Město malérů

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

PAN QUEEN OBJEVUJE AMERIKU

Ellery Queen stál po kolena mezi zavazadly na nástupišti wrightsvillského nádraží a říkal si v duchu: Tohleto ze mne udělá admirála. Admirála Kolumba.
Nádraží byla podsaditá budova ze špinavě červených cihel. Ze zrezavělých ručních dvoukoláků pod okapem na něj tupě civěli dva malí chlapci v roztrhaných modrých pracovních kalhotách, klátili špinavýma nohama a unisono žvýkali žvýkačku.
Štěrk kolem stanice byl opepřený koňským trusem. Na jedné straně trati se k sobě tiskly namačkané jednoposchoďové domy s dřevěnými trámovými vazbami a malé přikrčené, pitoreskně vypadající obchůdky – to bylo na té straně směrem k městu, a tak mohl pan Queen za nimi vidět z příkré ulice, dlážděné čtvercovými dlažebními kameny, větší stavby a zadek vyřazeného autobusu.
Na druhé straně nádraží byla jenom garáž, něco, co bývalo povoz a kde bylo napsáno PHILS DINER, a kovárna s neónovou firmou. Ostatek byla zeleň a byla to radost pohledět.
„Zaplaťpánbůh, vypadá ten kraj dobře, šeptá pan Queen nadšeně. Zelená a žlutá. Barvy slámy. A nebe modré a oblaka bílá modřejší modří a bělejší bělostí, než jaké kdy předtím viděl. pokud si vzpomínal.
Mest a venkov; a tady, kde wrightsvillské nádraží vrhá do udivené tváře krajiny dvacáté století, tady je máme pohromadě. Je to ono. Milý hochu, našel jsi to. Nosič!
Hollisův hotel, Upham House ani Kelton, žádný z nich nemohl tomuto cizinci nabídnout ve svých recepcích ani jediný ubohý pokoj. Zdálo se, že do Wrightsvillu vtrhla o dva skoky před panem Queenem konjunktura. Poslední pokoj u Hollise mu před nosem vyfoukl obtloustlý muž, který měl na celém svém zevnějšku napsáno, že je z „průmyslu obrany“.
Pan Queen neztratil odvahu, uložil svá zavazadla u Hollise, zvolna pojedl přesnídávku a přečetl si výtisk Wrightsvillského zpravodaje – vydavatel a šéfredaktor Frank Lloyd.
Vštípil si do paměti co možno nejvíc jmen, o nichž byla ve Zpravodaji zmínka a která se zdála mít v tomto místě význam, koupil si od Grovera, syna Marka Doodla, který měl v chodbě stánek s cigaretami, dva balíčky pallmallek a plán wrightsvillských ulic a pak se pustil napříč červeně vydlážděným náměstím, do něhož pražilo slunce.
U podstavce sochy v samém prostředku náměstí se pan Queen zastavil, aby se poobdivoval Wrightu Zakladateli. Zakladatel Wright býval kdysi bronzový, ale teď vypadal mechovitě a na kámen, na němž stál, se zřejmě léta ne-sáhlo.: Na nose yankeeského Zakladatele byl škraloup ptačího trusu. Slova na desce říkala, že Jezreel Wright založil Wrightsville na místě opuštěného indiánského sídliště L. P. 1701, obdělal zemi a založil hospodářství a dařilo se mu. Přes náměstí se na pana Queena usmívaly čisté výkladní skříně Wrightsvillské národní banky, prezident John F. Wright, a pan Queen jim úsměv opětoval. Och, ti pionýři!
Pak to náměstí (které bylo kulaté) obeplul; nakoukl do obchodu s pánským zbožím Sóla Gowdyho, podíval se na obchod s módním zbožím, obchod Dunca MacLeana s jemnými likéry a na pojišťovací podnik Williama Ketchama; prozkoumal tři pozlacené koule nad obchodem J. P. Simpsona, žardiniéry se zelenými a červenými tekutinami ve výkladní skříni Horno-městské lékárny, maj. Myron Garback, a obrátil se, aby si prohlédl ulice, které se z náměstí paprskovitě rozbíhaly jako loukotě z náboje kola.
Jedna z těch loukotí byla širokou třídou: radnice z červených cihel, Carnegiova knihovna, parčíček, vysoké modlící se stromy a vzadu hrozen bílých nových budov, vypadajících na Správu válečných projektů. Další loukoť byla ulice lemovaná obchody a plná žen v domácích šatech a mužů v pracovních oděvech. Když se pan Queen podíval na svůj plán, zjistil, že tahle obchodní třída je Dolnoměstská hlavní; a tak jí zamířil.
Našel tady vydavatelství Zpravodaje; nakoukl dovnitř a viděl, jak starý Phinny Baker po ranním provozu leští velký tiskařský lis. Pak se loudal nahoru Dolnoměstskou hlavní a strčil nos do přecpaného jednotkového obchodu, prošel kolem nové poštovní budovy, kolem divadla Bijou, minul realitní kancelář J. C. Pettigrewa a nakonec zašel do zmrzlinářského salónu AI Browna a dal si „newyorskou studentskou“ zmrzlinu a naslouchal žvatlání osmahlých hochů a červenolících dívek ve středoškolském věku. Vyslechl, jak se vpravo i vlevo ujednávají na sobotu večer dostaveníčka – do tančírny v Háječku, což bylo, jak usoudil, na wrightsvillské Křižovatce tři míle níž, vstupné dolar za osobu, a „Marge, neber proboha matku na parkoviště, ano? Nechci, aby mě natrapírovala jako před čtrnácti dny a ty jsi začala brečet“.
Pan Queen si vykračoval městem a pochvaloval si to a hluboce vdechoval vůni mokrého listí a zimolezu. Líbil se mu vycpaný orel ve vestibulu Carnegiovy knihovny; líbila se mu dokonce i slečna Aikinová, postarší vedoucí knihovny, i když se na něj podívala velmi ostře, jako by říkala: „Nepokoušejte se odtud štípnout nějakou knihu!“ Líbily se mu kroutící se úzké ulice Doleního Města a zašel k Sidneymu Gotchovi do jeho obchodu se smíšeným zbožím a koupil si balíček „Starého námořnického žvýkacího tabáku“, jen aby měl záminku vdechnout vůni kávy a gumových holínek a octa, sýrů a parafínu.
Líbila se mu wrightsvillská Strojírenská dílna, která právě znovu zahájila provoz, i stará továrna na bavlněné látky, která byla šikmo naproti dolnoměstskému památníku padlým ze světové války. Sidney Gotch mu o továrně na bavlněné látky řekl, že to byla napřed faktorie na bavlnu, pak prázdná budova, potom obchod s obuví, pak zase prázdná budova; a pan Queen sám viděl vytřískané díry v oknech, do nichž wrightsvillští kluci házeli v létě kameny a v zimě sněhové koule, jak chodili nahoru na konec Větrné ulice k té révou porostlé budově, což byla farní škola svatého Jana. Ale teď se kolem továrny plížili členové „zvláštní stráže“. Měli na řemeni u stehen dlouhá tlustá pouzdra s pistolemi a v jejich očích nebylo nic příjemného. Jak mu řekl Sidney Gotch, kluci jen zařvali „ó jé“ a pustili se do Muellerova skladiště potravin tři domy výš v tom bloku, poblíž nároží Topolové aleje.
A továrna na zpracovávání vlny převzala zvláštní zakázky vojenských dodavatelů.
„Konjunktura, příteli! Není divu, že jste nemohl dostat pokoj. Přijel za mnou zrovna strýc ze St. Paulu a bratranec z Pittsburghu a spí se mnou a s Betsy!“
Pan Queen měl vlastně rád všecko.
Mrkl na velké hodiny na radniční věži. Půl třetí. A pokoj žádný?
Vydal se rychlou chůzí cestou, kudy už šel, zpátky na Dolnoměstskou hlavní a nezastavil se ani nikam nestrkal nos, dokud nedošel ke krámu, na kterém bylo napsáno J. C. PETTI-GREW, REALITNÍ KANCELÁŘ.

Kapitola 2

DŮM MALÉRŮ

Když tam pan Queen vstoupil, měl J. C. svoje čtyřiačtyřicítky na psacím stole a dával si šlofíčka protože zrovna přišel z týdenního obědu obchodní komory v Uphamově restauraci a byl nacpaný smaženým kuřetem matky Uphamové.
Pan Queen ho probudil. „Jmenuji se Smith,“ řekl pan Queen. „Přibyl jsem právě do Wrightsvillu a hledám malý zařízený dům, který bych si najímal vždycky na měsíc.“
„Těší mě, že vás poznávám, pane Smith,“ odvětil J. C, zatímco se snažil obléci si svůj gabardénový „úřední“ kabát.
„Bože, to je vedro! Zařízený dům, říkáte? Je vidět, že nejste odtud. Ve Wrightsvillu žádné zařízené domy nejsou, pane Smith.“
„Tak třeba zařízený byt…“
„S tím je to zrovna tak.“ J. C. zívl. „Promiňte. A je to jistě presantní, co?“
„Zajisté,“ pan Ellery na to.
Pan Pettigrew se zvrátil na opěradlo svého otáčecího křesla, vyndal si slonovinovým párátkem ze zubů vlákno kuřecího masa a se soustředěností je pak prozkoumal. „Bydlení je problém. Jo, pane. Lidi se hrnou do města jako zrní z násypky. Za prací do strojírny. Počkejte minutku!“
Pan Queen čekal.
„Samozřejmě!“ J. C. smetl jemně ze svého párátka kousek kuřete. „Jste pověrčivý, pane Smith?“
Pan Queen měl najednou znepokojený výraz. „Nemohu tvrdit, že bych byl.“
„V tom případě,“ řekl J. C. a jeho tvář se rozjasnila; ale pak se zarazil: „V čem děláte? Ne že by to bylo nějak důležité, ale…“
Ellery zaváhal. „Jsem spisovatel.“
Muž z realitní kanceláře zůstal s otevřenou pusou. „Vy píšete povídky?“
„Tak jest, pane Pettigrew. Knížky a podobně.“
„No jo, no jo,“ zubil se J. C. „Opravdu je to pro mne pocta, že se s vámi setkávám, pane Smith. Smith… Ale je to divné,“ povídá J. C, „jsem člověk, který čte, a zrovna se mi zdá, že si na žádného autora jménem… jaké jste říkal, že je vaše křestní jméno, pane Smith?“
„Neříkal jsem žádné, ale je Ellery. Ellery Smith.“
„Ellery Smith,“ opakoval J. C. a usilovně vzpomínal.
Pan Queen se usmál. „Píšu pod pseudonymem.“
„Ach, pseudo…?“ Ale když pan Pettigrew viděl, že se pan „Smith“ jednoduše směje dál, poškrábal se na tváři a řekl: „Samozřejmě byste mi dal nějaké reference.“
„Stačilo by pro mou dobrou reputaci ve Wrightsvillu, kdybych vám zaplatil nájemné na tři měsíce napřed, pane Pettigrew?“
„Vy byste mě rozesmál!“ zazubil se J. C. „Pojďte se mnou, pane Smith. Mám přesně takový dům, jaký hledáte.“
„Co jste měl na mysli, když jste se ptal, jestli jsem pověrčivý?“ zeptal se Ellery J. C, když vsedli do jeho hráškově zeleného dvousedadlového auta a vyjeli. „Straší v tom domě?“
„Och… to ne,“ odvětil J. C. „Ale vykládají se o něm všelijaké podivné historky… mohlo by vám to dát námět k nějaké vaší, no, knize, ne?“ Pan „Smith“ souhlasil; to by mohlo. „Ten dům sousedí s domem, který patří Johnu F. na Výšince, to je Johnu F. Wrightovi. Je to prezident Wrightsvillské národní banky. Nejstarší rodina v městě.
Před třemi lety se totiž jedna ze tří dcer Johna F. – prostřední, Nora – zasnoubila s tím Jimem Haightem. Jim byl v bance Johna F. hlavním pokladníkem. Nebyl to hoch zdejší, přišel do Wrightsvillu pár let předtím s výbornými doporučeními z New Yorku. Začal jako pomocný úředník u výplat a osvědčil se. Byl to solidní hoch, ten Jim; držel se stranou špatných živlů, chodil hodně do knihovny, žádné velké zábavy, myslím… bio v Bijou Louise Cahana nebo postávání s ostatními hochy na večerních koncertech kapely, kde koukali po děvčatech, jak chodí sem tam, chroupali praženou kukuřici a žertovali s nimi. Tvrdě pracoval – Jim měl všechny^ předpoklady, aby byl úspěšný a nezávislý. Říkám vám, že jsem nikdy neviděl žádného mladíka, aby byl tak pevný v kramflecích jako Jim. Všichni jsme ho měli ohromně rádi.“
Pan Pettigrew vzdychl a Ellery se podivil, jak ho může taková skvělá osoba skličovat.
„Slečna Nora Wrightová ho asi milovala víc než jiná,“ řekl Ellery, aby kolečka toho vypravování přimázl.
„To je pravda,“ zašeptal J. C. „Byla do toho hocha celá divá. Než Nora začala chodit s Jimem, bývala zakřiknutá, musela nosit brýle a hádám, že si kvůli tomu myslela, že se chlapcům nelíbí, protože obyčejně seděla doma a četla nebo šila anebo pomáhala matce v organizační práci, zatímco Lola a Patty chodily se svými kamarády do společnosti.
Ale Jim, pane, všecko tohle změnil. Jim nebyl z těch, koho by nějaké brýle mohly zarazit. Nora je hezká dívka, Jim za ní začal běhat,.. a ona se změnila… na mou věru, ta se změnila!“
J. C. se zamračil. „Myslím, že moc žvaním. Ale aspoň se o tom něco dozvíte. Když se Jim a Nora zasnoubili, říkalo celé město, že to je pěkná partie, zvlášť po tom, co se přihodilo Johnově nejstarší dceři Lole.“
Ellery si pospíšil s otázkou: „A co to bylo, pane Pettigrew?“
J. C. zahnul se svým dvousedadlovým vozem na širokou venkovskou cestu. Byli teď hodný kus od města a Ellery se pásl očima na šťavnatých zeleních venkova.
„Řekl jsem něco o Lole?“ zeptal se mdle majitel realitní kanceláře. „Totiž… Lola utekla z domu. Upláchla s hercem ze zájezdního divadla, které sem zavítalo. Po nějakém čase se domů do Wrightsvillu vrátila. Rozvedená.“ Rty J. C. se zatvrzele sevřely a pan Queen pochopil,.že už se toho o slečně Lole Wrightové víc nedozví.
„Nakonec se John a Hermione Wrightovi rozhodli,“ pokračoval J. C, „že dají Jimovi a Noře jako svatební dar zařízený dům. John oddělil část svého pozemku vedle svého vlastního domu a stavěl. Hned vedle, protože Hermy chtěla mít Noru tak blízko, jak jen to bylo možné… když už jedno ze svých děvčat ztratila.“
„Lolu,“ řekl pan Queen s pokývnutím hlavy. „Řekl jste, že se rozvedla? A potom přišla zpátky. Pak už Lola Wrightová se svým otcem a matkou nežila?“
„Ne,“ odvětil J. C. krátce. „No a tak John postavil vedle svého domu Jimovi a Noře roztomilou šestipokojovou vilu. Hermione tam zrovna dávala koberce a nábytek a závěsy a prádlo a stříbro… umělecká práce.,. když se to najednou stalo.“
„Co se stalo?“ zeptal se pan Queen.
„Abych vám pravdu řekl, pane Smith, nikdo neví,“ odpověděl majitel realitní kanceláře rozpačitě. „Nikdo kromě Nory Wrightové a Jima Haighta. Bylo to den před svatbou a všecko vypadalo nádherně jako třapec vousů na kukuřičném klasu a Jim Haight se najednou sebere a odjede z města pryč! Opravdu. Utekl. Stalo se to před třemi roky a od té doby se nevrátil.“
Byli na točící se a vzhůru stoupající silnici. Ellery spatřil rozlehlé staré domy na rozkošných trávnících, jilmy a javory a cypřiše a smuteční vrby vyšší než domy.
Když se octli na silnici na Výšince, pan Pettigrew se zachmuřil. „Příští ráno našel John F. na svém psacím stole v bance sdělení o tom, že se Jim vzdává svého místa, ale vůbec nic o tom, proč z města upláchl. A Nora nechtěla říci ani zatracené slovo. Jen se zavřela ve své ložnici a nechtěla jít ani za svým otcem nebo matkou nebo sestrou Patricií a dokonce ani ne za starou Ludií, služkou, která vlastně ty tři Wrightových dívky vychovala. Jen tam ve svém pokoji řvala. Moje dcera Carmel a Patty Wrightová jsou spolu jedna ruka a Pat všecko Carmel řekla. I sama Pat se ten den pořádně narvala. Hádám, že všichni.“
„A dům?“ pronesl tiše pan Queen.?
J. C. stočil vůz ke kraji silnice a vypnul motor. „Svatba se odřekla. Všichni jsme si mysleli, že se Jim z ničeho nic objeví, měli jsme za to, že to bylo jen takové milenecké pohašteření. Ale on se neobjevil. Ať už to bylo cokoliv, proč se ti dva rozešli, muselo to být náramně důležité!“ Majitel realitní kanceláře pokýval hlavou. „No, byl tu nový dům, všecko bylo přichystané, aby se v něm žilo, a nebyl tu nikdo, kdo by v něm žil. Pro Hermionu to byla strašná rána. Hermy roztrušovala, že Nora dala Jimovi kvinde. Ale lidi začali dělat řeči a za nějaký čas…“ Pan Pettigraw se odmlčel.
„No?“ pobídl ho Ellery.
„Za nějaký čas lidi začali říkat, že se Nora… zbláznila a že je ta šestipokojová vila začarovaná.“
„Začarovaná?“
J. C. se mdle pousmál. „Lidi jsou někdy divní, ne? Myslí si, že má ten dům s rozchodem Jima a Nory něco společného! A samozřejmě je s Norou všecko v pořádku. Chci jako říct, že není blázen. Blázen!“
J. C. zafrkal. „Ale to nebylo všecko. Když to vypadalo, že se Jim nevrátí, rozhodl se John F. ten dům, co postavil pro svou dceru, prodat. Kupec se objevil tuze brzy – příbuzný ženy soudce Martina, Clarisy. Jmenoval se Hunter a byl z bostonské větve té rodiny. Já jsem to zařizoval.“
J. C. ztišil hlas. „Pane Smith, dávám vám čestné slovo, že jsem chtěl toho pana Huntera provést domem, aby ho naposled prohlídl, než se papíry podepíší, a rozhlížím se zrovna po obývacím pokoji a pan Hunter povídá: ‚Tahle pohovka se mi tadyhle zrovna nelíbí,‘ a najednou z ničeho nic vypadá vyděšený, sáhne si na srdce. a padne rovnou přede mnou. Na místě mrtvý! Týden jsem nespal.“
Otřel si čelo.
„Doktor Willoughby řekl, že to bylo selhání srdce. Ale ve městě se říká něco jiného. Ve městě se říká, že to byl ten dům. Napřed utekl Jim a pak se kupec skácel mrtvý. A aby se to dovršilo, nějaký chytrák začínající reportér ze Zpravodaje Franka Lloyda napsal o Hunterově smrti do novin a nazval ten dům ve svém povídání ‚Dům malérů‘. Frank ho vyrazil. Je s Wrightovými v přátelských vztazích.“
„Úplný nesmysl!“ pousmál se pan Queen.
„Jenomže to už nikdo nechtěl koupit,“ pošeptal mu J. C. „John to nabízel k najmutí. Nikdo to nechtěl najmout. Je to příliš nešťastné, říkali lidi. Ještě pořád si to chcete najmout, pane Smith?“
„Ano, samozřejmě,“ řekl pan Queen vesele.
A tak J. C. svůj vůz znovu nastartoval.
„Zdá se, že má ta rodina smůlu,“ poznamenal Ellery. „Jedna dcera uteče z domu a život druhé je zničený milostnou aférou. Ta nejmladší dcera je normální?“
„Patricia?“ zeptal se J. C. s údivem. „Nejhezčí a nejduchaplnější veselé děvče ve městě hned po mé Carmele! Chodí vytrvale s Carterem Bradfordem. Cart je náš nový okresní státní návladní… Tak jsme tady!“
Majitel realitní‘ kanceláře zahnul se svým vozem na cestu vedoucí k domu v koloniálním slohu, posazenému na úbočí daleko od silnice. Byl to nejrozlehlejší dům a stromy na jeho trávnících byly nejvyšší, jaké Ellery na Výšince viděl. Hned vedle velkého domu byl malý bílý dům s dřevěnými trámovými vazbami. Okenice na jeho oknech byly zavřené.
Pan Queen se díval na ten osleply a prázdný malý dům, který si chtěl najmout, a nespustil z něho oči po celou cestu až k široké Wrightovic verandě.
Potom J. C. zazvonil a stará Ludie v jedné ze svých proslulých naškrobených zástěr otevřela hlavní dveře a zeptala se, co se u všech všudy děje.

Kapitola 3

‚VE WRIGHTSVILLU SE USADIL PROSLULÝ SPISOVATEL“
„Řeknu panu Johnovi, že jste ho přišel navštívit,“ pronesla nosem Ludie a odešla prkenně dlouhými kroky. Zástěra jí při tom po stranách odstávala jako holandský čepec.
„Hádám, že Ludie ví, že jsme tu kvůli nájmu Domu malérů,“ ušklíbl se pan Pettigrew.
„Proč by se kvůli tomu měla na mne dívat, jako kdybych byl nacistický gauleiter?“ zeptal se pan Queen.
„Já bych řekl, že si myslí, že se to pro lidi, jako je John F. Wright, nehodí, aby pronajímali domy. Někdy ani nevím, kdo je na to rodinné jméno pyšnější, jestli Ludie nebo Hermy!“
Pan Queen se rozhlížel. Vešel dovnitř. Bylo tam několik starých mahagonových kusů nábytku a krásný krb z italského mramoru. A přinejmenším dva z olejů byly vynikající.
J. C. si všiml jeho zájmu. „Hermione vybrala všechny obrazy sama. Ví toho o umění spoustu, a tak… Tady je. I John.“
Ellery vstal. Cekal, že se setká se ženou statnou a přísné tváře; místo toho spatřil Hermy. Hermy cizí lidi vždycky takhle oklamala; vypadá tak drobounká a mateřská a roztomilá.
John Fowler Wright byl jemný malý muž s osmahlou tváří pána, který je členem společenského klubu. Ellerymu se zalíbil, hned jak se na něj podíval. Nesl se zkušenou obezřetností album poštovních známek.
„Johne, tohle je pan Ellery Smith. Hledá nájem zařízeného domu,“ řekl J. C. neklidně. „Pan Wright, paní Wrightová, pan Smith. Hm…“
John F. řekl svým pisklavým hlasem, že je náramně pyšný, že se s panem Smithem setkává, a Hermy vztáhla svou ruku na celou délku paže se sladkým „Těší mě, pane Smith,“ ale pan „Smith“ postřehl v Herminých pěkných modrých očích záblesk ledu a usoudil, že i v této chvíli je žena vražednější než muž. A tak k ní byl co nejgalantnější. Hermy se tím trošičku uvolnila a prohrábla si štíhlými prsty upravené šedé vlasy, což dělala vždycky, když byla něčím potěšená nebo rozčilená anebo obojí.
„Samozřejmě že mě rovnou napadla ta překrásná šestipokojová vilka, co jste si postavil vedle, Johne,“ řekl uctivě J. C.
„Mně se ta myšlenka na pronájem vůbec nelíbí, Johne,“ řekla svým nejchladnějším hlasem Hermione. „Nedovedu si představit, pane Pettigrew…“
„Možná že kdybyste věděla, kdo pan Smith je,“ řekl J. C. rychle.
Hermy vypadala poplašeně. John F. se ve svém ušáku přisunul blíž ke krbu.
„A kdo to tedy je?“ zeptala se Hermy.
„Pan Smith,“ utrousil J. C. „je Ellery Smith, slavný spisovatel.“
„Slavný spisovatel!“ vydechla Hermy. „Ale to mi úplně vzalo dech! Sem na kávový stolek, Ludie!“ Ludie zařinčela podnosem, na kterém nesla libě znějící džbán s ledem a punčem z grapefruitové šťávy a limonádu a čtyři pěkné křišťálové pohárky. „Jsem si jista, že se vám bude náš dům líbit, pane Smith,“ pokračovala Hermy rychle. „Je to tak trochu dům z pohádky. Vlastnoručně jsem ho vyzdobila. Přednášíte někdy? Náš ženský klub…“
„Je tady taky dobrá možnost hrát golf,“ řekl John F. „Na jak dlouho byste si dům chtěl najmout, pane Smith?“
„Jsem si jista, že si pan Smith Wrightsville tak zamiluje, že tu bude bydlet pořád dál,“ přerušila ho Hermy. „Poslužte si trochou Ludiina punče, pane Smith…“
„Je tu ovšem ta věc,“ řekl John F. a zamračil se, „že při tom, jak Wrightsville rychle roste, budu to možná moci velmi brzy prodat…“
„To není žádná potíž, Johne,“ řekl J. C. „Můžeme v nájemní smlouvě napsat, že když se naskytne kupec, pan Smith dům během rozumné výpovědní lhůty uprázdní…“
„To je pořád jen samý obchod,“ řekla Hermy vesele. „Ale pan Smith si přeje dům vidět. Pane Pettigrew, počkejte tady a dělejte Johnovi a jeho starým známečkám společnost. Půjdeme, pane Smith?“
Hermy se celou cestu od velkého domu k malému držela Elleryho rámě, jako by se bála, že by ulítl, kdyby ho pustila.
„Nábytek je teď samozřejmě chráněný před prachem potahy, ale je opravdu rozkošný. Pravý americký bledě žlutý javor, zbrusu nový. Jen se podívejte, pane Smith. Není to kouzelné?“
Hermy vláčela Elleryho nahoru a dolů, od sklepa až nahoru k podkroví, ukazovala hlavní ložnici, čalouněnou pestrými bavlněnými potahy, chválila krásný obývací pokoj s jeho nábytkem z javorového dřeva a s výklenky vyplněnými uměleckými předměty a pověšený koberec a poloprázdné přihrádky na knihy…
„Ano, ano,“ říkal Ellery slabě. „Velice hezké, paní Wrightová.“
„Samozřejmě se postarám, abyste měl hospodyni,“ ujišťovala ho Hermy šťastně. „Ach, kde budete pracovat, drahý pane? Mohli bychom přeměnit druhou ložnici nahoře na pracovnu. Musíte mít ke své práci pracovnu, pane Smith.“
Pan „Smith“ řekl, že je jist, že to dokáže udělat hezky.
„Tak tedy se vám náš malý dům líbí? Jsem tak šťastná!“ A pak řekla tišším hlasem: „Jste ovšem ve Wrightsvillu inkognito, že?“
„Takové silné slovo, paní Wrightová…“
„V tom případě vás ujišťuji, že kromě několika málo našich nejbližších přátel nikdo nebude vědět, kdo jste,“ zářila Hermy. „Jaký druh díla máte na mysli, pane Smith?“
„Román,“ řekl Ellery plaše. „Román zvláštního druhu, odehrávající se v typickém malém městě, paní Wrightová.“
„Tak jste tady proto, abyste tomu dal couleur locale. To je důmyslné! A vybral jste si náš drahý Wrightsville! Musíte se hned setkat s mou dcerou Patricií, pane Smith. Je to dítě ze všech nejchytřejší. Jsem jista, že vám bude Pat v poznávání Wrightsvillu velkou pomocí…“
O dvě hodiny později pan Ellery Queen podepsal jako Ellery Smith nájemní smlouvu, v níž se dohodl, že za sedmdesát pět dolarů měsíčně najímá zařízený dům č. 460 Na Výšince na dobu šesti měsíců, počínajíc šestým srpnem 1940, a zaplatí tříměsíční nájemné napřed; v případě prodeje je majitel povinen poskytnout nájemci jednoměsíční lhůtu na uvolnění.
„Abych vám pravdu řekl, pane Smith,“ svěřil se mu J. C, když opouštěli Wrightův dům, „jednu chvíli se mi tajil dech.“
„Kdy to bylo?“
„Když jste vzal do ruky pero Johna F. a podpisoval ten nájem.“
„Vám se tajil dech?“ Ellery se zamračil. „Proč?“
J. C. se hlučně zasmál. „Vzpomněl jsem si na ten případ ubohého starého Huntera, a jak tu právě v tomhle domě padl mrtvý. Dům malérů! To není jen tak. A vy jste tady pořád ještě zdravý jako ryba!“
A usedl do svého vozu, pořád ještě celý rozveselený, aby zajel do města a vyzvedl v Hollisově hotelu Elleryho zavazadlo… a zanechal Elleryho na cestě před Wrightovým domem podrážděného.
Když se Ellery vrátil do svého nového sídla, pociťoval v sobě jakýsi osten, který ho pálil.
Cítil, když teď už nebyl ve spárech paní Wrightové, že s tím domem opravdu něco je, něco… no, něco neurčitého, neukončeného jako mimozemský prostor. Ellery už skoro vyslovil sám pro sebe slovo „nelidského“, ale když už je měl na jazyku, ukázněně se ovládl. Dům malérů! To je stejně rozumné, jako by bylo nazvat Wrightsville Městem malérů! Odložil kabát, vyhrnul si rukávy a pustil se do práce.
„Co to děláte, pane Smith?“ ozval se zděšený hlas.
Ellery provinile spustil zaprášené víko a dovnitř se přihrnula Hermione Wrightová. Tváře měla uzardělé a její šedivé vlasy už nebyly uhlazené. „Neopovažujte se ničeho ani dotknout! Alberto, pojďte sem. Pan Smith vás nekousne.“ Dovnitř se přišourala ostýchavá amazonka. „Tohle je, pane Smith, Alberta Manas-kasová. Jsem jista, že s ní budete naprosto spokojen. Alberto, nestůjte tam. Začněte nahoře!“ Alberta zmizela.
Ellery zamumlal, že děkuje, a ponořil se do kašmírem přikrytého křesla a paní Wrightová se pustila s úděsnou energií do pokoje kolem něho.
„Hned to budeme mít v naprostém pořádku. Mimochodem, doufám, že vám to nevadí. Když jsem jela do města pro Albertu, zapadla jsem náhodou do redakce Zpravodaje… hu, to je prachu… a promluvila jsem důvěrně s Frankem Lloydem. To je šéfredaktor a vydavatel, víte?“
Ellerymu zabušilo srdce rychleji.
„Mimochodem, dovolila jsem si taky dát příkazy Loganovi, pokud jde o potraviny a maso pro vás. I když dnes budete samozřejmě večeřet s námi. Ach, zapomněla jsem snad na něco… Elektřina… plyn… voda… ne, postarala jsem se o všecko. Ach, telefon! To udělám jako první věc zítra. Ale jak jsem říkala, vím, že ať se budeme snažit sebevíc, dříve nebo později to bude, pane Smith, vědět každý, že jste ve Wrightsvillu, a samozřejmě že novinář Frank bude chtít o vás udělat článek, tak jsem si myslela, že požádám Franka jako o osobní projev přízně, aby se ve svém vypisování nezmiňoval o tom, že jste slavný spisovatel… Patty, dítě moje! Cartere! Drahouškové, mám pro vás ohromné překvapení!“
Pan Queen vstal a hmátl po kabátu. Jeho jediná souvislá myšlenka byla, že ta Patty má oči barvy potoční vody bublající ve slunci.
„Tak vy jste ten slavný spisovatel,“ řekla Patricia Wrightová, když na něj pohlédla se vztyčenou hlavou. „Když mně a Carterovi papá před chvilkou řekl, na co teď matka narazila, myslela jsem, že se setkám s nějakým básníkem v kalhotách s vytlačenými koleny, který vypadá jako šibeničník, má melancholické oči a břicho. Těší mě.“
Pan Queen se snažil vypadat přívětivě a něco zamumlal.
„Není to báječné, Pat?“ zvolala Hermy. „Musíte mi to prominout, pane Smith. Já vím, že si myslíte, že jsem strašně provinciální. Ale já jsem opravdu celá pryč. Pat, drahoušku, představ Cartera.“
„Cartere, drahoušku, promiň. Pan Smith, pan Bradford.“ A Ellery, když si potřásal rukou s tím vysokým mladým mužem, inteligentně vypadajícím, ale utrápeným, uvažoval, jestli se trápí kvůli tomu, že neví, jak se slečnou Patricií Wrightovou dál, a na okamžik k němu pocítil náklonnost.
„Asi vám všichni musíme připadat venkovští, pane Smith,“ řekl Carter Bradford zdvořile. „Romány, nebo něco jiného?“
„Romány,“ řekl Ellery. Tak to byla válka.
„Opravdu mě těší, že vás poznávám,“ řekla Pat znovu, prohlížejíc si Elleryho. Carter se mračil; pan Queen se usmíval. „Já ten pokoj udělám, mami… Nikterak se mě, pane Smith, nedotkne, když si potom, až vám přestaneme zasahovat do vašeho života, zase věci změníte. Ale zatím…“
Když Ellery pozoroval Pat Wrightovou, jak dává pod Bradfordovým podezřívavým pohledem jeho dům do pořádku, myslil si: Takovéhle maléry, jako je tenhle, ať mi svatí dopřejí každý boží den. Cartere, hochu, je mi líto, ale já tu tvoji Patty zušlechťuju!
Jeho dobrá nálada ho neopustila, ani když se J. C. Pettigrew přihnal zpátky z města s jeho zavazadlem a mával posledním vydáním Wrightsvillského zpravodaje.
Frank Lloyd, vydavatel a šéfredaktor, dodržel slovo, které dal Hermioně Wrightové, pouze v technickém smyslu.
Ve vlastním znění zprávy sice neřekl o panu Smithovi nic, než že to je „pan Ellery Smith z New Yorku“, ale titulek jeho článku zněl:
VE WRIGHTSVILLU SE USADIL PROSLULÝ SPISOVATEL

Kapitola 4

TŘI SESTRY

Pan Ellery „Smith“ byl ve vysoké společnosti na Výšince pro místní inteligenci senzací: pro slečnu Aikinovou, knihovnici, která studovala řečtinu; pro paní Holmesovou, která učila na wrightsvillské vysoké škole srovnávací literaturu; a samozřejmě pro Emmelinu DuPréovou, o které sice neuctivci vykládali, že je to „městská hlásná trouba“, ale které nicméně mladí i staří záviděli, že má to zázračné štěstí a je jeho sousedkou. Dům Emmy DuPréové měl Ellery z druhé strany.
Na Výšince se najednou zvětšil automobilový provoz. Zájem začal mít do té míry podobu stohlavé Hydry, že by bylo Ellerym ani nehnulo, kdyby byla wrightsvillská Společnost pro omnibusovou dopravu začala konat k jeho dveřím autobusové zájezdy.
Pak tu byla pozvání. Na čaj, na večeři, na svačinu; a jedno – od Emmeliny DuPréové – na snídani, „abychom mohli hovořit o uměnách v chládku mírného rána, než rosa zmizí z trávníku“.
Ben Danzig, majitel půjčovny knih a obchodu s různými drobnostmi v Hořením Městě, říkal, že takovou sháňku po krásném dopisním papíru ještě nezažil.
A tak se pan Ellery Queen začal těšit, až s Pat vždycky ráno unikne, když se pro něho zastaví v dlouhých kalhotách a ve svetru a vezme ho ve svém malém otevřeném sporťáčku na průzkum kraje. Znala ve Wrightsvillu a ve slocumské farnosti každého a vodila ho k lidem s tak rozmanitými jmény, jako jsou 0’Halleran, Zimbruski, Johnson, Dovvling, Goldberger, Venuti, Jacquard, Wladislaus a Broadbeck, ke strojnickým tovaryšům, nástroj arům, mužům od montážních pásů, farmářům, maloobchodníkům, nádeníkům, bílým, černým i hnědým, s dětmi unikátních rozměrů a stupňů čistoty. Vzhledem k podivuhodně rozsáhlým známostem slečny Wrightové byla v zápisníku pana Queena v krátké době spousta legračních obratů z hantýrky, detailů večeří ve dvou, popisů sobotních večerních rvaček dole v 16. ulici, tančení na ulici, soutěží jazzových fandů, pískání poledne, spousty kouře a smíchu a strkání a barvitosti Ameriky ve wrightsvillském vydání.
„Nevím, co bych si bez vás počal,“ řekl jí Ellery jednou ráno, když se vraceli z Doleního Města. „Připadáte mi mnohem spíš jako členka místního klubu, činná v církvi a v dobročinnosti, jako jedna z těch mladých dívek nového typu. Jak to přijde, Pat?“
„Taky že jsem,“ ušklíbla se Pat. „Ale jsem diplomovaná socioložka, anebo jsem jí byla… promovala jsem v červnu; a myslím, že prostě nemohu tomu bezmocnému obyvatelstvu nepomáhat. Jestli tahle válka potrvá…“
„Mléčná akce?“ zeptal se Ellery nazdařbůh. „Něco takového?“
„Jak můžete něco takového vyslovit? Mléčná akce, to je matčin obor. Sociologie se, drahý pane, zabývá něčím víc než vápníkem pro růst kostí. Je to věda o civilizaci. Teď pojďme k Zimbruským…“
„Toho mě ušetřte,“ zanaříkal pan Queen, protože už je poznal. „Mimochodem, Patty, co si o tom všem myslí pan Bradford, váš zdejší prokurátor?“
„O mně a o sociologii?“
„O mně a o vás.“
„Och,“ Pat pohodila hlavou, až se jí ve větru zčechraly vlasy, a vypadala potěšená, „Cart žárlí.“
„Hm. Podívejte se, milá…“
„Nezačínejte teď být ušlechtilý,“ řekla Pat. „Potíž s Cartem je v tom, že mě příliš dlouho považoval za samozřejmost. Prakticky jsme spolu vyrostli. To žárlení mu prospívá.“
„Nevím,“ usmál se Ellery, „jestli mám tak docela chuť na úlohu nějakého podněcovatele k lásce.“
„Prosím vás!“ Pat byla dotčena. „Mám vás ráda. A tohle je zábavnější.“ Najednou na něj vrhla jeden ze svých rychlých pohledů z boku: „Víte snad náhodou, co lidi říkají… anebo to nevíte?“
„Copak?“
„Řekl jste panu Pettigrewovi, že jste slavný: spisovatel…“.
„Pan Pettigrew si přídavné jméno ‚slavný! přidal sám.“
„Taky jste řekl, že nepíšete pod jménem Ellery Smith, že užíváte pseudonymu… ale ne-řekl jste nikomu, jakého pseudonymu.“
„Proboha, to jsem opravdu neřekl!“
„Takže lidi říkají, že možná vůbec žádný slavný spisovatel nejste,“ zašeptala Pat. „Pěkné město, co?“
„Kteří lidé?“
„Lidé.“
„Myslíte si to vy, že jsem podvodník?“
„Na tom, co si myslím já, nezáleží,“ odsekla Pat. „Ale měl byste vědět, že se lidi běhali podívat do Carnegiovy knihovny na Spisovatele ve fotografii, a slečna Aikinová hlásí, že tam prostě nejste.“
„Pch, to je toho,“ odpověděl Ellery. „Pouze nejsem dost slavný.“
„To jsem jí taky říkala. Matka i pří pouhém pomyšlení na to zuřila, ale já jsem jí povídala: ‚Jak my to můžeme vědět, matko?‘ A víte, že ubohá matka celou noc ani oko nezamhouřila?“
Oba se rozesmáli. Potom Ellery řekl: „To mi něco připomíná. Proč jsem se ještě nesetkal s vaší sestrou Norou? Není zdráva?“

