci 3. júna. Ako som povedal, týka sa to obyčajnej fyziky. Cazalis prejavil mnohé talenty, ale nemal schopnosť byť odrazu na dvoch miestach, vzdialených od seba tisíce míľ.“
Starý pán vykríkol. „Veď, ako sám vravíte, je to také jednoduché! A vaša polícia, vaši žalobcovia prehliadli túto fyzickú absurdnosť?“
„Celkove bolo deväť vrážd a pokus o desiatu. Časové rozpätie bolo skoro presne päť mesiacov. Cazalisove staré pôrodnícke kartotéky, škrtiace šnúry ukryté v jeho skriniach s dokumentáciou psychiatrických prípadov, okolnosti jeho dochytenia, jeho podrobné a dobrovoľné priznanie – všetko toto vytvorilo neodvolateľný predpoklad jeho viny. Úrady sa mohli pokĺznuť na prílišnej istote, alebo nedbanlivosti, alebo preto, že pri väčšine vrážd zistili, že sa Cazalis fyzicky mohol dopustiť vraždy. Uvážte len, že niet nijakého priameho dôkazu, ktorý by spájal Cazalisa s ktoroukoľvek z týchto vrážd; celý prípad v očiach ľudí musel spočívať na tom desiatom pokuse. Tu je dôkaz dosť priamy. Cazalis bol prichytený pri čine, keď zaťahoval slučku okolo hrdla dievčaťu, ktoré malo na sebe vypožičaný kabát Marilyn Soamesovej: slučku z indického hodvábu. Mačkinu slučku. Ergo, on je Mačka. Načo myslieť na alibi?
Na druhej strane by človek očakával, že advokáti obhajoby preskúmajú všetko. Ak neobjavili Cazalisove alibi, je to preto, že sa tomu sám bránil; keď som opúšťal New York, práve bol úžasne hlavatý. Pokúšal sa presvedčiť súd, že sa celkom zaobíde bez právnickej pomoci. A potom, nepotrebuje vraj advokáta už preto, že je sám advokátom obhajcom, lebo je imúnny voči celkovej atmosfére presvedčenia o klientovej vine.
Predsa mám podozrenie, že zámerne tajil dôvod, prečo nechal alibi neodhalené, a to taký, čo siaha až ku koreňom psychológie, ktorá hrala dôležitú úlohu od samého začiatku tohto prípadu. Boli to tiež neurotické obavy epidemických rozmerov poľovačky na Mačku, ktoré ho zasiahli priamo do srdca, a tak zabudol na celý ten kŕdeľ upírov. Postihlo to i úradné kruhy. Mačka bola Doppelgänger; jej postava bola tak hmlisto načrtnutá, že keď úrady naozaj siahli rukami na tohto tvora z mäsa a krvi, ktorý zodpovedal špecifickým…“
„Ak mi poviete adresu, pán Queen,“ zavrčal starý Seligmann, „pošlem do New Yorku kábelogram, že som v Zürichu zdržal Cazalisa celú noc až do rána 4. júna.“
„Umožníme vám, aby ste mohli urobiť písomnú výpoveď. To a ešte dôkaz, že bol Cazalis celý čas prítomný na konferencii v Zürichu a že jeho spiatočná cesta do Spojených štátov, ktorú nemohol nastúpiť skôr ako 4. júna, ho oslobodí.“
„Uspokoja sa s takým dôkazom, že keď Cazalis fyzicky nemohol zavraždiť prvého, nemohol zavraždiť ani ostatných?“
„Dokazovať opak bolo by detinské, pán profesor. Zločiny boli charakteristické a chápali sa ako dielo toho istého jednotlivca skoro od začiatku… A bolo na to dosť dôvodov. Potvrdzuje to sám zdroj, odkiaľ čerpal mená obetí. Potvrdzuje to metóda, akou si vyberal špecifické obete zo zdroja zásob. Potvrdzuje to navlas rovnaká technika škrtenia. A tak ďalej. Najmocnejším bodom je to, že pri všetkých deviatich vraždách použil škrtiace šnúry z indického hodvábu – šnúry východoindického pôvodu, exotické, nezvyčajné, ktoré sa nedajú ľahko zadovážiť a zrejme sú z jedného prameňa.
A samozrejme, v súvislom rade násilných činov psychopatického charakteru badať spoločné črty.
Áno. Mnohonásobné vraždy tohto typu bývajú pravidelne tým, čo nazývame výčiny ‚osamelého vlka‘, činmi jediného pomäteného človeka. V tom nebudú nijaké ťažkostí… Ste si istý, pán profesor, že si nemienite teraz oddýchnuť. Frau Bauer vravela –“
Starý pán prepustil so zachmúrenou tvárou Frau Bauer a siahol za dózou s tabakom. „Začínam chápať, prečo ste prišli, mein Herr. No i tak, dobre ma držte. Rozlúštili ste jeden problém len preto, aby sa pred vami vynoril druhý.“
„Cazalis nie je Mačka.“
„A kto je to?“

„Ďalšia otázka,“ prikývol Ellery.
Na okamih bolo ticho.
„Zodpovedal som to medzi nebom a zemou, pán profesor,“ povedal napokon s úsmevom. „Nech to už bolo čokoľvek, nebol som plne pri vedomí, prepáčte mi teda, ak budem postupovať pomaly.
Ak chceme dospieť k odpovedi, musíme skúmať Cazalisove známe činy vo svetle, aké sme naňho vrhli kvôli jeho neuróze.
Ale čoho sa vlastne Cazalis dopustil? Jeho známa činnosť v prípadoch Mačky začína sa desiatou obeťou. Práve jeho výber dvadsaťjedenročnej Marilyn Soamesovej ako desiatej obete musel vyplynúť z aplikácie tej istej výberovej techniky, ktorú používala Mačka, keď presnorila staré lístky Cazalisových pôrodných prípadov – sám som použil tú techniku a dospel som k tej istej obeti. Ktokoľvek s primeranou inteligenciou by bol na to prišiel, presnejšie, ktokoľvek, kto mal prístup súčasne k faktom predchádzajúcich deviatich zločinov a k registračkám.