Úplně se vyděsil, jak se ( Pat přestala smát, když pronesl jméno její sestry.
„Nora?“ opakovala Pat hlasem dokonale bezbarvým, hlasem, který vůbec nic neprozrazoval. „Proč? Nora je v pořádku. Promluvíme si o tom ráno, pane Smith.“
Ten večer Hermione? oficiálně odhalovala svůj nový poklad.
Byli pozváni jen přátelé důvěrní. Jenom soudce Martin a jeho žena Clarise, doktor Willoughby, Carter Bradford, Tabitha Wrightová, jediná žijící sestra Johna F. – byla to mezi Wrighty velká „hrdopyška“ a nikdy Hermionu Bluefieldovou docela „nepřijala“ – a šéfredaktor a vydavatel Zpravodaje Frank Lloyd.
Lloyd mluvil s Carterem Bradfordem o politice, ale oba muži jen předstírali, že mají jeden o druhého zájem. Carter metal jedovaté pohledy na Pat a Elleryho, kteří seděli v „mileneckém.“ křesle pro dva u italského krbu, zatímco Lloyd, který vypadal jako hnědý medvěd, ustavičně stáčel pohled ke schodišti ve foyeru.
„Frank byl zblázněný do Nory před Jimem… Je do ní blázen ještě pořád,“ vysvětlovala Pat. „Když začal chodit s Norou Jim a Nora se do něho zamilovala, nesl to Frank velmi těžce.“
Ellery si přes pokoj prohlížel toho vydavatele novin jako hora a v duchu souhlasil, že by byl Frank Lloyd nebezpečný protivník. V těch jeho hluboko posazených šedých očích bylo železo.
„A když Jim chodil s Norou dál, Frank řekl…“
„No?“
„Na tom nezáleží, co Frank řekl.“ Pat rychle vstala. „Mluvím příliš mnoho.“ A zašla za panem Bradfordem, aby mu urvala další kousek srdce. Měla na sobě modré taftové šaty, které při jejích pohybech slabě šustily.
„Milo, tohle je ten Ellery Smith,“ řekla Hermy pyšně, když přecházela přes pokoj, vlekouc velkého, nemotorného doktora Willoughbyho.
„Nevím, pane Smith, jestli je váš vliv dobrý nebo špatný,“ zasmál se hlubokým hlasem doktor. „Přišel jsem zrovna od dalšího porodu u Jacquardů. Tihle kanadští Francouzi! Tentokrát trojčata. Jediný rozdíl mezi mnou a doktorem Dafoem je v tom, že žádná paní ve wrightsvillském okrese nebyla dost uznalá, aby porodila najednou víc než čtyři. Líbí se vám naše město?“
„Zamiloval jsem se do něho, pane doktore.“
„Je to dobré město. Hermy, kde mám pití?“
„Jen když jste shovívavý,“ řekl posměšně soudce Martin, zatímco procházel kolem s Clarisou, těžce zavěšenou do jeho rámě. Soudce Martin byl vychrtlý malý muž s ospalýma očima a chladného chování. Připomínal Ellerymu pana Tutta od Arthura Traina.
„Eli Martin,“ zvolala Clarise. „Pane Smith, vy si ani nevšimnete tadyhle mého manžela. Je nešťastný, že si musel vzít smoking, a protože příčinou toho jste vy, zchladí si žáhu na vás. Hermy, všechno je přímo dokonalé.“
„To nestojí za řeč, Clariso,“ tiše pronesla potěšená Hermione. „Jen taková malá intimní večeře.“
„Já tyhle nicotnosti nemiluju,“ zavrčel soudce a cvrnkl přitom prstem do svého motýlku. , A co v tom větříte vy, Tabitho?“
„Spisovatel veseloher,“ řekla sestra Johna F. a upřela na starého soudce pronikavý pohled. „Nedovedu si představit, Eli, co si o nás musí pan Smith myslit!“
Soudce Martin suše poznamenal, že kdyby o něm měl pan Smith menší mínění vzhledem k tomu, že se v těch nicotnostech necítí dobře, měl by zase on menší mínění o panu Smithovi.
Krize byla zažehnána, protože se objevil Henry Clay Jackson a ohlásil večeři. Henry Clay byl jediný vyučený lokaj ve Wrightsvillu a dámy ze společenské smetánky se o něj i o jeho omšelou „číšnickou suitu“ dělily. Platilo mezi nimi jako nepsaný zákon, že používaly služeb Henryho Claye jenom při superzvláštních příležitostech.
„Phodává se vhečeře, phrosím,“ ohlásil Henry Clay Jackson.
Najednou se mezi pečeným jehněčím baleným v huspenině z mátových květů a ananasem se šlehanou smetanou objevila Nora Wrightová.
Pokoj na chvilku ztichl.
Potom Hermione vykoktala: „Copak, Noro, drahoušku,“ a John F. řekl potěšené: „Noro, dítě,“ třebaže měl ústa plná slaných oříšků, a Clarise Martinova jenom vydechla: „To je od vás hezké, Noro,“ a mlčení bylo prolomeno.
Nejdříve vstal ze židle Ellery. Frank Lloyd byl poslední; jeho silný zátylek pod neupravenými vlasy dostal cihlovou barvu.
Zachránila to Pat. „Musím říct, že jdeš dolů k večeři v pěknou chvíli, Noro!“ řekla živě. „Už jsme Ludiino nejlepší jehněčí dojedli. To je pan Smith, Noro.“
Nora mu podala ruku, křehkou a studenou jako kousek porcelánu.
„Matka mi všechno o vás vypravovala,“ řekla Nora hlasem, který zněl nezvykle.
„A jste přirozeně zklamaná,“ usmál se Ellery a sáhl po židli.
„Ach ne. Dobrý den, pane soudce, paní Martinova. Teto Tabitho… Dobrý den, pane doktore… Cartere…“
Frank Lloyd řekl nevrle své „brý den“ a vzal židli z Elleryho rukou způsobem, který nebyl ani hrubý, ani zdvořilý; prostě ji vzal a postavil ji za Noru. Nora zrůžověla a usedla. Hned nato vstoupil Henry Clay s velkolepou smetanovou pěnou, upravenou do tvaru knihy, a všichni začali znovu hovořit.
Nora Wrightová seděla s rukama složenýma v klíně, dlaněmi nahoru, jako kdyby byla vyčerpaná; její bezbarvé rty byly zkřiveny do úsměvu. Zřejmě se oblékla s velkou péčí, protože její večerní pruhované atlasové šaty byly čerstvě a dokonale vyžehlené, její nehty bezvadné a v jejím účesu nebyl ani jediný pramínek červenohnědých vlasů na nesprávném místě. Ellery si najednou a spíše s hrůzou představil tuto útlou obrýlenou dívku nahoře v její ložnici, jak se moří se svými nehty, jak se moří se svými vlasy, jak se moří se svými půvabnými šaty… jak se moří a moří, aby bylo všecko akorát… jak se moří tak dlouho a zbytečně, až přijde k večeři o hodinu pozdě.
A když teď dosáhla dokonalosti, když vynaložila nejvyšší úsilí na to, aby přišla dolů, vypadala vyčerpaná, jako kdyby to úsilí bylo příliš veliké a nebylo stálo za to. Naslouchala Ellerymu, když sem tam něco řekl, s nehybným úsměvem, s bílou tváří lehce skloněnou a aniž se dotkla své smetanové pěny nebo šálečku černé kávy, jen tu a tam zašeptla jednoslabičnou odpověď… ale ne jako by se nudila, nýbrž jako kdyby nevnímala.
A potom stejně znenadání, jako když přišla, řekla: „Omluvte mě, prosím,“ a zvedla se. Všechen rozhovor zase ustal.

Frank Lloyd vyskočil a odsunul její židlí. Velmi hladově a neomaleně ji hltal očima; ona se na něho a na ostatní pousmála a odplula… Jak se blížila klenutému průchodu mezi jídelnou a foyerem, její krok se zrychloval.
Pak zmizela a všichni začali mluvit najednou a požadovat další kávu.
Když se pan Queen loudal teplou tmou do-svého domu, probíral v duchu, co ten večer přinesl!. Listy velkých jilmů šepotaly; měsíc byl jako neobyčejně velká kamej; a nos měl Ellery plný vůní květin Hermiony Wrightové.
Ale když spatřil, že u obrubníku před jeho domem parkuje malý otevřený dvousedadlový vůz, bez světel a prázdný, byl sladký pocit ten-tam. Byla prostě noc a něco viselo ve vzduchu.
Přes měsíc se sunul olověný mrak a pan Queen kráčel k malému domu po okraji trávníku měkkou trávou, která tlumila jeho kroky.. Na verandě se objevil světelný bod. Kolíbal se dopředu a dozadu ve výši prsou stojícího muže.
^Předpokládám, že jste pan Smith.“
Ženský kontraalt. Lehce zastřený. Bylo V něm něco posměšného.
„Ano,“ odpověděl, zatímco vystupoval po schodech na verandu. „Nebude vám vadit, když na verandě rozsvítím? Je taková zatracená tma…“
„Prosím, rozsviťte. Jsem zrovna tak zvědavá, abych vás viděla, jako jste vy zvědavý vidět mě.“
Ellery se dotkl vypínače.
Seděla skrčená v koutku houpací židle a hleděla na něho skrze poletující závoj kouře z cigarety. Sivá švédská kůže jejích kalhot byla kolem stehen napjatá, svetr z kašmírové vlny jí odvážně modeloval prsa. Ellery měl dojem plně vyzbrojené smyslnosti, přezralosti a velké zahořklosti.
Zasmála se, trochu neklidně, pomyslil si, a odhodila cigaretu přes zábradlí verandy do tmy.
„Teď můžete světlo zhasit, pane Smith. Jsem ošklivá a kromě toho bych nechtěla svou rodinu uvádět do rozpaků tím, že by se dozvěděli,.že jsem v jejich bezprostředním sousedství.“
Ellery poslušně na verandě zhasil. „Tak to tedy jste Lola Wrightová.“ Ta, co utekla z domu a pak se vrátila rozvedená. Dcera, o níž se Wrightovi nikdy nezmiňovali.
„Jako kdybyste to nevěděl!“ A Lola Wrightová se znovu zasmála a začala skytat. „Odpusťte mi to. Sedm škytnutí po sedmi skotských. Já jsem taky proslulá, víte. Wrightovic děvče, co pije.“
Ellery se pousmál. „Slyšel jsem ty ošklivé pomluvy.“
„Byla jsem úplně rozhodnutá, že budu tu vaši drzou odvahu kvůli všemu tomu poklon-kování nenávidět, ale je to s vámi v pořádku. Tady je má ruka!“ Houpací židle zavrzala a do melodie nejistého smíchu se přimísilo šourání kroků a pak, jak tápala, ucítil na své šíji její vlhkou horkou ruku. Aby ji zachránil před pádem, chytil ji za obě paže.
„Vidíte,“ řekl. „Měla jste u šesté přestat.“
Položila mu dlaně na naškrobenou košili a prudce ho odstrčila. „Tak dost! Člověk by myslel, že vám malá Lola nevoní.“ Slyšel, jak vrávorá zpátky k houpací židli a pak jak židle znovu zavrzala. „Tak co si o nás myslíte, pane slavný spisovateli Smithe? Je to dobrý materiál pro knížku, ti trpaslíci a obři, sladcí a kyselí, s křivýma zubama a z reklam z parádních časopisů?“

„Elegantní.“
„Přišel jste na pravé místo.“ Lola Wrightová si zapalovala další cigaretu; plamínek se třásl. „Wrightsville! Klepavé, zlomyslné, nesnášenlivé… velké americké bahno. Na jednom čtverečním palci zadních dvorů je tu víc špinavého prádla než v New Yorku nebo v Marseille.“
„Ó, nevím,“ namítl pan Queen. „Strávil jsem na číhané mnoho volného času a zdá se mi, že je to pro mne místo tuze pěkné.“
„Pěkné!“ zasmála se. „Nechci se do toho pouštět. Já jsem se tu narodila. Je patolízalské a skličující… semeniště odpornosti.“
„Tak proč jste se sem vrátila?“ zašeptal pan Queen.
Červený konec cigarety se v rychlém sledu třikrát za sebou zvětšil. „To je moje věc. Líbí se vám má rodina?“
„Nesmírně. Podobáte se své sestře Patricii. Táž fyzická svěžest jako u ní.“
„Jenomže Patty je mladá a moje slunce zapadá.“ Lola Wrightová chvilku zauvažovala. „Mám za to, že byste měl být ke staré rachotině jménem Wrightová zdvořilý. Podívejte, příteli Smithe. Nevím sice, proč jste do Wrightsvillu přišel, ale když moji familii postrašíte, tak nakonec o bezvýznamné Lole uslyšíte spoustu věcí… a… no… Na tom, co si o mně myslí Wrightsville, na tom mi čerta záleží, ale pokud jde o cizího… je to něco jiného. Pěkná bída, jsem pořád ještě marnivá!“
„Neslyšel jsem o vás od vaší rodiny vůbec nic.“
„Ne?“ Znovu zaslechl její smích. „Mám pocit, jako bych vám dnes večer odhalovala své nitro. Uslyšíte, že piju. Je to pravda. Naučila jsem se to od… naučila jsem se to prostě. Uslyšíte, že je mě vidět na všech hrozných místech v městě, a co je ještě horší, samotnou. Představte si to! Myslím si, že jsem ‚lehká‘. Pravda je, že si dělám to, co se mi zkrátka líbí, a všecky ty supí ženské na Výšince mě svými spáry rvou na kusy!“
Zmlkla.
„Co kdybychom se napili?“
„Teď ne. Já svou matku nehaním. Je úzkoprsá jako všechny ostatní; jejím celým životem je její společenské postavení. Ale kdybych byla ochotná hrát podle jejích pravidel, pořád ještě by mě přijala zpátky… je kurážná, to jí přiznávám. Ale já tu hru hrát nechci. Je to můj život a ať jdou s těmi pravidly k čertu! Rozumíte?“ A znovu se zasmála. „Řekněte, že rozumíte. No, řekněte to.“
„Rozumím,“ řekl Ellery.
Chvíli byla zticha, potom řekla: „Otravuju vás. Dobrou noc!“
„Chci vás zase vidět.“
„Ne. Sbohem.“
Její střevíce na neviditelné podlaze verandy zavrzaly. Ellery znovu rozsvítil. Zvedla paži, aby si zakryla oči.
„No dobrá, tak vás navštívím u vás doma, slečno Wrightová.“
„Děkuju, to ne. Jsem…“
Zmlkla.
Ze tmy dole zavolal veselý hlas Patricie Wrightové: „Ellery? Můžu nahoru vykouřit si s vámi cigaretu na dobrou noc? Carter šel domů a já jsem zahlídla u vás na verandě světlo…“ A teď zmlkla i Pat.
Obě sestry zíraly jedna na druhou.
„Lolo,“ vykřikla Pat. Skokem byla po schodech nahoře a prudce Lolu políbila. „Proč jsi mi neřekla, že jsi přišla?“
Pan Queen světlo zase velmi rychle zhasil.

Ale měl ještě čas zahlídnout, jak se Lola ke své vyšší a mladší sestře – krátce –? přítulila.
„Přestaň, štěně,“ zaslechl, jak říká Lola tlumeným hlasem, „čucháš mi frizuru.“
„To je pravda,“ řekla Pat vesele. „Víte, Ellery, že tahleta má sestra je nejpřitažlivější děvče, jaké se kdy ve Wrightsvillu objevilo? A trvá na tom, že bude svou krásu schovávat pod utahanými kalhotami!“
„Jsi milá, Patičko,“ řekla Lola, „ale moc se nenamáhej. Není tu žádná kostička, jak víš.“
Pat na to nešťastně: „Lo, drahoušku… proč se nevrátíš?“
„Myslím, že zajdu dolů k tomu křoví hortenzií a podívám se, jak se jim daří,“ poznamenal pan Queen.
„Nechoďte,“ zarazila ho Lola. „Já už teď půjdu. Opravdu.“
„Lolo!“ Patin hlas byl naměkko.
„Vidíte, pane Smith? Kňučí. Vždycky kňučela jako štěně. Pat, už s tím přestaň. To už máme my dvě za sebou.“
„Já jsem v pořádku.“ Pat se v té tmě vysmrkala. „Pojedu domů s tebou.“
„Ne, Patičko. Dobrou noc, pane Smith.“
„Dobrou noc.“
‚A já jsem svůj názor změnila. Navštivte mě, napijeme se spolu, kdykoliv budete chtít. Dobrou noc, Šmudlo!“
A Lola odešla.
Když zanikl poslední hukot Lolina dvousedadlového vozu z roku 1932, řekla Pat šeptem: „Lo žije v dvoupokojové díře dole v Dolením Městě blízko strojírenských dílen. Nechtěla brát od svého manžela alimenty, protože byl chudák, než zemřel, a nechce přijímat peníze od papá. Ty šaty,co nosí, jsou šest let staré. Část její výbavy. Živí se tím, že dává po padesáti centech v Dolěním Městě slibným adeptům hodiny na klavír.“
„A proč zůstává ve Wrightsvillu? Co ji sem po rozvodu přivedlo?“
„Nevracejí se losi nebo sloni nebo co na místa, kde se narodili… aby tam zemřeli? Někdy si myslím, že to je, skoro jako by se Lola skrývala.“ Patiny šaty z hedvábného taftu najednou zašelestily. „Vy mě nutíte, abych mluvila a mluvila. Dobrou noc, Ellery.“
„Dobrou noc, Pat.“
Pan Queen dlouho upřeně zíral do temné noci.
Ano, začínalo to dostávat tvar. Měl štěstí. Základní složky tu jsou. Bohaté a kruté. Ale co zločin? Co ten? Kde je zločin?
Anebo už k němu došlo?
Když Ellery v Domě malérů uléhal, měl mysl plnou událostí, minulých, přítomných i budoucích.
V neděli odpoledne pětadvacátého srpna, už skoro tři týdny ode dne, co přijel do Wrightsvillu, kouřil Ellery na své verandě poobědní cigaretu a těšil se z nepravděpodobně vypadajícího západu slunce, když tu najednou spatřil, jak na Výšinku přijíždí taxík Eda Hotchkisse a se zakvílením zastavuje před sousedním Wrightových domem.
Z taxíku vyskočil mladý muž bez klobouku.
Pan Queen v sobě pocítil náhlé vzrušení a vstal, aby lip viděl.
Mladý muž něco křikl na Eda Hotchkisse, vyběhl po schodech a rýpl do dveřního zvonku-u Wrightů. Dveře otevřela stará Ludie. Ellery viděl, jak zvedla svou tlustou paži, jako by se chránila proti ráně. Pak se ztratila z očí a mladý muž spěchal za ní. Dveře se zabouchly.
O pět minut později se prudce otevřely, mladý muž se vyhrnul, doklopýtal do čekajícího taxíku a houkl, aby ho Hotchkiss odvezl.
Ellery pomalu usedl. Možné to bylo. Měl se to brzy dozvědět. Přes trávník přibíhala Pat… Už byla tady.
„Ellery! Tohle nikdy neuhodnete!“
„Jim Haight se vrátil,“ řekl Ellery.
Pat zírala. „Vy jste úžasný. Představte si… po třech letech! Po tom, jak Jim od Nory utekl! Nemůžu tomu ještě věřit. Vypadá o tolik starší… Křičel, že musí vidět Noru. Kde je? Proč nejde dolů? Ano, že ví, co si o něm mamá a papá myslí, ale to by mohlo počkat… kde je Nora? A po celou tu dobu hrozil pěstí před obličejem ubohého papá a poskakoval na jedné noze jako blázen.“
„Co se stalo potom?“
„Běžela jsem nahoru, abych to řekla Noře. Smrtelně zbledla a svalila se na postel. Řekla: ‚Jim?‘ a začala řvát. Řekla, že radši zemře a že proč nezůstal pryč a že by ho nechtěla vidět, ani kdyby se k ní plazil po rukou a po kolenou… obvyklé ženské pitomosti. Chudák Nora!“
Pat měla sama slzy na krajíčku.
„Věděla jsem, že nedělám dobře, když se s ní přu… Nora je strašně paličatá, když si umane. Tak jsem to Jimovi řekla a jeho to ještě víc rozčililo a chtěl běžet nahoru. Papá šílel,, mával pod schody svou nejlepší golfovou holí jako Horatius na mostě a poručil Jimovi, aby dům opustil, a Jim by byl samozřejmě nejradši srazil papá k zemi a prorazil si cestu, a tak vyběhl z domu a křičel, že Noru uvidí, i kdyby se měl dostat dovnitř tak, že bude dům bombardovat! A já jsem se po celou tu dobu snažila přivést k životu mamá, protože ta provedla jakousi strategickou diverzi tím, že příhodně omdlela… Musím se vrátit!“ Pat běžela pryč. Ale pak se zastavila, obrátila se a optala se pomalu: „Proč já proboha, pane Ellery Smith, za vámi běhám s nejdůvěrnějšími podrobnostmi o záležitostech své rodiny?“
„Možná proto,“ usmál se Ellery, „že vypadám přátelsky.“
„Nebuďte protivný. Myslíte si, že jsem za…“ Pat se kousla do rtu a její zlato hnědá pleť se zbarvila slabým ruměncem. Pak odběhla.
Když si pan Queen zapaloval další cigaretu, nebyly jeho prsty docela klidné.
Přestože bylo horko, najednou ho zamrazilo.
Odhodil nedokouřený špaček do trávy a vešel do domu, aby si vytáhl psací stroj.

, Kapitola 5

MILENCŮV NÁVRAT

Gabby Warrum, jednozubý podúředník na železniční stanici, viděl Jima Haighta, jak vystupuje z vlaku.
Gabby to řekl Emmelině DuPréové.
Ed Hotchkiss zatím hodil Jima do Uphamova hotelu, kde matka Uphamová pro něj dokázala s ohledem na staré časy vyšmejdit postel, Emmy DuPréová obtelefenovala skoro každého ve městě, pokud nebyl na výletě v Borovém háji anebo si nejel zaplavat do slocumského jezera.
Jak pan Queen zjistil, když v pondělí slídil po městě a měl uši nastražené jako ocelovou past, bylo mínění rozděleno. J. C. Pettigrew, Donald Mackenzie a zbytek houfu rotaryánů, které tvořili z poloviny členové místního společenského klubu a z poloviny lidé od obchodu, byli všeobecně toho názoru, že by měl být Jim Haight vyhnán na dráhu. Dámy byly rozhodně proti tomu: Jim byl hezký mladý muž, a ať se mezi ním a Norou Wrightovou přihodilo před třemi roky cokoli, jeho chyba to nebyla, na to můžete vsadit krk!
Frank Lloyd zmizel. Phinny Baker řekl, že jeho šéf odjel na lovecký výlet do Mahagonií. Emmelině DuPréová čmuchala. „To je divné, že by Frank Lloyd šel lovit zrovna druhý den ráno po návratu Jima Haighta do Wrihgtsvillu. Utekl, samozřejmě, ten velký mluvka!“ Emmy byla zklamaná, že si Frank nevzal jednu ze svých pušek na vysokou a nešel slídit do ulic Wrightsvillu po Jimovi jako Virgiňan Owena Wistera (kterého však představoval Garry Cooper).
Starý mazavka Anderson, wrightsvillský problém, kterého pan Queen v pondělí v poledne objevil, jak leží na podstavci dolnoměstského pomníku obětem světové války, si přejel rukou po svém strništi pepř a sůl a pronesl okázale: „Konec moc nepřesvědčivý a bezmocný!“
„Cítíte se dnes ráno dobře, pane Andersone?“ zeptal se ho Ellery se zájmem.
„Nikdy jsem se necítil lip, pane. Ale dívám se na věci podle Přísloví, myslím z kapitoly šestadvacáté, které říká: ‚Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá.‘ Narážím samozřejmě na nové objevení se Jima Haighta v téhle zatracené obci. Šijte vítr, pane; šijte vítr!“
Droždí v celém tom kvásku mělo podivný účinek. Když se Jim Haight vrátil do Wrightsvillu, zavřel se do svého pokoje v Uphamově hotelu; jak říkala matka Uphamová, dával si tam dokonce nosit i jídlo. Naproti tomu Nora Wrightová, dosud vězeň, začala se nyní ukazovat!
Samozřejmě ne na veřejnosti. Ale v pondělí odpoledne ležela na slunci na lehátku a se slabým úsměvem přihlížela s tmavými brýlemi nasazenými na normálních brýlích třem sadám tenisu, které na travnatém dvorci za Wrightovým domem sehráli Pat a Ellery. V pondělí večer přešla na procházce s Pat a nepřátelsky se tvářícím Carterem Bradfordem do malého domu naproti „podívat se, jak vám to jde s vaší knihou, pane Smith“. Ellery řekl Albertě Manaskasové, aby podávala čaj a koláčky z ovesné mouky; choval se k Noře, docela jako kdyby měla ve zvyku k němu občas zaskočit. A potom v úterý večer…
Úterní večer byl u Wrightů večer bridžový. Obyčejně přicházíval na večeři Carter Brad-ford a pak hráli Carter a Pat jako pár proti Hermioně a Johnovi F.
Hermy napadlo, že by mohlo být „pěkné“, kdyby v úterý sedmadvacátého srpna přišel pan Smith a dělal pátého; a Ellery pozvání pohotově přijal.
„Já bych se dnes večer mnohem raději jen dívala,“ řekla Pat. „Cartere, drahoušku, hřejte vy a papá proti Ellerymu a matce. Já vám do toho budu mluvit a dělat zmatky.“?
„Pojďte, pojďte, ztrácíme čas,“ spěchal John F. „O peníze, Smithe? Záleží to na vás.“
„Mně je to jedno,“ odpověděl Ellery. „Myslím, že přenechám tu čest Bradfordovi.“
„V tom případě,“ řekla rychle Hermy, „hrajme o desetinku penny. Proč prokurátorům neplatí víc, Cartere?“ Pak se rozveselila: „Až budete guvernérem…“
„Penny za bod,“ pronesl Carter; jeho hubený obličej zbrunátněl.
„Ale Cartere, já jsem nemyslela…“ zalamentovala Hermioně.
. „Jestli chce Cart hrát o centy, tak hrajte rozhodně o centy,“ řekla Pat pevně. „Jsem jista, že vyhraje.“
„Dobrý večer,“ ozvala se Nora.
K večeři nesešla – Hermy říkala něco o „bolení hlavy“. Teď se na ně Nora z foyeru usmívala. Přišla s košíčkem pletení a usedla do velkého křesla pod lampou u klavíru.
„Já opravdu vyhrávám bitvu o Británii docela sama,“ pronesla se smíchem. „Tohle je můj desátý svetr!“
Pán a paní Wrightovi si vyměnili užaslé pohledy a Pat začala nepřítomně čuchat Ellerymu vlasy.
„Hrajte,“ řekl Carter přidušeně.
Hra začala za okolností, které se Ellerymu zdály slibné vzhledem ke vřelé živé ruce v jeho vlasech a Carterově ohrnutému dolnímu rtu. A opravdu Cart po dvou rubbrech praštil kartami na stůl.
„Copak, Carte?“ zalapala po dechu Pat.
„Cartere Bradforde,“ pronesla Hermy, „ještě nikdy jsem neslyšela…“
„Copak, u všech všudy?“ ozval se John F. a upřeně se podíval na Cartera.
„Kdybyste přestala poskakovat okolo, Pat,“ vykřikl Carter, „tak bych se mohl na tuhle zatracenou hru soustředit!“
„Poskakovat okolo?“ řekla Pat pobouřeně. „Carte Bradforde, seděla jsem na opěradle Elleryho křesla a neřekla jsem ani slovo!“
„Když si chcete pohrávat s jeho krásnými vlasy,“ vyjel Cart, „proč si ho neodvedete ven a neděláte to při měsíčku?“
Pat na něho zaměřila kulomet svých očí. Pak řekla kajícně Ellerymu: „Jsem si jista, že mu jeho špatné chování prominete. Míval vychování opravdu slušné, ale když tolik přichází do styku se zatvrzelými zločinci…“
Nora vyjekla.
V klenutém průchodu stál Jim Haight. Jeho letní mohérový oblek na něm visel utahaný a poničený; košili měl propocenou. Vypadal jako člověk, který pro nic za nic utíkal, co mohl nejrychleji, v horkém úpalu, jen tak.
A Nořina tvář byla oblohou s rozervanými mračny.
„Noro!“
Růžová barva na Nořiných tvářích se šířila a temněla, až se nakonec její tvář zdála být zrcadlem plamenů.
Nikdo se nepohnul. Nikdo neřekl slovo.
Nora k němu přiskočila a Ellery si na okamžik myslel, že ho chce v záchvatu zuřivosti napadnout. Ale pak viděl, že Nora není rozlícená; zmocnila se jí panika. Bylo to zděšení ženy, která se už dávno vzdala naděje na život a života se vzdala, ženy, která sice dýchala, ale byla mrtvá; byl to strach z radostného znovuzrození.
Nora proletěla kolem Jima a vyběhla nahoru.
Jim Haight jako by zajásal. Pak vyběhl za ní.
A bylo ticho.
Živoucí sochy, pomyslil si Ellery. Strčil si prst za límec, a když ho odtud vytáhl, kapalo mu z něho.
John F. a Hermy Wrightová si očima, jak se to naučí muž a žena za třicet let společného života, navzájem říkali věci, které měly zůstat jenom mezi nimi.
Pat zírala na prázdný foyer a její hruď se viditelně dmula; a Carter zíral na Pat| jako kdyby se to, k čemu došlo mezi Jimem a Norou, v jeho mysli nějak spletlo dohromady s tím, k čemu došlo mezi ním a Pat.
Později… později bylo slyšet, jak se nahoře otevřely dveře ložnice, šoupání nohou, kroky na schodech.
Nora a Jim se objevili ve foyeru.
„Dáme se oddat,“ řekla Nora. Bylo to, jako kdyby byla studenou lampou a jako kdyby Jim najednou stiskl knoflík. Zářila zevnitř a vydávala jakýsi žár.
„Hned,“ řekl Jim. V jeho hlase zněl hluboký vzdor; vyznělo to drsněji, nežli měl v úmyslu, protože to bylo zdrsněno smirkem napětí. „Hned!“ řekl Jim. „Rozumíte?“ Byl rudý od kořínků světle hnědých vlasů až po kuřecí kůži pod obrovským ohryzkem. Ale hleděl na Johna F. a Hermy se zarytou nervózní bojovností.
„Ach Noro!“ zvolala Pat a přiskočila a políbila Noru na ústa a začala křičet a smát se. Hermy se smála strnulým úsměvem mrtvoly. John F. mumlal: „To mě porazí,“ a zvedl se z křesla, popošel k své dceři, vzal ji za ruku a uchopil ruku Jimovu a zůstal tam bezmocně stát. Carter řekl: „Je nejvyšší čas, vy dva náměsíčníci!“ A ovinul paži Pat kolem pasu.
Nora neplakala. Hleděla na svou matku.
A pak se Hermina zkamenělost roztříštila na padrť a Hermy běžela k Noře a odstrčila Pat i Johna F. a Cartera. Políbila Noru a políbila Jima a řekla hysterickým tónem něco, co nemělo žádný smysl, ale co stejně vypadalo jako to pravé.
Pan Queen se vytratil, cítil se trochu osamělý –

Kapitola 6

„DNES SVATBA WRIGHTOVÁ-HAIGHT‘

Hermy plánovala svatbu jako nějaký generál ve svém polním stanu, obklopený mapami terénu a figurkami představujícími přesnou sílu nepřítele.
Zatímco Nora a Pat byly v New Yorku nakupovat Nořinu výbavu, probírala Hermy technické otázky se starým panem Thomasem, kostelníkem v prvním metodistickém kostele; o květinových otázkách hovořila s Andy Birobatyanem, jednookým arménským květinářem v Hořením Městě; s reverendem doktorem Doolittlem vedla divadelnické rozhovory o celkové inscenaci obřadu a o vystoupení chlapeckého sboru; s panem Jonesem o záležitostech hostiny; s panem Grayceem z cestovní kanceláře a s Johnem F. v bance o vnitrorodinných bankovních záležitostech.
Ale tohle všecko byly práce nižšího důstojníka. Rozhovory generálního štábu se vedly s wrightsvillskými dámami.
„Já mám prostě, má drahá, biograf ráda!“ rozplývala se Hermy do telefonu. „Nebylo to nic víc než milenecká hádka na začátek… ach ovšem, drahoušku, já vím, co lidi říkají!“ řekla Hermy chladně. „Ale má Nora nikoho nemusí chňapat. Asi si nevzpomínáte, jak loni ten hezký mladý prominent z Bar Harboru… Ovšem že ne. Proč bychom měli mít svatbu tichou? Má drahá, budou oddáni v kostele a… Samozřejmě že jako nevěsta… Ano, do Jižní Ameriky na šest týdnů… Och, John bere Jima zpátky do banky… Ach ne, drahoušku, postavení úředníka… Ovšem, drahoušku! Myslíte, že bych chtěla Noru provdávat a nemít na svatbě vás?“
V sobotu jedenatřicátého srpna, týden po Jimově návratu do Wrightsvillu, byli Jim a Nora panem doktorem Doolittlem v prvním metodistickém kostele oddáni. Noru odevzdal ženichovi John F. a Jimovým družbou byl Carter Bradford.
Po obřadu byla na Wrightových pozemcích recepce na trávníku. Obsluhovalo dvacet černošských číšníků ve spencerech; rumový punč se připravoval podle receptu, který si John F. přivezl v roce 1928 z Bermud. Emmelina DuPréová, celá rozkvetlá v módní kreaci z jemného mušelínu a na hlavě se skutečnou tiarou z růžových poupat, poletovala od jedné skupinky ke druhé s poznámkami, jak „dobře“ Hermione Wrightová vyřešila „delikátní“ situaci a že Jim vypadá s těmi fialovými váčky pod očima zajímavě. Myslíte, že ty tři roky pil? Jak je to romantické! Clarise Martinova řekla dosti hlasitě, že někteří lidé se rodí, jen aby dělali patálie.
Jim a Nora během recepce na trávníku utekli dveřmi pro služebnictvo. Ed Hotchkiss dovezl nevěstu a ženicha naproti na stanici Slocum Město právě včas, aby stihli expres. Jim a Nora měli zůstat přes noc v New Yorku a v úterý vyplout do Ria.
Pan Queen byl ve střehu a sledoval unikající pár, když spěchal do Edovy drožky. Nora se s vlhkými diamanty v očích přidržovala manželovy ruky. Jim vypadal slavnostně a pyšně. Usadil svou ženu do drožky opatrně, jako kdyby se mohla při méně ohleduplném zacházení pohmoždit.
Pan Queen viděl také Franka Lloyda. Lloyd se vrátil ze svého „loveckého výletu“ den před svatbou a poslal Hermy krátké sdělení, že „lituje, že se nemůže obřadu nebo recepce zúčastnit, neboť musí jet právě ten večer nahoru do státu, aby byl v hlavním městě přítomen přijetí konvence o vydavatelích novin. Gladys Hemmingworthová, jeho zpravodajka o společenských záležitostech, udělá pro Zpravodaj o svatbě zprávu. Tlumočte prosím Noře má blahopřání k jejímu štěstí. Váš F. Lloyd.“
Ale F. Lloyd, který měl být dvě stě mil odtud, se schovával za smuteční vrbou poblíž trávníku za Wrightovým domem. Pan Queen se zachvěl. Co to kdysi Pat řekla? „Frank bral celou záležitost velice zle.“ A Frank Lloyd byl muž nebezpečný… Ellery zrovna za javorem zvedal kámen, když Jim a Nora vyběhli z kuchyně, aby se dostali k drožce.
Ale smuteční vrba prolévala slzy klidně, a jakmile taxi zmizelo, F. Lloyd svůj úkryt opustil a vyrazil do lesů za domem.
Po svatbě se v úterý večer Pat přišourala na Ellery ho verandu a řekla se strojenou veselostí: „Nu, Jim a Nora jsou teď někde na Atlantiku.“
„A drží se při měsíčku za ruce.“. Pat vzdychla. Ellery si sedl vedle ní na houpací židli. Houpali se spolu a jejich ramena se dotýkala.
„Copak se stalo s vaší partií bridže dnes večer?“ zeptal se konečně Ellery.
„Ach, matka ji odřekla. Je vyčerpaná… vlastně od neděle leží. A ubohý starý papá lenoší a věnuje se svému albu a vypadá zničený. Já jsem vůbec neměla ponětí, co znamená ztratit dceru.“
„Psal jsem vaší sestře Lole…“
„Lola by nepřišla. Matka zajela dolů do Doleního Města, aby ji o to požádala. Nemluvme o Lole.“
A o kom tedy budeme mluvit?“? „O vás,“ zamumlala Patty.
„O mně?“, podivil se Ellery. Ale pak se pousmál. „Odpověď zní ano.“
„Cože?“ zvolala Pat. „Ellery, vy si ze mne děláte legraci!“
„Vůbec ne. Váš otec má potíž. Nora se právě vdala. Tenhle dům, který mi pronajal, byl původně určen pro ni. Myslí si…“
„Ach Ellery, vy jste tak milý! Papá, zbabělec, nevěděl co dělat. A tak mě požádal, abych s vámi promluvila. Jim a Nora chtějí žít ve svém… no, kdo by si pomyslel, že se to všechno takhle obrátí? Hned jak budou z líbánek zpátky. Ale není to vůči vám slušné…“
„Je to naprosto slušné,“ zarazil ji Ellery. „Uvolním to hned.“
„Ó ne!“ odporovala Pat. „Najal jste ten dům na šest měsíců, píšete román, my opravdu nejsme v právu, papá to pociťuje jako přímo hrozné…“
„Nesmysl,“ usmál se Ellery. „Tyhle vaše vlasy mě doženou k šílenství. Je to nelidské. Řekl bych, že jsou jako surové hedvábí, v kterém jsou světlušky.“
Pat byla najednou velice zticha. A pak se schoulila do rohu houpací židle a stáhla si sukni přes kolena.
„Ano?“ řekla podivným hlasem.
Pan Queen hmátl po zápalce. „To je všechno. Je to prostě něco zvláštního.“
„Vím. Moje vlasy jsou nelidské, prostě něco zvláštního,“ odpověděla mu Pat posměšně. „No, v tom případě musím uhánět. Cart čeká.“
Pan Queen prudce vstal.
„Nesmíte Cartera urážet! Bude to stačit v sobotu? Myslím, že vaše matka bude chtít dům renovovat, a já vzhledem k nedostatku bytů z Wrightsvillu odjedu…“
„Jaká já jsem hloupá, na to nejdůležitější jsem málem zapomněla!“ Vstala z houpací židle a líně se protáhla. „Papá a mamá vás zvou, abyste byl v našem domě jako host, jak dlouho budete chtít. Dobrou noc!“
A byla pryč. Pan Queen zůstal na verandě Domu malérů sám a jeho nálada se o hodně zlepšila.