Keď Cazalis použil Mačkinu metódu vo výbere ďalšej obete do série, čo robil ďalej?
Bola to náhoda, že Marilyn Soamesová pracuje doma, je príliš zamestnaná a nevychádza von pravidelne. Prvou úlohou Mačky v každom prípade muselo byť, že sa oboznámila s tvárou a postavou obete, ktorú si zaumienila zničiť. Keby bola skutočná Mačka naozaj striehla na Marilyn Soamesovú, bola by sa pokúšala vylákať ju z domu kvôli tomu, aby si mohla preštudovať jej vzhľad. Presne tak urobil aj Cazalis. Pod falošnou zámienkou vylákal Marilyn Soamesovú na rušné verejné miesto, kde si ju mohol ‚v bezpečí‘ preštudovať…
Dni a noci sliedil Cazalis v okolí dievčaťa a zoznamoval sa s budovou, kde býva. Presne tak, ako by to bola urobila Mačka. Presne tak, ako to musela urobiť Mačka v predchádzajúcich prípadoch.
Cazalis na postriežke dával najavo netrpezlivosť, prefíkanosť, sklamanie výstrednej povahy, keď mu niečo zmarilo plány. Také správanie, aké by človek očakával, keď sa má presvedčiť o nevyrovnanosti Mačky.
Konečne v tú osudnú októbrovú noc Cazalis striehol na dievča, ktoré výškou a postavou pripomínalo Marilyn Soamesovú a ktoré malo na sebe náhodou kabát Marilyn Soamesovej; zavliekol toto dievča do bočnej uličky a začal ho škrtiť jednou zo šnúr z indického hodvábu, ktoré súvisia s predchádzajúcou vražednou činnosťou Mačky.
A keď sme ho dochytili, Cazalis sa priznal, že je Mačka, a rekonštruoval svoju ‚činnosť‘ v predchádzajúcich deviatich vraždách… vrátane opisu vraždy Abernethyho, spáchanej, keď bol Cazalis vo Švajčiarsku!
Prečo?
Prečo Cazalis napodobňoval Mačku?
Prečo sa priznal k Mačkiným zločinom?“
Starý pán zaryto mlčal.
„Toto zrejme nebol prípad pomýleného muža, ktorý sa stotožňuje s násilnými činmi druhého obyčajným tvrdením, ako to urobili mnohí psychopati za tých päť mesiacov – každý senzačný zločin zmobilizuje takých ľudí – že spáchali naozaj Mačkine zločiny. Nie. Cazalis dokázal, že bol Mačka myslením, plánovaním a činom; tým, že vytvoril nový a typický zločin Mačky, zakladajúci sa na presnej znalosti a priamo na usilovnom štúdiu Mačkiných zvykov, metód a techniky. To už nebola iba imitácia, to bola skvelá interpretácia, pozostávajúca z nedopatrení práve tak ako z precíznej práce. Napríklad v to ráno, keď Cazalis naozaj vkročil do Soamesovho činžiaka, a kým bol vonku na dvore, Marilyn Soamesová zišla dolu schodmi do haly, stála tam niekoľko minút a prezerala si poštu. V tej chvíli Cazalis znova vstúpil do haly. Očividne nebol na okolí nik okrem Cazalisa a jeho obete. A predsa v tej chvíli Cazalis nepohol ani prstom, aby na dievča zaútočil. Prečo? Lebo keby to bol urobil, bol by porušil presnú šablónu Mačkiných vrážd; všetky do poslednej boli spáchané po zotmení – a vtedy bol jasný deň. Nemožno si predstaviť, aby taká úzkostlivá opatrnosť voči detailu vychádzala z obyčajného stotožnenia psychopata. Nehovoriac o prejave sebaovládania.
Nie, Cazalis vedel, čo robí, a to, že zámerne predstieral úlohu Mačky s celou jej tvorivou energiou, bolo motivované rozumne.“
„Teda váš záver je,“ opýtal sa Seligmann, „že Cazalis vôbec nemal v úmysle zaškrtiť to dievča v uličke? Že to iba predstieral?“
„Áno.“
„Ale to predpokladá, že vedel, že ho polícia sleduje a že ho pri čine chytia.“
„Pravdaže, vedel to, pán profesor. Už sama skutočnosť, že on, rozumný človek, sa podujal dokázať, že je Mačka, ktorou nebol, logicky nastoluje otázku: komu to chcel dokázať? Jeho dôkaz sa neskladal iba z priznania, ako som vás upozornil. Pozostával zo zložitých úkonov, rozplánovaných na obdobie mnohých dní; z výrazov tváre, ako i z návštev Soamesovho okolia. Podvod predpokladá, že existuje niekto, kto ho pozoruje, a toho treba oklamať. Áno, Cazalis vedel, že ho sleduje polícia; vedel, že každý pohyb, ktorý urobí, každé skrivenie pier sledujú a zaznamenávajú školení pracovníci.
A keď prehodil hodvábnu šnúru Celeste Phillipsovej okolo hrdla – tomu dievčaťu, čo si ho poplietol s obeťou – Cazalis už hral záverečnú scénu pre publikum. Je príznačné, že desiaty prípad bol jediným prípadom, v ktorom vyhliadnutá obeť mohla kričať na plné hrdlo, tak aby ju počuli. A kým Cazalis priťahoval šnúru tak poriadne, aby zanechal dievčine na krku ozajstné znaky, práve tak je príznačné, že jej dovolil, aby si strčila ruky medzi slučku a hrdlo, že ju neomráčil úderom do hlavy, ako urobila Mačka pri svojich posledných dvoch útokoch, a že Celeste Phillipsová mohla krátko po jej útoku opäť normálne hovoriť a jednať; to ľahké a dočasné zranenie, čo utrpela, bolo hlavne výsledkom jej vlastnej obrany a strachu. Čo by bol Cazalis urobil, keby sme neboli vbehli do uličky a ‚zadržali‘ ho, je problematické; pravdepodobne by bol nechal dievča dosť dlho kričať a nebol by mu vážne ublížil, aby mal istotu, že zasiahne niekto zvonku. Mohol mať istotu, že detektívi nie sú ďaleko v hmle, a bola to frekventovaná časť mesta.