Kapitola 7

VEČER PŘED SVÁTKEM VŠECH SVATÝCH: MASKA

Jim a Nora se vrátili ze svatební cesty po moři uprostřed října, zrovna v době, kdy svahy Lysé hory vypadaly, jako kdyby hořely, a kamkoli člověk ve městě přišel, všude vdechoval moštové výpary a kouř z páleného listí. Výroční trh tohoto státu se ve Slocumu rozléhal na celé kolo: černobílá dojnice Jessa Watkinse Fanny IX. získala ve třídě dojnic první cenu a Wrightsville na to byl pyšný. Děti dováděly venku, a jak byly bez rukavic, měly ruce jako z červené gumy, hvězdy byly omrzlé a noci jim k tomu brnkaly. Na venkově jste mohli vidět dřepět v tajuplných řadách dýně jako nějaké malé oranžové mužíky z Marsu. Jedenáctého října byl tak laskav a zemřel na trombózu městský tajemník Amos Bluefield, Hermionin vzdálený příbuzný, takže byl i obvyklý „významný“ podzimní pohřeb.
Nora a Jim vystoupili z vlaku snědí jako Havajané. Jim se široce usmál na svého tchána: „Cože, tak malý vítací výbor?“
„Město v tyhle dny myslí na jiné věci,“ odpověděl John F. „Zítra jdou branci k odvodu.“
„A kruci!“ zvolal Jim. „Na to jsem dočista zapomněl, Noro.“
„Božínku,“ vzdychla Nora. „Mám teď v hlavě jiné věci.“ A šla celou cestu na Výšinku zavěšená do Jimova rámě.
„Město je strašně rozjitřené,“ prohlásila Hermy. „Noro, dítě moje, vypadáš báječně!“
A vypadala. „Přibrala jsem deset liber,“ smála se.
„Jaké to je, ten manželský život?“ ptal se Carter Bradford.
„Proč se neoženíš a nezkusíš si to sám, Carte?“ odpověděla otázkou Nora. „Pat, drahoušku, jsi úchvatná!“
„Jakou vyhlídku člověk má,“ zavrčel Carter, „když je v domě uhlazeně mluvící námezdný pisálek…“
„Špinavá konkurence,“ ušklíbl se Jim.
„V domě?“ zvolala Nora. „Matko, ty jsi mi nic nepsala!“
„To bylo to nejmenší, co jsme mohli udělat,“ řekla Hermy, „když jsme viděli, s jakou roztomilostí se vzdal svého nájmu.“
„Milý příteli,“ řekl John F., „přinášíte nějaké známky?“
Kdežto Pat řekla netrpělivě: „Noro, zbav se těch mužských a pojďme spolu někam a… popovídáme si.“
„Počkej, až uvidíš, co jsme s Jimem přivezli…“ Nořiny oči se široce rozevřely, když rodinná limuzína zastavila na cestě vedoucí k domu. „Jime, podívej!“
„To je překvapení!“
Malý dům vedle velkého svítil v říjnovém slunci. Byl nově natřený: svěží bílá na dřevěných částech zdí, mořenová červeň okenic a vyřezávaných ozdob kolem oken a dveří a vánoční zeleň nově založeného parku na parcele, to všechno působilo, že dům vypadal jako rozkošný dárkový balíček.
„Rozhodně vypadá krásně,“ řekl Jim. Nora se na něj usmála a stiskla mu ruku.
„Jen počkejte, děti, až uvidíte vnitřek,“ zářila Hermy.
„Úplně a dočista jako ze škatulky,“ pronesla Pat. „Jen ty holubičky přijmout. Noro, ty brečíš!“
„Je to tak krásné,“ řekla s pláčem Nora a objala otce i matku. A táhla manžela odtud, aby si prohlédli vnitřek domu, který až na krátkou dobu, kdy jej měl pan Queen, stál po tři strašlivé roky bez užitku a prázdný.
Pan Queen si den před návratem novomanželů sbalil malé zavazadlo s nejnezbytnějšími věcmi a poledním vlakem odjel. Bylo to za daných okolností zmizení taktní a Pat řekla, že je z toho vidět jeho „jemný charakter“. Ale sedmnáctého října, den po národní registraci branců, se pan Queen, ať to bylo z jakéhokoli důvodu, vrátil a shledal, že v malém sousedním domě panuje pracovní ruch a smích a že tu nejsou žádné známky toho, že byl ten dům dříve známý jako Dům malérů.
„Chceme vám poděkovat, že jste nám ten dům uvolnil, pane Smith,“ řekla Nora. Na jejím drzém nose byla šmouha hospodyňky.
„Jsem odměněn tímhle pohledem, který září jako stowattová žárovka.“
„Vy lichotníku,“ odvětila Nora a trhla svou malou naškrobenou zástěrou. „Vypadám asi…“

„Ale vůbec ne! Kde je šťastný novomanžel?“
„Dole na nádraží, aby si odvezl své věci. Než se sem vrátil ze svého bytu v New Yorku, sbalil si knihy, šaty a věci a poslal to do hlavní úschovny do Wrightsvillu a tam ty věci byly v úschovně zavazadel po celý ten čas. Tady je! Máš všechno, Jíme?“
Jim na ně zamával od Hotchkissova taxíku, plného ručních zavazadel, sbitých bedýnek a skříňových kufrů. Ed a Jim je odnosili do domu.
Ellery si všiml, jak dobře Jim vypadá, a Jim mu s přátelským stiskem ruky děkoval za to, že „byl tak hodný a odstěhoval se odtud“, a Nora chtěla, aby pan „Smith“ zůstal na oběd. Ale pan „Smith“ se zasmál a řekl, že toho pozvání využije, až nebudou mít Nora a Jim tolik práce se zabydlováním. Když odcházel, obrátila se Nora na Jima a řekla: „Taková spousta krabic, Jime!“ A Jim nevrle zavrčel: „Dokud člověk nezačne knihy balit, nikdy nemá ponětí, jakou spoustu jich má. Ede, slož zatím tyhle bedny dolů do sklepa, jo?“
Poslední, co Ellery zahlédl, bylo, jak se Jim a Nora objímají.
Pan Queen se ušklíbl. Jestli nevěstin dům skrývá ve svých zdech nějaký malér, je ten malér skrytý naprosto dokonale.
Ellery se usilovně pustil do svého románu.Kromě chvil jídla zůstával ve svatyni svého obydlí v nejvyšším patře, které mu dala Hermy celé k dispozici. Hermy a Pat a Ludie mohly slyšet klapot jeho portablu až nestydatě dlouho do noci. Jima a Noru viděl málokdy, ale při večeřích měl nicméně uši nastražené, aby mu z rodinných hovorů žádné disonance neušly.
Ale Jim a Nora se zdáli šťastni. Když Jim přišel do banky, shledal, že tam na něj čeká vlastní kancelář s novým dubovým psacím stolem a bronzovou destičkou, která na dveřích hlásala PAN HAIGHT, NÁMĚSTEK ŘEDITELE. Staří zákazníci se u něho zastavovali, aby mu popřáli štěstí a přeptali se na Noru, ne bez jistých supích nadějí.
Také malý dům byl oblíbený. Dámy z Výšinky povídaly a povídaly a Nora je častovala čajem a úsměvy. Pronikavé pohledy zkoumaly každý kout a hledaly prach a zoufalství. Byly však zklamané a Nora se jejich neuspokojené zvědavosti hlasitě smála. Hermy byla na svou provdanou dceru velice pyšná.
A tak pan Queen usoudil, že byl fantazírující blázen a že byl Dům malérů před svým znovu-vzkříšením pohřben. Začal dělat plány, že si do svého románu zločin vymyslí, když je život tak málo ochotný s ním spolupracovat. A protože měl všechny postavy rád, byl velice šťastný.
Nadešel a přešel devětadvacátý říjen a s ním i uveřejnění čísel tažených Federální povolávací loterií ve Washingtonu. Jim i Carter Brad-ford měli čísla povolávacích rozkazů vysoká; pan Queen byl zpozorován, jak se třicátého brzy ráno zastavil v Hollisově hotelu, aby se podíval na newyorské noviny, a syn Marka Doodla Grover ho viděl, jak při jejich čtení pokrčil rameny a pak je odhodil.
Jedenatřicátý říjen byl bláznivý. Lidé se na Výšince chodili celý den dívat, kdo to zvoní u dveří. Na dlažbě se objevovaly výhružné značky, nakreslené barevnými křídami. A když nastal večer, začali se kolem města potulovat kostýmovaní duchové s pomalovanými obličeji a mávali pažemi. Velké sestry si trpce stěžovaly, že jim zmizely pudřenky a rtěnky, a mnohý z duchů šel spát se zadečkem, který ho pěkně pálil.
Bylo to všechno veselé i smutné a pan Queen se před večeří procházel po okolí a přál si být znovu mladý, aby se i on dokázal radovat ze šibalských dušičkových radovánek večera před svátkem Všech svatých. Cestou zpátky k Wrightových domu si všiml, že vedle u Haightů mají dům osvětlený; napadlo ho zajít tam procházkou a zazvonit na jejich domovní zvonek.
Ale otevřít nepřišla Nora, nýbrž Pat.
„Myslila jsem, že už mě máte dost,“ řekla Pat. „Už jsme vás tu víckrát neviděli.“ Ellery se na ní na okamžik popásal očima. „No co?“ zeptala se Pat s uzarděným. „Vy jste ale nejbláznivější muž na světě! Noro! Je tu ten slavný spisovatel.“
„Pojďte dál,“ volala Nora z obývacího pokoje. Zápasila zrovna s náručí knih a snažila se pobrat jich z rozházených hromad na podlaze ještě víc.
„Dovolte, abych vám pomohl,“ nabídl se Ellery –
„Ach ne, milý pane Ellery,“ řekla Nora, „vy se na nás jen dívejte.“ A odplahočila se po schodech nahoru.
„Nora předělala druhou ložnici nahoře na pracovnu pro Jima,“ vysvětlovala Pat.
Pat sbírala knihy z podlahy do náruče a Ellery líně zkoumal názvy zpola plných přihrádek. Mezitím přišla Nora dolů pro další knihy.
„Kde je Jim, Noro?“ zeptal se Ellery.
„V bance,“ řekla Nora a zastavila se. „Má hrozně důležitou schůzi…“ A právě v tom okamžiku sklouzla jedna knížka z čerstvě navršené hromady v jejím náručí a pak další a další. Nora se při tom vodopádu zděšeně přikrčila. Polovina knih se znovu octla na podlaze.
„Och, podívej, Noro! Dopisy!“ zvolala Pat.
„Dopisy? Kde? To přece… Opravdu!“
Jeden ze svazků, které vypadly z Nořiny náruče, byl neobyčejně velkého formátu a tlustý, svázaný v žlutohnědém plátně. Z jeho listů vypadly nějaké obálky.
Nora je zvědavě sebrala. Nebyly zalepené.
„Och, pro tři mizerné staré obálky,“ řekla Pat. „Odnesme ty knihy, nebo s tím nebudeme nikdy hotovy, Noro.“
Ale Nora se zamračila. „V každé z nich něco je, Pat. Tohle jsou knihy Jimovy. Divila bych se…“ Vyňala z obálky list složeného dopisního papíru, rozložila ho a pomalu si ho četla.
„Oč jde, Noro?“ zeptal se pan Queen.
Nora pronesla slabě: „Nerozumím tomu…“ a vsunula list zpátky do jeho obálky. Vyňala podobný list z druhé obálky, přečetla si ho a dala zpátky do obálky, vzala třetí, přečetla ho… A když jej zastrkávala do obálky, měly její tváře barvu mokrého písku. Pat a Ellery se rozpačitě podívali jeden na druhého.
„Baf!“
Nora se otočila a zaječela. Ve dveřích se krčil muž, který měl na obličeji masku z papíroviny a před tou fantastickou maskou měl zahnuté prsty, chtivě se rozvírající a svírající.
Nora obrátila oči v sloup, takže bylo vidět jen jejich bělmo, a pak se pořád ještě s těmi třemi obálkami v hrsti zhroutila.
„Noro!“ Jim si strhl svou směšnou dušičkovou masku. „Noro, já jsem tě nechtěl…“
„Ty jsi blázen, Jime,“ vyhrkla Pat a vrhla se na kolena k Nořinu bezvládnému tělu. „Takový bezohledný žert! Noro, drahoušku, Noro!“
„Počkej, Pat,“ řekl Jim chraplavě, uchopil Nořino bezvládné tělo, zvedl je a skoro s ním vyběhl po schodech nahoru.
„Je to jen slabost,“ uklidňoval Ellery Pat, když pádila do kuchyně. „Bude v pořádku, Pat-ty!“
Pat se odtud klopýtavě vrátila se sklenicí vody, ale při každém kroku ji rozlívala.
„Dejte to sem, děvče.“ Ellery jí vzal sklenici z ruky a spěchal s ní nahoru a Pat jemu v patách.
Našli Noru na loži v hysterickém záchvatu. Jim jí třel ruce a naříkavě sám sobě nadával.
„Dovolte,“ řekl Ellery, odstrčil ramenem Jima stranou a přiblížil sklenici k Nořiným modrým rtům. Pokusila se jeho ruku odsunout. Plácl ji a Nora vykřikla; ale vodu s kuckáním vypila. Potom se zvrátila na polštář a zakryla si obličej dlaněmi. „Jděte pryč,“ zavzlykala.
„Je ti teď už dobře, Noro?“ zeptala se Pat úzkostlivě.
‚Ano. Prosím vás, nechtě mě samotnou.“
„Teď už jděte,“ řekl Jim. „Nechtě nás samotné.“
Nora spustila ruce z obličeje. Její obličej byl oteklý a napuchlý.
„Ty taky, Jime.“
Jim na ni vrhl nechápavý pohled, ale Pat ho vyvedla. Ellery zamračeně zavřel dveře ložnice a šli dolů.
Jim se vrhl ke skříňce s likéry, nalil si ostrou skotskou a hodil ji do sebe pohybem plným zoufalství.
„Víš, jak je Nora nervózní,“ řekla mu Pat vyčítavě. „Kdybys byl dnes večer tolik nepil…“
Jim byl nazlobený a mrzoutský. „Kdo je tady namazaný? Ne abys šla k Noře a vykládala jí, že jsem pil! Rozumíš?“
„Ano, Jime,“ řekla Pat klidně. Čekali. Pat chodila čas od času ke schodům a dívala se nahoru. Jim se tu motal kolem a Ellery si potichoučku pohvizdoval nějaký nápěv.
Znenadání se objevila Nora.
„Noro! Už je ti lip?“ vykřikla Pat.
„O mnoho.“ A sešla s úsměvem dolů. „Odpusťte mi to, prosím vás, pane Smith. Bylo to proto, že jsem se tak znenadání vyděsila.“
Jim ji vzal do náručí. „Ach Noro…“
„Zapomeň na to, drahoušku,“ zasmála se Nora.
Po oněch třech obálkách nebylo ani potuchy.

Kapitola 8

VEČER PŘED SVÁTKEM VŠECH SVATÝCH: ŠARLATOVÉ DOPISY

Když přišli Jim a Nora po večeři na verandu, byla Nora docela veselá.
„Pat mi říkala o té hloupé masce, Jime Haighte,“ řekla Hermy. „Noro, moje drahá, jsi už opravdu v pořádku?“
„Samozřejmě, matko. To je nějakého povyku kvůli leknutí!“
John F. pozoroval svého zetě způsobem, v němž byly rozpaky i rezervovanost. Jim se zdál trochu plachý a měl na tváři neslaný nemastný úsměv.
„Kde je Carter, Pat?“ zeptala se Hermy. „Neměl jít dnes večer do Obecního domu s námi?“
„Bolí mě hlava, mami, telefonovala jsem Cartovi, že si jdu lehnout. Dobrou noc!“ A Pat rychle zašla do domu.

„Pojďte s námi, Smithe,“ řekl John F. „Je tam dobrý řečník… jeden z těch válečných dopisovatelů.“
„Děkuji, pane Wrighte, ale mám nějakou práci na svém románu. Příjemnou zábavu!“
Když Jimův nový vůz sjížděl z Výšinky dolů, pan Queen sešel z Wrightových verandy a tiše se pustil přes trávník. Měsíc svítil jako rybí oko.
Obešel jednou Nořin dům a díval se po oknech. Všechna byla temná. Alberta v tu dobu už byla pryč – ve čtvrtek večer mívala volno.
Ellery si univerzálním klíčem otevřel kuchyňské dveře a zase je za sebou zamkl. Pak se dal halou do obývacího pokoje. Tu a tam si bliknul baterkou. Vyšel bez hluku nahoru.
Na hoření plošině schodů se zamračeně zastavil. Pode dveřmi Nořiny ložnice byl proužek světla!
Pozorně naslouchal. V ložnici někdo vytahoval a zastrkoval zásuvky. Zloděj? Další dušičkový špás?
Sevřel baterku jako klacek a prudce1 dveře otevřel.
Slečna Patricia Wrightová, skrčená nad nejnižší přihrádkou Nořina toaletního stolku, vyjekla a vyskočila.
„Pat,“ řekl pan Queen vlídně.
„Bídáku,“ vyhrkla Pat, „myslela jsem, že z toho budu mít smrt.“ Potom se pod jeho pobaveným pohledem začervenala. „Já alespoň mám omluvu! Jsem sestra. Ale vy… vy jste jen obyčejný čmuchal, pane Ellery Queene!“
Ellerymu se zatřásla brada. „Vy malá čertice,“ řekl s obdivem, „vy jste celý čas věděla, kdo jsem.“
„Samozřejmě,“ odpověděla Pat. „Byla jsem jednou na vaší přednášce Místo detektivního románu v současné civilizaci. Bylo to ohromně nafoukané.“
„Ve Wellesley?“
„V Sarah Lawrence. Myslím, že to bylo v době, kdy jste byl velmi hezký. Sic transit gloria. Netvařte se tak znepokojeně. Já vaše drahocenné inkognito neprozradím.“
Pan Queen ji políbil.
„No,“ řekla Pat, „není to špatné. Ale je to nevhodné… Ne, Ellery, prosím vás. Někdy jindy. Ellery, ty dopisy… jste jediný, komu se s tím mohu svěřit. Mamá a papá by z toho trápení onemocněli…“
„A Carter Bradford?“ nadhodil pan Queen suše.
„Cart,“ řekla slečna Wrightová s uzarděním, „ten je… no, nechtěla bych, aby Cart věděl něco, co je hanebné. Jestli je to hanebné,“ dodala rychle. „Nejsem si ničím jista.“? ‚ „Ale jste,“ řekl Ellery. „Lahodnou rtěnkou.“
„Setřete si ji. Ne, nejsem…“ řekla Pat sklíčeně. „Proč Nora neřekla, co je v těch dopisech?“ vyhrkla. „Proč se dnes večer vrátila do jídelny bez nich? Proč nás všechny ze své ložnice vyhnala? Ellery… jsem poděšená.“
Ellery ji pohladil po jejích studených rukou. „Podívejme se po nich.“
Našel je v jedné Nořině krabici na klobouky. Krabice ležela v přihrádce Nořina šatníku a ty tři dopisy byly založeny mezi hedvábný papír a dno krabice pod malý klobouk s květinami a šedým koketním závojem.
„Uděláno velice nešikovně,“ řekl smutně pan Queen.
„Chudák Nora,“ vzdychla Pat a její rty byly bledé. „Ukažte mi je.“ Ellery jí ty tří dopisy podal.
V pravém horním rohu každé obálky, tam, kde by měla být známka, bylo červenou tužkou napsáno datum. Byla to tato data: osmadvacátého listopadu, pětadvacátého prosince a prvního ledna.
„A všechny tři dopisy jsou adresovány.slečně Rosemary Haightové‘,“ uvažovala Pat. „Je to Jimova jediná sestra. Nikdy jsme ji nepoznali. Ale je divné, že tu není uvedena ulice ani město…“
„To být divné nemusí,“ řekl Ellery se zamračeným obočím. „Divné je to, že použil tužky.“
„Och, Jim užíval tenké červené tužky místo pera vždycky, to je jeho zvyk.“
„Pak tedy je jméno jeho sestry na těchhle obálkách napsáno jeho rukou?“
„Ano. Poznala bych tu Jimovu drápaninu všude. Prokristapána, Ellery, co je v nich?“
Ellery vyňal list z první obálky, trochu zmačkané, jak ji Nora sevřela, když omdlela.
Také dopis byl psán Jimovou rukou, řekla Pat, a byl rovněž psán tou červenou tužkou.
28. listopadu Drahá sestro, vím, že už je to dlouho, ale dovedeš si představit, že jsem měl co dělat. Nemám čas napsat Ti víc než pár řádků, protože má žena dnes onemocněla. Nevypadá to na nic vážného, ale nevím. Když to chceš vědět, neví to ani doktor, co to je. Doufejme, že nic. Samozřejmě že Ti dám vědět. Napiš mi brzy.
Zdraví Jim..
„Nejsem s to tomu rozumět,“ řekla Pat pomalu. „Nikdy se Nora necítila lip. Zrovna jsme si toho tuhle s mamá všimly. Ellery…“
„Byla Nora v poslední době u doktora Willoughbyho?“
„Ne. Ledaže by… Ale já jsem si jista, že nebyla.“
„Chápu,“ pronesl Ellery hlasem, který nic neříkal.
„A kromě toho to datum… osmadvacátého listopadu. To je před měsícem, Ellery! Jak by to mohl Jim vědět…?“ Pat se zarazila. Pak řekla hlasem, jako by jí vyschlo v hrdle: „Otevřte tu druhou!“
Druhá zpráva byla kratší než první, ale byla psána touž červenou tužkou a týmž rukopisem.
25. prosince Sestro, nechci Ti způsobit trápeni. Ale musím Ti to sdělit. Je to mnohem horší. Má žena je strašně nemocná. Děláme všechno, co se dá.
Spěchám. Jim.
„Spěchám, Jim,“ opakovala Pat. „Spěchám… a je to datováno pětadvacátého prosince!“
Elleryho oči byly teď zachmuřené, něco se v nich tajilo.
„Ale jak by mohl Jim vědět, že je to s Nořinou nemocí horší, když Nora vůbec není nemocná?“ vykřikla Pat. „A ještě k tomu dva měsíce dopředu?“
„Myslím,“ řekl pan Queen, „že bude nejlepší, když si přečteme ten třetí dopis.“ A vyňal list papíru z poslední obálky.
„Co je, Ellery?“
Podal jí ten dopis a začal přecházet po Noři-ně ložnici sem a tam a kouřit přitom cigaretu krátkými, neklidnými tahy.
Pat četla dopis s vytřeštěnýma očima. Byl jako ostatní psán Jimovou rukou a nadrápaný červenou tužkou. Zněl:
1. ledna
Nejdražší sestro.
Je mrtva. Zemřela dnes. Má žena odešla. Jako by nikdy nežila. Její poslední chvíle byly… Nemohu Ti psát dál. Přijeď, jestli můžeš.
Jim.
Ellery položil Pat ruku kolem pasu: „Teď ne, drahé dítě.“
„Co to znamená?“ zavzlykala.
„Přestaňte brečet.“
Pat se odvrátila, aby skryla svou tvář.
Ellery vsunul dopisy zpátky do jejich obálek a obálky vrátil do jejich úkrytu přesně tak, jak je našel. Krabici na klobouky dal zpátky do přihrádky v šatníku, zastrčil zásuvku toaletního stolku, v níž se Pat šťourala, narovnal Noři-no ruční zrcátko. Ještě jedno rozhlídnutí a už vedl Pat z pokoje. Když u dveří zhášel stropní světlo, zeptal se Pat:
„Našla jste ty dveře otevřené?“
„Zavřené,“ odpověděla přiškrceným hlasem.
Zavřel je tedy.
„Počkejte. Kde je ta tlustá žlutohnědá kniha, z které ty obálky večer vypadly?“
„V Jimově pracovně.“ Zdálo se, že vyslovení švagrova jména dělá Pat potíže.
Našli tu knihu v jedné z nově postavených přihrádek v ložnici, kterou Nora přeměnila v pracovnu pro svého manžela. Ellery rozsvítil slídou stíněnou stolní lampu. Vrhala na stěny dlouhé stíny.
Pat se zavěsila do jeho rámě a dívala se mu přes rameno.
„Zbrusu nová,“ řekl Ellery šeptem, když bral knihu z přihrádky. „Plátno ještě ani nezačalo vybledat a pořízka listů je čistá.“
„Co je to?“ zeptala se šeptem Pat.
„Edgcombova Toxikologie.“
„Toxikologie!“ Patin pohled strnul v hrůze.
Ellery odborně prohlížel vazbu. Pak knihu nadhodil a nechal ji otevřenou padnout do svých rukou.
Rozevřela se poslušně na stránce, kde bylo oslí ucho, jediné oslí ucho, jež se mu v ní podařilo najít. Ve hřbetě knihy byla hluboká prasklina, která odpovídala tomu místu v knize, kde se kniha rozevřela a kde odhalila stránku s oslím uchem.
Ty tři obálky tedy byly vložené mezi těmito dvěma stránkami, uvažoval Ellery. A začal si sám pro sebe ty dvě stránky číst.
„K čemu Jim potřeboval knihu o toxikologii?“ zeptala se Pat vzrušeně.
Ellery na ni pohlédl. „Na těchhle dvou stránkách proti sobě se pojednává o různých arzénových sloučeninách se smrtícím účinkem, o jejich zjišťování v orgánech a tkáních, o protijedech, smrtelné dávce, léčení nemocí způsobených otravou arzénem…“
„Otravou!“
Ellery dal knihu dolů do nejjasnějšího světla lampy. Jeho prst ukázal na tučně vytištěná slova kysličník arzenitý (AS2O3).
Pak sjel jeho prst dolů k odstavci, kde se kysličník arzenitý popisoval jako „bílý, bez chuti, jedovatý“ a udávala se smrtící dávka.
Ten odstavec byl zatržen jasně červenou tužkou.
Pat řekla docela jasným hlasem, vycházejícím ze zkřivených a znechucených úst: „Jim má v úmyslu Noru zavraždit.“

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 9

SPÁLENÝ NÁVRH

„Jim má v úmyslu Noru zavraždit.“
Ellery dal knihu do přihrádky a řekl, jak tak stál zády k Pat: „Nesmysl!“
„Viděl jste ty dopisy sám! Četl jste je!“
Pan Queen vzdychl. Jak scházeli potmě ze schodů, držel Pat kolem pasu.
Venku je čekal starý měsíc a nebe proděravěné studenými hvězdami. Pat se vedle Ellery-ho chvěla, a tak ji objal těsněji. Hnali se po stříbrném trávníku a zastavili se pod nejvyšším jilmem, aby si oddychli.
„Podívejte se na-nebe,“ řekl Ellery. „a opakujte mi to ještě jednou.“
„Dejte mi pokoj s filozofií! Anebo s poezií. Tohle jsou ty dobré staré Spojené státy v roce 1940 našeho šílenství. Jim je blázen! Musí být blázen!“ začala křičet.
„Lidský intelekt…“ začal pan Queen, ale zmlkl. Chystal se říci, že lidská hlava je podivný a podivuhodný instrument. Ale mezitím ho napadlo, že je to věta dvojznačná jako výrok delfské věštírny.
Ve skutečnosti… to vypadalo špatné. Velice špatně.
„Nora je v nebezpečí,“ zavzlykala Pat. „Co mám dělat, Ellery?“
„Snad čas nějaké ty kosti pravdy vyrýpne, Patty.“
„Ale já to sama nevydržím! Viděl jste, jak to Nora brala. Ellery, byla zděšením zelená. A pak… jako kdyby se nic nebylo stalo. Ona se už rozhodla, copak to nevidíte? Rozhodla se, že tomu nebude věřit. I kdybyste jí těmi dopisy mával před nosem, Nora teď nic nepřipustí! Její mysl byla přístupná pravdě jenom vteřinku a teď je jí pevně uzavřená a lhala by i Bohu.“
„Ano,“ řekl Ellery a jeho paže ji utěšovaly.
„Byl do ní tolik zamilovaný! Viděl jste, jak to všecko bylo. Viděl jste ten pohled v jeho tváři, když ten večer sešel dolů a řekl, že se vezmou. Jim byl šťastný. A když se vrátili z líbánek, zdál se ještě šťastnější. Možná že se zbláznil,“ zašeptala. „Možná že to bylo tohle po celý čas. Že je nebezpečný maniak!“
Ellery neříkal nic.
„Jak to mohu matce povědět? Nebo otci? Zabilo by je to a nebylo by to k ničemu dobré. A přece jen to udělat musím!“
Na Výšinku s hrčením přijíždělo temnotou auto.
„Dovolujete svým citům, aby se vám pletly do myšlení, Pat,“ řekl Ellery. „Situace, jako je tahle, vyžaduje bdělost a obezřetnost. A ukázněný jazyk.“
„Já vám nerozumím…“
„Jedno falešné obvinění a můžete zmařit život nejen Jima a Nory, ale i otce a matky.“
, Ano… A Nora čekala tak dlouho…“
„Řekl jsem, že je čas. Je. Budeme na stráži a uvidíme a zatím to bude tajemství mezi námi dvěma… Řekl jsem budeme a uvidíme“ Elleryho hlas byl plný smutku. „Vypadá to, že jsem do toho zahrnul i sebe.“
„Nechcete tedy teď od toho couvnout?“ vydechla Pat. „Považovala jsem to za samozřejmé. Chci říci, spoléhala jsem na vás od té první ohavné chvíle. Ellery, musíte Noře pomoci. Vy jste ve věcech tohohle druhu zběhlý. Prosím vás,“ třásla Pat Ellerym, „nechoďte od toho!“
„Přece jsem právě řekl.budeme‘ a.uvidíme‘, ne?“ řekl Ellery skoro nedůtklivě. Něco tu nehrálo. Nějaký zvuk, který bylo předtím slyšet, se někde ztratil. Nějaký zvuk ustal. Auto? Bylo to předtím nějaké auto? Neprojelo tudy… „Vybrečte se z toho teď, ale potom konec, rozumíte?“ A tentokrát zatřásl Ellery Pat.
„Ano,“ zašeptala Pat. „Jsem posmrkávající blázen. Nezlobte se.“
„Nejste blázen, ale musíte být hrdinka. Ani slovo, ani pohled, ani gesto. Pokud jde o ostatní ve Wrightsvillu, tak ty dopisy neexistují. Jim je váš švagr a vy ho máte ráda a jste s ním a s Norou šťastna.“ Přikývla na jeho rameni. „Nesmíme to povědět ani otci, ani matce, ani Frankovi Lloydovi, ani…“
Pat zvedla hlavu. „Ani komu?“
„Ne,“ řekl Ellery zamračeně, „ani tohle rozhodnutí nemohu udělat za vás.“
„Myslíte Carta,“ řekla Pat pevně.
„Myslím státního návladního zdejšího okresu.“
Pat byla zticha. Ellery byl zticha. Měsíc byl teď níž a jeho náprsenka byla nabíraná šedými karnýry mraku.
„Nemohla bych to Carterovi povědět,“ zašeptala Pat. „Nikdy mě to ani nenapadlo. Nedokážu vám povědět proč. Možná proto, že nepatří do rodiny…“
„Já taky nepatřím do rodiny,“ namítl pan Queen.
„Vy jste jiný!“

Pan Queen proti své vůli pocítil zamrazení z radosti. Ale jeho hlas zůstal neosobní. „Rozhodně se musíte stát mýma očima a mýma ušima, Pat. Buďte s Norou tak často, jak jen to bude možné, ale nesmíte vzbudit její podezření. Hlídejte Jima, ale aby to na vás nebylo znát. Hlaste mi všechno, co se přihodí. A při každé možné příležitosti mě musíte dostávat do vašich rodinných shromáždění. Je to všecko jasné?“
Pat k němu teď vzhlížela s úsměvem. „Byla jsem hloupá. Teď už to nevypadá ani z poloviny tak špatně,.když jsem tady s vámi pod tím stromem a když měsíční světlo dopadá na hladkou plochu vaší pravé tváře… jste moc hezký, víte to, Ellery…“
„Tak proč ho, u čerta, nepolíbíte?“ zařval z temnoty mužský hlas.
„Cart!“ Pat se přitiskla k temnému kmenu jilmu.
Bylo slyšet, jak Bradford někde nablízku dýchá… krátce a zhluboka.
Příliš nesmyslné, pomyslil si pan Queen. Muž, který by myslil logicky, by se takovému náhodnému obklíčení měl vyhnout. Ale alespoň se tím objasnilo to malé znepokojení z toho zvuku, který najednou ustal. Byl to vůz Cartera Bradforda.
„Ano, je hezký,“ ozval se Patin hlas od kmene stromu. Ellery se sám sobě smál.
„Lhala jste mi,“ křičel Carter. Vynořil se ze tmy: byl bez klobouku a jeho kaštanové vlasy byly rozcuchané. „Neschovávejte se v křoví, Pat!“
„Neschovávám se,“ odpověděla Pat nevrle, „a není to křoví, je to strom.“ I ona vystoupila ze tmy a oba se teď obřadně dívali jeden na druhého.

Pan Queen to pozoroval s tichým potěšením.
„Řekla jste mi přece do telefonu, že vás bolí hlava!“
„Ano.“
„Řekla jste, že si jdete lehnout!“
„Jdu.“
„Nevykrucujte se!“
„Proč ne? Mluvíte o takových nedůležitých věcech, pane Bradforde.“
Carter pod nepřátelskými hvězdami máchl pažemi. „Lhala jste, abyste se mě zbavila. Nechtěla jste, abych byl s vámi. Měla jste schůzku s tímhle pisálkem! Nezapírejte!“
„Nezapírám to.“ Patin hlas byl teď mírnější. „Zalhala jsem vám, Carte, ale neměla jsem s Ellerym schůzku.“
„To je náhodou pravda,“ poznamenal pan Queen ze svého pozorovacího stanoviště.
„Vy buďte zticha, Smithe,“ okřikl ho Carter. „Snažím se ovládat, jinak bych vás tady složil na trávník!“
Pan „Smith“ se ušklíbl a zůstal zticha.
„Budiž, jsem žárlivý,“ mumlal Cart. „Ale vy nemusíte být potměšilá, Pat! Jestli mě nechcete, tak to řekněte.“
„Tohle nemá s tím, jestli vás chci nebo nechci, nic společného,“ pronesla Pat hlasem plaché holubice.
„Tak chcete, nebo nechcete?“
Pat sklopila oči. „Nemáte žádné právo se mě na to tady teď ptát.“ V jejích očích se zablýsklo. „Rozhodně byste asi někoho potměšilého nechtěl, že?“
„No dobrá! Ať je tedy po vašem!“
„Carte…!“
Odpověděl na to výkřikem plným vzdoru. „Já jsem se vším hotov!“
Pat se rozběhla k velkému bílému domu.

Pan Queen pozoroval její štíhlou postavu, jak běží napříč trávníkem, a myslil si: Je to tak svým způsobem lepší… o mnoho lepší. Nikdy nevíš, co tě čeká, A pan Carter Bradford, až ho příště potkáš, bude tedy asi nepřítel.
Když se příštího rána Ellery vracel z procházky, kterou podnikal před snídaní, spatřil Noru a její matku, jak si spolu šeptají na verandě Wrightových domu.
„Dobré jitro,“ řekl vesele. „Líbila se vám včera večer ta přednáška?“
„Byla velice zajímavá.“ Nora vypadala stísněně a Hermione ustaraně, a tak se Ellery chystal vejít do domu.
„Pane Smith,“ začala Hermy, „ach, drahý pane Smith, nevím, jak bych to řekla! Noro, drahoušku…“
„Ellery, co se tu minulou noc stalo?“ zeptala se Nora.
„Co se stalo?“ opakoval Ellery s bezvýraznou tváří.
„Myslím s Pat a Carterem. Byl jste doma…“
„S Pat něco není v pořádku?“ optal se Ellery rychle.
„Ovšemže není. Nechce sejít dolů na snídani. Nechce odpovídat na žádné otázky. A když je Pat rozmrzelá…“
„Je to Carterova chyba,“ vybuchla Hermy. „Já jsem si včera večer hned myslela, že s jejím bolením hlavy není něco v pořádku. Prosím vás, pane Smith, jestli o tom něco víte… jestli se mezi nimi něco přihodilo, když jsme večer odešli do Obecního domu, něco, co by její matka měla vědět…“
„Rozešla se Pat s Cartem?“ zeptala se Nora polekaně. „Ne, nemusíte odpovídat, Ellery. Vidím vám to na obličeji. Matko, budeš muset

Patty domluvit. Nemůže Carterovi takovéhle věci dělat.“
Ellery doprovázel Noru zpátky do malého domu. Jakmile byli z doslechu paní Wrightové, Nora řekla: „Samozřejmě to nějak souvisí s vámi.“
„Se mnou?“ ptal se pan Queen.
„No… copak nevíte, že Pat Carta miluje? Jsem si jista, že byste mohl pomoci tím, že byste v Carterovi nevzbuzoval žárlivost…“
„Pan Bradford by žárlil i na poštovní známku, kterou by Pat olízla,“ pronesl pan Queen.
„Vím. Má takovou horkou hlavu. Příliš horkou! Och, pane Ellery,“ vzdychla Nora, „já to jen zamotávám. Odpustíte mi to? A půjdete ke mně na snídani?“
„Ano na první i na druhou otázku.“ A když pomáhal Noře do schodů verandy, uvažoval o tom, jak se vlastně opravdu provinil.
Jim měl plno politických řečí a Nora… Nora byla obdivuhodná. Není pro to jiné slovo, pomyslil si Ellery. A jak dával pozor a poslouchal, nedokázal postřehnout ani nejmenší falešný tón. Vypadali tak velice jako dva mladí lidé, kteří tonou v blaženosti mladého manželství, že byl v pokušení pustit tu příhodu ze včerejšího večera jako pouhou fantazii z hlavy.
Najednou se přihnala Pat a zároveň s ní se objevila Alberta s vejci.
„To je ohromné, Noro,“ řekla, jako by se vůbec nic nebylo stalo. „Neměla bys jedno dvě vejce pro hladovou holku? Dobré jitro, Jime! Ellery! Ne že by pro mne Ludie neměla snídani. Měla. Ale zmocnila se mě zvědavost a zachtělo se mi navštívit naše hrdličky…“
„Ještě jedno prostírání, Alberto,“ poručila Nora, usmívajíc se na Pat. „Máš po ránu řeči!

Posaďte se, Ellery. Líbánky skončily, a tak se můj muž o další už v rodině nepostará.“
Jim se zatvářil udiveně. „Kdo, Patko?“ A zazubil se. „Poslyš, ty jsi vyrostla. Ukaž se. No jo. Opravdu půvabné děvče. Smithe, závidím vám. Kdybych byl svobodný…“
Ellery zahlédl, jak po Nořině obličeji přelétl letmý mrak. Nalila svému manželovi další kávu.
Pat štěbetala dál. Nebyla moc dobrá herečka, nedokázala se Jimovi podívat do očí. Ale stejně si počínala hrdinně. Pamatovala na pokyny, které jí dal, i když měla sama vlastní trampoty…
Nora však byla báječná. Ano, Pat měla pravdu. Nora se rozhodla nemyslet na ty dopisy ani na jejich hrozný obsah. A k tomu, aby na to mohla nemyslet, využívala malé krize mezi Pat a Carterem.
„Já ti ta vejce připravím sama, drahoušku,“ obrátila se Nora k Pat. „Alberta je sice poklad, ale jak může vědět, že je máš ráda vařené na vteřinu přesně čtyři minuty? Omluvte mě.“ A opustila jídelnu a šla za Albertou do kuchyně.
„Ta Nora je skutečná kvočna,“ ušklíbl se blaženě Jim. „Poslyš, kolik je hodin? Přijdu do banky pozdě. Ty jsi brečela, Patty. Breptáš taky všelijaké hlouposti. Noro,“ křikl, „pošta ještě nepřišla?“
„Ještě ne,“ odpověděla Nora z kuchyně.
„Kdo? Já?“ ozvala se Pat slabě. „Nebuď… nebuď bláhový, Jime.“
„No dobře, dobře,“ odpověděl Jim se smíchem. „Takže mi jako do toho nic není. Á, Bailey už je tady! Omluvte mě.“
Jim spěchal do předsíně, aby otevřel zvonícímu listonošovi. Slyšeli ho, jak otevřel průčelní dveře, slyšeli jeho halasné „brýtro, pane Haighte“, Jimovu žertovnou odpověď, slabé bouchnutí dveří a Jimovy kroky, jak se pomalu vracel, jako kdyby cestou zpátky poštu probíral.
Pak vešel do jejich zorného pole a zastavil se a Pat a Ellery viděli, jak zírá na jednu z obálek, které mu listonoš zrovna doručil. Jeho obličej dostal nažloutlou barvu.
A pak vylítl po schodech nahoru. Slyšeli dupot jeho kroků po kobercích a chvilku nato bouchnutí dveří.
Pat upřeně hleděla na místo, které Jim opustil.
„Pusťte se do snídaně,“ řekl jí Ellery.
Pat se zarděla a rychle se sklonila nad talíř.
Ellery vstal a tiše popošel k úpatí schodů. Po chvilce se vrátil k prostřené snídani.
„Myslím, že je ve své pracovně. Slyšel jsem,‘ jak zamyká dveře… Ne! Teď ne. Nora jde.“
Pat si nacpala svou chroustající pusu.
„Kde je Jim?“ zeptala se Nora, když kladla vejce před sestru.
„Nahoře,“ řekl Ellery a sáhl po toastu.
„Jime?“
„Ano, Noro.“ Jim se znovu objevil na schodech. Byl pořád ještě bledý, ale naprosto se ovládal. Měl na sobě kabát a nesl několik neotevřených dopisů různých velikostí.
„Něco nedobrého, Jime?“
„Nedobrého?“ zasmál se Jim. „Takhle podezřívavou ženu jsem ještě neviděl! Co by mělo být, u čerta, nedobrého?“
„Nevím. Ale vypadáš tak bledý…“
Jim ji políbil. „Měla jsi být chůvou! Tak já už musím jít. Ach, když jsem u toho, tady je pošta. Samé běžné hlouposti. Sbohem, Patty! Sbohem, Smithe! Brzy na shledanou.“ A vyběhl.
Po snídani Ellery řekl něco o „procházce v lesích“ za domem a omluvil se.
Za půl hodiny se k němu připojila Pat. Přiběhla podrostem v javanském šátku kolem hlavy a ohlížela se za sebe přes rameno, jako kdyby ji někdo honil.
„Myslela jsem už, že se od Nory nikdy nedostanu,“ vyrazila ze sebe s těžkým oddychováním. „Uf!“
Ellery zamyšleně vyfoukl kouř. „Pat, ten dopis, co Jim právě dostal, si musíme přečíst.“
„Ellery… kde tohle všechno skončí?“
„Strašně Jimem zamával. To nemůže být žádná náhodná shoda okolností. Tenhle ranní dopis nějak souvisí s tou ostatní záhadou. Můžete nějak Noru vylákat z domu?“
„Jede dopoledne s Albertou do Hořeního Města na nějaké nákupy. Stojí tam dodávka. Poznala bych ten její hrkot i v Detroitu.“
Pan Queen pečlivě rozdrtil svou cigaretu a řekl: „Tak dobrá.“
Pat odkopla větev. Ruce se jí třásly. Pak z pařezu prudce vstala: „Připadám si hnusná,“ povzdechla, „ale co jiného můžeme dělat?“
„Pochybuji, že něco najdeme,“ řekl Ellery, když ho Pat pouštěla pomocí svého druhého klíče do Nořina domu. „Když Jim vyběhl nahoru, tak dveře zamkl. Nechtěl, aby ho někdo přistihl, ať už dělal cokoli.“
„Myslíte, že ten dopis zničil?“
„Obávám se, že ano. Ale v každém případě se podíváme.“
V Jimově pracovně se Pat opřela zády o dveře. Vypadala nemocně.
Ellery zafrkal a šel rovnou ke krbu. Byl čistý, až na malou hromádku popela.? „Spálil ho!“ řekla Pat.