Chcel, aby ho prichytili pri čine ako Mačku pokúšajúcu sa o vraždu, plánoval, aby ho dochytili pri čine ako Mačku pokúšajúcu sa o vraždu, a dosiahol úspech, lebo ho dochytili pri čine ako Mačku pokúšajúcu sa o vraždu.“
„Z čoho začína byť jasné,“ zašomral starý pán, „že sa blížime k cieľu.“
„Áno. Keď predpokladáme u rozumového človeka, že je ochotný za iného vinníka podstúpiť jeho trest, rozumná myseľ nájde len jedno ospravedlnenie: že jeden kryje druhého.
Cazalis zatajoval Mačkinu totožnosť.
Cazalis chránil Mačku pred odhalením, kompromitovaním a trestom.
A týmto konaním Cazalis trestal sám seba za hlboko skryté pocity vlastných previnení, ktoré sa sústredili okolo Mačky a jeho citovej spätosti s Mačkou.
Súhlasíte so mnou, pán profesor?“
Ale starý pán čudne odvetil: „Som iba pozorovateľom na tejto ceste, ktorou putujete, pán Queen, ani s vami nesúhlasím, ani neprotestujem; počúvam.“
Ellery sa zasmial: „A teraz, čo viem o Mačke.“
Že Mačka bola niekto, s kým bol Cazalis citove spätý. Niekto, kto mu bol práve preto blízkym príbuzným.
Že Mačka bola niekto, koho si Cazalis neodolateľne želal chrániť, koho kriminálna vina sa v Cazalisovej mysli spája s jeho vlastnými neurotickými vinami.
Že Mačka bola psychopat s ohraničeným psychopatickým dôvodom vyhľadávať a vraždiť ľudí, ktorých pred jednou generáciou i skôr priviedol na svet Cazalis-pôrodník.
A nakoniec, že Mačka bola niekto, kto mal tak isto ako sám Cazalis prístup k jeho pôrodníckym záznamom, uskladneným a zamknutým v kabinete v jeho byte.“
Seligmannova penovka, ktorú sa práve chystal vložiť do úst, ostala visieť vo vzduchu.
‚Je taký človek, opýtal som sa sám seba. Človek, ktorého by som bezpečne poznal?
Je. A bezpečne ho poznám,“ povedal Ellery. „Iba jeden. Pani Cazalisová.“

„Lebo pani Cazalisová,“ pokračoval Ellery, „je jediný živý človek, na ktorého sa hodí presný popis toho, čo som tu práve načrtol.
Pani Cazalisová je jediný živý človek, s ktorým je Cazalis citove spätý a je s ním v úzkom príbuzenstve; v tom najužšom príbuzenstve.
Pani Cazalisová je jediný živý človek, ktorého mohol Cazalis chcieť chrániť a za ktorého vinu sa mohol cítiť hlboko zodpovedný… ktorého kriminálna vina sa v jeho mysli spája s jeho vlastnými neurotickými pocitmi viny.
Pani Cazalisová má ohraničený – jediný ohraničený – psychopatický dôvod hľadať a vraždiť ľudí, ktorých jej manžel priviedol na svet.
A je samozrejmé, že pani Cazalisová mala prístup k pôrodníckym záznamom svojho manžela.“
Seligmannov výzor sa nezmenil. Nevyzeral ani prekvapený, ani ohromený. „Zaujal ma najmä váš tretí bod. To, čo ste nazvali ‚ohraničeným psychopatickým dôvodom‘ pre vraždenie pani Cazalisovej. Ako to chcete dokázať?“
„Ďalšou aplikáciou mojej metódy, ktorú ste charakterizovali ako vede neznámu, Herr Professor. Vedel som, že pani Cazalisová stratila pri pôrode dve deti. Vedel som, čo mi pri istej príležitosti povedal Cazalis, že totiž po druhom pôrode už nebude môcť rodiť deti. Vedel som, že potom neobyčajne priľnula k jedinému dieťaťu svojej sestry, k Lenore Richardsonovej, a to až natoľko, že neter bola viac jej dcérou ako jej sestry. Vedel som, lebo som sa presvedčil, že Cazalis ako manžel pohlavne nedostačuje svojej žene. Za dlhých období po svojom zrútení a za nasledujúceho liečenia zaiste bol pre svoju ženu zdrojom ustavičného sklamania. A mala iba devätnásť rokov, keď sa vzali.
Po devätnástom roku,“ povedal Ellery, „vidíme pani Cazalisovú viesť neprirodzený, napätý život, komplikovaný silnými materinskými túžbami, ktoré skrížila smrť jej dvoch novonarodeniatok. Ďalšie dieťa už mať nemôže, a preto sú jej prekrútené city k neteri iba veľmi neuspokojivou a nevhodnou sublimáciou. Vedela, že Lenore nemôže byť nikdy naozaj jej; Lenorina matka je neurotička, žiarlivá, chamtivá, detinská a hašterivá – zdroj nekonečných ťažkostí. Pani Cazalisová nie je otvorený typ a zrejme ani nikdy nebola. Jej sklamania sa preto hromadili v jej vnútri; krotila ich… dlhý čas.
Až kým neprekročila štyridsiatku.
Potom to s ňou prasklo.
Vravím vám, pán profesor, že jedného dňa si pani Cazalisová povedala niečo, čo sa od tých čias stalo jej jediným životným cieľom.
Keď tomu raz uverila, bola stratená. Stratená v prekrútenom svete psychózy.