„Ale ne dost důkladně.“
„Vy jste něco našel, Ellery!“
„Útržek, který v plameni neshořel.“
Pat přeběhla přes pokoj k Ellerymu. Velmi pečlivě zkoumal kus zuhelnatělého papíru.
„Část obálky?“
„Její chlopeň. Zpáteční adresa. Ale adresa shořela. Jediné, co se zachovalo, je jméno odesílatele.“
Pat četla: „ ‚Rosemary Haightová‘, Jimova sestra.“ Oči se jí rozšířily. „Jimova sestra Rosemary! Ellery, ta, co jí psal ty tři dopisy o Noře!“
„Je možné, že…“ ale Ellery nedořekl.
„Chtěl jste říci, že je možné, že byl nějaký první dopis, který jsme nenašli, protože on už ho odeslal! A že tohle jsou zbytky toho, co jeho sestra odpověděla.“
„Ano.“ Ellery uložil ohořelý útržek do své náprsní tašky. „Ale když o tom znovu uvažuji, tak si nejsem tak jistý. Proč by mu byla odpověď jeho sestry tak velice dělala hlavu, kdyby to bylo tohle? Ne Patty, je to něco jiného, něco nového.“
„Ale co?“
„To právě musíme objevit,“ řekl pan Queen a vzal ji za ruku a rozhlídl se, „Pojďme odtud.“
Ten večer všichni seděli na Wrightových verandě a pozorovali, jak vítr honí přes trávník listí. John F. a Jim s jistou rozohněností debatovali o prezidentské kampani. Hermy se snažila je uklidnit a Nora a Pat poslouchaly jako myšky. Ellery seděl sám v rohu a kouřil.
„Johne, víš, že já tyhle politické debaty nemám ráda,“ obrátila se k nim Hermy. „Proboha, jak se vy muži dokážete rozpálit…“
John F. pokračoval chraplavě: „Jime, do téhle země přichází diktatura, pamatuj na moje slova…“
Jim se ušklíbl. „Však vy je odvoláte… To nic, maminko!“ Pak řekl jakoby nic: „Mimochodem, drahoušku, dostal jsem dnes ráno dopis od své sestry Rosemary. Zapomněl jsem ti to povědět.“
„Ano?“ pronesla Nora jasným hlasem. „To je od ní hezké. Co píše, drahoušku?“
Pat se přihrnula k Ellerymu a sedla si v temném rohu k jeho nohám. Položil jí ruku na šíji; byla studená a vlhká.
„Obvyklé bezvýznamnosti. Prý by vás ráda poznala… vás všechny.“
„Ovšem, mělo mě to napadnout!“ řekla Hermy. „Opravdu toužím tvou sestru poznat, Jime. Přijede na návštěvu?“
„No… myslil jsem na to, že ji poprosím, aby…“
„Hned teď, Jime,“ řekla Nora. „Víš, že jsem tě už kolikrát prosila, abys Rosemary pozval do Wrightsvillu.“
„Tak ty s tím souhlasíš, Noro?“ zeptal se Jim rychle.
„To se ví,“ odpověděla Nora se smíchem. „Co je s tebou? Dej mi její adresu a já jí dnes večer napíšu.“
„Tím se neobtěžuj, drahoušku. Napíšu jí sám.“
Když o půl hodiny později Pat a Ellery osaměli, řekla Pat Ellerymu: „Nora byla vyděšená.“
„Ano. Je to záhada.“ Ellery si objal kolena. „Samozřejmě že ten dopis, který dnes ráno Jima rozrušil, je právě tím dopisem, o němž před chvílí mluvil jako o dopisu od sestry.“
„Ellery, Jim něco tají.“
„O tom není pochyb.“

„Proč by byl Jim ten dopis spálil, kdyby mu byla jeho sestra psala jenom to, že přijede na návštěvu, anebo nějakou takovou triviálnost?“
Pan Queen dlouho mlčel. Nakonec zamumlal: „Jděte spát, Patty. Chci přemýšlet.“
Osmého listopadu, čtyři dny po tom, co byl Franklin Delano Roosevelt potřetí zvolen prezidentem Spojených států, přijela sestra Jima Haighta do Wrightsvillu.

Kapitola 10

JIMŮV ROZMAŘILÝ ŽIVOT

„Slečna Rosemary Haightová,“ napsala Gladys Hemmingworthová ve společenské rubrice Wrightsvillského zpravodaje, „měla na sobě normální francouzské cestovní šaty ze švédské kůže a vestu bez rukávů, která s nimi ladila, a skvělý kožich z platinových lišek, na hlavě pak měla nejapartnější liškou obroubený lukostřelecký klobouk v barvě lesní zeleni, na nohou zelené střevíce ze švédské kůže a stejnou kabelku…“
Pan Queen se toho rána náhodou vydal na procházku… k wrightsvillskému nádraží. A tak viděl Rosemary Haightovou, jak vystupuje z vlaku v čele karavany, která nesla její zavazadla, a jak na okamžik pózuje na slunci jako filmová herečka. Viděl ji, jak živě cupitá k Jimovi a líbá ho a jak se obrací k Noře a objímá ji a nastavuje jí svou elegantní tvář; a pan Queen taky viděl, jak se ty dvě ženy smějí a breptají, zatímco se Jim s karavanou nosičů chopil zavazadel té návštěvnice a zamířil k svému vozu.
A na ostražité oko pana Queena padla chmura.
Ten večer měl u Nory příležitost, aby si svůj první barometrický dojem ověřil.
A dospěl k názoru, že Rosemary Haightová není žádné venkovské děvče na vzrušující cestě, nýbrž že je to stoprocentní Newyorčanka, drzá i znuděná a snažící se obojí utajit. Také byla hrozivě přitažlivá. Hermy, Pat ani Nora ji od prvního okamžiku neměly rády; Ellery to mohl tvrdit podle neobyčejné zdvořilosti, s jakou s ní jednaly. Pokud šlo o Johna F., byl okouzlený, pozorně galantní. Hermy mu to svou mluvou beze slov, pouze očima, vyčítala.
A Ellery strávil těžkou noc, když se bez úspěchu snažil spojit slečnu Rosemary Haigh-tovou s tou větší hádankou.
Jim měl v těch dnech mnoho práče v bance a přenechal, spíše s úlevou, myslil si Ellery, starost o bavení sestry Noře. Nora vozila Rosemary svědomitě po kraji a ukazovala jí „pozoruhodnosti“. Pat Ellerymu svěřila, že to je pro Noru trochu těžké, udržovat zdání okouzlující hostitelky, protože Rosemary se ke všemu staví povýšeně a jen se diví, „jak proboha můžete být v takovém hloupém místě šťastná, paní Haightová!“
Pak bylo nutno odtrpět u wrightsvillských dam řadu čajů uspořádaných pro tohoto hosta, velmi korektních, s klobouky na hlavách i v bytě a v bílých rukavičkách, snaživou partii domina, vídeňskou pečeni na trávníku za měsíčné noci, církevně dobročinnou společnost…
Dámy byly chladné. Emmeline DuPréové prohlásila, že Rosemary Haightová v sobě má něco „komerčního“, ať už tím mínila cokoliv, Clarise Martinova usoudila, že jsou její šaty příliš „vypínavé“, a paní Mackenzieová v klubu prohlásila, že je to rozená běhna a kouká po těch hloupých slintajících mužských!
Wrightové ženy se cítily nuceny ji hájit, což právě nebylo lehké, protože potají shledávaly všechna ta obviňování spravedlivá.
„Chci, aby odjela,“ řekla Ellerymu Pat několik dní po tom, co Rosemary Haightová přijela. „Není to hrozné, když něco takového říkám? A přesto si nemohu pomoci. A teď si dává poslat skříňové kufry!“
„Ale já jsem myslel, že se jí tu nelíbí.“
„Tomu taky nerozumím. Nora říká, že se předpokládalo, že to bude návštěva jen na skok‘, a Rosemary teď dělá, jako kdyby se tu zamýšlela zakopat na zimu. A Nora ji od toho dobře nemůže odrazovat.“
„Co říká Jim?“
„Noře nic, ale…“ Pat ztlumila hlas a rozhlédla se kolem, „ale zřejmě něco Rosemary řekl, protože jsem k nim právě dnes ráno zaskočila, a zatímco byla Nora zaneprázdněná v přípravně, Jim a Rosemary se v jídelně hádali. Zřejmě si mysleli, že je Nora nahoře. Ta ženská se dovede vztekat!“
„O co se hádali?“ zeptal se Ellery dychtivě.
„Přišla jsem až na konec a nic důležitého jsem neslyšela, ale Nora říká, že to bylo… no, hrozné. Nora mi nechtěla prozradit, co slyšela, ale byla z toho strašně rozrušená… vypadala stejně, jako když přečetla ty tři dopisy, co vypadly z té knihy o jedech.“
Ellery zašeptal: „Byl bych tu hádku rád slyšel. Proč nemohu na něco padnout já? Pat, jste mizerný detektivův pomocník!“
„Ano, pane,“ řekla Pat nešťastně.
Kufr Rosemary Hightové došel čtrnáctého. Přivezl ho sám Steve Polaris, který obstarával místní spěšnou dopravu… Byla to obrovská věc, která vypadala, jako by v tom byly zabaleny večerní toalety dovezené z ciziny. Steve si ho na Nořině chodníku naložil na svá rozložitá záda. Pan Queen to pozoroval z Wrightových verandy a viděl, jak kufr zanesl do Nořina domu a zase z něho po několika minutách vyšel, a to v doprovodu Rosemary, ačkoliv byla beze všech předsudků v červenobílomodrém negližé. Vypadala jako plakát k odvodům.
Ellery viděl, jak Rosemary podpisuje Stevovi Polarisovi doručovací knihu a pak se vrací zpátky do domu. Steve se loudal zpět a zubil se. Pat říkala, že Steve má nejhltavější pohled z celého Doleního Města.
„Pat,“ obrátil se k ní Ellery naléhavě, „znáte toho člověka od té káry dobře?“
„Steva? Dobře? To je jediný způsob, jak ho kdo může znát.“
Steve hodil doručovací knihu na řidičské sedadlo své dodávky a chystal se do ní vlézt.
„Tak ho zabavte. Polibte ho, sveďte ho, udělejte striptýz, cokoliv, ale dostaňte ho na dvě minuty z dohledu té káry!“
Pat okamžitě zvolala: „Hej, Steeeve!“ a seběhla ze schodů verandy. Ellery šel loudavě za ní. Na celé Výšince nebylo nikoho vidět.
Pat vsunula Stevovi ruku pod paži, obdařila ho jedním ze svých letmých dívčích úsměvů a řekla mu něco o svém klavíru a že neví o žádném dost silném muži, který by ho pře-strčil z místa, kde je, na místo, kde by ho chtěla mít, a tak že když viděla Steva, že samozřejmě…
Bylo vidět, jak se Steve nafoukl. Pak zašel s Pat do Wrightových domu.
Ellery byl dvěma skoky u vozu. Chňapl doručovací knihu z předního sedadla. Potom vzal z náprsní tašky kousek ohořelého papíru a začal rychle stránky té knihy prolistovávat…
Když se Pat a Steve znovu objevili, byl pan Queen u Hermionina záhonu cínií a pozoroval se smutkem básníka jejich uschlé a usychající květy. Steve mu věnoval pohrdlivý pohled a šel dál.
„Teď budete muset přestěhovat klavír zpátky,“ řekla Pat. „Je mi líto… Mohla jsem si vymyslet něco ne tak úplně hloupého… Nazdar, Steve!“ Dodávka s koketním vyfouknutím z výfuku odjela.
„Mýlil jsem se,“ zamumlal Ellery.
„V čem?“
,|Pokud jde o Rosemary.“
„Přestaňte být tajemný! A proč jste mě poslal, abych Steva odlákala od jeho vozu? Ty dvě věci spolu souvisejí, pane Queene!“
„Mel jsem vnuknutí od Pánaboha. Říkalo mi:.Tahle ženská, Rosemary, nevypadá, jako by byla ze stejného těsta jako Jim Haight. Vůbec nevypadají jako bratr a sestra…‘“
„Ellery!“
„Což, možné to bylo. Ale moje vnuknutí bylo nesprávné. Ona jeho sestrou je.“
„A vy jste si to ověřil pomocí káry. Steva Polarise? Jste podivuhodný muž!“
„Pomocí jeho doručovací knihy, v které se ta žena právě podepsala svým jménem. Mám pravý podpis Rosemary Haightové, odvoláte to, drahý Watsone.“
„Na tom ohořelém útržku obálky, co jsme našli v Jimově pracovně… pozůstatky dopisu, který dostal od své sestry a který spálil!“
„Přesně tak, drahý Watsone. A podpis Rose Haightová‘ na chlopni obálky i podpis

‚Řosemary Haightová‘ ve Stevově doručovací knize jsou dílem jedné a téže ruky.“
„Čímž se dostáváme přesně tam, kde jsme byli předtím,“ poznamenala Pat suše.
„Nikoli,“ prohodil pan Queen se slabým pousmáním. „Předtím jsme se pouze domnívali, že je ta žena Jimovou sestrou. Kdežto teď to víme. A ten rozdíl dok úže rozpoznat dokonce i váš prostý rozum, ne, Irahý Watsone?“
Čím byla Rosemary Haightová v Nořině domě déle, tím se stávala nevysvětlitelnější. Jim byl stále víc a víc zaneprázdněn v bance; někdy dokonce ani nepřišel domů k večeři. Nicméně Rosemary, jak se zdálo, nepociťovala zanedbávání z bratrovy strany ani z poloviny tolik jako pozornosti ze strany švagrové. Ženský jazyk Haightové byl plný jedu; nejednou dohnala jeho jedovatost Noru k slzám a Nora plakávala, sama, jak panu Queenovi hlásil jeho oblíbený špeh, ve svém pokoji. Vůči Pat a Hermioně si Rosemary počínala méně samozřejmě. Brebentila o svých „cestách“ – do Panamy, Ria, na Honolulu, na Báli, do Banffu, jízdách v motorovém člunu a na vodních lyžích, o zlézání hor a „vzrušujících“ mužích – řečí o vzrušujících mužích bylo mnoho –, až z toho začaly dámy Wrightových rodiny vypadat utýraně a podrážděně a oplácet jí to.
Rosemary však přesto zůstávala dál.
Proč? Právě o tomhle hlavolamu uvažoval pan Queen jednoho rána, když seděl v křesle u okna své pracovny. Rosemary Haightová zrovna vyšla z bratrova domu s cigaretou ve znechuceném koutku svých rudých úst, oblečená do dlouhých jezdeckých kalhot a v červených ruských válenkách a ve svetru a la Lana Turnérova. Chvilku postála na verandě a švihala tlustým koncem bičíku do holínek, otrávená Wrightsvillem. Pak se vydala dlouhými kroky do lesů za Wrightových pozemky.
Později se u Elleryho zastavila s vozem Pat. Řekl jí, že viděl Haightovou, jak vešla do lesů v jezdeckém obleku.
Pat zahnula na širokou betonovou silnici číslo 16. Jela pomalu. „Je nemožná,“ řekla, „trapně nemožná. Přiměla kováře Jaká Bushmilla, aby jí někde vyšťáral jezdeckého koně… včera byla venku poprvé. Carmel Pettigrewová ji viděla, jak se řítí po nedlážděné cestě k Dvoj-vrší jako – cituji – jedna z valkýr. Carmel, hlupáček naivní, si myslí, že je Rosemary prostě cvok.“
„A vy?“ optal se pan Queen.
„Ta její panteří lenivost je jen tak na povrchu, vespod je to člověk neklidný a tvrdý jako dub. Je to holka laciná. Nebo si to vy nemyslíte?“ zeptala se Pat a pohlédla ze strany na Elleryho.
„Je strašně přitažlivá,“ řekl Ellery vyhýbavě.
„Tak je to muže požírající orchidej,“ odsekla Pat a ujela osm desetin míle mlčky. Potom řekla: „Co o té celé věci soudíte, Ellery, o Jimově chování, o Rosemary, o těch třech dopisech,
0 té návštěvě, o tom, jak tu Rosemary zůstává,
1 když to tady nenávidí…?“
„Nic,“ odpověděl Ellery. Ale dodal: „Zatím.“
„Podívejte se, Ellery!“
Blížili se k vyštafírovanému hrbolku v krajině, k přízemní bílé štukové budově, na jejíchž zdech tančily čertice v nadživotní velikosti a z jejíž střechy šlehaly k nebi křehké ze dřeva vyřezávané plameny. Trubice nerozsvíceného neónového nápisu hlásaly, že to je Horký koutek VICA CARLATTIHO. Parkoviště po straně bylo prázdné, až na jeden malý vůz.

„Na co se mám podívat?“ ptal se Ellery bezradně. „Nic nevidím kromě toho, že tu nejsou žádní zákazníci, protože svítí slunce a Carlattiho patronky se začnou po zdech plazit, teprve až nastane noc.“
„Podle toho vozu na parkovišti,“ řekla Pat, najednou trochu pobledlá, „soudím, že jeden zákazník tam je.“
Ellery se zamračil. „Vypadá to, jako kdyby to byl tentýž vůz.“
„Je.“
Pat zajela ke vchodu a vyskočili z Vozu.
„Možná že to je obchodní záležitost, Pat,“ řekl Ellery, ale bez přesvědčení.
Pat na něj vrhla pohrdlivý pohled a otevřela dveře vchodu.
Uvnitř, v místnosti zařízené chromovaným nábytkem čalouněným šarlatovou kůží, byl jen barový číšník a jeden muž, který zametal barový parket, velký jako poštovní známka. Oba tito zaměstnanci na ně vrhli zvědavý pohled.
„Nevidím ho,“ zašeptala Pat.
„Je možná v jednom z těch séparé… Ne?“
„V zadní místnosti…“
„Sedněme si.“
Usedli k nejbližšímu stolku a barový číšník se zívnutím přišel, aby se jich zeptal: „Co to bude, panstvo?“
„Čuba libře,“ řekla Pat, zatímco se neklidně rozhlížela kolem dokola.
„Skotskou.“
„Hmhm.“ Číšník se odploužil k svému baru.
„Počkejte tady,“ řekl Ellery Pat. Vstal a zamířil dozadu, jako by něco hledal.
„Je to tadyhle naproti,“ upozornil ho muž s utěrákem na tyči a ukázal na dveře, na nichž bylo napsáno ON.
Ale Ellery strčil do červenozlatých dveří,

které byly pootevřené a na nichž byl těžký mosazný zámek, a ty se nehlučně rozevřely.
Místnost za nimi byla herna. Na židli u prázdné rulety seděl s hlavou položenou na předloktí na stole Jim Haight. U protější stěny stál u telefonu, napůl odvrácen od Elleryho, hřmotný muž se špačkem zhaslého doutníku v zubech.
„Jo. Říkal jsem paní Haightovou, trdlo.“ Muž měl bujné černé obočí, skoro srostlé, a šedý nanicovatý obličej. „Řekni jí Vic Carlatti.“
To „trdlo“, to byla asi Alberta. Ellery pořád ještě stál u červenozlatých dveří.
„Paní? Haightová? Tady je Carlatti z Horkého jutku,“ hlásil se majitel bodrým basem.
Jo… Ne, nesplet jsem se, paní Haightová. Jde o pana Haighta… No, počkejte vteřinku. Sedí zrovna v mé zadní místnosti, vzatej… Teda myslím nalíznutej. Ale buďte bez starosti, paní Haightová. Váš starej je oukej. Měl jen pár panáků přesmoc a je z toho tvrdej. Co s ním mám dělat?“
„Moment,“ řekl Ellery přátelsky.
Carlatti otočil svou velkou hlavu a prohlídl si EIleryho od hlavy až k patě. „Počkejte vteřinku, paní Haightová… Jo? Čím vám můžu sloužit?“
„Kdybyste mi dovolil, abych promluvil s paní Haightovou,“ řekl Ellery a přešel místnost a vzal telefon z jeho chlupatých rukou. „Tady je Ellery Smith, Noro.“
„Ellery!“ Nora byla šílená. „Co je s Jimem? Jak je mu? Jak to, že jste…“
„Nerozčilujte se, Noro. Pat a já jsme jeli kolem Carlattiho podniku a všimli jsme si, že venku parkuje Jimův vůz. Teď jsme uvnitř a Jim je v pořádku. Jen se napil trochu mnoho.“

„Hned tam zajedu… dodávkou ,..“
„Nic takového. Pat a já ho za půl hodiny přivezeme domů. Netrapte se, slyšíte?“
„Děkuji vám,“ zašeptala Nora a zavěsila.
Když se Ellery obrátil od telefonu, spatřil Pat, jak se sklání nad Jimem a třese jím. „Jime! Jime!“
„To je zbytečný, přítelkyně,“ zabručel Carlatti. „Má toho pořádnej náklad.“
„Měl byste se stydět, nechat ho takhle se zpít!“
„Nebuďte hubatá, holčičko. Byl pod párou, už když sem přišel. A já mám na prodávání nápojů licenci. Kdo si přeje koupit, ten si koupit může. Odvezte si ho.“
„Jak jste se dozvěděl, kdo to je?*Jak to, že jste věděl, koho máte zavolat?“ Pat byla zpěněná rozhořčením.
„Byl tady už předtím a kromě toho jsem ho prošacoval. A nekoukejte na mě takhle podezíravě. S tím přestaň, sele. A vypadni!“. Pat lapala po dechu.
„Promiňte,“ řekl Ellery. Prošel okolo Carlattiho, jako by tam ten velký chlap nebyl, a pak se znenadání obrátil a dupl Carlattimu na jeho buldočí nohu. Ten bolestí zařval a rychle sáhl do zadní kapsy. Ellery dlaní pravé ruky nadzvedl Carlattimu zespoda bradu. Carlattiho hlava se zvrátila dozadu: když zavrávoral, dal mu Ellery druhou rukou ránu do břicha. Carlatti zařval a svalil se na podlahu, chytil se oběma rukama za břicho a koukal celý vyjevený.
„To vám posílá slečna Sele,“ řekl Ellery. Shodil Jima ze židle a chopil se ho po hasičském způsobu. Pat sebrala Jimův pomačkaný klobouk a běžela přidržet dveře.

Na zpáteční cestě seděl za volantem Ellery.
Jim začal v otevřeném voze oživovat, protože mu do tváře narážel vítr a protože jím Pat třásla. Kulil na ně své nepřítomné oči.
„Co jsi to provedl za hloupost, Jime?“
„Hm?“ zahuhňal Jim a zase oči zavřel.
„Uprostřed odpoledne, kdy máš být v bance!“
Jim se sesunul na sedadle níž a jen šeptal.
„To se divím,“ řekl Ellery. Mezi obočím měl hlubokou rýhu. Zrcátko, které mu ukazovalo, co se na silnici děje za ním, mu říkalo,-že ho rychle předjíždí nějaký vůz – vůz Cartera Bradforda.
Pat to zpozorovala a ohlédla se. Ale velice rychle se zase obrátila.
Ellery zpomalil, aby nechal Bradforda předjet. Ale Bradford je nepředjel. Když byl vedle nich, zpomalil a zatroubil. Vedle něho seděl hubený šedý Yankee s rudým obličejem a slimýšovitýma očima,
Ellery zajel poslušně ke straně silnice; Bradford se svým vozem rovněž zastavil.
Pat řekla hlasem, v kterém bylo znát překvapení: „Copak, dob… rý…, Carte. A pan Dakin! Ellery, to je náčelník wrightsvillské policie. Pan Ellery Smith.“;
Náčelník Dakin řekl zdvořilým hlasem:..Těší mě, pane Smith,“ a Ellery se uklonil.
„Není něco v pořádku?“ zeptal se Bradford poněkud trapně. „Všiml jsem si, že Jim je…“
„Jste neobyčejně schopný, Carte,“ řekla Pat vřele. „Úplně scotlandyardovsky anebo přinejmenším jako F. B. I. Viďte, Ellery? Státní návladní a náčelník policie…“
„Nic zlého, Bradforde,“ řekl Ellery.
„Nic, co by nespravil dvoj uhličitan sodný a pořádné prospání,“ pronesl suše náčelník Dakin. „Od Carlattiho?“‚

„Něco takového,“ řekl Ellery. „A teď, pánové, jestli dovolíte, pan Haight hrozně potřebuje svou postel.“
„Kdybyste, Pat, cokoliv ode mne…“ Cart se začervenal. „Vlastně jsem myslel, že vás zavolám…“
„Myslel jste, že mě zavoláte.“
„Totiž…“
Jim mezi Pat a Ellerym se pohnul a něco zamumlal.
Pat se k němu obrátila a zeptala se přísně: „Jakjeti,Jime?“
Znovu otevřel oči. Pořád ještě byly skelné, ale za jejich skelným leskem bylo nico, co způsobilo, že Pat vrhla na Elleryho rychlý ustrašený pohled.
„Poslyšte, je to s ním ještě špatné,“ řekl Dakin.
„Teď si odpočiňte, Jime,“ konej šil Jima Ellery. „Spěte.“
Jim hleděl na Pat, na Elleryho a zase na muže v druhém voze, ale nikoho nepoznával. Jeho mumlání začalo být srozumitelné: Má zatracená žena… ó… zatracená žena…“
„Jime!“ okřikla ho Pat. „Ellery, odvezte ho domů!“
Ellery rychle uvolnil ruční brzdu. Ale Jima nebylo možné udržet. Vztyčil se a jeho tváře, dosud bledé, jak mu bylo špatně, dostaly šarlatovou barvu.
„… se jí zbavím!“ řval. „To ještě uvidíme! Zbavím se toho bastarda! Já toho bastarda zabiju!“
Náčelník Dakin zamrkal a Carter Bradford vypadal nesmírně překvapený. Otevřel ústa, aby něco řekl.
Ale Pat Jima prudce strhla dolů a Ellery s kabrioletem vyrazil a nechal vůz Cartera Bradforda za sebou. Jim začal vzlykat a pak uprostřed vzlykání najednou znovu usnul.
Pat se od něho odtáhla, jak nejvíc mohla. „Slyšel jste, co říkal, Ellery? Slyšel jste to?“
„Je šíleně zlitý.“ Ellery ostře sešlápl plyn.
„Je to tedy pravda,“ zasténala Pat. „Ty dopisy… Rosemary… Ellery, já vám říkám, že se Rosemary a Jim dali do díla. Spolčili se, aby… aby… A Cart a náčelník Dakin ho slyšeli!“
„Pat,“ řekl Ellery, zatímco upřeně hleděl na silnici, „nechtěl jsem se vás na to dřív zeptat, ale… Má Nora nějakou větší částku peněz nebo majetek, kterým disponuje sama?“
Pat si velmi zvolna navlhčila rty. „Ach… ne. To by nemohlo být ono…“
„Tak tedy má.“
„Ano,“ zašeptala Pat. „Z odkazu mého dědečka, otce našeho papá. Když se vdala, Nora automaticky zdědila značné peníze, které byly pro ten případ a do té doby ve svěřenských rukou. Dědeček Wright zemřel brzy po tom, co Lola utekla s.tím hercem… Lolu kvůli tomu vydědil a rozdělil své jmění mezi Noru a mne. Až se provdám, dostanu půlku i já…“
„Kolik Nora dostala?“ zeptal se Ellery a vrhl přitom pohled na Jima. Ale Jim spal a chrápal.
„Nevím. Ale papá mi jednou řekl, že je to víc, než vůbec kdy s Norou můžeme utratit. Ach bože…-ta Nora!“
„Jestli začnete brečet,“ řekl Ellery drsně, „hodím vás přes palubu. Je vaše a Nořino dědictví tajemstvím?“
„Snažte se udržet ve Wrightsvillu nějaké tajemství,“ odpověděla Pat. „Nořiny peníze…“ Začala se smát. „Je to jako špatný film. Ellery, co budeme dělat?“ A smála se a smála.
Ellery zahnul s Patiným vozem na silnici k Výšince. „Uložte Jima do postele,“ zamumlal.

Kapitola 11

DEN DÍKŮVZDÁNÍ: PRVNÍ VAROVÁNÍ

Příštího rána pan Queen zaklepal před osmou na Nořiny dveře.
Nora měla opuchlé oči. „Děkuji vám za… včerejšek. Že jste Jima uložil do postele, když já jsem byla tak hloupá…“
„Nesmysl,“ odbýval to Ellery vesele. „Od Evy tu ještě nebyla jediná novomanželka, která by si nemyslela, že je konec světa, když se její mužíček připotácel domů s prvním přebráním. Kde je zbloudilý manžel?“
„Nahoře. Holí se.“ Když Nora zacházela na stole při snídani s rozpáleným opékačem topinek, ruce se jí třásly.
„Mohu nahoru? Nechtěl bych vaši švagrovou uvést do rozpaků tím, že bych se v tuhle hodinu plížil po poschodí, kde je její ložnice…“
„Ach, Rosemary nevstává dřív než v deset,“ upokojila ho Nora. „Tahle báječná listopadová rána! Jen jděte… a řekněte Jimovi, co si o něm myslíte!“
Ellery se zasmál a šel nahoru. Zaklepal na dveře manželovy ložnice, napůl otevřené, a Jim se ozval z koupelny: „Noro? Zatroleně, drahoušku, já jsem věděl, že budeš moje milá holčička a odpustíš mi…“ Ale když zjistil, že je to Ellery, nedokončil. Půl obličeje měl oholenou a ta oholená půlka byla vodnatá, oči měl napuchlé. „Dobrýtro, pane Smith. Pojďte dál.“
„Zastavil jsem se jen tak na minutku, abych se vás zeptal, jak se cítíte, Jime.“ Ellery se opřel o dveře koupelny.
Jim se překvapeně obrátil. „Jak jste se to dozvěděl?“
„Jak jsem se to dozvěděl? Neříkejte mi, že se nepamatujete. Vždyť jsme vás s Pat dovezli domů.“
„Sakra,“ povzdechl si Jim. „Divil jsem se. Nora se mnou nechce mluvit. Ale nemohu říci, že bych jí to zazlíval. Poslyšte, hrozně vám děkuji, Smithe. Kde jste mě našli?“
„V tom Carlattiho podniku na silnici číslo 16. VHorkém koutku.“
„V tom pelechu?“ Jim potřásl hlavou. „Není divu, že je Nora rozladěná.“ Hloupě se usmál. „Bylo mi v noci špatně. Nora na mě koukala, ale nechtěla na mě promluvit ani slovo. Taková pitomost!“
„Taky jste nějaké pěkné pitomosti vykládal, když jsme vás vezli domů, Jime.“
„Já že jsem něco vykládal? Co jsem říkal?“
„Hm… něco jako že se zbavíte nějakého bastarda nebo tak něco,“ řekl Ellery jakoby nic.
Jim zamrkal. Znovu se obrátil k zrcadlu. „To asi není z mé hlavy. Ledaže bych myslel Hitlera.“
Ellery přikývl. Díval se upřeně na holicí strojek. A ten se třásl.
„Vůbec si na tu zatracenou věc nevzpomínám,“ řekl Jim..Ani zbla.“
„Být vámi, tak bych toho flámování nechal,“ řekl Ellery přátelsky. „Nic mi do toho sice není, ale… když potom říkáte takové věci, mohou si to lidi špatně vykládat.“
Jim si ohmatával oholenou tvář. „No jo. To by se asi stalo. Och, má hlava! Víckrát už to neudělám.“
„Řekněte to Noře,“ zasmál se Ellery. „Tak dobré jitro, Jime.“
„Dobré. A ještě jednou děkuji.“
Ellery s úsměvem odešel. Na odpočívadle schodů mu však úsměv z tváře zmizel. Zdálo se mu, že dveře pokoje pro hosty jsou teď otevřené o šířku dlaně víc, než když si šel s Jimem promluvit.
Pro pana Queena bylo pořád těžší a těžší, aby pracoval na svém románu. Jedním důvodem bylo počasí. Venkov byl postříkaný červeněmi a oranžemi a žloutnoucími zeleněmi: byly už teď ve dne i v noci slabé mrazíky, které naznačovaly, že bude brzo sníh; noci nastávaly rychle, jako když práskne. Bylo tu pokušení potulovat se po cestách v odlehlých koutech a drtit pod nohama křehké suché mrtvoly listí. Zvláště po západu slunce, když nebe spouštělo své opony a v osamělých farmářských domech se rozsvěcovala světla a když se tu a tam z ně-jakého temného chléva ozvalo zaeržání nebo zavytí.
Do města přijel Wilcy Gallimard s pěti nákladními vozy krocanů a okamžitě je rozprodal.
„Jo, panečku, Den díkůvzdání už visí všude ve vzduchu, jenom na Výšince v čísle 460 ne,“ říkal si pan Queen.
Potom tu byla Pat. Její nový zvyk ohlížet se přes rameno se stal zvykem chronickým. Lnula k Ellerymu tak otevřeně, že Hermione Wrightová začala v duchu dělat tajné plány a že dokonce i John F., který si kromě formálních chyb na hypotékách a vzácných poštovních známek nikdy ničeho nevšiml, vypadal zamyšleně… Práce byla za těchto okolností velmi obtížná. Ale ze všeho nejvíc zabíralo Ellerymu čas nenápadné pozorování Jima a Nory. V Haightových domácnosti se stav zhoršoval.
Neboť Jim a Nora už spolu „nevycházeli“.
Hádali se tak rozhořčeně, že se Jimovy a Nořiny hlasy nesly listopadovým vzduchem přes celou cestu, jež vedla k domu, a až k domu Wrightových a skrze jeho zavřená okna. Někdy to bylo kvůli Rosemary; někdy kvůli Jimovu pití; někdy kvůli penězům. Před Nořinou rodinou sice Jim a Nora » nadále dělali, že je všechno v nejlepším pořádku, ale každý věděl, co se děje.
„Jim už zase dostal vynadáno,“ hlásila Pat jednoho večera Ellerymu. „Hraje.“
„Hraje?“ opakoval pan Queen.
„Dnes ráno s ním o tom Nora mluvila.“ Pat byla tak nešťastná, že nedokázala klidně posedět. „A on to přiznal… vykřikl to na ni. A hned jedním dechem ji požádal o peníze. Nora ho prosila, aby jí řekl, jaký malér se mu stal, ale čím víc ho Nora prosí, tím je Jim zlostnější a hrubší. Ellery, já si myslím, že je praštěný. Opravdu!“
„To není odpověď,“ řekl Ellery paličatě. „Jeho chování musí mít nějakou logiku. Ale zatím logiku nemá, Patty. Kdyby aspoň promluvil. Ale on nepromluví. Tuhle noc ho přivezl domů taxíkem Ed Hotchkiss. Čekal jsem na verandě… Nora šla spát. Jim měl pěkně v hlavě. Ale když jsem se ho začal vyptávat…“ Ellery pokrčil rameny, „otočil se ke mně zády… Pat.“
Pat sebou trhla. „Copak.“
„Dává do zastavárny šperky.“ ^
„Dává do zastavárny šperky? Čí?“
„Sledoval jsem ho za oběda, když opustil banku. Vlezl k Simpsonovi a zastavil něco, co mi připadalo jako nějaká brož s kamejí zasazenou v rubínech.“
„To je Nořina! Dala jí ji teta Tabitha jako dárek k promoci!“
Ellery ji vzal za ruce. „Jim žádné vlastní peníze nemá, že?“
„Ne, kromě těch, které si vydělá.“ Patiny rty se zúžily. „Tuhle s ním otec promluvil. O jeho práci. Jim ji zanedbává. Znáte papá. Je mírný jako beránek. Muselo ho to uvádět do strašných rozpaků. Ale Jím na něj zarafal a ubohý papá jen zamrkal a odešel. A všiml jste si, jak vypadá má matka?“
„Zaražená.“
„Mamá nechce nic špatného připustit, ani přede mnou. Nikdo, nikdo to nechce připustit. A Nora je horší než všichni ostatní! A město… Emmy DuPréová má víc řečí než Goebbels! Všichni si šeptají… Nenávidím je! Nenávidím to město, nenávidím Jima…“
Ellery ji musel obejmout.
Nora chystala Den díkůvzdání s jakýmsi zoufalstvím… jako žena, která se snaží setrvat ve svém světě, i když kolem ní hřmí a vzdouvají se bouřlivé vlny.
Byli tu dva nejbáječnější krocani od Wilcyho Gallimarda a musely se v nesmyslném množství nastrouhat kaštany, rozvařit brusinky z Lysé hory a vodnice a tykve a musela se nadělat spousta cukroví… a všechno to vyžadovalo přípravu, rušnou činnost, práci, ať už s pomocí Alberty Manaskasové anebo bez ní… všechno to vyžadovalo soustředění. A zatímco byl dům prostoupen libými vůněmi, Nora nesnesla, aby jí někdo kromě Alberty pomáhal – ani Pat, ani Hermione, a dokonce ani Ludie, která v ty dny chodila a brblala něco jako „tyhle protivné mladé ženušky, co vědí všechno samy…“
Hermione zvlhly oči: „Tohle je první Den díkůvzdání od naší svatby, Johne, co jsem nepřipravovala rodinnou večeři. Noro, dítě moje, prostřela jsi tak krásně!“
„Možná že tentokrát potíže s trávením mít nebudu,“ ušklíbl se John F. „Tak už toho krocana a nádivku přineste!“
Ale Nora všechny vyhnala do obývacího pokoje – ještě není všecko docela hotovo. Jim, trochu nejistý, ale střízlivý, tam chtěl zůstat a pomáhat. Nora se však na něho mdle usmála a poslala jej za ostatními.
Pan Queen odešel na Haightových verandu, a tak byl první, kdo pozdravil Lolu Wrightovou, když se objevila na cestičce.
„Jak se máte, tuláku?“ řekla Lola.
„A jak vy, tulačko?“
Lola měla na sobě tytéž kalhoty, tentýž přiléhavý svetr a ve vlasech tutéž stuhu. A z jejích zkřivených úst vycházel tentýž pach skotské.
„Nekoukejte na mě tímhle způsobem, cizince! Jsem pozvaná. Opravdu. Norou. Rodinné sešlosti a takové blbiny. Polibek a smíření. Nejsem úzkoprsá. Ale vy jste zrovna takový tulák. Jak to, že jste se na Lolu nepřišel podívat?“
„Román.“
„No ne!“ smála se Lola a přidržela se jeho paže. „Žádný spisovatel nepracuje víc než pár hodin denně, když vůbec pracuje. Je v tom moje Šmudla. Namlouváte si Pat. V pořádku. Mohl byste dělat horší věci. Má dokonce na tom svém elegantním šasi mozek.“
„Mohl bych dělat něco horšího, ale nedělám nic, Lolo.“
„Aoh, jste navíc ušlechtilý. No, udělejte jim peklo, příteli. Omluvte mě. Musím si jít dobírat citlivost své rodiny.“ A Lola odešla opatrně do domu své sestry.
Pan Queen počkal slušnou dobu na verandě a pak šel za ní.
Přišel k výjevu nejčistší radosti. Bylo třeba bystrozraku, aby za Herminým sladkým úsměvem postřehl citový zmatek a aby si všiml, jak se Johnu F. zachvěla ruka, když přijímal od Jima martini. Pat vnutila jednu skleničku Ellerymu, a tak Ellery navrhl, aby si připili na „báječnou rodinu“, načež se všichni odhodlaně napili.
Potom je Nora, celá uzardělá z kuchyně, nahnala do jídelny a oni, jak se slušelo, hlasitě projevovali svůj obdiv nad prostřeným stolem, který byl jako z nějakého obrázkového časopisu… Rosemary se opírala o rámě Johna F.
Stalo se to, zrovna když Jim podával druhou porci krocana.
Jak Nora držela matčin talíř, zalapala najednou po dechu a plný talíř jí upadl do klína. Nořin drahocenný anglický staffordshirský talíř se rozbil na podlaze.
Jim sevřel lenochy své židle.
Nora vyskočila, přitiskla si dlaně na šaty, její ústa byla zkřivená hroznou křečí.
„Noro!“
Ellery byl jedním skokem u Nory. Slabě ho odstrkovala. Olizovala si rty, bílé jako nový ubrus. Pak se z Elleryho rukou s překvapující silou vymanila a s pláčem utekla.
Slyšeli její klopýtání nahoře a klapnutí dveří.
„Je nemocná. Nora je nemocná!“
„Kde jsi, Noro?“
„Zavolejte někdo doktora Willoughbyho!“
Ellery a Jim dospěli do hořeního patra společně. Jim koukal kolem sebe jako divoch. Ale Ellery už bušil na dveře koupelny.
„Noro!“ křičel Jim. „Otevři dveře! Co je s tebou?“
Potom tam přišla Pat a ostatní.
Doktor Willoughby tady bude za okamžik,“ řekla Lola. „Kde je Nora? Jděte pryč, vy mužští!“
„Zbláznila se?“ vyhrkla Rosemary.
„Vyrazte dveře!“ poroučela Pat. „Ellery, vyrazte je! Jime… papá… pomozte mu!“
„Z cesty, Jime,“ řekl Ellery. „Vy tady jen hloupě překážíte!“
Ale při prvním nárazu do dveří začala Nora křičet:
„Jestli sem někdo vejde, tak… tak… Nechoďte sem!“
Hermy vydávala kňučivé zvuky jako nemocná kočka a John F. ji konej šil: „No tak, Hermy. No tak; Hermy, no…“
Při třetím náporu dveře povolily. Ellery vpadl do koupelny a přiskočil k Noře. Nora byla skloněná nad umývadlem, třásla se, zesláblá a nazelenalá, a polykala plné lžíce magnéziového mléka. A když se v mdlobách hroutila do jeho náruče, vrhla na něj podivný triumfální pohled.
Později však, když už byla v posteli, došlo ke scéně.
„Připadám si jako… jako nějaké zvíře v zoologické zahradě! Prosím tě, matko… jděte odtud všichni pryč!“
Všichni odešli kromě paní Wrightové a Jima. Ellery slyšel Noru z plošiny nad schody v hoření předsíni. Její tón byl trochu ječivý a drmolila slova jedno přes druhé.
„Ne, ne, ne! Já ho nechci! Nechci ho vidět!“
„Ale drahá,“ lamentovala Hermy, „doktor Willoughby… doktor, který tě přivedl na svět, přece…“
„Jestli se ten starý… ten starý kozel ke mně přiblíží,“ ječela Nora, „tak udělám něco zoufalého! Spáchám sebevraždu! Vyskočím z okna!“
„Noro!“ zasténal Jim.
„Jdi pryč! Ty taky, matko!“
Pat a Lola přistoupily ke dveřím ložnice a volaly naléhavě na matku: „Mami, je hysterická. Nech ji samotnou… uklidní se.“ Hermy se pomalu odkradla a Jím za ní. Byl kolem očí celý rudý a vypadal poplašeně.
Slyšeli, jak Nora uvnitř zvrací. A jak pláče.
Když doktor Willoughby celý udýchaný přišel, řekl mu John F., že to byl omyl, a poslal ho pryč.
Ellery zlehka zavřel své dveře. Ale ještě než rozsvítil světlo, věděl, že někdo v pokoji je.
Otočil vypínačem a řekl: „Pat?“
Pat ležela na jeho posteli zhroucená v křeči. Na polštáři poblíž jejího obličeje byla vlhká skvrna.
Pat ve světle zamrkala. „Čekala jsem na vás. Kolik je hodin?“
„Půlnoc pryč.“ Ellery zhasil světlo a sedl si vedle ní. „Jak je Noře?“
„Říká, že je jí dobře. Myslím, že bude v pořádku.“ Chvíli byla Pat zticha. „Kam jste zmizel vy?“
„Ed Hotchkiss mě zavezl do Connhavenu.“
„Do Connhavenu! To je pětasedmdesát mil.“ Pat se prudce posadila. „Co jste dělal, Ellery?“
„Vzal jsem obsah Nořina talíře do výzkumné laboratoře. Zjistil jsem, že je v Connhavenu dobrá. A…“ Chvilku se odmlčel. „Jak říkáte, je to pětasedmdesát mil… od Wrightsvillu.“
„A vy jste tam… oni tam…“
„Nenašli nic.“
„Tak potom možná…“

Ellery se zvedl z lůžka a začal chodit po temném pokoji sem a tam. „Něco snad. Koktajly. Polévka. Předkrmy. Byla malá pravděpodobnost, že se strefím; věděl jsem, že to nevyjde. Ale ať to dostala v čemkoli, v každém případě to bylo v jejím jídle nebo pití. Arzenik. Všechny příznaky. Naštěstí si vzpomněla a spolykala magnéziové mléko… je to v případě arzenikové otravy nouzový protijed.“
„A dneska máme… Den díkůvzdání,“ řekla Pat zničeně. „Jimův dopis Rosemary byl datovaný osmadvacátého listopadu… dneska! Má žena je nemocná! Má žena je nemocná, Ellery!“
„Pr, Paty. Děláte závěry… Mohla to být náhoda.“
„Myslíte?“ ‚
„Mohl to být záchvat nevolnosti ze zkaženého žaludku. Nora je ve stavu vzrušení. Četla ty tři dopisy, viděla tu pasáž o arzenicích v té toxikologické knize… může to mít všechno původ psychický.“
„Ano…“
„Naše představy jsou možná ukvapené. V každém případě je čas. Jestli je tu nějaký záměr, pak je tohle jenom začátek.“
„Ano…“
„Pat, já vám slibuji, že Nora nezemře.“
‚Ach Ellery.“ Přistoupila k němu v té tmě a skryla si obličej do jeho kabátu. „Já jsem tak ráda, že jste tady…“
„Odejděte z mé ložnice,“ řekl pan Queen něžně, „dřív než na mě přijde váš papá s brokovnicí.“

Kapitola 12

VÁNOCE: DRUHÉ VAROVÁNÍ

Napadl pivní sníh. V údolích se dělaly páry. Hermy se zabývala přípravami vánočních košíčků pro chudobinec. Nahoře na kopcích svištěly lyže a chlapci neúnavně pozorovali rybníky, kdy zamrznou‘.
Ale Nora…
Nora a Jim byli záhadou. Nora se ze své „in-dispozice“ o Dni díkůvzdání zotavila. Byla trochu bledší, trochu hubenější a trochu neklidnější, ale vyrovnaná, ovládala se. Nicméně tu a tam se zdála vystrašená a nechtěla s nikým mluvit.
Její matka se pokoušela přimět ji k řeči.
„Co je s tebou, Noro? Mně to povědět můžeš.“
„Nic. Co všichni máte?“
„Ale Jim pije, má drahá. Je toho plné město,“ řekla s povzdechem Hermy. „Začíná to být… národní ostuda. A hádáte se s Jimem, to je fakt…“
Nora stiskla rty. „Matko, měla bys mě prostě nechat, abych si svůj život žila podle svého!“
„Tvůj otec se trápí…“
„To je mi líto, matko. Ale je to můj život.“
„Je snad příčinou všech těch sporů Rosemary? Pořád bere Jima stranou a něco mu šeptá. Jak dlouho tu bude? Noro, drahoušku, jsem tvá matka. Můžeš své matce důvěřovat…“
Ale Nora s pláčem utekla.
Pat viditelně zestárla.
„Ellery, ty tři dopisy… jsou pořád ještě v Nořině krabici na klobouky v jejím šatníku. Podívala jsem se tam včera večer. Nemohla jsem se ovládnout.“
„Já vím,“ vzdychl Ellery.
„Vy jste si to taky ověřil?“
„Ano. Patty, ona si je znovu přečetla. Je na nich vidět, že je měla znovu v ruce…“
„Ale proč se Nora nechce podívat pravdě do očí?“ zvolala Pat. „Ví, že osmadvacátého listopadu měla první záchvat, jak jí to řekl první dopis. Ale ona odmítá přijmout doktora a odmítá podniknout jakékoli kroky ke své obraně, odmítá pomoc… Já nejsem s to ji pochopit!“
„Je možné, že se Nora děsí skandálu,“ řekl Ellery starostlivě.
Pat doširoka otevřela oči.
„Vypravovala jste mi, jak se stáhla ze světa, když ji Jim před několika lety opustil v den, kdy měla být svatba. Vaše sestra Nora má hluboký sklon k maloměstské pýše, Pat. Nesnáší, aby se o ní dělaly řeči. Kdyby to někdy vyšlo najevo…“
„To je ono,“ řekla Pat a v jejím hlase byl údiv. „Byla jsem hloupá, že jsem to dřív neviděla. Ona to vidět nechce, je jako dítě. Zavři oči a bubáka neuvidíš. Máte pravdu, Ellery. Ona se bojí města!“
V pondělí večer před vánocemi seděl pan Queen na pařezu hned za krajem lesa a pozoroval dům číslo 460 v ulici Na Výšince. Nebyl měsíc, ale byla tichá noc a zvuky se nesly daleko a jasně.
Jim a Nora byli zase v tom.
Pan Queen si třel studené ruce.
Šlo o peníze. Nora byla neodbytná. Kde své peníze utratil? Co se stalo s její broží s kamejí? „Jime, musíš mi to říci. Tohle nemůže pokračovat. To nejde!“
Jimův hlas byl nejprve tichý, ale pak se začal zvyšovat a byl jako láva. „To bude výslech třetího stupně?!“
Pan Queen dychtivě naslouchal, aby se doslechl něčeho nového a objevil klíč k tomu chování. Neuslyšel nic, co se už nedověděl dřív. Dva mladí lidé křičeli v zimní noci jeden na druhého a on zatím jako blázen seděl v zimě a tajně poslouchal.
Vstal z pařezu a dal se po okraji lesa k Wrightových domu a k teplu. Ale pak se zastavil. V průčelí Domu malérů bouchly dveře… O kolik se to pojmenování zdálo v těchhle dnech případnější!
Ellery se rozběhl sněhem ve stínu velkého domu.
Jim Haight letěl potácivě po cestě dolů a vskočil do svého vozu.
Ellery zaběhl do Wrightových garáže. Měl s Pat ujednáno, aby stále nechávala v zapalování svého kabrioletu klíče pro případ, že by vůz potřeboval.
Jimův vůz sjížděl s cákáním dolů z Výšinky nebezpečnou rychlostí a Ellery jel za ním. Nerozsvítil Patina přední světla, viděl dost dobře od světel vozu Jimova.
Silnice číslo 16… Vic Carlatti…
Bylo skoro deset, když se Jim vypotácel z Horkého koutku a nasedl znovu do vozu, Podle toho, jak to vůz šněroval, věděl Ellery, že je Jim velmi opilý. Jede domů?
Ne. Odbočil do města. Jede do města! Kam?
Jim se smykem zastavil před ubohým dřevěným činžovním domem v samém středu Doleního Města. Odpotácel se do temné chodby.
V chodbě smutně svítila pětadvacetiwattová žárovka. Ellery v jejím světle viděl, jak Jim leze do schodů, klepe na dveře s rozpraskaným a oprýskaným štítkem.

„Jime!“ To zvolala Lola Wrightova.
Dveře se zavřely.
Ellery běžel po schodech nahoru, ale než na nějaký schod stoupl plnou nohou, vyzkoušel každý, jestli nevrže. Na odpočívadle schodů nijak nezaváhal a šel rovnou k Loliným dveřím a přitiskl ucho na jejich tenkou stěnu.
„Musíš,“ slyšet Jima křičet. „Lolo, neodmítej mi to. Jsem zoufalý člověk. Jsem zoufalý…“
„Ale já jsem ti řekla, Jime, že žádné peníze nemám,“ řekla Lola chladným hlasem. „Sedni si tady. Jsi nestydatě opilý.“
„No tak jsem opilý,“ smál se Jim.
„Kvůli čemu jsi zoufalý?“ Lola teď mluvila sladce. „Tamhle… není to pohodlnější? No tak, Jime, řekni malé Lole všechno…“
Haight začal plakat. Jeho pláč začal být přidušený a Ellery se dovtípil, že Jim přitiskl svůj obličej na Lolinu hruď. Lolino mateřské šeptání bylo nezřetelné.
Ale pak vyjekla, jakoby bolestí, a Ellery málem proletěl dveřmi.
„Jime, tys mě odstrčil!“
„Všechny jste stejné! Ňu, ňu, ňu. Řekni Lole, ano? Dej ty ruce ode mne pryč! Nic ti neřeknu!“
„Bude lepší, když teď půjdeš domů, Jime.“
„Dáš mi prachy, nebo mi prachy nedáš?“
„Vždyť jsem ti, Jime, řekla…“
„Nikdo mi nedá prachy! Když se člověk dostane do maléru, tak mu nevyplázne prachy ani vlastní žena. Víš, co bych měl udělat? Víš to? Měl bych…“
„Co, Jime?“
„Nic. Nic…“ Jeho hlas ztěžkl. Následovala dlouhá pomlka. Jim zřejmě usnul. Ellery byl zvědavý a čekal. Potom zaslechl slabý Lolin výkřik a jak Jim zafrkal, když se probudil.
„Říkal jsem ti, abys na mě nesahala!“
Odpověď: Árzentrioxid je velmi slabé rozpustný v alkoholu, ale vzhledem k tomu, že je v koktajlu značné množství vody, rozpustí se v něm ihned. Je, jak víte, rozpustný ve vodě. Pokud jde o druhou část otázky, nikoli, v alkoholu by neztratil nic ze své jedovatosti.
Otázka: Děkuji vám, pane doktore Magille. Pane doktore Martine, můžete svědkovi položit své otázky.
Soudce Martin se křížového výslechu vzdává.
Státní žalobce povolává Myrona Garbacka, majitele Hornoměstské lékárny ve Wrightsvillu, aby předstoupil jako svědek.
Pan Garback je nachlazený; má červený napuchlý nos. Každou chvíli ve svém svědeckém křesle smrká a neklidně se vrtí. Paní Garbacková, bledá Irčanka, pozoruje z auditoria svého manžela plna úzkosti.
Po náležité přísaze Myron Garback dosvědčuje, že „někdy“ během října 1940 – loňského října – James Haight přišel do Hornoměstské lékárny a požádal o „malou plechovku Quicka“.
Otázka: Co to přesně je Quicko, pane Garbacku?
Odpověď: Je to přípravek užívaný k hubení hlodavců a škodlivého hmyzu.
Otázka: Co je v Quicku smrtící součástí?
Odpověď: Árzentrioxid. (Kýchnutí. Smích. Klepání Newboldova kladívka.)
Paní Garbacková rudne a kouká smutně kolem sebe.
Otázka: Ve velmi koncentrované podobě?
Odpověď: Ano, pane.
Otázka: Prodal jste obžalovanému plechovku tohoto jedovatého přípravku, pane Garbacku?
Odpověď: Ano, pane. Je to obchodní přípravek, který se prodává bez předpisu.
Otázka: Vrátil se ještě někdy obžalovaný, aby si obstaral další Quicko?
Odpověď: Ano, pane, asi o dva týdny později. Řekl, že plechovku s tou látkou někam založil, a tak si musí koupit plechovku novou. Prodal jsem mu novou plechovku.
Otázka: Řekl obžalovaný… vyjádřím otázku jinak. Co vám obžalovaný řekl a co vy jste řekl obžalovanému, když si kupoval první plechovku?
Odpověď: Pan Haight řekl, že má v domě myši a chce je vyhubit. Řekl jsem, že jsem překvapený, protože jsem nikdy neslyšel, že by byly na Výšince myši. On na to neřekl nic.
Křížový výslech soudce Eliho Martina:
Otázka: Pane Garbacku, kolik plechovek Quicka byste odhadoval, že jste v měsíci říjnu minulého roku prodal?
Odpověď: Na to je těžké odpovědět. Hromadu. Je to můj nejlépe se prodávající jed na myši… a Dolení Město je jimi zamořené.
Otázka: Pětadvacet? Padesát?
Odpověď: Asi tak nějak.
Otázka: Tak tedy není nijak neobvyklé, když si zákazníci kupují tenhle jedovatý přípravek… čistě na hubení krys?
Odpověď: Ne, pane, není to vůbec nic neobvyklého.
Otázka: A jak to, že si pamatujete, že si nějaký koupil pan Haight… že si to pamatujete pět měsíců?
Odpověď: Utkvělo mi to prostě v mysli. Možná proto, že koupil dvě plechovky tak těsně po sobě a že je z Výšinky.
Otázka: Jste si jist, že to byly dvě plechovky v rozmezí dvou týdnů?
Odpověď: Ano, pane. Nebyl bych to řekl,‘ kdyby tomu tak nebylo.
Otázka: Nekomentujte to, prosím; odpovězte pouze na otázku. Pane Garbacku, vedete si záznamy o prodeji Quicka, pokud jde o zákazníky?
Odpověď: Nemusím, pane soudce. Podle zákona je možno prodávat…
Otázka: Odpovězte na otázku, pane Garbacku. Máte napsaný záznam o údajné koupi Quicka panem Jamesem Haightem?
Odpověď: Ne, pane, ale…
Otázka: Pak je tu jen vaše tvrzení, opírající se o to, že se pamatujete na dvě události, ke kterým, jak tvrdíte, došlo před pěti měsíci, totiž že obžalovaný od vás koupil Quicko?
Prokurátor Bradford: Vaše blahorodí, svědek je pod přísahou. Odpověděl na otázku obhájce nikoli jednou, nýbrž několikrát. Vznáším námitku.
Soudce Newbold: Zdá se mi, že svědek odpověděl, pane obhájce. Námitce se vyhovuje.
Otázka: To je vše, děkuji vám, pane Garbacku.
Znovu byla ke svědecké výpovědi povolána Alberta Manaskasová. Na otázky pana Bradforda dosvědčuje, že v „domě paní Nory nikdy žádné krysy neviděla“. Dále dosvědčuje, že „také nikdy neviděla žádný jed na krysy“.
Při křížovém výslechu se soudce Martin Alberty Manaskasové ptá, jestli není pravda, že je v truhle na nářadí ve sklepě Haightova domu velká past na myši.
Odpověď: Ze tam je past?
Otázka: To se ptám já vás, Alberto.
Odpověď: Se mi zdá, že tam je.
Otázka: Když tam nejsou krysy, Alberto, proč myslíte, že tam Haightovi tu past mají?
Prokurátor Bradford; Vznáším námitku. Sugestivní otázka.
Soudce Newbold: Vyhovuje se. Pane obhájce, musím vás požádat, abyste svůj křížový výslech omezil na…
Soudce Martin (poníženě): Ano, vaše blahorodí.
Emmeline DuPréová pod přísahou dosvědčuje, že je učitelkou dramatického a tanečního umění Na Výšince č. 468 ve Wrightsvillu, „hned vedle domu Nory Wrightové“.
Svědkyně dosvědčuje, že vloni v listopadu a prosinci „slýchala náhodou“ časté hádky mezi Norou a Jamesem Haightovými. Ty hádky byly kvůli těžkému pití pana Haighta a kvůli jeho častému požadování peněz. Jedna hádka byla obzvlášť prudká, a to v prosinci, kdy slečna DuPréová slyšela, jak Nora Haightova odmítla dát svému manželovi „jakékoli další peníze“. „Zaslechla náhodou“ slečna DuPréová něco, z čeho by bylo možno usoudit, proč potřeboval obžalovaný tolik peněz?
Odpověď: To je to, co mě tolik zaráželo, pane Bradforde…
Otázka: Soud nezajímají vaše emocionální reakce, slečno DuPréová. Odpovězte na otázku.
Odpověď: Jim Haight se přiznával, že hrál a prohrál spoustu peněz a že peníze potřebuje proto, říkal.
Otázka: Padlo ze strany pana Haighta nebo paní Haightové nějaké jméno nebo byla zmínka o nějakém místě v souvislosti s hraním obžalovaného?
Odpověď: Jim Haight řekl, že prohrál spoustu peněz v Horkém koutku, v tom ostudném podniku na silnici číslo šestnáct…

Soudce Martin: Vaše blahorodí, navrhuji, aby celé svědectví této svědkyně bylo škrtnuto. Nemám námitky proti vzájemným ústupkům v tomto procesu… pan Bradford se mnou měl neobyčejnou trpělivost a je to případ podle všeobecného názoru obtížný vzhledem k tomu, že tu jde o tak neurčité nepřímé důkazy…
Pan Bradford: Směl bych požádat pana obhájce, aby omezil své poznámky a přestal se pokoušet o ovlivňování poroty charakterizováním tohoto případu?
Soudce Newbold: Pane obhájce, pan prokurátor má pravdu. Jaká je tedy vaše námitka proti svědectví této jsvědkyně?
Soudce Martin: Žaloba se nepokusila určit dobu a okolnosti, za jakých svědkyně údajně zaslechla rozhovor mezi obžalovaným a jeho ženou. Má se všeobecně za to, že svědkyně nebyla přítomna v témž pokoji, dokonce ani ne v témž domě. Jak tedy mohla něco „zaslechnout“? Jak si může být jista, že ty dvě osoby byly obžalovaný a jeho žena? Viděla je? Neviděla je? Mám za to…
Slečna DuPréová: Ale já jsem to všechno slyšela na vlastní uši!
Soudce Newbold: Slečno DuPréová! Prosím, pane Bradfordě..
Pan Bradford: Žaloba povolala slečnu DuPréovou ke svědecké výpovědi ve snaze ušetřit ženě obžalovaného bolest ze svědčení o hádkách.-..
Soudce Martin: Moje stanovisko je jiné.-Soudce Newbold: Jistěže. Nicméně vám,’pane obhájce, navrhuji, abyste svoje stanovisko podal v křížovém výslechu. Námitka se zamítá. Pokračujte, pane Bradforde.
Pan Bradford pokračuje ve zjišťování dalších svědectví, pokud jde o hádky mezi Jimem a Norou. Při křížovém výslechu dohání soudce • Martin slečnu DuPréovou k rozhořčeným slzám. Vykládá, v kterém místě byla vzhledem k těm, kdo vedli rozhovor, že byla přikrčená u okna své ložnice a poslouchala potmě hlasy, které se rozléhaly přes chodník mezi jejím domem a domem Haightů, zaplétá ji, pokud jde o dotyčná data. a dobu, takže si několikrát zjevně protiřečí. Auditorium se baví.
J. P. Simpson, majitel Simpsonovy zastavárny na náměstí ve Wrightsvillu, pod přísahou dosvědčuje, že v listopadu a v prosinci minulého roku dal James Haight do zástavy v Simpsonově zastáváme různé klenotnické předměty.
Otázka: Klenoty jakého druhu, pane Simpsone? ..
Odpověď: Nejprve to byly pánské zlaté hodinky. Odepjal je od svého řetízku, aby je zastavil. Pěkné zboží. Slušná cena…
Otázka: Jsou to tyto hodinky?
Odpověď: Ano, pane. Vzpomínám si, že jsem mu udělal slušnou cenu…
Otázka: Zařazeno mezi doličné předměty.
Zapisovatel: Doklad žaloby číslo třicet jedna.
Otázka: Přečetl byste nám nápis na hodinkách, pane Simpsone?
Odpověď: Co? Ach tak! „Jimovi Nora.“
Otázka: Co. zastavil obžalovaný dále, pane Simpsone?
Odpověď: Zlaté a platinové prsteny, brož s kamejí a tak dále. Všecko zlaté zboží. Velmi dobré zboží na poskytnutí půjčky.
Otázka: Poznáváte tyto klenotnické předměty, které vám nyní ukazuji, pane Simpsone?
Odpověď: Ano, pane. Jsou to ty, co jsem přijal do zástavy. Bral jsem to za velice slušné ceny…
Otázka: Na tom nezáleží, co jste mu dával. Tyto poslední předměty jsou všecko dámské šperky, je to tak?
Odpověď: Souhlasí.
Otázka: Přečtěte různé nápisy na nich. Nahlas.
Odpověď: Jen co si nasadím brýle. „N. W.“…
„N. W. H.“ N. W.“
Nořiny šperky jsou uloženy mezi doličné předměty.
Otázka: Ještě jednu poslední otázku, pane Simpsone. Vykoupil někdy obžalovaný některý předmět, který u vás zastavil?
Odpověď: Ne, pane. Jen mi vždycky jednou za čas přinesl něco nového a já jsem mu platil slušné ceny.
Soudce Martin se křížového výslechu vzdává.
Donald Mackenzie, předseda wrightsvillské Společnosti pro osobní peněžní záležitosti, dosvědčuje, když byl vzat náležitě pod přísahu, že si James Haight od SOPeZu v posledních dvou měsících minulého roku vypůjčil značné částky.
Otázka: Na jakou záruku, pane Mackenzie?
Odpověď: Na žádnou.
Otázka: Není to u vaší firmy neobvyklé, pane Mackenzie, půjčovat peníze bez záruky?
Odpověď: No, Společnost pro osobní peněžní záležitosti provozuje sice velmi liberální politiku půjček, ale obvykle ovšem záruku požaduje. Korektní obchod, rozumíte? Jenomže vzhledem k tomu, že byl pan Haight místopředsedou Wrightsvillské národní banky a zetěm Johna Fowlera Wrighta, udělala naše společnost v jeho případě výjimku a poskytovala mu půjčky na pouhý podpis.
Otázka: Splatil obžalovaný nějaké částky na své dluhy, pane Mackenzie?
Odpověď: Nesplatil.
Otázka: Vynaložila vaše společnost nějaké úsilí, aby dlužné peníze inkasovala, pane Mackenzie?
Odpověč: No ano. Ne že by nám to dělalo starosti, ale… no, bylo to pět tisíc dolarů, a když jsme pana Haighta několikrát požádali, aby platil, jak bylo dohodnuto, a když k žádnému vyrovnávání nedocházelo, tak jsme… tak jsem nakonec zašel do banky za panem Wrightem, tchánem pana Haighta, a vyložil jsem mu situaci a pan Wright řekl, že o půjčce svého zetě neví, ale že to samozřejmě sám zaplatí a abych o tom nic neříkal a… aby to zůstalo důvěrně mezi námi. Byl bych to také tak udělal, jenomže tenhle soud a všechno…
Soudce Martin: Vznáším námitku. To sem nepatří, je to nepodstatné…
Otázka: Nevadí, pane Mackenzie. Zaplatil pan John F. Wright vaší společnosti dluh v plném rozsahu?
Odpověď: Ano, základní částku i úroky.
Otázka: Vypůjčil si obžalovaný od prvního ledna tohoto roku nějaké peníze?
Odpověď: Ne, pane.
Otázka: Hovořil jste někdy s obžalovaným od prvního ledna tohoto roku?
Odpověď: Ano. Pan Haight mě uprostřed ledna přišel navštívit a začal vysvětlovat, proč mi na svou půjčku nic nesplatil. Řekl, že udělal nějaké špatné investice… žádal o poshovění a řekl, že určitě svůj dluh splatí. Řekl jsem mu, že to už udělal jeho tchán.
Otázka: Co na to řekl obžalovaný?
Odpověď: Neřekl ani slovo. Vyšel prostě z mé kanceláře.
Soudce Martin přikročil ke křížovému výslechu.
Otázka: Pane Mackenzie, nepřipadalo vám divné, že místopředseda bankovní instituce, jako je Wrightsvillská národní banka, a zeť předsedy té banky k vám přichází půjčovat si peníze?
Odpověď: No, myslím, že připadal i. Jenomže jsem si představoval, že je to záležitost důvěrná, víte…
Otázka: V důvěrné záležitosti, bez vysvětlení nebo záruky, na pouhý podpis, a vy jste přesto půjčil sumu pěti tisíc dolarů?
Odpověď: No, věděl jsem, že by to starý John F. uhradil, kdyby…
Pan Bradford: Vaše blahorodí…
Soudce Martin: To je všechno, pane Mackenzie.
V soudní síni vůbec žádné nové důkazy proti Jimovi Haightovi najevo nevyšly. Ale několik jich vyšlo najevo u Vica Carlattiho, několik v kadeřnickém salónu Hollisova hotelu, několik v zubní ordinaci doktora Emila Poffenbergera v Uphamově činžovním bloku, několik v Taverně při silnici, která patřila Gusovi Olesenovi, a přinejmenším jeden barvitý fakt vytáhl z mazavky pana Andersona jeden newyorský reportér při interviewu, který se odehrával na piedestalu dolnoměstského památníku padlým ze světové války, kde byl náhodou v té chvíli pan Anderson natažený.
Emmeline DuPréová slyšela příběh Luigiho Marina od Tessie Lupinové. Slečna DuPréová dokončovala právě svou dlouhou prohlídku v obchodu s kosmetikou na Dolnoměstské hlavní, kde Tessie pracuje, a Tessie byla zrovna předtím na obědě se svým manželem, který je jedním z holičů u Luigiho Marina. Joe to řekl Tessii, Tessie to řekla Emmy DuPréové a Emmy DuPréová…
Pak se město začalo doslýchat dalších historek a ve starých vzpomínkách se slídilo po špinavém a lesknoucím se svinstvu. A když se to dalo všechno dohromady, začalo se ve Wrightsvillu říkat: No, děje se něco podivného. Nemyslíte, že měl Frank Lloyd pravdu, když tvrdil, že je Carter Bradford Wrightových přítel, a všechno ostatní? Proč nepožádal o svědectví Luigiho a doktora Poffenbergera? A Gusa Olesena? A ostatní? Vždyť je z toho všeho jasné jak den, že Jim Haight chtěl Noru zabít! Vyhrožoval jí po celém městě!
Luigi Marino přiměl jednou ráno náčelníka Dakina, když přišel před otevřením soudu na rychlé oholení, aby promluvil. Joe Lupin od sousedního křesla oběma chlupatýma ušima poslouchal.
„Poslyšte, šéfe,“ řekl Luigi velice vzrušeně, „čekám na vás celý čas! Vzpomněl jsem si zrovna na něco ohromného!“
„Jo, Luigi? Stručně a nerozčilujte se.“
„Minulý listopad. Jim Haight sem jeden den přišel, abych ho ostříhal. Povídám panu Haightovi: ‚Pane Haight, já se ohromně cítím. Víte proč? Budu se ženit!‘ Pan Haight povídá, že to je dobře a kdo je ta šťastná. Povídám: ‚Francesca Botiglianová. Znám ji z domova. Dělala v Saint Louey, ale já jsem jí v dopise udělal návrh a teď přijede do Wrightsvillu a stane se paní Marinovou. Poslal jsem jí sám jízdenku i peníze na útratu. To je něco, ne?‘ Vzpomínáte si, šéfe, že jsem se ženil…“
„Samozřejmě, Luigi, jen klid.“
„A co na to povídá pan Haight? Povídá: ‚Luigi, nikdy si neber chudou holku. Nejdou z toho procenta!‘ Vidíte? Vzal si to děvče Noru pro její prachy! Přimějte pana Bradforda, aby mě zavolal jako svědka. Já jim to tam řeknu!“
Náčelník Dakin se tomu smál.
Ale Wrightsville se tomu nesmál. Wrightsvillu se zdálo logické, že by Luigiho historka měla být součástí svědectví u soudu. Ukázala by, že se s Norou Wrightovou Jim oženil pro její peníze. Muž, který se chce oženit se ženou pro její peníze, ten ji kvůli tomu i otráví.., A ty wrightsvillské dámy, které měly to neštěstí a měly v rodině právníky, vyslechly několik kousavých poznámek o tom, co to je „přípustné“ svědectví.
Doktor Poffenberger opravdu před procesem zašel za prokurátorem Bradfordem a nabízel, že bude svědčit.
„Haight totiž ke mně loni v prosinci přišel, Cárte, s abscesem na zubu moudrosti. Dal jsem mu plyn, a zatímco byl pod vlivem plynu, povídal: ‚Já se jí zbavím. Já se jí zbavím!‘ A potom řekl: ‚Potřebuju ty peníze kvůli sobě. Chci ty peníze pro sebe!‘ Copak to nedokazuje, že ji zamýšlel zabít a proč?“
„Ne,“ řekl Bradford unaveně. „Mluvení v bezvědomém stavu. Takové svědectví je nepřípustné. Jděte, Emile, a nechtě mě pracovat, ano?“
Doktor Poffenberger se nad tím pohoršil. Opakoval tu historku tolika svým známým, kolik jich bylo ochotno ji poslouchat, a to byli skoro všichni.
Historka Gusa Olesena se dostala k prokurátorovým uším prostřednictvím strážníka Chrise Dorfmana z oddělení rozhlasu (jeden

vůz). Strážník Chris Dorfman náhodou zapadl do podniku Gusa Olesena na jednu „pro zahřátí“ (jak řekl) a Gus mu „celý žhavý“ vykládal, co mu, Gusovi, jednou Jim Haight řekl, když byl „stříknutý“. A teď byl celý žhavý strážník Chris Dorfman, protože celé týdny přemýšlel, jak by se mohl do toho procesu dostat a svědčit a objevit se v novinách.
„Ale co vlastně měl Haight říkat, Chrisi?“ zeptal se ho prokurátor Bradford.
„No, Gus říká, že Jim párkrát přijel do Taverny nadraný a chtěl pít, a Gus říká, že ho vždycky odmítal. Jednou dokonce zatelefonoval paní Haightové a poprosil ji, aby si tam pro svého manžela přišla, dělal hotové peklo, byl špinavý až za ušima. Ale ta věc, co si na ni Gus vzpomíná a co byste měl podle mého ve svém procesu mít, pane Bradforde, je to, že když tam jednou v noci Haight byl, opilý, a začal zuřit na ženské a na manželství a jaká je to všechno všivárna, tak řekl: ‚Nedá se nic dělat než zbavit se jí, Guse. Musím se jí zbavit, nebo zcvokova-tím. Já se z ní zcvoknu!‘“
„Mluvení pod vlivem alkoholu,“ zabručel Cart. „Velice sporné. Chcete, abych tenhle proces prohrál kvůli chybě, která může všecko zvrátit? Vraťte se do svého rozhlasového vozu.“ Historka pana Andersona byla prostomyslnost sama. Vykládal důstojně newyorskému reportérovi toto: „Pane, pan Haight a já jsme spolu při mnoha příležitostech popíjeli z purpurové láhve. Spřízněné duše, víme? Kdykoli se na náměstí potkáme, tak se obejrnem. No a vzpomínám si na ten památný večer v.temném prosinci‘, jak jsme rozmlouvali ‚v téhle naší mrňavé díře mrazivé hodiny mimo domov‘ – a to je Cymbeline, pane, tuze zanedbávané mistrovské dílo…“
„Odbočujeme,“ řekl reportér. „Co se stalo?“
„No, pane, pan Haight mě objal oběma rukama a řekl, cituji: ‚Já ji zabiju, Andy. Uvidíš, co udělám. Já ji sprovodím ze světa a bude po ní!‘“
„To je úža,“ řekl reportér a nechal pana Andersona, aby se vrátil na piedestal dolnoměstského památníku padlých z první světové války a spal dál.
Ale prokurátor Bradford odmítl i tohle šťavnaté sousto a ve Wrightsvillu se šeptalo, že tu „něco nehraje“ a šuškalo se a šuškalo a šuškalo.
Soudce Lysander Newbold se o těch pověstech doslechl a od toho dne na konci každého zasedání soudu porotu přísně varoval, aby s nikým o procesu nemluvila a aby o něm nemluvili dokonce ani porotci mezi sebou.
Panovalo přesvědčení, že se o to, aby tyhle pověsti upoutaly pozornost soudce Newbolda, nějak přičinil Eli Martin. Neboť soudce Eli Martin začal vypadat utrápeně, obzvlášť po ránech, po snídani se svou ženou. Clarise, která podávala snídani svým zvláštním způsobem, byla jeho barometrem o náladě ve Wrightsvillu. A tak se začala do soudní síně vkrádat zuřivost a vzdouvala se a zase klesala mezi starým právníkem a Cartem Bradfordem tak dlouho, až nakonec začali novináři s významnými pohledy do sebe šťouchat loktem a říkat, že „ten starý chlapík dostává trhliny“.
Thomas Winship, hlavní pokladník ve Wrightsvillské národní bance, dosvědčil, že James Haight vždycky užíval při práci v bance červené tužky, a předvedl řadu dokumentů z bankovní kartotéky, podepsaných Haightem červenou tužkou.