Lebo, pán profesor, som presvedčený, že sa prihodila tá najpodivnejšia vec. Pani Cazalisová nemusela vedieť, že jej manžel si myslí, že pri pôrode zavraždil ich deti; naozaj, bezpochyby to nevedela – vo svojom rozumnom živote – inak by ich manželstvo sotva bolo prežilo o toľko rokov to poznanie. Ale myslím si, že dospela približne k tomu istému bodu vo svojej psychóze.
Myslím si, že napokon si povedala: Môj muž dal tisíce živých detí iným ženám, ale keď som čakala vlastné deti, dal mi ich mŕtve. Teda ich zabil môj muž. Nechce mi dovoliť, aby som mala vlastné deti, teda ani ja nedovolím im, aby mali svoje deti. On zabil moje; ja zabijem ich.“
A Ellery povedal: „Mohol by som dostať ešte jednu výbornú neviedenskú kávu, pán profesor?“
„Ach.“ Seligmann načiahol ruku a mykol rukoväť zvonca. Zjavila sa Frau Bauer. „Elsa, sme azda barbari? Ešte kávu.“
„Všetko je prichystané,“ odsekla Frau Bauer po nemecky. A keď sa vrátila s dvoma mohutnými dymiacimi hrncami a novými šálkami a tanierikmi, povedala: „Poznám vás dobre, vy starý Schuft. Isto sa chcete čím skôr dostať do hrobu.“ Vyrútila sa von a tresla za sebou dverami.
„Taký ja mám život,“ povedal starý pán. Prezeral si Elleryho jasnými očami. „Viete, Herr Queen, je to celkom neobyčajné. A tak len sedím a čudujem sa.“
„Naozaj?“ povedal Ellery nie celkom k veci, ale vďačný za tento dar bohov.
„Lebo ste prišli nezmapovanou trasou na pravé miesto.
Cvičené oko pozrie na vašu pani Cazalisovú a človek si povie: Aký je to tichý a pokorný typ ženy. Je utiahnutá, uzavretá, nespoločenská, chladná, mierne podozrievavá a príliš kritická – to hovorím, pravda, o časoch, keď som ju poznal. Jej manžel je šikovný, úspešný a vo svojej práci – svojej pôrodníckej práci – je stále v styku s druhými ženami, ale v ich manželskom živote jej muž i ona majú rušivé konflikty a napätia. A predsa sa jej podarilo vyrovnať sa so životom; a to – akýmsi pokriveným spôsobom.
Neurobila nič, čo by si zaslúžilo osobitnú pozornosť. Naozaj, vždy ju zatieňoval a ovládal jej manžel.
Zrazu, keď dovŕši štyridsiatku, čosi sa prihodí. Dlhé roky tajne žiarlila na svojho muža, že sa úzko stýka s mladšími ženami, jeho psychiatrickými pacientkami – lebo pre zaujímavosť musím dodať, že pred pár rokmi, ako mi Cazalis v Zürichu povedal, mal skoro výlučne ženskú klientelu. Nevyžadovala si ‚dôkaz‘, lebo mala vždy schizoidné tendencie; a okrem toho nebolo pravdepodobne čo ‚dokazovať‘. Na tom však nezáleží. Schizoidná tendencia pani Cazalisovej prepukne v pomätenom stave.
Ozajstná paranoidná psychóza.
Rozvíja ďalej falošnú predstavu, že jej vlastné deti zabil jej manžel. Aby ju o ne pripravil. Mohla si dokonca myslieť, že on je otcom niektorých detí, ktorým úspešne pomohol na svet. Či si to už myslí alebo nie, chce sama seba odškodniť tým, že ich zabije.
Svoju psychózu vo svojom vnútornom živote kontroluje. Okrem svojich zločinov nedá ju svetu najavo.
Takto akosi by psychiater opísal vraha, ktorého ste načrtli.
Ako vidíte, pán Queen, cieľ cesty je ten istý.“
„Až na to, že môj obraz,“ povedal Ellery s mierne zatrpknutým úsmevom, „sa mi zdá trochu poetickejší. Odvolávam sa na maliara, ktorý stále maľoval škrtiča ako mačku, a blahoželám mu k jeho pozoruhodnej intuícii. ‚Nezblaznie‘ sa azda tigrica – pramatka mačiek – od zúrivosti, keď jej ukradnú mláďatá? A potom, pán profesor, je i staré porekadlo: Žena má deväť životov ako mačka. Pani Cazalisová má tiež deväť životov – na svedomí. Zabíjala a zabíjala, až kým…“
„Kým čo?“
„Kým ku Cazalisovi jedného dňa neprišiel strašný hosť.“
„Pravda.“
Ellery prikývol. „Mohol na to prísť jednou z mnohých ciest. Mohol natrafiť na jej skrýšu, kde mala ukrytú zásobu hodvábnych šnúr, a spomenúť si na ich cestu do Indie pred rokmi, kde si ich kúpila – nekúpil ich on – tie šnúry. Alebo mohlo to byť jedno alebo dve mená obetí, ktoré mu rozozvučali strunu spomienok; potom už stačilo iba niekoľko minút pri jeho starých kartotékach, aby sa mu otvorili oči. Alebo si mohol všimnúť ako čudne sa správa jeho žena, sledoval ju, no prišiel na to už neskoro, aby odvrátil tragédiu, ale ešte dosť včas, aby pochopil jej hnusný význam. Iste sa vrátil v myšlienkach do nedávnej minulosti a odhalil, že by nemohol zaručiť, kde sa zdržiavala v každú noc týchto vrážd. Cazalis trpí chronickou nespavosťou a pravidelne berie pilulky na spanie; uvedomí si pritom, že jej tým dáva neobmedzenú príležitosť. A aby mohla v noci vykĺznuť alebo vkĺznuť do budovy bez toho, aby ju spozorovalo služobníctvo z činžiaka, mala vždy k dispozícii dvere Cazalisovej pracovne, ktorými mohla vyjsť priamo na ulicu. Pokiaľ ide o dni, manžel iba zriedka kontroluje denné vychádzky svojej ženy; v našej americkej kultúre poznáme vo všetkých vrstvách magické slovo ‚nákupy‘, ktoré vysvetľuje všetko… Cazalis mohol dokonca vidieť i to, ako jeho žena zásluhou svojej paranoickej prefíkanosti preskočila mnoho obetí v zozname, aby sa mohla vrhnúť na svoju neter – „dopustila sa najdesnejšej spomedzi všetkých svojich vrážd, vraždy, ktorá jej nemohla vynahradiť jej mŕtve deti – a to preto, lebo chcela zatiahnuť Cazalisa do pátrania a jeho prostredníctvom získavať informácie o všetkom, čo polícia a ja vieme a čo plánujeme.