Posledním předvedeným předmětem, který zařadil Bradford mezi doličné předměty – chytře načasováno –, byl svazek Edgcombovy Toxikologie, kde byla červenou tužkou zatržena část jejího obsahu, a to část pojednávající o arzeniku.
Kniha šla na lavici porotců z ruky do ruky. Soudce Martin vypadal „sebejistě“, kdežto Jim Haight po boku toho starého právníka u stolu obhajoby velmi zbledl a bylo vidět, jak se rychle rozhlíží kolem, jako kdyby hledal kudy uniknout. Ale ta chvíle pominula a od té doby se choval jako předtím, seděl zdrženlivě a mdle ve své židli a jeho šedavá tvář vypadala skoro znuděně.
Na konci pátečního zasedání dne osmadvacátého března státní žalobce naznačil, že je asi „skoro hotov“, ale že by chtěl přesněji vědět, kdy se příští pondělí ráno soud sejde. Asi si myslel, že si žaloba v pondělí odpočine.
Před předsednickým stolem došlo k nekonečnému rozhovoru a pak soudce Newbold ohlásil odročení na pondělí ráno jedenatřicáté-ho března.
Vězeň byl odveden zpátky do své cely v nejvyšším patře soudní budovy, soudní síň se vyprázdnila a Wrightovi šli jednoduše domů. Nedalo se nic jiného dělat než čekat na pondělí… a snažit se povzbudit Noru.
Nora ležela na lehátku ve své ložnici a trhala růže na svých kašmírových záclonách na oknech. Hermy ji odmítla pustit, aby se účastnila soudu, a Nora po dvou dnech pláče o to přestala bojovat. Byla vyčerpaná.
A tak jenom trhala růže, které byly na jejích záclonách.
V pátek osmadvacátého března však došlo ještě k další události: Roberta Robertsová ztratila zaměstnání.
Tahle novinářka setrvávala při paličaté obhajobě Jima Haighta ve svém sloupku po celou dobu procesu a byla jediným reportérem, který ještě toho „božího mlčenlivého muže“, jak nazýval Jima jeden ze žurnalistických vtipálků, neodsoudil k smrti.
V pátek dostala Roberta od Borise Connella z Chicaga telegram, v kterém jí oznamoval, že „sloupek zatrhl“.
Roberta telegrafovala jednomu chicagskému právnímu zástupci, aby podal na Novinářský a reklamní syndikát žalobu.
Ale v sobotu ráno v novinách už žádný sloupek nebyl..
„Co teď budete dělat?“ zeptal se jí Ellery Queen.
„Zůstanu ve Wrightsvillu. Jsem jedna z těch otravných ženských, které se nikdy nevzdávají. Mohu pořád ještě Jimovi Haightovi nějak prospívat.“
Strávila celé sobotní dopoledne v Jimově cele a naléhala na něho, aby promluvil, aby se bránil, aby svému obhájci pomohl. Soudce Martin byl při tom, jen špulil rty. Ellery tam byl rovněž a oba míčky naslouchali Robertinu mohutnému zapřísahání.
Ale Jim jen vrtěl hlavou anebo neodpovídal vůbec žádným gestem a seděl sehnutý a byl ze tří čtvrtin mrtvý, naložený do nějakého podivného vlastnoručně vyrobeného formaldehydu

Kapitola 22

VÁLEČNÁ/ RADA

Měli před sebou do pondělka celou sobotu a neděli. A tak v sobotu večer pozvala Nora Robertu Robertsovou a soudce Eliho Martina na večeři, aby s rodinou „o věcech pohovořili“.
Hermione chtěla, aby Nora zůstala vzhledem k svému „stavu“ v posteli, ale Nora řekla: „Ach matko, prospěje mi mnohem víc, když se postavím na nohy a budu se trochu pohybovat.“ A tak už na ni Hermy nenaléhala.
Nora začínala být kolem pasu znatelně silnější, tváře měla odulé a vypadaly najednou nezdravě a Nora chodila po domě, jako kdyby měla nohy plné olova. Když se na to Hermione ustrašeně ptala doktora Willoughbyho, řekl: „Noře se daří tak dobře, jak můžeme očekávat, Hermy.“ Hermy se mu neodvážila žádné další otázky položit. Ale jen zřídka se od Nory vzdalovala, a kdyby byla viděla, že se Nora pokouší zvednout tolik jako tlustou životopisnou knihu, byla by celá vyděšená.
Po večeři, která byla nanicovatá a stísněná, odešli všichni do obývacího pokoje. Ludie přibouchla pevně okenice a zapálila oheň.
Seděli u něho strnule ‚a celí nesví jako lidé, kteří vědí, že by měli něco říci, ale nedokáží si nic vymyslet. Nikde nebyla žádná útěcha, dokonce ani v přátelských plamenech. Nebylo možné se zbavit napětí – všechny příliš tížila Nora.
„Mnoho jste toho dnes neřekl, pane Smith,“ poznamenala konečně Roberta Robertsová.
Nora pohlédla na Elleryho s prosebným výrazem, ale on se jejím očím vyhnul.
„Moc toho k povídání není, viďte?“
„Ne,“ řekla novinářka tiše. „Myslím, že ne.“
„Jak já to vidím, problém, který máme před sebou, není ani intelektuální, ani citový, ale právní. Víra Jima neosvobodí, i když povzbudí jeho ducha. Mohou ho z toho dostat jenom fakta.“
„A ta tu žádná nejsou,“ zvolala Nora.
„Noro, má nejdražší,“ zanaříkala Hermy, „prosím tě! Slyšela jsi, co říkal doktor Willoughby o rozčilování.“
„Vím, matko, vím.“ A Nora pohlédla netrpělivě na soudce Eliho Martina. Ten měl své dlouhé prsty sepjaté před nosem a hleděl pochmurně do ohně. „Jak to vypadá, strýčku Eli?“
„Nechtěl bych vás klamat, Noro.“ Starý právník pokýval hlavou. „Vypadá to tak špatně, jak je to jenom možné.“
„Myslíte, že Jim nemá naději?“ zanaříkala.
„Naděje je vždycky, Noro,“ řekla Roberta Robertsová.
„Ano,“ vzdychl soudce. „Když jde o porotu, člověk nikdy neví.“
„Kdyby se tu alespoň dalo něco dělat,“ řekla Hermy s beznadějí v hlase.
John F. se ještě víc zachumlal do své kuřácké kazajky.
„Ach, vy jste hrozní,“ zvolala Lola Wrightová. „Jen samé nářky a bědování. Už je mi z toho vysedávání a lomení rukama nanic,“ a odhodila znechuceně cigaretu do plamenů.
„Mně taky,“ procedila Pat mezi zuby. „Děsně.“
„Patricie, drahoušku,“ řekla Hermy, „jsem přesvědčena, že by bylo lepší, kdyby ses do téhle diskuse nepletla.“
„Samozřejmě, maminečko,“ ušklíbla se Lola. „Je to dítě, tvoje dítě. Nikdy se na Pat nedokážeš dívat jinak než jako na skvrně s dlouhýma nohama, které nechce pít dobré mlíčko a leze Emmy DuPréové na třešeň!“
Pat pokrčila rameny. Pan Ellery Queen se na ni podíval podezíravým pohledem. Slečna Patricia Wrightová byla od čtvrtka nějak obzvlášť aktivní. Teď je příliš klidná. Na zdravý extrovertní typ příliš zamyšlená. Jako kdyby v té své okouzlující hlavičce-pánvičce něco kuchtila. Už jí málem něco začal povídat, ale pak si místo toho zapálil cigaretu. Zlatá horečka v devětačtyřicátém, pomyslil si, začala rozbitou pánví v kalné stružce vody. Kdo ví, kde se dají najít fakta?
„Co si myslíte vy, Ellery?“ zaprosila Nora.
„Ellery o té věci uvažoval,“ vysvětlovala Pat soudci Martinovi, „a hledal nějakou škvíru.“
„Nikoli právnickou,“ pospíšil si Ellery, aby to soudci vysvětlil, když se jeho obočí zvedlo. „Ale zabýval jsem se v románech kriminálními fakty tak dlouho, že jsem… hm… dosáhl jisté zručnosti, jak si s nimi poradit i v životě skutečném.“
„Jestli sfouknete s nějakým úspěchem tohle, tak jste kouzelník,“ zabručel ten starý právník.
„Nedá se nic najít?“ zvolala Nora.
„Dívejme se na věc tak, jak je,“ řekl Ellery zachmuřeně. „Jimovo postavení je beznadějné. Udělala byste lip, kdybyste se připravila… Prošel jsem celý ten případ. Prošel jsem každé zrníčko svědectví, co přišlo do násypky. Zvážil jsem každý známý fakt. Prozkoumal jsem tucetkrát znovu každou událost. A přesto jsem žádnou škvíru nenašel. Žádný proces ještě nestál tak jednoznačně proti obžalovanému jako tenhle. Carter Bradford a náčelník Dakin postavili obra a povalit ho, to by se musel stát zázrak.“
„

„A já nejsem žádný Goliáš,“ prohodil suše soudce Eli.
„Och, jsem smířená se vším,“ řekla Nora s trpkým úsměvem. Pak se prudce ve svém křesle otočila a položila si tvář na paže.
„Prudké pohyby!“ vyhrkla poplašeně Hermy. „Noro, musíš na sebe dávat pozor!“ Nora pokývala hlavou, aniž ji zvedla.
A nastalo ticho a pokoj ho byl plný až k prasknutí.
„Podívejte, slečno Robertsová, chtěl bych něco vědět,“ řekl posléze Ellery. Proti plamenům byl černý.
Novinářka odpověděla pomalu. „Co to má být, pane Smith?“
„Pozbyla jste svůj sloupek, protože jste se rozhodla postavit se proti veřejnému mínění a bojovat za Jima Haighta.“
„Jsme pořád ještě, zaplaťpánbůh, země svobodná,“ řekla Roberta vesele. Ale seděla dál velice klidně.
„Proč jste projevovala tak neobvyklý zájem o tenhle proces, takový zájem, že jste kvůli němu obětovala svoje zaměstnání?“
„Uvěřila jsem prostě, že je Jim Haight nevinný.“
„Tváří v tvář všem důkazům proti němu?“ Usmála se. „Jsem žena. A mám šestý smysl. To už jsou dva důvody.“
„Ne,“ řekl Ellery.
Roberta vyskočila. „Myslím, že si na tohleto nepotrpím,“ pronesla jasně. ,,Co tím chcete říci?“
Ostatní se zamračilí. V pokoji bylo něco, co praskalo hlasitěji než hořící polena.
„Je to příliš krásné,“ ušklíbl se pan Queen. „Příliš krásné. Kalená novinářka se vzdá živobytí, aby hájila úplně cizího člověka, který a v tom se všechna fakta a celý svět je vinen jako Kain. Pro Noru je tu omluva, je do toho muže zamilovaná. Je tu omluva pro Wrightovy, ti chtějí kvůli své dceři a vnoučeti aby byl jejich zeť očištěn. Ale co k tomu vede vás?“
„Už jsem vám to řekla!“
„Nevěřím vám.“
„Nevěříte? Proč myslíte, že se o to… starám?“
„Co zatajujete, slečno Robertsová?“ řekl Ellery tvrdě.
„Odmítám podrobovat se tomuhle výslechu třetího stupně.“
„Odpusťte, ale je jasné, že něco víte. Víte něco od té chvíle, kdy jste do Wrightsvillu přišla. To, co víte, vás nutilo, abyste přišla Jima obhajovat. Co to je?“
Novinářka si sebrala rukavice a plášť ze stříbrných lišek a kabelku: „Jsou chvíle, pane Smith,“ řekla, „kdy vás mám velice nerada… Ne prosím, paní Wrightová, neobtěžujte se.“ A vyšla spěšným krokem ven.
Pan Queen zíral do prostoru, který právě opustila. „Myslím,“ řekl na svou omluvu, „že ji vyprovokuji a že to z ní snad přece nějak vytáhnu.“
„Hádám, že si s tou ženskou promluvím od srdce k srdci,“ řekl soudce Martin zamyšleně. Ellery pokrčil rameny. „Lálo.“
„Copak?“ zeptala se překvapeně Lola. „Copak jsem udělala, pane učiteli?“
„Vy jste taky něco zatajila.“ Lola se zatvářila užasle. Pak se zasmála a zapálila si cigaretu. „Vy máte dneska náladu, jako byste byl ze Scotland Yardu, viďte?“
„Nemyslíte, že nadešel čas,“ usmál se pan Queen, „abyste řekla soudci Martinovi o své návštěvě u zadních dveří Nořina domu na Silvestra těsně před půlnocí?“
„Lolo!“ vyrazila Hermy. „Ty jsi tam byla?“
„Ach, vůbec o nic nejde, matko,“ řekla Lola netrpělivě. „Nemám s tou věcí co dělat. Samozřejmě vám to, pane soudce, řeknu. Ale když už jste tak konstruktivní, jak je to s činností vynikajícího pana Smitha?“
„Při čem?“ zeptal se vynikající pan Smith.
„Milý bystrouši v kalhotách, vy toho víte o mnoho víc, než prozrazujete!“
„Lolo,“ vyhrkla Nora zoufale. „Ach všechny tyhle hádky…“
„Nemyslíš, že kdyby tu něco bylo, co by Ellery mohl udělat, že by to udělal?“ zvolala Pat.
„Nevím,“ odpověděla Lola kriticky a pohlédla přitom po očku na obviněného skrz kouř ze své cigarety. „Jeho je těžké prokouknout.“
„Okamžik,“ řekl soudce Martin. „Pane Smith, jestli cokoliv víte, chci, abyste šel svědčit,“
„Kdybych se domníval, že by vám to pomohlo, kdybych svědčil, pane soudce,“ ohradil se Ellery, „byl bych to udělal. Ale nepomohlo by to. Naopak by to uškodilo… a hodně.“
„Jimovu procesu?“
„Jenom by to zpečetilo jeho odsouzení.“
Teď poprvé promluvil John F. „Chcete říci, že víte, že je Jim vinen, mladý muži?“
„To jsem neřekl,“ zabručel Ellery. „Ale po mém svědectví by věci vypadaly pro něho tak černě… moje svědectví by potvrdilo tak jasně, že ten koktají nemohl otrávit nikdo jiný než Jim, že byste nebyl s to rozsudek u Nejvyššího soudu zviklat. Já svědčit nesmím.“
„Pane Smith.“.
Byl to náčelník Dakin, sám…
„Je mi líto, paní a pánové, že k vám vpadám tímhle způsobem,“ řekl náčelník policie, „ale je to záležitost sub poena, kterou jsem musel doručit sám.“
„Sub poena? Pro mne?“ zeptal se Ellery.
„Ano, pane. Pane Smith, jste předvolán k soudu na pondělí ráno jako svědek žaloby v záležitosti stát versus James Haight.“

ČÁST PÁTÁ

Kapitola 23

LOLA A ŠEK

„Já jsem to dostala taky,“ pošeptala Lola Ellerymu Queenovi v soudní síni v pondělí ráno.
„Co jste taky dostala?“
„Obsílku, abych dnes svědčila jako svědek milované žaloby.“
„Divné,“ zamumlal pan Queen.
„To štěně má něco za lubem,“ řekl soudce Martin. „A co dělá u soudu J. C?“
„Kdo?“ Ellery se rozhlídl.
„J. C. Pettigrew, majitel realitní kanceláře. Bradford mu něco šeptá. J. C. o té věci nemůže nic vědět.“
Lola řekla přiškrceným hlasem: „Ach, ten blbec,“ a oni se na ni udiveně podívali. Byla velmi bledá.
„Co se děje, Lolo?“ zeptala se jí Pat.
„Nic. Jsem si jista, že není možné, aby…“
„Newbold je tady,“ řekl soudce Martin a rychle vstal. „Pamatujte si, Lolo, pouze odpovídat na Carterovy otázky. Žádné informace sama od sebe. Možná,“ šeptal rozzlobeně, protože soudní sluha vykřikl do soudní síně, aby povstali, „možná že jsem si pro křížový výslech vymyslel jeden nebo dva uskoky!“

Když J. C. Pettigrew usedal na židli pro svědka, protřepával modrý puntíčkovaný kapesník, jakých používají farmáři v okolí Wrightsvillu, a utíral si jím obličej.
Ano, jmenuje se J. C. Pettigrew, zabývá se ve Wrightsvillu realitními záležitostmi, je dlouhá léta přítelem Wrightů… jeho dcera Carmel je nejlepší přítelkyní Patricie Wrightové.
(Patricia Wrightová sevřela rty. Její „nejlepší přítelkyně“ jí od prvního ledna nezatelefonovala.) ?
Toho rána došlo kolem Brádforda k triumfu vodního živlu. I Bradfordovo obočí bylo potem zplihlé a společně s J. C. provozoval Bradford kapesníkové duo.
Otázka: Podávám vám tento zrušený šek, pane Pettigrew. Poznáváte ho?
Odpověď: Jo.
Otázka: Přečtěte, co na něm stojí.
Odpověď: Datum… jedenatřicátého prosince tisíc devět set čtyřicet. Dále se v něm říká: Vyplaťte hotově sto dolarů. Podepsán J. C. Pettigrew.
Otázka: Vystavil jste tento šek, pane Pettigrew?
Odpověď: Vystavil.
Otázka: V uvedený den? Posledního dne v roce, na Silvestra?
Odpověď: Ano, pane.
Otázka: Komu jste ten šek dal, pane Pettigrew?
Odpověď: Lole Wrightové.
Otázka: Řekněte nám prosím, za jakých okolností jste slečně Lole Wrightové tento šek na sto dolarů dal.
Odpověď: Já to jaksi považuji za legrační… totiž, musím se smát, když… No, poslední den v roce, když jsem zrovna dělal ve své kanceláři v Hořením Městě pořádek, vešla Lola, Řekla, že je v bryndě, vypověděla mi celý svůj život, a jestli bych jí nemohl dát sto dolarů. Viděl jsem, že je utrápená.
Otázka: Řekněte nám pouze, co řekla a co jste řekl vy.
Odpověď: No, to je myslím všecko^ Dal jsem jí je. Á, ano. Žádala je v hotovosti. Řekl jsem, že žádné hotové peníze nemůžu postrádat, a protože bylo po bankovních hodinách, tak jsem jí chtěl dát šek. Řekla: „Když to jinak nejde, tak to jinak nejde.“ Tak jsem vystavil šek, ona řekla děkuju a to je všechno. Můžu teď jít?
Otázka: Řekla vám slečna Wrightová, nač ty peníze chce?
Odpověď: Ne, pane, a já jsem se jí neptal.
Šek byl uložen mezi doličné předměty. Soudce Martin už hodlal požádat, aby byly všechny poznámky J. C. škrtnuty, ale když šek obrátil a spatřil, co bylo na druhé straně napsáno, zbělel a kousl se do rtu. Potom velkomyslně mávl rukou a křížového výslechu se vzdal.
J. C. tolik toužil být už pryč z místa svědecké výpovědi, že klopýtl a málem upadl. Poslal Hermy mdlý úsměv a začal si utírat zpocený obličej.
Lola Wrightová byla při skládání přísahy neklidná, ale její pohled byl vzdorovitý a Car-ter Bradford z toho byl uzardělý.
Ukázal jí doličný šek.
„Slečno Wrightová, co jste s tímto šekem udělala, když jste jej dne jedenatřicátého prosince minulého roku dostala od pana J. C. Pettigrewa?“
„Dala jsem si ho do kabelky,“ odpověděla Lola. Ozvalo se pochichtávání. Ale soudce

Martin se zamračil, a tak se Lola posadila vzpřímeně.
„Ano, vím,“ řekl Carter, „ale komu jste jej dala?“
„Nepamatuji se.“
Bláznivá holka, pomyslil si Ellery. Dostal tě. Nezhoršuj si to tím, že budeš umíněná.
Bradford jí podržel šek před očima. „Tohle snad vaši paměť osvěží, slečno Wrightová. Přečtěte prosím rubopis na zadní straně.“
Lola polkla naprázdno a pak řekla tichým hlasem: „James Haight!“
Jim Haight na lavici obžalovaných se v tom okamžiku musel z nevysvětlitelných důvodů usmát. Byl to nejunuděnější úsměv, jaký je možno si představit. A potom se zase ponořil do své netečnosti.
„Můžete vysvětlit, jak to že se na šeku, který jste přijala od J. C. Pettigrewa, objevuje rubopis Jamese Haighta?“
„Dala jsem mu ho.“
„Kdy?“
„V tu noc.“
„Kde?“?
„V domě své sestry Nory.“
„V domě své sestry Nory. Slyšela jste zde svědectví v tom smyslu, že jste v době silvestrovského večírku nebyla v domě své sestry Nory přítomna?“
„Ano.“
„Byla jste tedy přítomna, nebo nebyla?“
V Bradfordově hlase bylo něco trochu krutého a Pat se na své židli proti zábradlí zavrtěla a její rty pronesly skoro nahlas: „Nenávidím tě!“
„Zastavila jsem se v domě na několik minut, ale na večírku jsem nebyla.“
„Vím. Byla jste na večírek pozvána?“

„Ano.“
„Vy jste tam však nešla.“
„Ne.“
„Proč ne?“
Soudce Martin vznesl proti této otázce námitku a soudce Newbold mu vyhověl. Bradford se usmál.
„Viděl vás někdo kromě vašeho švagra, obžalovaného?“
„Ne. Šla jsem k zadním dveřím kuchyně.“
„Pak jste tedy věděla, že je Jim Haight v kuchyni?“ zeptal se Carter Bradford rychle.
Lola zrůžověla. „Ano. Čekala jsem venku na zadním dvorku tak dlouho, až jsem oknem kuchyně viděla, že tam Jim vešel. Zmizel v přípravně a já jsem si myslela, že je tam někdo s ním. Ale po několika minutách jsem usoudila, že je sám, a zaklepala jsem. Jim vyšel z přípravny ke kuchyňským dveřím a mluvili jsme spolu.“
„O čem, slečno Wrightová?“
Lola zmateně letmo pohlédla na soudce Martina. Udělal, jako by chtěl vstát, ale pak klesl zpátky.
„Dala jsem Jimovi ten šek.“
Ellery se naklonil daleko dopředu. Tak tohle bylo to Lolino poslání, když nedokázal zaslechnout ani zahlídnout, co se u zadních dveří Nořiny kuchyně té noci mezi Jimem a Lolou děje!
„Dala jste mu ten šek,“ řekl Bradford dvorně. „Slečno Wrightová, žádal vás obžalovaný, abyste mu dala peníze?“
„Ne!“
Ellery se zasmušile usmál. Lhářka – z rodu poctivců.
‚Ale nepůjčila jste si od pana Pettigrewa sto dolarů za tím účelem, abyste je dala obžalovanému?“

„Ano,“ řekla Lola klidně. „Jenomže to byly vrácené peníze na dluh, který jsem u Jima měla. Dlužím kdekomu, víte… já si vypůjčuji chronicky. Půjčila jsem si nějakou dobu předtím od Jima, tak jsem mu to splácela, to je všecko.“
A Ellery si vybavoval tu noc, kdy Jima stopoval k Lolině bytu v Dolením Městě, jak Jim opile požadoval peníze a jak Lola říkala, že žádné nemá… Jenomže to nebyla pravda, že Lola na Silvestra splácela „dluh“. Lola jen přispívala k Nořinu štěstí.
„Vy jste si vypůjčila od Pettigrewa, abyste zaplatila Haightovi?“ zeptal se Carter se zvednutým obočím. (Smích v auditoriu.)
„Svědkyně odpověděla,“ řekl soudce Eli.
Bradford mávl rukou. „Slečno Wrightová. žádal vás Haight o peníze, které jste mu, jak tvrdíte, dlužila?“
„Ne, nežádal,“ řekla Lola, až příliš rychle.
„Vy jste se prostě posledního dne v roce najednou rozhodla, že mu peníze raději vrátíte… aniž vás nějak upomínal?“
Námitka. Diskuse. A další.
„Slečno Wrightová, vy máte jen malý příjem, viďte?“ Námitka. Diskuse. Tentokrát prudká. Soudce Newbold požádal porotu, aby opustila soudní síň. Bradford řekl soudci Newboldovi tvrdě: „Vaše blahorodí, pro žalobu je důležité. aby ukázala, že tato svědkyně, sama ve velmi nuzných poměrech, byla nicméně obžalovaným nějak pohnuta k tomu, aby pro něho získala peníze, což ukazuje jeho nízký charakter a jak zoufale potřeboval peníze… Všechno to je součást snahy žaloby, aby dokázala zištný motiv, který vedl Jamese Haighta k travičství.“
Porota byla přivedena zpátky. Bradford se pustil do Loly znovu s brutální vytrvalostí.

Znovu lítalo peří. Ale když bylo po všem, porota naprosto sdílela stanovisko Bradfordovo, protože poroty, jak je obecně známo, nikdy nedokáží zapomenout to, o čem je soudcové poučí, že mají zapomenout.
Ale soudce Martin se nevzdával. Proplouval křížovým výslechem skoro s radostí.
„Slečno Wrightová,“ řekl ten starý právník, „dosvědčila jste v odpovědích na otázky žaloby, že jste se v noci na Silvestra minulého roku zastavila u zadních dveří domu své sestry. V kterou dobu k této návštěvě došlo, vzpomínáte si?“
„Ano. Dívala jsem se na své náramkové hodinky, protože jsem měla jít do města na… na svůj vlastní večírek. Bylo to těsně před půlnocí… patnáct minut předtím, než začaly zvony vítat příchod Nového roku.“
„Dosvědčila jste také, že jste viděla svého švagra zajít do přípravny a po chvilce že jste zaklepala a on že vyšel a mluvili jste spolu. Kde přesně k tomuto rozhovoru došlo?“
„U zadních dveří kuchyně.“
„Co jste Jimovi řekla?“
„Ptala jsem se ho, co dělá, a on řekl, že zrovna dokončuje míchání množství manhattanských koktajlů pro spoustu lidí, říkal, že když jsem zaklepala, šel zrovna pro třešňové maraskino. Pak jsem mu řekla o tom šeku…“
„Viděla jste ty koktajly, o nichž se zmiňoval?“
Místnost zašuměla jako poplašená voliéra a Carter Bradford se zamračeně naklonil dopředu. Bylo to důležité – byla to chvíle, kdy musely být koktajly otráveny. Když se zvuková vlna přehnala,– byla soudní síň velice tichá.
„Ne,“ řekla Lola. „Jim vyšel směrem od přípravny, aby se šel podívat, kdo klepe, takže vím, že ty koktajly míchal tam. Odtud, kde jsem u zadních dveří stála, jsem do přípravny vidět nemohla. A tak jsem samozřejmě nemohla vidět ani ty koktajly.“
„Hm. Slečno Wrightová, kdyby byl někdo vklouzl do kuchyně z hlavní předsíně nebo jídelny, zatímco jste spolu s panem Haightem mluvili, byla byste mohla tu osobu zahlédnout?“
„Ne. Dveře z jídelny nevedou do kuchyně, vedou přímo do přípravny. A pokud jde o dveře, které vedou do kuchyně z předsíně a které od zadních dveří vidět je, nemohla jsem na ně vidět, protože stál přede mnou Jim a bránil mi ve výhledu.“
„Jinými slovy, slečno Wrightová, zatímco jste mluvila s panem Haightem – a pan Haight byl k ostatní kuchyni obrácen zády a vy jste nebyla s to největší část kuchyně vidět vzhledem k tomu, že vám on bránil ve výhledu – mohl někdo do kuchyně dveřmi z předsíně vklouznout, projít do přípravny a zase se touž cestou vrátit, aniž si někdo z vás uvědomil, co se děje nebo kdo to je?“
„Správně, pane soudce.“
,*Anebo mohl někdo v té době vstoupit do přípravny dveřmi z jídelny a ani vy, ani pan Haight byste ho nebyli mohli zahlédnout?“
„Samozřejmě že bychom ho nebyli mohli zahlédnout Řekla jsem vám, že přípravnu není vidět od…“
„Jak dlouho ten rozhovor u zadních dveří trval?“
„Och, řekla bych pět minut.“
„To bude všechno, děkuji vám,“ řekl soudce Martin vítězoslavně.
Carter Bradford se těžce zvedl, aby výslech zaměřil jiným směrem. Soudní síň šelestila, porota vypadala zamyšlená a Carter se zdál rozčileně naježený. Ale ve svém chování a v tónu byl velice rozvážný.
„Slečno Wrightová, vím, že je to pro vás bolestné, ale my musíme tu vaši příhodu slyšet přesně. Vstoupil někdo do přípravny buďto kuchyní, nebo jídelnou, zatímco vy jste u zadních dveří rozmlouvala s Jimem Haightem?“
„Nevím. Řekla jsem pouze, že tam někdo vstoupit mohl a že bychom byli o tom nic nevěděli.“
„Nemůžete tedy ve skutečnosti říci, že tam někdo vstoupil?“
„Nemohu říci, že tam někdo vstoupil, ale z toho plyne, že ani nemohu říci, že tam nikdo nevstoupil. Ve skutečnosti by se to bylo mohlo stát velice snadno.“
„Vy jste však nikoho do přípravny vstoupit neviděla a viděla jste, jak vyšel z přípravny Jim Haight?“
„Ano, ale…“
„A viděla jste, jak se Jim Haight do přípravny vrací?“
„Nic takového jsem neviděla,“ odpověděla Lola drsně. „Otočila jsem se a odcházela jsem. U dveří jsem Jima opustila.“
„To je všechno,“ řekl Carter mírně a dokonce jí pomáhal vyjít z ohrádky pro svědky, ale Lola se odtud vyhrnula sama a odešla pyšně dozadu ke své židli.
„Rád bych znovu zavolal jednoho ze svých předchozích svědků,“ obrátil se Carter na soud. „Franka Lloyda.“
Když soudní sluha zahřímal: „Ať předstoupí jako svědek Frank Lloyd!“, řekl si pan Queen: „Má to gradaci.“
Lloyd měl tváře žluté, jako kdyby měl něco v krvi. Přišoural se na svědecké místo neupravený, ledabylý a s ústy sevřenými. Podíval se jednou na Jima Haighta, který seděl od něho ani ne deset stop dál. Pak svůj pohled od něho odvrátil, ale v jeho zelených očích byla krutost.
Byl na místě pro svědky jenom pár minut. Podstata jeho svědectví, které z něho Bradford chirurgicky vyřízl, byla v tom, že si nyní vzpomněl na důležitou skutečnost, na niž při svém předchozím svědectví zapomněl. Jim Haight nebyl jediný, kdo byl mimo obývací pokoj v době, kdy před půlnocí Jim Haight míchal poslední dávku koktajlů. Mimo obývací pokoj byl ještě někdo jiný.
Otázka: A kdo to byl, pane Lloyde?
Odpověď: Wrightových host. Ellery Smith.
Ty chytré zvíře, pomyslil si Ellery s obdivem. A teď jsem zvíře já a jsem v pasti… Co udělat?
Otázka: Pan Smith opustil pokoj hned po obžalovaném?
Odpověď: Ano. Vrátil se, teprve když Haight přišel zpátky s podnosem koktajlů a začal s ním obcházet.
Je to tak, pomyslil si pan Queen.
Carter Bradford se rozhlídl kolem a podíval se Ellerymu přímo do očí.
„Povolávám Elleryho Smitha,“ pronesl Cart řízným hlasem.

Kapitola 24

ELLERY SMITH JDE SVĚDČIT

Když pan Ellery Queen vstal ze svého sedadla, přešel přes přední část soudní síně, složil přísahu a usedl na židli pro svědka, nezabývala se jeho mysl ani nevyslovenými otázkami státního návladního Bradforda, ani vlastními nevyslovenými odpověďmi.
Byl si z dobrých důvodů jist, jaké otázky mu Bradford zamýšlí položit, a věděl docela určitě, co odpoví. Bradford podle vylíčení dějiště, jak mu je ve své opožděné vzpomínce vyjevil Frank Lloyd, věděl nebo se dohadoval, jakou úlohu v oné trpké noci tajemný pan „Smith“ sehrál. A tak by jedna otázka vedla k další a z podezření by se stala jistota a dříve nebo později by celá věc vyšla najevo. Ellerymu se nikdy nestalo, aby snad otevřeně lhal. Ne proto, že byl svatý nebo moralista nebo že by měl strach z důsledků, ale proto, že byl celou svou výchovou veden k hledání pravdy, a protože věděl, že zatímco něco utajeno zůstat může, pravda být utajena nesmí. A tak bylo praktičtější říkat pravdu než vykládat lež. Nadto lidi očekávali, že bude před soudem lhát, a tak bude mít velkou výhodu, když bude zrovna on dost chytrý, aby to pochopil.
Ne, pan Queen se v myšlenkách zabýval otázkou úplně jinou. A to touhle: Jak tu pravdu, která vypadá pro Jima Haighta tak zničující, obrátit v jeho prospěch? Byl by to chytrý tah, jen kdyby se to dalo provést; a navíc by to mělo sílu něčeho neočekávaného, protože Bradford jistě nedokáže předvídat, co si teď Eliery na místě pro svědky nedokáže ani představit.
– Á tak pan Queen seděl a čekal, jeho mozek neměl nejmenší chuť být zkrušený, naopak se napínal, pátral, sahal do svých nejhlubších kapes, zkoumal všecky věci, které znal, aby ho něco napadlo, aby našel klíč, cestu, kterou se dát. .?
Když odpovídal na prvních několik obvyklých otázek týkajících se jeho jména, zaměstnání a jeho vztahu k rodině Wrightových atd,, vloudilo se mu do vědomí další přesvědčení; vzbudil jev něm sám Carter Bradford.
Bradford svůj jazyk ukáznil a mluvil neosobně; ale v jeho řeči byla trpkost, která nespočívala v pronášených slovech. Cart si uvědomoval, že tenhle hubený muž s klidnýma očima, který mu je teoreticky vydán na milost, je v jistém smyslu původcem něčeho víc než knih, je také původcem jeho citových patálií.
Mihotala se mezi nimi osobnost Patina a pan Queen to pozoroval se zadostiučiněním; to byla další výhoda, kterou měl nad svým inkvizitorem, protože Pat zaslepovala oči mladého pana Bradforda a otupovala jeho velmi úctyhodnou inteligenci. Pan Queen si tu výhodu uvědomil, skryl ji a vrátil se k svému soustřeďování se. Největší část sil jeho mysli zatím věnovala pozornost otázkám, které bylo možno slyšet.
A najednou to měl, jak by to mohl udělat, aby pravda pracovala pro Jima!
Skoro se přitom usmál, když se opřel o opěradlo a soustředil se úplně na muže, kterého měl před sebou. První skutečně případná otázka ho ubezpečila – Bradford je s vyplazeným jazykem na stopě.
„Vzpomínáte si, pane Smithe, že jsme ty tři. dopisy, napsané rukou obžalovaného, našli na základě toho, že paní Haightová projevila hysterické přesvědčení, že jste nám o nich řekl vy?“
„Ano.“
„Vzpomínáte si také na dva mé neúspěšné pokusy toho dne, abych se od vás dozvěděl, co o těch dopisech víte?“
„Velice dobře.“
Bradford řekl mírně: „Pane Smithe, dnes vypovídáte jako svědek a přísahal jste, že budete mluvit plnou pravdu. Táži se vás teď: Věděl jste o těch třech dopisech dříve, než je v domě obžalovaného našel náčelník Dakin?“
A Ellery odpověděl:, Ano, věděl.“
Bradforda to překvapilo a byl skoro podezíravý.
„Kdy jste se o nich poprvé dozvěděl?“
Ellery mu to řekl a Bradfordovo překvapení se změnilo v uspokojení.
„Za jakých okolností?“ Tohle byla otázka káravá, vyslovená s nádechem pohrdání. Ellery na ni pokorně odpověděl.
„Pak jste tedy věděl, že je paní Haightová svým manželem ohrožena.“
„Vůbec ne. Věděl jsem, že tu jsou tři dopisy, které to naznačují.“
„No, věřil jste, nebo nevěřil, že ty dopisy napsal obžalovaný?“
Soudce Martin dělal, jako by chtěl vznést námitku, ale pan Queen jeho pohled zachytil a velmi lehce zavrtěl hlavou.
„Nevěděl jsem to.“
„Neidentifikovala slečna Patricia Wrightová pro vás rukopis jako rukopis svého švagra, jak jste právě dosvědčil?“
Slečna Patricia Wrightová, sedící patnáct stop dále, vražedně hleděla nestranně na oba dva.
„Identifikovala. Ale to nic neznamenalo.“
„Ověřil jste si to sám?“
„Ano, Ale nemyslím, že jsem znalcem grafologie.“
„Musel jste však dospět k nějakým závěrům, pane Smithe.“
„Vznáším námitku!“ vykřikl soudce Martin, protože nebyl s to se udržet, „Jde o jeho závěry.“
„Škrtněte tu otázku,“ nařídil soudce Newbold.
Bradford se usmíval. „Prozkoumal jste také svazek, který patří obžalovanému, Edgcombovu Toxikologii, obzvláště stránky sedmdesát jedna a sedmdesát dva, věnované arzeniku, kde jsou jisté věty podtrženy červenou tužkou?“
„Prozkoumal.“
„Z toho, že byla v knize některá místa zaškrtnuta červenou tužkou, jste věděl, že kdyby mělo dojít k tomu a byl spáchán zločin, bylo by šlo o smrt otravou arzenikem?“
„Mohli bychom se přít o rozdílu mezi jistotou a pravděpodobností,“ odpověděl pan Queen rozvážně, „ale abychom se sporu vyhnuli, řekněme, že jsem to věděl: ano.“
„Vaše blahorodí, zdá se mi, že tohle je naprosto nesprávný způsob kladení otázek,“ řekl Eli Martin znuděným hlasem.
„Jak to, pane rado?“ zeptal se ho soudce Newbold.
„Protože myšlenky a závěry ani jistoty, pravděpodobnosti, pochyby ani nic jiného nemá s věcmi, jimiž se zabýváme, žádnou možnou souvislost.“
Bradford se opět usmál, a když ho soudce Newbold požádal, aby své otázky omezil na události a rozhovory, přikývl bezstarostně, jako kdyby na tom nezáleželo.
„Byl jste si, pane Smithe, vědom, že třetí dopis z té řady mluvil o ‚smrť paní Haightové, jako kdyby k ní došlo na Silvestra?“
„Ano.“
„Sledoval jste obžalovaného ven z obývacího pokoje za onoho silvestrovského večírku, o němž vás vyslýcháme?“
„Sledoval.“
„Nespouštěl jste z něho oči po celý večer?“
„Nespouštěl.“
„Dával jste na něj pozor, když míchal koktajly v přípravně?“
„Ano.“
‚A vzpomínáte si nyní na to, jak obžalovaný naposledy před půlnocí míchal koktajly?“
„Jasně.“
„Kde je míchal?“
„V přípravně při kuchyni.“
„Šel jste tam za ním z obývacího pokoje?“
„Ano, přes předsíň. Předsíň vede od foyeru dozadu. Vešel do kuchyně a šel do přípravny. Byl jsem těsně za ním, ale zastavil jsem se v předsíni, vedle dveří.“
„Viděl vás?“
„Nemám nejmenší potuchy.“
„Ale vy jste si dával pozor, aby vás neviděl?“
Pan Queen se usmál. „Ani jsem si nedával pozor, ani jsem nebyl opatrný. Stál jsem tam prostě vedle napůl otevřených dveří mezi předsíní a kuchyní.“
„Otočil se obžalovaný, aby se na vás podíval?“ naléhal Bradford dále.
„Ne.“
„Ale vy jste jeho vidět mohl?“
„Jasně.“
„Co obžalovaný dělal?“
„Připravil v míchací sklenici několik manhattanských koktajlů. Nalil trochu do každé z mnoha čistých sklenic, které stály na podnosu. Když sahal po lahvi s třešňovým maraskinem, ozvalo se zaklepání na zadní dveře. Nechal koktajlů a vyšel do kuchyně, aby se podíval, kdo klepal.“
„To bylo, když slečna Lola Wrightová a obžalovaný spolu vedli rozhovor, o němž jsme právě vyslechli svědeckou výpověď?“
„Ano.“
„Podnos s koktajly, zanechaný v přípravně, jste mohl vidět po celou dobu, co obžalovaný rozmlouval s Lolou Wrightovou u zadních kuchyňských dveří?“
„Ano, ovšem.“
Carter Bradford zaváhal. Ale pak se otevřeně zeptal: „Viděl jste někoho, že by prošel poblíž těch koktajlů v době mezi tím, co je obžalovaný v přípravně opustil, a tím, co se tam vrátil?“
Pan Queen odpověděl: „Nikoho jsem neviděl, protože tam nikdo nebyl.“
„Přípravna zůstala po tu dobu naprosto prázdná?“
„Pokud jde o organický život, ano.“
Bradford stěží dokázal utajit, že má velkou radost. Snažil se o to sice statečně, ale bez úspěchu. Tváře zkroušeně sedících Wrightů na lavici uvnitř ohrádky zkameněly.
„A teď, pane Smithe, viděl jste obžalovaného vrátit se do přípravny, když Lola Wrightová odešla?“
„Viděl.“
„Co dělal?“
„Dal z láhve třešně v rnaraskinu do každého koktajlů, přičemž užil malého slonovinového bodce. Vzal podnos do obou rukou a opatrně prošel kuchyní směrem ke dveřím, u kterých jsem stál. Předstíral jsem, že jsem tam náhodou, a šli jsme spolu do obývacího pokoje, kde on ihned začal sklenice rozdělovat rodině a hostům.“
„Přiblížil se k němu někdo kromě vás, zatímco šel z přípravny do obývacího pokoje?“
„Nikdo.“
Ellery čekal na další otázku s klidnou myslí. Viděl, jak se v Bradfordových očích hromadí triumf.
„Pane Smithe, neviděl jste, že by se v té přípravně bylo udalo ještě něco jiného?“
„Ne.“
„Nic jiného se nestalo?“
„Nic jiného.“
„Řekl jste nám všecko, co jste viděl?“
„Všecko.“
„Neviděl jste obžalovaného, jak dává do jednoho z těch koktajlů bílý prášek?‘1
„Ne,“ řekl pan Queen. „Nic takového jsem neviděl.“
„Ani cestou z přípravny do obývacího pokoje?“
„Pan Haight měl obě ruce zaneprázdněné tím, že držel podnos. Žádnou cizí látku jakéhokoli druhu do žádného z koktajlů v žádném okamžiku v době jejich přípravy, nebo zatímco nesl podnos do obývacího pokoje, nedal.“
Nato se v soudní síni ozvalo přidušené brebentění. Wrightovi na sebe navzájem pohlédli s úlevou, soudce Martin si otřel zpocený obličej a Carter Bradford se opovržlivě usmál skoro nahlas.
„A neodvrátil jste třeba na dvě vteřiny hlavu?“
„Měl jsem oči na tom podnosu bez přestání.“
„Copak jste se nepodíval vedle ani na vteřinu, co?“
‚Ani na vteřinu,“ řekl pan Queen s lítostí, jako kdyby si přál už pro potěšení pana Brad-f orda, aby to byl udělal.?
Pan Bradford se s ušklíbnutím podíval na porotce, na jednoho muže po druhém; a přinejmenším pět posledních porotců odpovědělo rovněž ušklíbnutím. Samozřejmě, co jste mohli čekat? Je to Wríghtových přítel. A pak, každý ve městě ví, proč Carter Bradford přestal chodit s Pat Wrightovou. Ten ptáček Smith s tou Patty Wrightovou něco má. A tak…
„A vy jste neviděl, že by Jim Haight byl dal do jednoho z těch koktajlů arzenik?“ naléhal pan Bradford a usmíval se teď už naplno.
„Přesto, že mi hrozí, že budu vypadat jako hlupák,“ odvětil pan Queen zdvořile, „neviděl.“ Ale věděl v té chvíli, že to u poroty prohrál, nevěřili mu. Věděl to, i když to dosud nevěděli Wrightovi, věděl to i soudce Martin, protože starý džentlmen se zase začínal potit. Jenom Jím Haight seděl nehybně, byl pořád stejný, zahalený do rubáše.
„Nu tak nám tedy, pane Smithe, odpovězte na tuhle otázku: Viděl jste někoho jiného, kdo by byl měl příležitost otrávit jeden z těch koktajlů?“
Pan Queen se chystal odpovědět, ale než to mohl udělat, Bradford ňafnul: „Přesněji řečeno: viděl jste někoho jiného, kdo jeden z těch koktajlů otrávil… někoho jiného než obžalovaného?“
„Neviděl jsem nikoho jiného, ale…“
„Jinými slovy, pane Smithe,“ zvolal Bradford, „obžalovaný James Haight měl nejen nejlepší příležitost, nýbrž byl také jediný, kdo tu příležitost měl.“
‚Ne,“ řekl pan Smith. A pak se usmál on.
Řekl sis o to, myslil si, tak ti to dávám. Jediná potíž je v tom, že to tím dávám taky sám

sobě, a to je bláznovství. Vzdychl a uvažoval, co by mu asi řekl jeho otec inspektor Queen, který nepochybně o tom procesu čte v newyorských novinách, a hádá, kdo to asi ten pan Ellery Smith je, kdyby objevil pravou totožnost pana „Smitha“ a četl o tomhle dětinsky smělém činu.
Carter Bradford vypadal bezradně. Potom vykřikl: „Jste si vědom, že je to lež, pane Smithe? Právě jste dosvědčil, že nikdo jiný do přípravny nevkročil. Nikdo se k obžalovanému, zatímco nesl koktajly do obývacího pokoje, nepřiblížil! Dovolte, abych opakoval jednu nebo dvě otázky. Přiblížil se někdo k obžalovanému, zatímco šel s podnosem do obývacího pokoje?“
„Ne,“ řekl pan Queen klidně.
„Vstoupil někdo jiný do přípravny, zatímco obžalovaný rozmlouval u zadních dveří s Lolou Wrightovou?“
„Ne.“
Bradford skoro nebyl schopen slova. „Ale právě jste řekl…! Smithe, kdo jiný než James Haight mohl jeden z těch koktajlů podle vašeho vlastního svědectví otrávit?“
Soudce Martin vyskočil, ale než mohl z úst vypravit slovo „námitka“, řekl Ellery klidně: „Mohl jsem to být já.“
Ozvalo se před ním všeobecné zalapání po vzduchu a pak nastalo ohromné ticho. A tak pokračoval: „Víte, byla by to pro mě záležitost deseti vteřin, abych proklouzl zpoza dveří do předsíně a přešel těch pár stop z kuchyně do přípravny, aniž mě Jim a Lola od zadních dveří zpozorovali, dal do jednoho z koktajlů arzenik a zase se touž cestou vrátil…“
A znovu nastal všeobecný babylón a pan Queen shlížel k těm hlučícím lidem z nejvyššího místa své věže a vlídně se usmíval.