V každom prípade, Cazalis ako psychiater musel okamžite pochopiť pupočný symbolizmus pri výbere šnúr, ktorými škrtila – akoby – deti; iste mu nemohol ujsť detinský význam toho, že sústavne používala belasé šnúry pre mužské obete a ružové pre ženy. Potom už mohol vystopovať jej psychózu až po traumatický zdroj, na ktorom uviazla jej pomätenosť. Mohla to byť jedine pôrodnícka sieň, kde stratila dve vlastné deti. Za obyčajných okolností bol by to býval iba klinický, i keď osobne mučivý poznatok a Cazalis by bol podnikol buď lekárske a legálne kroky, aké sa v takýchto prípadoch robievajú, alebo ak by výhľady na odhalenie pravdy pred svetom boli vyvolávali priveľkú bolesť, pokorenie a hanbu, bol by ju aspoň odsunul tam, kde nemohla nikomu škodiť.
Okolnosti však boli neobyčajné. Boli tu jeho vlastné staré pocity viny, ktoré vyplávali na povrch a krútili sa okolo tej istej pôrodníckej siene. Možno to bol i otras, keď si uvedomil, čo sa skrýva za manželkinou duševnou chorobou, a to oživilo pocity viny, ktoré považoval za rozptýlené. A predsa, keď na to prišlo, Cazalis znova upadol do pazúrov svojej starej neurózy, jej húževnatosť sa tisícnásobne zväčšila otrasom z odhalenia, ktoré ju opäť oživilo. Jeho neuróza ho čoskoro presvedčila, že všetko toto bola jeho vina; že keby nebol ‚zavraždil‘ vlastné dve deti, nebola by utrpela psychózu. Bol to teda jeho hriech; on sám bol zaň zodpovedný, preto on sám musí zaň pykať.
Poslal teda svoju ženu na juh pod dozorom jej sestry a švagra, vzal ostávajúce hodvábne šnúry z manželkinej skrýše a uložil ich na miesto, ktoré poznal len on sám, a snažil sa dokázať verejnosti, že on, Edward Cazalis, bol tým netvorom, na ktorého mesto New York šialene poľuje päť mesiacov. Jeho podrobné ‚priznanie‘, ktoré nasledovalo, bolo rozhodne najľahšou časťou toho celého; vzhľadom na svoj styk s prípadom bol dokonale informovaný o všetkých faktoch, ktoré polícia poznala, a na základe týchto faktov mohol vybudovať jasnú a presvedčivú stavbu. Akú úlohu hralo v tomto smere jeho správanie a koľko bolo naozaj rušivých momentov, neodvažujem sa prirodzene usúdiť.
A to je, pán profesor, môj príbeh,“ povedal Ellery napätým hlasom, „a ak máte nejakú informáciu, ktorá to vyvracia, je vhodný čas, aby ste ju vyslovili.“
Zistil, že ho drví zima, a vinu zvaľoval na oheň, lebo bol nízky. Trochu syčal, ako keby chcel upozorniť, že mizerne horí.
Starý Seligmann sa zdvihol a pár minút sa venoval Prometheovmu ohňu, ktorý znova obdaril izbu teplom.
Ellery čakal.
Odrazu, bez toho, aby sa starý pán obrátil, zavrčal. „Hádam by bolo rozumné, Herr Queen, poslať ten kábelogram teraz hneď.“
Ellery si vzdychol.
„Môžem namiesto toho zatelefonovať? Kábelogram toho veľa nepovie, a keby som mohol hovoriť s otcom, ušetrili by sme fúru času.“
„Objednám vám ten hovor sám.“ Starý pán sa došuchtal k písaciemu stolu. Keď bral do ruky telefón, dodal s nádychom humoru: „Moja nemčina – aspoň tu, na európskej strane, pán Queen – bude bezpochyby lacnejšia ako vaša.“

Práve tak dobre mohli zavolať jednu zo vzdialenejších planét. Sedeli, v tichosti chlipkali kávu a striehli na zvonenie, ktoré neprichádzalo.
Deň sa pomaly vytrácal, pracovňa sa stávala nejasnou a strácala svoj charakter.
Raz vtrhla dnu Frau Bauer. Jej energický vstup ich ohromil. Ale neprirodzené mlčanie a temrava, v ktorej sedeli, ohromili zase ju. Chodila po prstoch okolo nich, zažínala lampy. Potom ako myš bystro vykĺzla von.
Raz sa Ellery zasmial a starý pán zdvihol hlavu.
„Práve mi prišlo na um čosi absurdné, pán profesor. Za celé štyri mesiace, odkedy som na ňu prvý raz pozrel, nikdy som si na ňu nespomenul, alebo som ju neoznačil inak ako ‚pani Cazalisová‘.“
„A ako ste ju mali volať?“ nevrlo sa opýtal starý pán. „Ofélia?“
„Nikdy som sa nedozvedel jej krstné meno. Ba neviem ho ani teraz. Iba pani Cazalisová… tieň veľkého muža. A predsa, od noci, keď zavraždila svoju neter, bola tam vždy. Len tak na okraji. Tvár v pozadí. Z času na čas utrúsila – vždy veľmi dôležité – slovko. Zo všetkých nás, vrátane jej manžela, si robila bláznov. Až sa niekedy čudujem, pán profesor, aké výhody má takzvaný normálny človek.“
Znova sa zasmial, aby naznačil, že to bol iba žart, priateľský úvod pre rozhovor; začínal sa cítiť nesvoj.
Ale starý pán iba zavrčal.
Potom sa obaja znova zahalili do mlčania.
Konečne zazvonil telefón.

Linka bola zázračne čistá.
„Ellery!“ Výkrik inšpektora Queena rozvíril pozemské more. „Si v poriadku? Čo robíš ešte stále vo Viedni? Prečo si mi nedal o sebe vedieť? Ani cez kábel?“
„Tatko, mám pre teba novinku.“
„Novinku?“
„Mačka je pani Cazalisová.“
Ellery sa zaškľabil. Cítil pritom sadistickú radosť.
S otcovou reakciou bol veľmi spokojný. „Pani Cazalisová. Pani Cazalisová?“
A predsa bolo čosi zvláštneho v tóne, akým to povedal.
„Viem, že je to bomba a nemôžem ti to teraz vysvetliť ale –“
„Synku, aj ja mám novinku pre teba.“
„Novinku pre mňa?“
„Pani Cazalisová je mŕtva. Dnes ráno sa otrávila.“
Ellery sa počul, ako hovorí profesorovi Seligmannovi: „Pani Cazalisová je mŕtva. Otrávila sa. Dnes ráno.“
„Ellery, s kým sa to zhováraš?“
„S Bélom Seligmannom. Som u neho.“ Ellery sa už ovládal. V istom ohľade to bol otras. „Možno je to tak dobre. Určite to Cazalisovi pomôže rozriešiť bolestný problém –“
„Áno,“ povedal otec naozaj veľmi čudným tónom.
„– lebo, tatko, Cazalis je nevinný. Ale podrobnosti ti poviem, keď prídem domov. Za ten čas by si to radšej mohol rozkrútiť so štátnym zástupcom. Viem, že nemôžeme zabrániť, aby sa proces rozbehol zajtra ráno, ale –“
„Ellery.“
„Čo?“
„Aj Cazalis je mŕtvy. Aj on sa otrávil dnes ráno.“ Ellery mal dojem, že si to myslel, keď však videl výraz v Seligmannovej tvári, s úžasom si uvedomil, že opakoval i tieto otcove slová nahlas.
„Máme dôvod veriť, že to naplánoval Cazalis, presne jej povedal, kde nájde ten jed a čo má robiť. Bola už aj tak istý čas akoby v hmlách. Neboli spolu v jeho cele dlhšie ako minútu, keď sa to stalo. Doniesla mu jed a obaja odrazu prehltli smrteľnú dávku. Bol to rýchlo účinkujúci jed; skôr než mohli odomknúť dvere cely, obaja sa zvíjali a o šesť minút zomreli. Stalo sa to tak diabolsky rýchlo, že Cazalisov advokát, ktorý stál…“
Otcov hlas sa po kvapôčkach rozpŕchol v éteri. Alebo sa mu to zdalo. Ellery cítil, ako sa namáha zachytiť vzdialené zvuky. Darmo sa namáhal zachytiť niečo. Okrem hmlistej tvrdej škrupinky čohosi – čohosi, čo u seba dosial nikdy nevybadal – a teraz, keď si to uvedomil, odrazu sa to strácalo rýchlosťou svetla a nemohúco sa to pokúšal zachytiť.
„Herr Queen. Pán Queen!“
Starý dobrý Seligmann. Rozumie. Preto sa mu hlas vzrušením chveje.
„Ellery, ešte si tam? Nepočuješ ma? Nič sa mi neozýva z toho prekliateho –“
Čísi hlas povedal: „Čoskoro budem doma, dovidenia,“ a ktosi položil slúchadlo. Ellerymu sa zdalo všetko mierne zmätené. Bol tam veľký hluk a kdesi uprostred neho bola Frau Bauer a zrazu nebola a akýsi chlap mu tesne pri uchu fňukal ako blázon, zatiaľ čo mu pred nosom vybuchla letecká bomba a dolu hrdlom sa mu cedila žeravá láva; a potom Ellery otvoril oči a zistil, že leží na čiernej koženej pohovke a profesor Seligmann poletuje nad ním ako duch všetkých starých otcov s fľaškou koňaku v jednej ruke a s vreckovkou v druhej a nežne ňou utieral Elleryho tvár.
„To je nič, nič,“ hovoril starý pán ohromným, chlácholivým hlasom. „Dlhá, vyčerpávajúca cesta, málo spánku, nervové vzrušenie nášho rozhovoru – otriasajúca správa vášho otca. Uvolnite sa, pán Queen. Oprite sa dozadu. Nerozmýšľajte. Zavrite oči.“
Ellery sa naklonil dozadu, nemyslel na nič a zatvoril oči, ale potom ich otvoril a povedal: „Nie.“
„Máte ešte niečo? Možno mi chcete niečo povedať?“
Mal taký fantasticky silný, pokojný hlas tento starec.
„Znova som sa oneskoril,“ Ellery sa počul, ako vraví tým najsmiešnejším vzrušeným hlasom. „Zabil som Cazalisa, tak ako som zabil Howarda Van Horna. Keby som bol zatkol Cazalisa okamžite pre všetkých deväť vrážd namiesto toho, že som odpočíval na svojich žiarivých vavrínikoch, bol by dnes Cazalis živý. Živý, nie mŕtvy, pán profesor. Chápete. Zase som sa oneskoril.“
Starootcovský hlas povedal: „Kto je teraz neurotik, mein Herr?“ teraz to však nebolo jemné, znelo to ako výrok súdu. Ale bolo to pokojné.