Myslil si při tom: Je to sice samá díra, ale je to to nejlepší, co se dá na počkání a s tím, co je po ruce, udělat.
Carter Bradford překřikoval výkřiky i kladívko soudce Newbolda i rozruch novinářů a triumfálně řval: „Tak jste ten koktají otrávil vy, Smithe?“
Opět nastalo několik okamžiků ticha, kdy bylo slyšet, jak soudce Martin říká slabým hlasem: „Vznáším námitku…“ a jak hlas pana Queena přehlušuje soudce Martina a dodává hezky zřetelně: „S odvoláním na ústavu…“
Nastalo boží dopuštění a soudce Newbold urazil kladívko a řval na soudního sluhu, aby tu zatracenou soudní síň vyklidil, a pak zakřičel, že se jednání odročuje na zítra ráno, a doslova utekl do svých místností, kde se má za to, že si dával na čelo octové obklady.

Kapitola 25

PODIVNÁ ŽÁDOST SLEČNY PATRICIE WRIGHTOVÉ

Příštího rána došlo k několik a změnám.
Pozornost Wrightsvillu se dočasně přenesla z Jima Haighta na Elleryho Smitha.
Noviny Franka Lloyda vyšly s velkým halasem a přinášely senzační fakta svědectví pana Smitha a úvodník, který kromě jiného říkal:
Bomba včerejšího svědectví pana Smitha se ukazuje být ranou vedle. Vést proces proti tomuto muži není možno. Smith nemá žádný možný motiv. Neznal Noru, ani Jima Haighta, ani nikoho z Wrightů, než přišel v srpnu minulého roku do Wrightsvillu. Neměl prakticky s paní Haightovou žádný kontakt a ještě méně s Rosemary Haightovou. Ať měl pro své včerejší donkichotské fraškovité svědectví jakýkoli důvod, nic neznamená – a prokurátor Bradford by měl být pokárán za to, jak tohoto svědka vedl, neboť mu zřejmě sedl na lep. I kdyby byl Smith vedle Jima Haighta jediná další osoba, která mohla ten osudný koktají o Silvestru otrávit, nebyl by asi mohl mít jistotu, že ten jedem otrávený koktají dospěje k Noře Haightové, kdežto Jim Haight tuto jistotu mít mohl a skutečně ji měl. Smith také nemohl napsat ty tři dopisy, psané nesporně rukou Jima Haighta. Wrightsville a porota mohou pouze usuzovat, že to, co se včera stalo, bylo buďto zoufalé gesto přátelství ze Smithovy strany, anebo cynické zjednávání si místa v novinách spisovatelem, který používá Wrightsvillu jako pokusného králíka.
První věc, kterou Bradford řekl Ellerymu, když se druhý den ráno objevil na místě pro svědky, bylo:
„Ukazuji vám úřední opis vašeho včerejšího svědectví. Buďte prosím tak laskav a přečtěte jej.“
Ellery zvedl obočí, ale vzal opis a četl:
„Otázka: Jmenujete se? Odpověď: Ellery Smith…!“
„Zastavte hned tady! Tohle jste řekl ve své svědecké výpovědi, není-liž pravda? Ze vaše jméno je Ellery Smith.“
„Ano,“ řekl Ellery a najednou mu začalo být zima.
„Je Smith vaše pravé jméno?“
Ouha, pomyslil si Ellery. Ten člověk je nebezpečný. „Ne.“
„Je to tedy jméno přijaté?“
„Klid v soudní síni!“ zvolal soudní sluha.
„Ano.“
„Jaké je vaše skutečné jméno?“
Soudce Martin rychle řekl: „Nevidím, jaký má tento způsob kladení otázek smysl, vaše blahorodí. Pan Smith není souzen…“
„Pane Bradforde?“ obrátil se na něj soudce Newbold. Vypadal zvědavě.
„Včerejší svědectví pana Smitha,“ řekl Brad-ford s lehkým úsměvem, „vyvolalo jistou logickou otázku, týkající se tvrzení žaloby, že obžalovaný byl jediný, kdo měl příležitost koktají otrávit. Pan Smith dosvědčil, že on sám byl v takové situaci, že mohl koktají otrávit. Můj výslech dnes ráno proto musí nutně zahrnovat také zkoumání charakteru pana Smitha…“
„A vy dokážete zjistit charakter pana Smitha tím, že odhalíte jeho pravé jméno?“ zeptal se zamračeně soudce Newbold.
„Ano, vaše blahorodí.“
„Myslím, že to připustím, pane obhájce, nejasné svědectví.“
„Odpovězte laskavě na mou poslední otázku,“ řekl Bradford Ellerymu. „Jaké je vaše pravé jméno?“
Ellery viděl, jak jsou Wrightovi poplašeni – všichni kromě Pat, která se kousala do rtu jak z rozmrzelosti, tak ze zmatenosti. Ale bylo naprosto jasné, že Bradrofd nebyl minulou noc nečinný. Jméno „Queen“ samozřejmě nepřinášelo žádnou teoretickou imunitu obvinění z vraždy, ale odhalení pravého jména prakticky zapudí z myslí poroty jakoukoli představu, že by dobře známý nositel tohoto jména mohl mít něco společného se zločinem.

Bylo to zpackané.
Ellery Queen vzdychl a řekl: „Jmenuji se Ellery Queen.“
Soudce Martin dělal za těchto okolností všechno, co mohl. Přesnost Bradfordovy kalkulace byla zřejmá. Bradford tím, že povolal Elleryho jako svědka, podal obhajobě bidlo k dosažení důležitého cíle. Ale ten cíl byl odhalením Elleryho pravé totožnosti ztracen.
Soudce Martin se okamžitě vehementně snažil z toho něco vytlouci.
„Pane Queene, zaujaly vás jako cvičeného pozorovatele kriminálních fenoménů možnosti tohoto případu?“
„Nesmírně.“
„A z toho důvodu jste Jamese Haighta o Silvestru bez ustání pozoroval?“
„Proto a z osobního zájmu o rodinu Wrightových.“
„Dával jste pozor na možný Haightův ‚pokus o travičství?“
‚Ano,“ řekl Ellery prostě.
„Viděl jste nějaký takový pokus z Haightovy strany?“
„Neviděl!“
„Neviděl jste, že by James Haight udělal sebemenší gesto nebo pohyb, který by v sobě mohl skrývat vložení arzeniku do jedné z koktajlových sklenic?“
„Žádné takové gesto ani pohyb jsem neviděl.“
‚A dával jste na to pozor, pane Queene?“
„Přesně tak.“
„To je všechno,“ řekl soudce Martin vítězoslavně.
Všechny noviny se shodovaly v tom. že pan Ellery Queen, který ve Wrightsvillu hledal látku pro nový detektivní příběh, využil této peklem seslané příležitosti, aby dal onomu případu s tajemnými dopisy celonárodní publicitu. A Bradford důkazní řízení, žaloby uzavřel. Vypadal navztekaně.
Přišel do toho konec týdne a každý, kdo měl s procesem co dělat, šel domů nebo do svého hotelového pokoje anebo, jak tomu bylo u novinářů, kteří nebyli zdejší, ke svým improvizovaným lůžkům na chodbách Hollisova hotelu; a lidé se po celém městě shodovali na tom, že to s Jimem Haightem vypadá bledě, a proč by taky ne… vždyť to přece udělal, ne?
Noční kluby při silnici a taverny byly už od pátku večer a pak v sobotu a v neděli nacpané a bylo tam řádně veselo.
Nicméně v pátek večer se v obývacím pokoji Wrightových znovu sešel neoficiální výbor na obranu Jamese Haighta. Ovzduší bylo sklíčené zoufalstvím.
Nora se bolestně a bez naděje ptala Ellery-ho, soudce Martina i Roberty Robertsové, co si o tom myslí, a oni nedokázali udělat nic jiného než pokývat hlavou.
„Queenovo svědectví by bylo pomohlo mnohem víc,“ vrčel starý soudce Eli, „kdyby ta porota nebyla tak zatraceně poštvaná proti Jimovi. Ne, Noro, vypadá to špatně a nebudu vám vykládat nic jiného.“
Nora zírala nepřítomně do ohně.
„Když si pomyslím, že jste byl od začátku Ellerym Queenem!“ vzdychla Hermy. „Myslím, že byla chvíle, kdy jsem asi byla rozrušená, pane Queene. Ale jsem v těchhle dnech tak vyřízená…“
„Kde je tvůj bojovný duch, maminéčko?“ šeptala jí Lola.
Hermy se usmála, ale omluvila se a těžce odešla nahoru, aby si lehla.
A po chvíli řekl John F.: „Díky, Queene,“ a odešel za Hermionou, jako kdyby ho Hermina chůze trochu znepokojila.
Všichni tam pak seděli dlouhou dobu beze slova, až teprve Nora řekla: „Přinejmenším to, co jste viděl, Ellery, potvrzuje Jimovu nevinu. To něco je. Mělo by to něco znamenat. Proboha, vám přece věřit musejí!“ vykřikla.
„Doufejme, že věří.“
„Pane soudce Martine,“ řekla najednou Roberta. „V pondělí začnete hřímat vy. Co hodláte hřímat?“
„Předpokládám, že mi to řeknete vy,“ odpověděl jí soudce Martin.
Poprvé sklopila zrak. „Nemám nic, co bych řekla a co by pomohlo,“ pronesla slabým hlasem.
„Tak jsem přece jen měl pravdu,“ zašeptal Ellery. „Nemyslete si, že by jíní byli jako soudci lepší…“
Něco třesklo. Pat vyskočila a sklenice šery, z níž usrkávala, ležela v malých třpytivých střepech v krbu, uprostřed modrých plamenů.
„Co je s tebou?“ zeptala se Lola. „Tohleto je přece nejztřeštěnější rodina na světě!“
„Já ti řeknu, co se mnou je,“ řekla Pat, sotva popadajíc dech. „Mám už toho dost, sedět tady na…, posedávat tu kolem a napodobovat Uriáše Heepa! Jdu něco dělat!“
„Patty,“ vyrazila ze sebe Lola, zatímco se dívala na svou mladší sestru, jako kdyby se Pat najednou proměnila v ženského pana Hyda.
Pak řekla šeptem: „O čem u všech všudy žvatláš, Paťátko?“
„Dostala jsem nápad.“
„Malá dostala nápad,“ ušklíbla se Lola. „Já jsem jednou taky dostala nápad, A hned nato jsem věděla, že se rozvedu s ohavným člověkem, a každý o mně začal říkat, že jsem rajda. Sedni si, pusinko.“
„Počkejte chvilku,“ ozval se Ellery. „Je to možné. Jaký nápad, Pat?“
„Pokračujte tak dál a buďte pro legraci,“ řekla Pat prudce. „Všichni. Ale já jsem si vymyslela plán a provedu ho.“
„Jaký plán?“ zeptal se soudce Martin. „Vyslechnu každý, Patricie.1’
„Opravdu?“ ušklíbla se Pat. „Ale já nemluvím. Dozvíte se to, až přijde čas, strýčku Eli! Musíte udělat jen jedno…“
„A to?“
„Povolat mě jako posledního svědka obhajoby!“
„Ale co…“ začal soudce zmateně.
„Ano, o co jde?“ ptal se rychle Ellery. „Bylo by lepší prohovořit to napřed se staršími lidmi.“
„Řečí už bylo ažaž, dědečku.“
„Ale čeho myslíte, že docílíte?“
„Chci tři věci.“ Pat vypadala dopáleně. „Čas, poslední výbuch v ohrádce pro svědky a některý z tvých nových parfémů Odalisque, Noro… Čeho docílím, pane Queene? Zachráním Jima!“
Nora vyběhla z pokoje, s pletením u očí místo kapesníku.
„Ano, zachráním!“ řekla Pat podrážděně. A tlumeným tónem pistolnice dodala: „Já tomu Carterovi Bradfordovi ukážu!“

Kapitola 26

POROTCE ČÍSLO SEDM

„Příjmem, co Pánbůh dá,“ řekl v pondělí ráno starý Eli Martin panu Queenovi v soudní síni, když čekali, až přijde soudce Newbold ze své kanceláře.
„To znamená?“ zeptal se Ellery.
„To znamená,“ povzdychl si právník, „že pokud se do toho nevloží Prozřetelnost, tak je zeť mého starého přítele namydlený. Jestli je tohleto, co musím dělat, obhajoba, pak pomoz Pánbůh všem, kdo se dovolávají spravedlnosti!“
„Právnickou mluvou řečeno, jsem packal. Ale jistě máte nějaký způsob obhajoby, ne?“
„Nějaký způsob ano.“ Starý pán přitom pošilhával trpce po Jimovi Haightovi, jak tam seděl poblíž se skleslou hlavou. „Takový případ jsem ještě neměl!“ vybuchl. „Nikdo mi nic ne-řekne, ani obžalovaný, ani ta Robertsová, ani rodina… vždyť se mnou nechce mluvit ani to mrně Patricia!“
„Patty…“ řekl Ellery zamyšleně.
„Pat chce, abych ji povolal jako svědka, a já přitom vůbec nevím proč! Tohle není právničina, to je šílenství.“
„V sobotu večer tajemně“ odešla z domu,“ šeptal Ellery, „a včera večer zase a v obou případech přišla domů velmi pozdě.“
„Zatímco Řím hoří!“
„Taky pila martini.“
„Už jsem zapomněl, že jste něco jako tajný. Jak jste se to dozvěděl, Queene?“
„Políbil jsem ji,“
Soudce Martin zíral. „Vy jste ji políbil? Vy?“
„Mám své metody,“ řekl pan Queen kapánek odměřeně. Pak se ušklíbl. „Ale tentokrát nezabraly. Nechtěla mi prozradit, co dělala.“
„Parfém Odalisque,“ a ten starý gentleman přitom pohrdlivě ohrnul nos. „Jestli si Patricia Wrightová myslí, že nějaký sladký odeur mladého Bradforda od něčeho odvrátí… Nezdá se mi, že by dnes ráno vypadal pobaveně. Vám ano?“
„Mladý muž, s kterým nic nehne,“ souhlasil se soudcem pan Queen, pln neklidu.
Soudce Martin vzdychl a pohlédl naproti na řadu židlí uvnitř ohrádky, kde mezi matkou a otcem seděla Nora, svou malou bradu vysoko zvednutou a s bledým obličejem a s pohledem prosebně upřeným na manželův nehybný profil. Ale Jim, pokud si její přítomnost uvědomoval, nedával nic najevo. Za nimi byla nacpaná a šuškající soudní síň.
Pan Queen si pokradmu prohlížel slečnu Patricii Wrightovou. Slečna Patricia Wrightová vypadala dnes ráno jako Oppenheim… oči měla široce rozevřené a jakýsi záhadný výraz jí hrál kolem úst, jež pan Queen v zájmu vědění minulou noc políbil… marně. Ale možná že ne docela marně…
Uvědomil si, že ho soudce Eli šťouchá do žeber. „Vstaňte, vstaňte. Vy byste přece měl něco vědět o etiketě v soudní síni! Vchází Newbold.“
„Mnoho štěstí,“ prohodil Ellery nepřítomně.
Prvním svědkem, kterého povolal soudce Martin, aby svědčil ve prospěch obhajoby, byla Hermione Wrightová.
Hermy přecházela přes prostranství před porotou a vystupovala na stupínek k židli pro svědka když ne jako královské Veličenstvo stoupající k trůnu, tedy aspoň jako královské Veličenstvo vystupující ke gilotině. Když ji brali pod přísahu, pronášela slova formule pevným, tragickým hlasem.
Chytré, přivést sem Hermy jako svědkyni, pomyslil si Ellery, Hermy, Nořinu matku. Hermy, která by měla být s výjimkou Nory ze všech lidí na světě nejrozhořčenějším nepřítelem Jima Haighta, a přitom aby zrovna ona svědčila pro muže, který se pokusil její dceru zabít!
Důstojnost, s jakou Hermy přijímala upřené pohledy diváků v soudní síni i porotců, udělala na všecky hluboký dojem. Och, to byla bojovnice! A Ellery mohl postřehnout ve tvářích jejích tří dcer pýchu, ve tváři Jimově divný stud a ve tváři Cartera Bradforda plachý obdiv.
Starý právník chytře vedl Hermionu k tomu, aby líčila noc, kdy se zločin udal, a Hermy se rozhovořila hlavně o „veselí“ toho večírku, jak byli všichni šťastni, jak spolu Nora a Jim tančili jako děti a mimochodem se zmínila i o tom, kolik toho musel vypít Frank Lloyd, hlavní Bradfordův svědek, pokud šlo o události onoho večera; a soudci Martinovi se podařilo pomocí Hermioniných bezmocných a „zmatených“ odpovědí zanechat v porotě dojem, že asi nikdo, o Frankovi Lloydovi ani nemluvě, nemůže s jistotou říci, co se stalo, pokud jde o koktajly… leda snad pan Ellery Queen, který vypil před oním osudným přípitkem na rok 1941 jenom jednu skleničku.
A potom nechal soudce Martin Hermionu mluvit o rozmluvě, kterou měla s Jimem těsně poté, co se Jim a Nora vrátili ze svých líbánek, jak Jim své tchyni svěřoval, že Nora i on se domnívají, že Nora bude mít dítě, že si však Nora přeje, aby se to tajilo, dokud nebudou mít „jistotu“, jenomže on, říkal, je tak šťastný, že to už nemůže vydržet a musí to někomu povědět, a Hermy to nedokázala neprozradit Noře, že Jim breptal. A jak byl Jim unesen vyhlídkou na to, že bude otcem Nořina dítěte, jak to změní celý jeho život, jak říkal, dá mu to nový popud, aby si pro Noru a pro dítě počínal úspěšně… jak Noru miloval… každý den víc.
Carter Bradford se vzdal křížového výslechu se skoro viditelnou vlídností.
Ale když Hermy odcházela ze stupínku pro svědky, ozval se lehký závan potlesku.
Seznam osob, které soudce Martin povolal jako svědky, byl stejně dlouhý jako obličej soudce Newbolda. Lorrie Prestonová a pan Gonzales z banky, řidič autobusu Brick Miller, matka Uphamová, mladý vedoucí z Bijou Louie Cahan, který byl jedním z Jimových starých známých z doby, kdy byl svobodný, slečna Aikinová v Carnegiovy knihovny – to bylo překvapení, protože o slečně Aikinové nebylo známo, že by kdy o někom řekla vlídné slovo, a teď jich dokázala říci o Jimovi Haightovi několik, přes technická omezení daná tím, že měla svědčit o jeho charakteru, a to asi hlavně proto, jak se Ellery dohadoval, že Jim byl za starých časů stálým zákazníkem této knihovny a nepřestoupil ani jedinou z mnoha směrnic slečny Aikinové… Svědčících osob bylo tolik a z tak různých společenských vrstev, že byli lidé až překvapeni. Nevěděli, že má Jim Haight ve městě tolik přátel.
Ale právě tento dojem se pokoušel soudce Martin vyvolat. A když se na stupínek pro svědky pracně doškobrtal John F. a říkal jednoduše a prostě, že Jim je hodný hoch a že Wrightovi za ním stojí tělem i duší, lidé si všimli, jak vypadá John F. staře – „hrozně za těch pár posledních měsíců zestárl, ten John F.“ –, a do soudní síně se začal vkrádat příliv sympatie vůči Wrightům, až tekl Jimu Haightovi do bot.
Ve dnech tohoto svědčení o Jimově charakteru zachovával Carter Bradford vůči Wrightům zdvořilou úctu – pouze jako projev úcty a vážnosti, ale byl v tom trochu odstup, který jako by říkal: „Nebudu vaše lidi otravovat, ale neočekávejte, že bude mít můj vztah k vaší rodině sebemenší vliv na moje počínání v téhle soudní síni!“
Potom zavolal soudce Martin Lorenza Grenvilla.
Lorenzo Grenville byl malý mužíček se slzícíma očima, s tvářemi jako přesýpací hodiny a s vysokým hooverovským límcem velikosti číslo šestnáct, z něhož mu krk vyčníval jako nějaký odumřelý kořen.
Prohlásil se za znalce grafologie.
Pan Grenville přisvědčil, že sedí v soudní síni od začátku procesu, že vyslechl svědectví žalobou vedených znalců, pokud jde o pravost rukopisu v oněch třech dopisech údajně napsaných obžalovaným; že měl dostatečnou příležitost, aby zkoumal ty zmíněné dopisy, jakož i nesporné ukázky pravého rukopisu obžalovaného; a že podle jeho „znaleckého“ mínění je vážný důvod k pochybování o tom, že pisatelem oněch tří dopisů je James Haight.
„Vy tedy jako uznávaná autorita na poli grafologie nevěříte, že ty tři dopisy napsal pan Haight?“
„Nevěřím.“ (Prokurátor mrkne na porotu a porota mrká na prokurátora.)
„Proč tomu nevěříte, pane Grenville?“ zeptal se ho soudce Martin.
Pan Grenville se pustil do puntičkářských podrobností. Vzhledem k tomu, že vyvozoval z týchž údajů, které, jak porota slyšela od expertů vedených žalobou, dokazovaly, že Jim Haight ty dopisy napsal, závěry skoro přesně opačné, bylo z toho přirozeně několik porotců zmateno; což soudce Martina uspokojovalo.
„Máte nějaké další důvody, pro které se domníváte, pane Grenville, že ty dopisy nebyly napsány obžalovaným?“
Pan Grenville jich měl mnoho a byla jen otázka, jak je seřadit, když je uvede. „Frazeologie je nabubřelá, nepřirozená a vůbec se nepodobá stylu obvyklých dopisů obžalovaného.“ Pán Grenville přesně citoval z doličných Haightových dopisů.
„Jaké je tedy vaše mínění, pane Grenville, pokud jde o původ těch tří dopisů?“ ‚
„Kloním se k tomu, považovat je za padělky.“
Pan Queen by byl pocítil úlevu, ale bylo mu náhodou známo, že jistý obžalovaný v jiném procesu opravdu napsal šek a pan Lorenzo Grenville o něm zrovna tak slavnostně dosvědčil, že to je padělek. Ellery v duchu o Haightových dopisech ani v nejmenším nepochyboval. Byly skutečně napsány Jimem Haightem, s tím se nedalo nic dělat. Nevěděl, co tím nespolehlivým panem Grenvillem soudce Martin sleduje.
Ale hned to objevil. „Domníváte se po pečlivém uvážení,“ zabručel soudce Eli, ,“že by bylo snadné, nebo že by bylo nesnadné napodobit rukopis pana Haighta?“
„Och, velice snadné,“ řekl pan Grenville.
„Dokázal byste rukopis pana Haighta padělat vy?“
„Zajisté.“
„Mohl byste ho padělat zde a teď?“
„No,“ řekl pan Grenville jakoby na omluvu, „musel bych ten rukopis chvíli studovat… řekněme dvě minuty!“
Bradford vyskočil a začal křičet a pak došlo před soudcem Newboldem k dlouhému sporu, který nebylo slyšet. Nakonec soud předvedení připustil, svědek dostal pero, papír, inkoust a fotokopii jedné z ověřených ukázek rukopisu Jima Haighta… bylo to náhodou osobní sdělení napsané Jimem Noře na dopisním papíru Wrightsvillské národní banky a datované před čtyřmi roky… a soudní síň seděla na svém kolektivním sedadle v krajním rozčilení.
Lorenzo Grenville mžoural na fotokopii přesně dvě minuty.
Pak se chopil pera, namočil je do inkoustu a nonšalantně začal na čistém papíru psát.
„Udělal bych to lip,“ řekl soudci Martinovi, „kdybych mohl psát vlastními pery.“
Soudce Martin se s vážnou tváří podíval na to, co jeho svědek napsal, a pak s úsměvem poslal list kolovat na lavici porotců společně s fotokopií nesporného Jimova rukopisu. Z užaslých tváří porotců, když porovnávali fotokopii s Grenvillovým padělkem, Ellery poznal, že ta rána sedla.
Při křížovém výslechu položil Carter Bradford tomuto svědkovi jen jednu otázku.
„Pane Grenville, kolik let vám trvalo, než jste se naučil umění padělání rukopisů?“
Zdálo se, že tím pan Grenville strávil celý život.
Na stupínku pro svědky je Victor Carlatti. Ano, je majitelem taverny zvané Horký koutek při silnici číslo 16. Jakého druhu je to podnik? Noční klub.
Otázka: Pane Carlatti; znáte obžalovaného, Jímá Haighta?. Odpověď; Viděl j sem ho párkrát.
Otázka: Navštívil někdy váš noční klub?
Odpověď: Jo.
Otázka: Pil?
Odpověď: No, tak jednu dvě sklenice. Jednou za čas. Je to legální.
Otázka: Nu, pane Carlatti, slyšeli jsme zde svědectví, že pan Haight údajně připustil paní Haightové, že „přišel o peníze ve hře“ ve vašem podniku. Co o tom víte?
Odpověď: To je špinavá lež.
Otázka: Chcete tím říci, že James Haight nikdy ve vašem podniku nehrál?
Odpověď: Samozřejmě že tam nikdy nehrál. Nikdo tam nikdy…
Otázka: Vypůjčil si od vás obžalovaný nějaké peníze?
Odpověď: Ani on, ani nikdo jiný.
Otázka: Obžalovaný vám nedluží ani dolar?
Odpověď: Ani pěťák.
Otázka: Pokud je vám známo, „nepřišel“ obžalovaný ve vašem podniku o žádné peníze? Ani hraním, ani jiným způsobem?
Odpověď: Možná že ho oškubala nějaká holka, ale v mém podniku nikdy nevypláznul ani cent za nic jiného než za pití.
„Můžete přikročit ke křížovému výslechu, pane Bradforde,“ řekl soudce Martin.
Pan Bradford zašeptá: „S radostí,“ ale slyší to jen soudce Eli a pokrčí na to jen velmi lehce rameny a usedne.
Křížový výslech pana Bradforda:
Otázka: Carlatti, je to protizákonné, mít v provozu hernu?
Odpověď: Kdo říká, že mám v provozu hernu? Kdo to říká?
Otázka: Nikdo to „neříká“, Carlatti. Odpovězte jen na mou otázku.
Odpověď: To je špinavé křivé obvinění. Dokažte to. Udělejte to. Nepřišel jsem sem sedět a žádnou levotu nedělám…
Soudce Newbold: Svědek se zdrží bezdůvodných poznámek, anebo se bude vydávat v nebezpečí, že bude obviněn ze znevažování soudu. Odpovězte na otázku. Odpověď: Na kterou otázku, pane soudce? Otázka: No dobře. Hraje se tedy u vás, anebo se u vás nehraje v zadní místnosti vašeho tak zvaného „nočního klubu“ ruleta, farao, craps a jiné hazardní hry?
Odpověď: To si myslíte, že budu odpovídat na takovéhle špinavé otázky? To je urážka, • pane soudce. Tomuhle dítěti ještě neuschlo mlíko na bradě a já jsem sem nepřišel sedět a…
Soudce Newbold: Ještě jednu takovouhle poznámku…
Soudce Martin: Vaše blahorodí, zdá se mi, že tohle je nevhodný křížový výslech. Otázka, zda svědek provozuje hazardní hernu nebo ne, není součástí přímého vyšetřování. Soudce Newbold: Zrušeno! Soudce Martin: Vznáším námitku! Pan Bradford: Kdyby vám Jim Haight dlužil peníze, které prohrál u vašich hracích stolů, musel byste to popírat, že ano, protože byste se jinak vystavil stíhání pro provozování herny? Soudce Martin: Navrhuji, aby byla tato otázka škrtnuta…
Odpověď: Najednou jsou ze všech vás chlapů andělé. Jak myslíte, že to dělám… svým sexappealem? A nemyslete si, že nějaký soudcovský neurvalec může Vica Carlattiho zastrašit. Mám spoustu přátel a ti se postarají, aby Vic Carlatti do něčeho nepadnul kvůli nějakému starému soudcovskému drábovi a nějakým smradům z okresní prokuratury…
Soudce Newbold: Máte, pane Bradforde, ještě nějaké další otázky k tomuto svědkovi?
Pan Bradford: Myslím, že to úplně stačí, vaše blahorodí.
Soudce Newbold: Zapisovateli, škrtnete poslední otázku i odpověď. Porota je nebude brát v úvahu. Diváci zachovají náležité dekorum, sic bude soudní síň vyklizena. Svědek je zadržen pro znevažování soudu. Ať se vězně ujme soudní sluha.
Pan Carlatti, když k němu přistupuje soudní sluha, zvedá pěsti a řve: „Kde je moje svoboda slova? Tohle není nacistické Německo!“
Když Nora složila přísahu a usedla a začala přiškrceným hlasem vypovídat, bylo u soudu jako v kostele. Byla kněžkou a lidé jí naslouchali s tichým neklidem jako shromáždění hříšníků postavených před své hříchy… Žena, kterou by se byl Jím Haight pokusil oddělat, jistě by přece byla proti němu!
Ale Nora proti Jimovi nebyla. Byla pro něho, každou buňkou svého těla. Její oddanost jako by naplnila soudní síň teplým vánkem.
Podala báječné svědectví a obhajovala svého manžela proti jakémukoli obvinění. Mnohokrát opakovala, že ho miluje a že nezlomně věří v jeho nevinu. Znovu a znovu. A zatímco se její oči stále znova stáčely k osobě, o níž svědčila, Jim seděl několik stop od ní s hlavou skloněnou a s hloupou rudou maskou hanby na tváři a upíral své malé oči na špičky svých nevyčištěných střevíců..
„Ten idiot by jí mohl taky trochu víc pomáhat,“ pomyslil si se zlostí pan Queen.
Nora nemohla poskytnout žádné svědectví o faktech, jímž by vyvracela tvrzení obžaloby. Soudce Martin ji povolal, aby svědčila, kvůli psychologickému účinku. Dvou pokusů o otrávení, k nimž došlo před Silvestrem, se ani nedotkl; a Carter Bradford se s nefalšovanou laskavostí zřekl křížového výslechu i příležitosti, aby se jí na ty pokusy otázal. Možná že Bradford cítil, že kdyby bral Noru v dobrém úmyslu na skřipec, ztratil by víc, než když ji nechá jít.
Pan Queen si tím jako notorický skeptik být jist nedokázal.
Nora měla být posledním svědkem obhajoby; a soudce Martin opravdu na stole obhajoby neohrabaně štrachal nějakými papíry, jako kdyby nebyl rozhodnut, jestli to má udělat nebo ne. Ale Pat mu za zábradlím zuřivě dávala znamení, a tak ten starý džentlmen s provinilým a nešťastným pohledem přikývl a řekl: „Povolávám ke svědecké výpovědi Patricii Wrightovou.“
Pana Queena se zmocnilo obrovské napětí, které si nedovedl vysvětlit, a poposedl si dopředu.
Soudce Martin byl zřejmě na rozpacích a nevěděl kde začít, a tak se dal do opatrného průzkumu, jako kdyby hledal klíč. Ale Pat mu skoro rázem vytrhla otěže z rukou. Byla nezkrotná – záměrně, Ellery to věděl. Ale proč? Co ji k tomu pohánělo? Pat jako svědek obhajoby hrála otevřeně do rukou obžalobě. Čím víc toho říkala, tím víc Jimově záležitosti tropila škody. Kreslila svého švagra jako padoucha, lháře… pověděla, jak Noru ponižoval, kradl jí šperky, rozhazoval její majetek bez ohledu na ni, vystavoval ji duševním mukám, neustále se s ní hádal…
Nebyla ještě ani v polovině a soudní síň začala syčet, soudce Martin se potil jako čínský kuli a šíleně se snažil odvést její výpověď jiným směrem, Nora zírala na svou sestru, jako kdyby ji viděla poprvé, a Hermy a John F. se ve svých židlích hroutili níž a níž jako dvě tající voskové figurky.
Soudce Newbold Pat v jejím denuncování Jima a v jejím doznávání se k nenávisti vůči němu přerušil.
„Uvědomujete si, slečno Wrightová, že jste byla povolána jako svědek obhajoby?“ –
Pat vyštěkla: „Je mi líto, vaše blahorodí, ale nemohu zde sedět a přihlížet všemu tomu chození po špičkách, když všichni víme, že je Jim Haight vinen…“
„Navrhuji…“ zvolal soudce Martin uraženě.
„Mladá dámo…“ začal soudce Newbold nazlobeně.
Ale Pat se nedala zarazit. ‚A tohleto jsem právě včera večer řekla Billovi Ketchamovi…“
„Cože!“
Výbuch se ozval od soudce Newbolda, Eliho Martina i Cartera Bradforda zároveň. A na okamžik se soudní síň zřítila do propasti překvapení; a pak začaly praskat stěny a nastal blázinec s babylónem dohromady, takže soudce Newbold už tloukl v tomto procesu svým třetím kladívkem a soudní sluha běhal sem a tam a nabádal lidi ke klidu a v řadě pro tisk se někdo, když mu to došlo, začal smát a nakazil celou řadu i řadu za ní.
„Vaše blahorodí,“ překřikoval soudce Martin ten lomoz, „chci, aby zde a teď hned bylo dáno do zápisu, že prohlášení, které před chvílí učinila má svěřenkyně, je pro mne absolutním otřesem. Neměl jsem nejmenší tušení, že…“