„Po Van Hornovom prípade som sa zaprisahal, že nikdy viac nebudem hazardovať s ľudskými životmi. A potom som porušil prísahu. Musel som byť naozaj poriadne strelený, keď som to dopustil, pán profesor. Moja výstrednosť musí byť organická. Porušil som prísahu a teraz tu sedím nad hrobom svojej druhej obete. Čo hovorí ten človek? Môžem vedieť, koľkým ďalším nevinným ľudom ušla slušnejšia odmena pre moju bystrú výstrednosť? Mal som dlhú a dôstojnú kariéru a popúšťal som uzdu svojej paranoji. Hovoriť o megalománii. Prednášal som o zákone právnikom, o chémii chemikom, o balistike balistickým expertom, o odtlačkoch prstov ľudom, ktorí zasvätili štúdiu odtlačkov prstov celý svoj život. Vydával som svoje cisárske dekréty o kriminálnych vyšetrovacích metódach policajným úradníkom s tridsaťročnou praxou, vyslovoval som rozhodné psychiatrické analýzy namiesto kvalifikovaných psychiatrov. Tváril som sa ako Napoleon, ktorého hrá dozorca na izbe mužstva. A celý čas som lietal s amokom medzi nevinnými ako podgurážený archanjel Gabriel.“
„To samo osebe,“ ozval sa hlas, „to, čo tu hovoríte, je prelud.“
„Dokazuje to môj názor, však?“ A Ellery sa počul, ako sa smeje akýmsi odporným spôsobom. „Moja filozofia bola taká chybná a taká racionálna ako filozofia kráľovnej v príbehu Alenky. Poznáte predsa Alenku, Herr Professor? Bezpečne, vy alebo niekto iný ju psychoanalyzoval. Veľké dielo pokorenia, zahrnujúce celú ľudskú múdrosť, odkedy sa človek naučil smiať sám sebe. V tom nájdete všetko, i mňa. Iste sa pamätáte, že kráľovná poznala iba jednu cestu na riešenie všetkých ťažkostí, veľkých alebo malých. ‚Sťať mu hlavu!“
A v tej chvíli už stál. Vlastne vyskočil z pohovky akoby ho bol Seligmann uštipol, hrozivo kývajúc rukami na slávneho starého pána.
„Výborne. Výborne. Teraz som už naozaj skončil. Usmerním svoju výstrednosť do menej smrtiacich kanálov. Skončil som, Herr Professor Seligmann. Nádherná kariéra Schlamperei, maskovaná ako exaktná a všemohúca veda sa práve zbalila na cestu do večnosti bez blahodarných guľôčok proti moľom. Zachytil som zmysel? Vyjadril som sa celkom správne?“
Cítil, ako sa ho zmocnil a drží ho očami.
„Sadnite si, mein Herr. Zaťalo ma v chrbte a to ma núti, aby som sa pozrel na vás týmto spôsobom.“
Ellery počul svojho spoločníka čosi šomrať na ospravedlnenie a ďalšie, na čo sa pamätá, bolo, že sedí na stoličke a upreto hľadí na mŕtvoly nespočetných šálok kávy.
„Nepoznám toho Van Horna, ktorého ste spomínali, pán Queen, ale zrejme vás jeho smrť rozrušila tak hlboko, že sa jednoducho neviete vyrovnať s Cazalisovou smrťou, a to je všetko, čo si fakty prípadu vyžadujú.
Nerozmýšľate tak jasno, ako by ste mohli, mein Herr.
Niet nijakého rozumového odôvodnenia,“ pokračoval rozhodný hlas, „pre vašu precitlivelú reakciu na správu o Cazalisovej samovražde. Nech by ste boli zrobili čokoľvek, neboli by ste tomu zabránili. Toto hovorím preto, lebo mám v takých veciach väčšie skúsenosti ako vy.“
Ellery si začal kdesi pred sebou uvedomovať tvár. Dodávala mu rovnováhu, preto sedel ticho a poslušne.
„Keby ste boli odhalili pravdu po desiatich minútach od začiatku vyšetrovania vraždy, výsledok by bol pre Cazalisa, obávam sa, rovnaký. Povedzme, že by ste boli mohli dokázať hneď, že pani Cazalisová je psychopat, ktorý zavraždil toľko nevinných ľudí. Boli by ju uväznili, vyšetrovali, usvedčili a popravili podľa toho, či by vaše zákony uznali jej psychózu, alebo by predpokladali, že bola duševne zodpovedná podľa zákonitej definície, ktorá je často absurdná. Boli by ste svoju prácu úspešne zvládli a neboli by ste mali nijaký dôvod robiť si výčitky; pravda je pravda a nebezpečná osoba by bola odstránená zo spoločnosti, ktorej tak veľmi ublížila.
Ale, prosím vás, uvážte: bol by sa Cazalis cítil menej zodpovedným, boli by jeho pocity viny menej známe, keby jeho ženu boli uväznili a popravili?
Nie, Cazalisove pocity viny boli by rovnako prenikavé a nakoniec by si bol vzal život tak isto, ako to urobil. Samovražda je jedným z extrémov agresívneho výrazu a považuje sa za jeden z extrémov nenávisti voči sebe samému. Nech vás neťaží zodpovednosť, zodpovednosť, ktorá nebola nikdy vaša a ktorá vás osobne za nijakých okolností nemohla ovládnuť. Pokiaľ ide o to, či bolo vo vašich silách zmeniť udalosti, hlavný rozdiel medzi tým, čo sa stalo a čo sa mohlo stať, je, že Cazalis zomrel vo väzenskej cele skôr ako na dlážke svojej pracovne na Park Avenue vyloženej nádhernými kobercami.“
Profesor Seligmann bol teraz celý človek, veľmi zrozumiteľný a stručný.
„Nehľadiac na to, čo hovoríte, pán profesor, alebo ako to hovoríte, fakt je, že ma Cazalis dobehol svojím podvodom až bolo neskoro a neostávalo iné ako predniesť posmrtné prejavy s vami, tu vo Viedni. Sklamal som, pán profesor.“
„V tom zmysle áno, pán Queen, sklamali ste.“ Starý pán sa odrazu naklonil dopredu a vzal Elleryho ruku do svojej dlane. A z tohto dotyku Ellery spoznal, že došiel na koniec cesty, ktorú by už nikdy viac nechcel prejsť. „Sklamali ste predtým, sklamete znova. To je povaha a úloha človeka.
Práca, na ktorú ste sa podujali, je sublimácia, ktorá má veľkú spoločenskú cenu.
Musíte pokračovať.
Poviem vám ešte niečo. Je to životne dôležité práve tak pre vás ako pre spoločnosť.
Ale keď už robíte túto dôležitú a záslužnú prácu, pán Queen, prosím vás, majte vždy na pamäti veľkú a pravdivú lekciu. Pravdivejšiu než tá, o ktorej si myslíte, že vám ju uštedrila táto skúsenosť.“
„A aká je to lekcia, pán profesor?“ veľmi pozorne sa opýtal Ellery.
„Tú lekciu, mein Herr,“ povedal starý pán a potľapkal Elleryho po ruke, „nájdete v Evanjeliu Svätého Marka: Je len jeden Boh a niet iného okrem neho.“

POZNÁMKA K MENÁM
Ak je jedna z fikcií nastaviť zrkadlo životu, jeho postavy a miesta sa musia dať stotožniť tak ako v živote; to znamená, prostredníctvom mien. Pokiaľ ide o mená v tomto príbehu, muselo ich byť veľa. Kvôli hodnovernosti sú obyčajné, ako aj neobyčajné. V oboch kategóriách sú vymyslené; to znamená, že sú to mená, ktoré nemajú vzťah k žiadnej živej osobe alebo miestu známemu autorovi. Preto ak ktokoľvek z čitateľov nájde v tomto príbehu meno totožné alebo podobné s menom nejakého muža či ženy alebo ak niektoré miesto v tomto príbehu má vo svojom označení dvojníka v živote, je to výlučne iba zhoda okolností.
Príbeh si ďalej vyžadoval, aby v ňom autor predstavil určité oficiálne osobnosti a typy zamestnancov mesta New Yorku. Kde sú uvedené menami postavy tejto kategórie, ak by sa vymyslené mená ukázali totožné alebo podobné s menami skutočných úradníkov alebo zamestnancov mesta New Yorku, opäť je to podoba čisto náhodná a autor čo najdôraznejšie vyhlasuje, že v žiadnom prípade nejde o nijakého skutočného úradníka alebo zamestnanca mesta New Yorku. Kde neboli použité mená, iba oficiálne tituly, platí to isté ubezpečenie. Osobitnú klauzulu treba pripojiť k postave primátora („Jacka“) a policajného komisára („Barneyho“). Ani jeden z bývalých primátorov alebo policajných komisárov, či už živých alebo mŕtvych, nemajú s postavami príbehu absolútne nič spoločného.
Pre lepší prehľad pripájam zoznam vymyslených postáv a názvy miest. Ak sa objaví v texte nejaká, ktorá sa nenachádza v zozname, stalo sa to vinou unaveného oka korektora a čitateľ nech si ju láskavo doplní.

Abernethy, Archibald Dudley
Abernethy, dôst.
Abernethyová, pani Sarah-Ann
Bascalomeová, pani Teresa
Bauerová, Frau Elsa, Rakúsko
Beat, Arthur Jackson
Castorizo, dr. Fulvio, Taliansko
Caton, dr. Laurence
Cavell, dr. John Sloughby, V. Británia
Cazalis, dr. Edward
Cazalisová, pani
Cohen, Gary G.
Collins, Barclay M.
Cuttler, Nadine
Devandier, Bill
Ellis, Frances
Ferriquancchi, Ignazio
Finkleston, Zalmon
Frankburner, Jerome K.
Frawlinsová, Constanze
Frendlich, Benjamin
Gaeckel, William Wolvemar
Goldberg (detektív)
Gonachy, Phil
Hagstrom (detektív)
Heggerwitt, Adelaide
Hesse (detektív)
Chorumkowski, Stephen
Immerson, Philbert
Immersonová, pani Jeanne
Irons, Darrell
Jacksonová, Lal Dhyana
Johnson (detektív)
Jones, Evarts
Jurasse, dr., Francúzsko
Katz, Donald
Katz, dr. Morvin
Katzová, pani Pearl
Kellyho bar
Kollodny, pani Maybelle
MacGayn (detektív)
„Martinová Sue“
Marzupian, Harold
Matrikár, Manhattanský úrad pre životné záznamy a štatistiky zdravotníckeho oddelenia
McKell, James Guymer
McKellová, Monica
Merigrew, Roger Braham
Metropol Hall
Miller, William
Naardvoesslen, dr., Dánsko
„Nostrum Paul“
O’Reilly, Rian
O’Reillyová, pani Maura B.
O’Reillyová, pani ml.
Park-lesterské byty
Petrucchi, otec
Petrucchiová, Stella
Petrucchiovci, pán George a pani
Phillipsová, Celeste
Phillipsová, Simone
Piggott (detektív)
Policajný komisár mesta New York („Barney“)
Pompo, Frank
Primátor mesta New York („Jack“)
Quigley (detektív)
Rhutasová, Roselle
Richardson, Leeper a spol.
Richardson, Zachary
Richardsonová, Lenore
Richardsonová, pani Della
Sacopy, Sylvan
Sacopyová, pani Margaret
Selborán, dr. Andreés, Španielsko
Seligmann, dr. Béla, Rakúsko
Schoenzweig, dr. Walther, Nemecko
Smithová, pani Eulalie
Smithová, Violette
Soames, Billie
Soames, Frank Pellman
Soames, Stanley
Soamesová, Eleanor
Soamesová, Marilyn
Soamesová, pani Edna Lafferty
Stone, Max
Szebo, gróf „nosatý“
Ulberson, dr. Myron
Velie, poručík
Velieová, Barbara Ann
Whithacker, Duggin
Whithacker, Howard
Willikins, Frederick
Willikinsová, Beatrice
Xavinzká, Reva
Young (detektív)
Zilgitt (detektív)

* Ides – idy: 15. marca, mája, júla, októbra a ostatné mesiace 13.
* Thanksgiving – Deň vďačnosti, posledný novembrový štvrtok je v USA štátnym sviatkom.
??

??

??

??

– 1 –