„Okamžik, okamžik, pane obhájce,“ řekl soudce Newbold přiškrceným hlasem. „Slečno Wrightová!“
„Prosím, vaše blahorodí?“ ozvala se Pat zaraženě, jako kdyby si nedovedla představit, kvůli čemu ten všechen povyk je.
„Slyšel jsem správně? Povídala jste, že jste včera večer něco řekla Billu Ketchamovi?“
„Nu ano, vaše blahorodí,“ řekla Pat uctivě. „A Bili se mnou souhlasil…“
„Vznáším námitku,“ vykřikl Carter Brad-ford. „Ta se má nač těšit! To je postranní ovlivňování!“
Slečna Wrightová obrátila k panu Bradfordovi nevinné oči.
„Okamžik, pane Bradforde!“ Soudce Newbold se ve svém křesle daleko předklonil. „Bili Ketcham s vámi souhlasil, říkáte? V čem s vámi souhlasil? Co se jinak dělo včera večer?“
„No, Bili říkal, že je Jim samozřejmě vinen a že kdybych mu slíbila, že…“ Pat se začervenala… „no, že kdybych mu slíbila jistou věc, tak že se postará, aby Jim dostal, co si zaslouží. Řekl, že by promluvil taky s ostatními v porotě… protože jako člověk od pojišťovny, jak Bili říkal, může prodávat všecko. Řekl, že jsem děvče, o kterém sní, a že by kvůli mně vylezl i na Mount Everest…“
„Ticho v soudní síni!“ zahřímal soudce Newbold.
Nastalo ticho.
„Máme tomu rozumět tak, slečno Wrightová,“ řekl soudce Newbold, „že jste měla včera večer ten rozhovor s Williamem Ketchamem, který je u tohoto soudu porotcem číslo sedm?“
„Ano, vaše blahorodí,“ odpověděla Pat s udiveným pohledem. „Je na tom něco špatného?
Kdybych to byla věděla, tak bych byla jistě…“
Zbytek zanikl ve vřavě.
„Soudní sluho, vykliďte jednací síň!“ zaječel soudce Newbold.
„No, teď byste nám to měla dopovědět, když budete tak laskavá,“ řekl soudce Newbold tak chladně, že Pat dostala barvu bílé kávy a v koutcích očí se jí objevily slzy.
„Š-šli, vyšli jsme si spolu, Bili a já, minulou sobotu večer. Bili povídal, že by nás nikdo neměl vidět, asi to nebylo legální nebo co, a tak jsme zamířili do Slocumu do jednoho prima podniku, který Bill zná, a byli jsme tam od té doby každý večer. Řekla jsem, že Jim je vinen, a Bili řekl, že jistě, že on si to taky myslí…“
„Vaše blahorodí,“ pronesl soudce Martin strašným hlasem, „navrhuji…“
„Na mou věru,“ řekl soudce Newbold, „kdyby vaše pověst, Eli Martine, nebyla… Vy tam!“ zařval na porotce. „Ketchame! Číslo sedm! Vstaňte!“
Tlustý Billy Ketcham, pojišťovací agent, se pokusil uposlechnout, napůl se zvedl, pak klesl zase zpátky, ale nakonec se mu to podařilo.
Stál tam v zadní řadě oddělení porotců a trochu se kymácel, jako kdyby to oddělení bylo kánoe.
„Williame Ketchame,“ zavrčel soudce Newbold, „trávil jste každý večer od minulé soboty ve společnosti této mladé ženy? Slíbil jste jí, že budete vykonávat vliv na ostatní porotce… Soudní sluho! Náčelníku Dakine! Předveďte mi ho!“
Ketcham napřed zakopl o dva kolegy v porotě, pak uvízl v hlavní chodbičce a nakonec rozrážel lidi v ohrádce jako tlustý macek, který se vrhá na hnízdo kuřat.
A když ho postrčili před soudce Newbolda, breptal: „Já jsem to n-nemyslel nijak ve zlém, p-pane soudce… já j-jsem nemyslel, že dělám něco zlého, pane soudce… p-přísahám… všichni vědí, že je ten čubčí syn vinen…“
„Vezměte toho muže do vazby,“ řekl soudce Newbold šeptem. „Soudní sluho, postavte ke dveřím stráž. Jednání bude na pět minut odročeno. Porotci, zůstaňte, kde jste. Nikdo z přítomných nesmí opustit soudní síň!“
A soudce Newbold odešel vrávoravě do své kanceláře.
„Tohle se přihází, když se porotci nezavřou,“ řekl pan Queen, zatímco čekali. ‚A taky se tohle přihází, když do věcí dospělých lidí strkají prsty popletená škvrňata,“ dodal směrem ke slečně Patricii Wrightové.
„Ach Patty, jak jsi to mohla udělat?“ říkala s pláčem Hermione. ‚A-’ nadto ten nemožný Ketcham! Varovala jsem tě, že když ho povzbudíš, bude ti dělat nevhodné nabídky. Vzpomínáš si, Johne, jak vždycky Patty otravoval kvůli dostaveníčkům…?“
„Taky si vzpomínám,“ řekl John F. rozlíceně, „kde je můj starý kartáč na vlasy!“
„Podívejte se,“ řekla Pat tiše, „Jim byl v bryndě, že? No tak. Proto jsem tlustého Billa přemlouvala a on vypil spoustu martini a dovolila jsem mu, aby se mě jednou nebo dvakrát pokusil políbit… Jen pokračujte a dívejte se na mě, jako kdybych byla nějaká zhýralá ženská!“ A slečna Wrightová začala křičet. „Je mi to jedno, udělala jsem něco, co nikdo z vás nebyl schopný udělat… koukejte a čekejte dál!“
„Je pravda,“ řekl rychle Ellery, „že jsme očekávali všechno možné, jenom to ne, že ho budete usvědčovat.“
„Kdybych alespoň…“ začala Nora a na její bledé tváři se objevila velká jasná naděje. „Ach Pattičko, jsi blázen, ale já tě miluji!“
„A je Cartův obličej rudý…?“ ptala se v breku Pat. „Myslí si, že je duchaplný…“
„Ano,“ podotkl suše pan Queen, „ale podívejte se na obličej soudce Martina.“
Starý Eli Martin přešel přes místnost k Pat a řekl jí: „Patricie, dostala jste mě do nejtěžšího postavení, v jakém jsem se v životě octl. Ale to je mi jedno, stejně tak jako etika vašeho chování, ale není mi lhostejná skutečnost, že jste pravděpodobně Jimovým vyhlídkám nepomohla, nýbrž jim uškodila. Na tom, co říká nebo dělá Newbold, nezáleží – ostatně opravdu nemá na vybranou –, ale každý bude vědět. že jste to udělala schválně, a nevyhnutelně se to odrazí i na Jima Haighta.“
A soudce Martin odkráčel.
„Myslím,“ řekla Lola, „že když na bývalém soudci trošku zaskrábeš, tak musí vyjít najevo, že je to člověk staromódní. Netrap se, pusinko. Dala jsi Jimovi odklad kritického okamžiku, a to je víc, než si ten hloupý osel zasluhuje.“
„Chci úvodem prohlásit,“ řekl soudce Newbold chladně, „že jsem se za všechna svá soudcovská léta ještě nesetkal s příkladem občanské neodpovědnosti, který by byl flagrantnější a hanebnější, než je tento.
Williame Ketchame!“ Newbold přitom porotce číslo sedm probodával nelítostnýma blýskajícíma se očima a Ketcham vypadal, jako by byl na omdlení. „Naneštěstí tu není žádný právní přestupek, který by vám mohl být kladen za vinu, pokud by se neukázalo, že jste přijal majetek nebo hodnotu nějakého druhu. Přesto však zatím nařizuji komisaři pro porotce, aby vaše jméno ze seznamu porotců škrtl, a vykonávat vaši výsadu, to jest zasedat v porotě, nebude vám dovoleno tak dlouho, dokud budete bydlit v tomto státě.“
Výraz Williama Ketchama prozrazoval, že by se s radostí zřekl mnoha dalších cenných práv, kdyby se mu dostalo výsady opustit hned v tom okamžiku soudní síň.
„Pane Bradforde,“ Carter vzhlédl. Měl rty sevřené a bylo na něm vidět pochmurnou zlobu, „žádám vás, abyste přešetřil chování Patricie Wrightové za účelem zjištění, zda se nepokoušela záměrně a s rozmyslem ovlivnit porotce číslo sedm. Pokud by bylo možno takový úmysl zjistit, žádám vás, abyste na Patricii Wrightovou podal žalobu s obviněním z příslušného provinění.“
„Vaše blahorodí,“ odpověděl Bradford tichým hlasem, „jediné myslitelné provinění, jaké si mohu představit, je podplácení porotce, a k prokázání korupce je, zdá se mi, nutno dokázat úplatek. A v tomto případě se nezdá, že by tu nějaký úplatek byl…“
„Nabídla mu své tělo!“ vyštěkl soudce Newbold.
„Nenabídla,“ vyhrkla Pat. „Chtěl to, ale já jsem to neudělala…“
„Ano, vaše blahorodí,“ řekl Bradford s uzarděním, „ale je sporné, jestli toto představuje úplatek ve smyslu zákona…“
„Nezamotáveime to, pane Bradforde,“ řekl soudce Newbold chladně. „Ta žena se jasně provinila pokusem o nezákonné ovlivnění poroty, jestliže se pokusila v rozporu se zákonem působit na porotce, ať už mu nějaký úplatek dala nebo ne!“
„Pokusem o nezákonné ovlivnění poroty? Co to je?“ reptala Pat.
Ale nikdo ji neposlouchal, kromě pana Queena. A ten se v duchu smál.
„Doporučím rovněž,“ pokračoval soudce Newbold a praštil knihou na hromadu papírů, „aby při budoucích procesech spadajících pod pravomoc tohoto soudu byli porotci uzavřeni, aby se tak zabránilo, že se bude tenhle hanebný incident opakovat.“ Pohlédl pronikavě na Billa Ketchama a na Pat a pak na porotu. „No. Fakta jsou jasná. Porotce byl ovlivněn způsobem, který poškozuje právo obžalovaného na spravedlivý soud. A připouštějí to obě zúčastněné strany.
Kdybych dovolil, aby tento proces pokračoval, mohlo by to vést jedině k odvolání k vyšší instanci, která by na základě zápisu musela nařídit soud nový. V důsledku toho, abychom si ušetřili další a zbytečné útraty, nemám jinou volbu. Lituji námahy zbývajících členů poroty a jejich promarněného času; želím velkého vydání, které již wrightskému okresu vzniklo.
Jakkoli však toho lituji a želím, fakta mi neponechávají jinou možnost než prohlásit proces stát versus James Haight za zmatečný, což tímto prohlašuji, porotu zprošťuji povinnosti, s omluvou a s tím, že jí soud děkuje, a obžalovaný je posílán znovu do vazby do šerifova vězení až do doby, kdy bude ustanoveno nové soudní řízení.
Přelíčení se odročuje!“

Kapitola 27

VELIKONOČNÍ NEDĚLE: NOŘIN DAR

Tisk, který sem vtrhl, zase odešel s tím, že se na nový proces vrátí; ale Wrightsville zůstal a Wrightsville se vítězně smál a zuřil a šuškal a klepařil, až zvonilo i v Buddhových uších na malých hodinách na Patině prádelníku.
Z Williama Ketchama se stal podivným zvratem hrdina města. „Kluci“ ho zastavovali na nárožích, aby ho poplácali po zádech, umístil pět pojistek, nad kterými už dávno zlomil hůl, a jak se mu vrátila důvěra, pověděl o svých stycích se slečnou Patricií Wrightovou v oněch dotyčných kritických večerech několik „detailů“. Ty když se prostřednictvím Carmel Pettigrewové (neboť Carmel už zase své „nejlepší přítelkyni“ telefonovala) dostaly k Patinu sluchu, měly za následek, že Pat zašla dolů do města do pojišťovací kanceláře pana Ketchama v Bluefieldově bloku, popadla pana Ketchama levou rukou pevně za límec a pravou mu dala na pravou tvář pět zvučných políčků, které zanechaly na mdle bílé pleti příslušné stopy.
„Proč pět?“ zeptal se pan Queen, který slečnu Wrightovou na této vycházce doprovázel a s obdivem přihlížel, když svou pověst očišťovala.
Slečna Wrightová byla plna pýchy. „To máte jedno,“ řekla roztrpčeně. „Byla to – přesná – odplata za to lhaní a chvástání se…“
„Jestli si nedáte pozor,“ pošeptal jí pan Queen, „bude na vás muset podat Carter Brad-ford další žalobu… tentokrát pro napadení a ublížení na těle.“
„Čekám jen na to,“ řekla Pat pochmurně. ‚Ale on ji nepodá. Ví to lip než já.“
A Cart to zřejmě lip věděl, protože už od něho nebylo o Patině podílu na debaklu nic slyšet.
Wrightsville se připravoval na velikonoční svátky. Dobře se oblékající společnost nakupovala v New Yorku obleky a jarní pláště a střevíce a prádlo a kabelky, Sol Gowdy zaměstnal dvě „zvláštní“ síly na výpomoc ve svém obchodu s pánským módním zbožím a dolnoměstská obchodní střediska byla skutečně přecpaná zákazníky ze mlýna a z továrny.
Pan Ellery Queen se zavřel ve svém obydlí v nejvyšším poschodí Wrightových domu a kromě chvil jídla s nikým nemluvil. Každý, kdo by se na něj podíval, byl by se podivil. Pro nezasvěcené oko nedělal vůbec nic, co by se dalo vidět, až na to, že kouřil nekonečné množství cigaret. Seděl jenom v křesle u okna a hleděl upřeně na jarní nebe nebo přecházel se sklopenou hlavou dlouhými kroky po pokoji a dýmal jako lokomotiva.
Ale kdybyste se ovšem podívali důkladně, mohli byste objevit na jeho psacím stole hromadu poznámek… změť hromad, protože papíry byly všude roztroušeny jako spadalé listí na podzim. A samozřejmě že je takhle rozházel vítr Elleryho zuřivosti. Ležely tam pohozené a jako výsměch.
Takže v tomto směru tu nebylo nic vzrušujícího.
Ale ani v žádném jiném, až snad na Noru.
S Norou to bylo podivné. Držela se v tom skličujícím čase Jimova věznění a soudu tak statečně zpříma, že to všichni začali považovat za samozřejmost. Dokonce i Hermione myslela jenom na Nořin „stav“ a na správnou péčí o matku; ale stará Ludie v tom byla nekonečně užitečnější. Stará Ludie říkala, že žena je žena a že byla stvořená k tomu, aby měla děti, a že čím bude rozruchu kolem Nořina „stavu“ míň, tím lip na tom oba budou – Nora i to děťátko. Jezte dobrou jednoduchou stravu se spoustou zeleniny a mléka a ovoce, neběhejte do společnosti, jezte klidně dál cukroví a hodně choďte a trochu cvičte a zbytek už udělá Pánbůh. Ludie se o to neustále s Herrnionou přela a měla přinejmenším jednu památnou slovní potyčku s doktorem Willoughbym.
Jenže patologie nervové soustavy byla pro Ludii tolik co sanskrt; ostatní sice o tom měli větší ponětí, ale pouze dvě Noře blízké osoby tušily, k čemu se to schyluje, a přinejmenším jedna z nich nebyla s to katastrofu odvrátit. To byl pan Queen, který mohl jen čekat a dávat pozor. Tím druhým byl doktor Willoughby, který dělal, co mohl, to znamená dával posilující léky, prováděl denní vyšetřování a radil. Ale Nora to všechno odmítala.
Nora se rozsypala znenadání. Na velikonoční neděli, zrovna když se rodina vracela z kostela, bylo Noru slyšet, jak se v ložnici směje. Pat si zrovna dávala ve svém pokoji na konci chodby do pořádku vlasy a byla nejblíž, a tak přišla první, protože ji podivný ráz Nořina smíchu znepokojil. Našla sestru, jak leží zhroucená a třesoucí se na podlaze a směje se na celé kolo, zatímco její tváře měnily barvu od červené k purpurové a slonovinově žluté. Její oči byly zpěněné a divoké jako mořská bouře.
Pak tam přiběhli všichni a společně se jim podařilo odvléci Noru na lůžko a uvolnit jí šaty. Nora se mezitím smála a smála, jakokdyby tragédie jejího života byl největší žert na světě. Ellery zatelefonoval doktoru Willoughbymu a s pomocí Pat a Loly se snažil udělat konec její hysterii. Než přišel doktor, podařilo se jim už ten smích zvládnout, ale Nora se třásla a byla bílá a dívala se kolem sebe vyděšenýma očima.
„Já to nedovedu pochopit,“ vydechla těžce. „Bylo mi… dobře. Potom se všechno… Och, ubližuji.“
Doktor Willoughby je všechny odehnal. Zůstal v Nořině pokoji čtvrt hodiny. Když odtud vyšel, řekl drsně: „Musí být odvezena do nemocnice. Zařídím to sám.“
Hermy se přimkla k Johnu F., obě dívky se objaly, a když se jejich rukou chápala velká ruka doktora a tiskla jim je, nikdo nic neřekl.
Ve wrightsvillské nemocnici byl ten den nedostatek personálu, protože byla velikonoční neděle a volný den. Ambulance tři čtvrti hodiny nepřijížděla a John F. Wright poprvé, co si pamatoval, slyšel doktora Milá Willoughbyho klít – byla to dlouhá, hlasitá imagistická kletba, ale pak zavřel pusu a vrátil se k Noře.
„Bude v pořádku, Hermy,“ řekl John F., ale byl v obličeji popelavý. Když Milo klel, tak je to špatné!
Konečně ambulance přijela a doktor už neztrácel dalším klením čas. Vynesl Noru z domu a odvezl ji. Svůj vůz nechal u Wrightových chodníku a jel s Norou ambulancí.
Zahlédli na okamžik Nořin obličej, když ji asistenti nemocnice snášeli na nosítkách dolů. Její kůže byla plná vrásčitých zauzlin, které sebou škubaly sem a tam, jako kdyby žily vlastním životem. Ústa měla křečovitě zkroucená, oči se jí duhově třpytily bolestí.
Hermione naštěstí ten obličej neviděla, ale Pat ano a řekla Ellerymu v opravdové hrůze: „Trpí strašnou bolestí a je k smrti vyděšená, Ellery! Ach Ellery, myslíte si, že…?“
„Zajeďme do nemocnice,“ navrhl Ellery.
Odvezl je tam.
Ve wrightsvillské všeobecné nemocnici žádný soukromý pavilón nebyl; ale doktor Willoughby získal v ženském chirurgickém sále koutek oddělený paravánem a Nora se dostala na lůžko tam. Příbuzní neměli do sálu přístup; museli sedět v hlavní čekárně na chodbě. Čekárna byla veselá, protože v ní byly velikonoční kytice, i smutná, protože tu bylo cítit pach dezinfekčních látek. Hermy se z toho udělalo špatně, tak ji pohodlně uložili na jednoduchou pohovku ve starém španělském misionářském slohu a tam pak Hermy ležela s pevně zavřenýma očima. John F. jen tak postával okolo, tu a tam se dotkl nějaké květiny a jednou řekl, jak je to hezké, že tu máme zase jaro. Dívky seděly poblíž matky. Pan Queen se posadil poblíž dívek. A pak nebylo slyšet nic než šelestě-ní střevíců Johna F. na prošlapaném květovaném koberečku.
A potom přispěchal do čekárny doktor Willoughby a všechno se změnilo – Hermy otevřela oči, John F. ustal ve svém průzkumu a dívky i Ellery vyskočili.
„Nemám mnoho času,“ supěl doktor. „Poslouchejte. Nora má křehkou konstituci. Vždycky to bylo děvče nervózní. Napětí, zhoršení jejího stavu, soužení, které prožila, pokusy o otrávení, Silvestr, soud… je velmi slabá, velice zle zesláblá…“
„Co chcete říci, Milo?“ zeptal se ho John F. a uchopil přítele za paži.
„Johne, Nořin stav je vážný. Nemá smysl to před vámi a před Hermy zamlčovat. Je to děvče nemocné.“ Doktor Willoughby se otočil, jako by chtěl odběhnout.
„Počkejte, Milo,“ zvolala Hermy. „Jak je… s dítětem?“
„Bude tu co nevidět, Hermy. Museli jsme provést operaci.“
„Ale… je jen šestiměsíční!“
„Ano,“ řekl doktor Willoughby toporně. „Bude lepší, když tu všichni počkáte. Musím se připravit.“
„Milo,“ obrátil se k němu John F., „jestli je tu nějaký… myslím, pokud jde o peníze, opatřte kohokoli… nejlepšího…“
„Máme štěstí, Johne. Ve Slocumu je přes velikonoce na návštěvě u rodičů Henry Gropper, můj spolužák, nejlepší gynekolog na celém východě. Je už teď na cestě.“
„Milo…“ zanaříkala Hermy.
Ale doktor Willoughby už byl pryč.
A teď nastalo nové čekání v té tiché místnosti, kam vpadalo slunce a kde se velikonoční kytice, zatímco vydávaly vůni, blížily smrti.
John F. usedl vedle své ženy a vzal ji za ruku. Seděli tak s očima upřenýma na hodiny nade dveřmi čekárny a vteřiny přicházely a odcházely a stávaly se z nich minuty. Lola listovala ve stránkách Cosmopolitanu s potrhanou obálkou. Odložila ho a pak se ho chopila znovu.
„Pat,“ řekl Ellery, „pojďte sem.“
John F. se na něj podíval, podívala se na něj Hermy a podívala se na něj Lola. Potom se Hermy a John F. obrátili zase k hodinám a Lola znovu k časopisu.
„Kam?“ Patin hlas se chvěl slzami.
„K oknu. Od rodiny.“
Pat se s ním odploužila na druhou stranu k nejvzdálenější lavici u oken. Usedla na místo u okna a hleděla ven.
Uchopil ji za ruku. „Povídejte.“ Oči se jí zalily. „Ach Ellery…“
„Já vím,“ řekl mírně, „ale musíte mi prostě něco povídat. Cokoliv. Je to lepší než dusit slova v sobě, ne? A s nimi si povídat nemůžete, protože ti to v sobě taky dusí.“ Podal jí cigaretu a přidržel jí zápalku, ale ona cigaretu jen uchopila do prstů, aniž ji nebo jeho vnímala. Sfoukla plamínek mezi dvěma prsty a pak upřeně hleděla na prsty.
„Povídejte…“ řekla trpce. „Proč vlastně ne? Jsem tak zmatená. Nora tam leží… její dítě se narodí předčasně… Jim je pár yardů odtud ve vězení… papá a matka jsou tady jako dva staří lidé… staří, Ellery. A jsou staří.“
„Ano, Patty,“ řekl Ellery šeptem. „A byli jsme předtím tak šťastní.“ Pat se sevřelo hrdlo. „Je to všechno jako ošklivý sen. To nemůžeme být my. Byli jsme v tomhle městě vším! A podívejte se na nás teď. Pošpinění. Staří, Plivají po nás.“
„Ano, Patty,“ řekl znovu Ellery. „Když na to myslím, jak se to stalo… Jak k tomu vlastně došlo? Och, nikdy už se nebudu těšit na žádné svátky!“
„Svátky?“
„Nechápete to? Všechny poslední ohavné události, ke kterým došlo, se staly ve svátek. Teď máme velikonoční neděli… a Nora je na operačním stole. Kdy Jima zatkli? V den svatého Valentina. Kdy zemřela Rosemary a Nora byla tak zle přiotrávená? Na Silvestra. A nemocná… otrávená… byla Nora na Hod boží vánoční a předtím na Den. díkůvzdání…“ Pan Queen hleděl na Pat, jako kdyby ukázala, že dvě a dvě je pět. „Ne. O téhle věci jsem přesvědčený. Otravovalo mě to celé týdny. Ale je to náhodná shoda okolností. Ne, Patty, nemůže to být nic jiného než náhoda…“
„I způsob, jak to začalo,“ zvolala Pat. „Začalo to o Všech svatých. Pamatujete se?“ Zírala na cigaretu ve svých prstech; byla teď rozdrcená na padrť. „Kdybychom byli ty tři dopisy a tu knížku o jedech nikdy nenašli, mohlo být možná všechno jinak, Ellery. Nekruťte hlavou, mohlo!“
„Možná že máte pravdu,“ šeptal jí Ellery. „Kroutil jsem hlavou nad svou vlastní hloupostí…“ Jeho mysli se takovým malým přeskočením jako vylítlou jiskrou zmocnilo něco, co nemělo tvar. Zažil ten pocit už jednou… jak se mu to zdálo být dávno!… Ale i teď se mu přihodilo totéž. Jiskra zhasla a on tu zůstal s vychladlým popelem, který ho dráždil, protože mu nic neříkal.
„Mluvíte o náhodné shodě okolností,“ řekla Pat plačtivě. „Budiž, nazývejte si to tak. Nezáleží mi na tom, jak to nazvete. Náhodná shoda okolností nebo osud nebo jen zatracená smůla. Ale kdyby byla Nora náhodou ty knihy, které jsme tenkrát o Všech svatých stěhovaly, neupustila, ty tři dopisy by byly nevypadly a možná že by byly v té knize ještě teď.“? Pan Queen chtěl podotknout, že nebezpečí pro Noru nespočívalo v těch dopisech, ale v jejich pisateli; znovu však přeskočila jiskra a zhasla, a tak držel jazyk za zuby.
‚A proto kdyby se byla toho dne i ta nejobyčejnější věc přihodila, jinak, nic z toho, co se stalo, nebylo by se přihodilo. Kdyby se byla Nora nerozhodla zařídit Jimovi novou pracovnu a kdybychom my nebyly otevřely tu bednu s knihami…“
„Bednu s knihami?“ řekl Ellery s pohledem upřeným do prázdna.
„Sama jsem tu bednu vynesla ze sklepa, kam ji dal Ed Hotchkiss, když přivezl taxíkem Jimovy krámy z nádraží po tom, co se Jim s Norou vrátili z líbánek. Představte si, že bych byla tu bednu pomocí kladiva a šroubováku neotevřela. Představte si, že bych byla nemohla najít šroubovák. Anebo si představte, že bych byla týden nebo den počkala nebo to dělala v jinou hodinu… Co se děje, Ellery?“
Pan Queen totiž nad ní stál jako Poslední soud, v jeho obličeji byla strašná zloba a Patty z toho byla tak poplašená, že couvla k oknu.
„Vy mi tady, jak tu sedíte, chcete tvrdit, že ty knihy… ta náruč knih, které Nora upustila, nebyly knihy, které obvykle stávaly na poličkách v obývacím pokoji?“ zeptal se jí Ellery s obrovským klidem. Zatřásl jí a Pat se zkroutila bolestí, jak jí rameno stiskl. „Odpovězte mi, Pat! Vy jste s Norou nepřenášely knihy pouze z polic v obývacím pokoji do nových polic v Jimově pracovně nahoře? Jste si jista, že to byly knihy z bedny ve sklepě?“
„Samozřejmě že jsem si jista,“ odpověděla Pat rozechvěle. „Co je s vámi? Ta bedna byla sbitá hřebíky. Sama jsem ji otvírala. Protože pouhých několik minut, než jste ten večer přišel, tak jsem tu prázdnou dřevěnou bednu odtáhla zpátky do sklepa i s nářadím a balicím papírem a hromádkou ohnutých hřebíků…“
„To je… fantastické,“ řekl Ellery.
Sáhl jednou rukou tápavě po houpací židli a těžce usedl. Pat byla zmatená. ‚Ale já tomu nerozumím, Ellery. Proč všechna ta dramatičnost? Co to může na věci měnit?“
Pan Queen hned neodpověděl. Pouze tam seděl, celý bledý a viditelně stále bledší, a kousal si nehty. A jemné vrásky kolem úst se mu prohlubovaly a tvrdly a v jeho stříbřitých očích se objevilo něco záhadného, co pan Queen zase velice rychle utajil, skoro tak rychle, jak rychle se to objevilo.
„Co to na věci mění?“ olízl si rty.
„Ellery!“ teď zatřásla Pat jím. „Nedělejte tak tajemného! Co není v pořádku? Řekněte mi to!“
„Počkejte minutku.“ Zírala na něho a čekala.
Seděl a nic víc.
Potom zašeptal: „Kdybych to byl věděl! Ale nemohl jsem mít… Osud. Osud, který mě do toho pokoje přivedl o pět minut pozdě. Osud, který vám celé ty měsíce bránil, abyste mi to řekla. Osud, který utajoval podstatnou skutečnost!“
„Ale Ellery…“
„Doktor Willoughby!“
Přeběhli čekárnu, kam právě vklopýtal doktor Willoughby. Měl na sobě chirurgický plášť a čepici, a roušku, kterou měl při práci na obličeji, měl teď kolem krku jako nějaký šátek.
Plášť měl plný krve, ale v jeho obličeji nebyla žádná.
„Milo?“ vykoktala Hermiona.
„Nu, nu?“ zaskřehotal John F.
„Proboha, doktore!“ zvolala Lola.
Pat se přihrnula a popadla toho starého muže za paži.
„Nu,“ řekl doktor Willoughby chraplavě, ale zarazil se. Pak se usmál nejsmutnějším úsměvem a objal Hermy kolem ramen, takže se vedle něho úplně ztrácela. „Nora vám dala opravdový velikonoční dárek, babičko.“
„Babičko,“ zašeptala Hermy.
„Dítě!“ zvolala Pat. „Je všechno v pořádku?“
„Je to dobré, dobré, Patricie. Dokonalá malá holčička. Ach, je velice drobounká… potřebuje inkubátor… ale při správné péči bude za pár týdnů v pořádku.“
„A Nora,“ vyrazila těžce Hermy, „moje Nora?“
„Jak je s Norou, Milo?“ zeptal se John F.
„Je z toho venku?“ ptala se Lola.
„Ví o tom?“ křičela Pat. „Och, Nora musí být tak šťastná!“
Doktor Willoughby pohlédl dolů na svůj plášť a začal šátrat prsty po místě, které bylo potřísněné Nořinou krví.
„Zpropadená věc,“ řekl a rty se mu chvěly.
Hermy zavyla.
„Dělali jsme s Gropperem, co jsme mohli. Nedalo se jí pomoci. Pracovali jsme na ní jako diví. Ale bylo toho na ni mnoho. Johne, nedívejte se na mne takovýmhle způsobem…“
Doktor plaše pohodil pažemi.
„Milo…“ začal John F. slabým hlasem.
„Je prostě mrtva.“
Vyběhl z čekárny.

ČÁST ŠESTÁ

Kapitola 28

TRAGÉDIE NA DVOJVRŠÍ

Hleděl na staré jilmy před novou soudní budovou. To staré se v nich ohrožovalo množstvím malých zelených zoubků na hnědých dásních jejich větví a na tom novém už bylo vidět v jeho žulových a jakoby křečových žilkách účinek povětrnosti.
I v jaru je smutek, pomyslil si pan Ellery Queen.
Vstoupil do chladných stínů soudní budovy a začal mít povznesenou náladu.
„Pro neúřední osoby není doba návštěv,“ řekl Wally Planetsky přísně. Potom však dodal: „Ach, vy jste ten přítel Patty Wrightové. To je moc špatný způsob, jak trávit velikonoční neděli, pane Queene.“
„Máte tuze pravdu,“ přisvědčil mu pan Queen. Dozorce odemkl železné dveře a vešli spolu unaveně do vězení. „Jak se mu vede?“
„Ještě jsem takového chlapa neviděl, který by takhle držel klapačku. Člověk by řekl, že se k tomu zavázal.“
„Možná že to udělal,“ vzdychl pan Queen. „Byl ho tu dnes někdo navštívit?“
„Jen ta novinářka, slečna Ptobertsová.“
Planetsky odemkl další dveře a zase je za nimi pečlivě zamkl.
„Je tu někde lékař?“ zeptal se znenadání Ellery.
Planetsky se podrbal za uchem a opáčil, jestli se pan Queen cítí nemocný…
„Je tu?“
„Jistě. Máme tu místnost pro nemocné. Mladý Ed Crosby, syn farmáře Ivora Crosbyho, má právě zrovna teď službu.“
„Řekněte doktoru Crosbymu, že ho možná budu za chviličku potřebovat.“
Dozorce se podezíravě podíval na Elleryho, pokrčil rameny, odemkl dveře cely, zase je zamkl a odšoural se.
Jim ležel na pryčně, s rukama zkříženýma za hlavou, a pozoroval proměny modré oblohy za mřížemi. Ellery si všiml, že se oholil; čistou košili měl u krku rozepnutou; zdál se klidný.
„Jime?“
Jim otočil hlavu. „Ach, to jste vy? Veselé velikonoce!“
„Jime…“ začal Ellery zamračeně znova.
Jim sklouzl nohama na betonovou podlahu, posadil se a oběma rukama se chytil hrany pryčny. Teď klidný nebyl. Měl strach. To bylo nezvyklé… Ne, bylo to logické, když o tom člověk přemýšlel. Když člověk věděl…
„Něco není v pořádku,“ řekl Jim a vyskočil. „Něco není v pořádku!“
Ellery se trpce pousmál. Byl to trest za provinění. Byla to bolest, která čeká ty, kdo se pletou do cizích záležitostí.
„Cítím s vámi, Jime…“
„Co je to?“ Jim zaťal pěsti.
„Musíte mít hodně odvahy, Jíme…“
Jim na něj vytřeštil oči. „Je… Je to Nora.“
, Jime, Nora je mrtva.“
Jim na něj zíral s otevřenými ústy.
„Přicházím zrovna z nemocnice. Dítě jev pořádku. Je to děvče. Předčasný porod. Na kleště. Nora byla příliš slabá. Nepřežila to. Netrpěla. Prostě zemřela, Jime.“
Jimovy rty se spojily. Otočil se a vrátil se k pryčně, znovu se otočil a usedl tak, že než dosedl, přidržel se pryčny rukama.
„Samozřejmě že mě rodina… John F. mě požádal, abych vám to pověděl, Jime. Jsou teď všichni doma a pečují o Hermionu. John F. mě poprosil, abych vám řekl, že je strašně zarmoucený, Jime.“
Hloupé, pomyslil si Ellery. Hloupá řeč. Ale býval obvykle pozorovatelem, nikoli účastníkem. Jak se má člověk pustit do líčení umírání, aby nezasadil ránu do srdce? Do zabíjení bez ublížení… v pouhé vteřině? S tímhle odvětvím umění násilí nebyl pan Queen obeznámen.
Posadil se beznadějně na důmyslnou věc, jež zakrývala zařízení, které ve wrightském okrese sloužilo tělesnému blahu jeho vězňů, a uvažoval o různých symbolech.
„Jestli je tu něco, co bych mohl udělat…“
Tohle nebylo pouze hloupé, pomyslil si zlostně Ellery, to bylo zlé. Něco, co by mohl udělat! Když ví, co se děje v Jimově mysli!
Ellery vstal a řekl: „No, Jime, počkejte chvilku, Jime…“
Ale Jim byl u mříží jako velká opice. Držel se rukama dvou železných tyčí a tiskl mezi ně obličej s takovou silou, jako kdyby chtěl skrze ně hlavu protlačit a za ní pak protáhnout i tělo.
„Pusťte mě odtud!“ vyrazil ze sebe. „Pusťte mě odtud, vy zatracení… Musím se dostat k Noře! Pusťte mě odtud!“
Oddychoval těžce a dělal, co mohl, zatínal dolní zuby do horního rtu, oči mu žhnuly a na spáncích měl cévy vystouplé.
„Pusťte mě odtud!“ řval.
V koutcích úst se mu objevila bílá pěna.
Když přišel s černou brašnou doktor Crosby a zatřásl dozorcem Planetskym, aby mu otevřel dveře, ležel Jim natažen na zádech na podlaze a pan Queen mu klečel na prsou a držel mu ruce, pevně, ale i jemně.
Jim pořád ještě řval, ale jeho slova nedávala žádný smysl.
Doktor Crosby na něj mrkl a hrábl pro injekční stříkačku.
Dvojvrší je na jaře příjemné místo. Na sever je Lysá hora, na jejíchž zelených svazích je nahoře skoro pořád bílá čepička, takže vypadá jako nějaký vzdálený Friar Tuck; v rokli Dvojvrší je kus lesa, kam chlapi chodí lovit sviště a králíky a příležitostně plašit plaché jeleny; a pak je tu samo Dvojvrší, dva stejně velké pahrbky kopců, celé hustě zalidněné mrtvými.
Na východním kopci Dvojvrší jsou hřbitovy novější – pozemek hřbitova Na chudém statku hezky daleko dole, kde už rostlo křoví, starý židovský hřbitov a hřbitov katolický; jsou „nové“, protože ani jeden z jejich náhrobních kamenů nenese datum starší než 1805.
Ale západní kopec Dvojvrší má opravdu staré hřbitovy protestanských vyznání a tam můžete spatřit na velice holém místě tohoto kopce kus půdy, kde jsou hroby Wrightů; hrob prvního Wrighta, Jezreela Wrighta, je přesně uprostřed. Zakladatelova hrobka samozřejmě není vystavena živlům, tomu větru od Lysé hory, který dělá s trávou a povrchovou půdou pěkné věci. Dědeček Johna F. postavil nad hrobkou velké mauzoleum, které je také pěkné – z nejjemnější vermontské žuly a bílé jako zuby Patty Wrightové. V jeho vnitřku je pak původní hrobka i se svým malým sloupkem náhrobního kamene v hlavě hrobky, a když se důkladně podíváte, dokážete ještě přečíst, co je na tom kameni vyškrábáno – jméno zakladatele, nadějeplný citát z Knihy zjevení a rok 1723.
Pozemek rodiny Wrightových zabírá skoro celý vrcholek západního kopce Dvojvrší. Zakladatel, který měl, jak se zdá, vybraný úsudek ve všech obchodních záležitostech, vykolíkoval si pro svou setbu a pro setbu své setby dost mrtvé půdy k věčnému odpočinku. Jako kdyby byl věřil, že Wrightové budou žít a umírat ve Wrightsvillu až do Posledního soudu.
Zbytek hřbitova a ostatní pozemky k pohřbívání zabraly prostě to, co zbylo. A všichni s tím byli srozuměni. Copak zakladatel nedělá to, že zakládá? A kromě toho se to stalo jakousi pozoruhodností. Wrightsvillané odjakživa vláčeli cizince na Dvojvrší, na půl cestě k slocumské farnosti, aby jim ukázali zakladatelův náhrobek a pohřebiště Wrightových. Byla to jedna z věcí, které je třeba vidět.
Silnice pro automobily končí u hřbitovní‘ brány nedaleko od hranic pohřebiště rodiny Wrightů. Od brány se jde klidnou procházkou pod stromy, které jsou tak staré, že se divíte, že se prostě z únavy neskácely a nepožádaly, aby byly i ony pochovány. Ale ty jen stárly a opadávaly. Pouze na jaře ne. Tehdy z jejich černých tvrdých kor s čtveráckou plodností začaly vyhánět zelené vlasy, jako kdyby úmrtí byla velký žert.
Možná že s tím ty tak svěží a hustě po celém úbočí rozmístěné hroby nějak souvisely.
Mše za Noru v úterý patnáctého dubna byla soukromá. Ve Stonově kapli Věčného odpočinku na Hoření topolové aleji v Hořením Městě pronesl několik slov dr. Doolittle. Byla tam přítomna jen rodina s několika málo přáteli – panem Queenem, soudcem Martinem a jeho ženou Clarisou, doktorem Willoughbym a několika zaměstnanci z banky Johna Fowlera Wrighta. Franka Lloyda zahlédli, jak se schovává při kraji skupiny a snaží se zahlédnout v měděné rakvi čistý klidný profil. Frank Lloyd vypadal, jako kdyby se týden nesvlékl anebo po celý ten čas spal. Když na něm spočinul Hermionin pohled, přikrčil se a zmizel… Všeho všudy bylo smutečních hostů snad dvacet.
Hermy byla krásná. Seděla ve svých nových smutečních šatech zpříma a s upřeným pohledem poslouchala doktora Doolittla; a když se všichni seřadili, aby prošli kolem már a naposled se na Noru podívali, jen trochu víc zbledla a zamrkala. Z Johna F. bylo scvrklé nic s červeným nosem. Lola jej musela vzít za ruku a odvést jej od rakve, aby pan Stone mohl dát na rakev tu část, která zakrývá hlavu.
Nora vypadala velmi klidně a mladě. Měla na sobě svoje svatební šaty.
Těsně předtím, než vyšli k vozům smutečního průvodu, vklouzla Pat do kanceláře pana Stoná. Když se odtud vrátila, řekla: „Jen jsem zatelefonovala do nemocnice. Dítě je na tom dobře. Roste v tom inkubátoru jako květinka.“
Patiny rty sebou neklidně škubaly. Pan Queen ji objal kolem ramen.
Když se na to Ellery díval s odstupem času, viděl v Jimově psychologii vlastnosti ušlechtilejší. Ale to bylo až dodatečně. Předtím to říci nemohl, protože Jim hrál svou roli dokonale. Klamal všechny, včetně Elleryho.
Jim přišel na hřbitov mezi dvěma detektivy jako nějaký živý sandvič. Byl „v pořádku“. Byl jen pramálo jiný než Jim, který seděl v soudní síni, a úplně jiný než Jim, když na něm Ellery seděl v jeho cele. Byl tak proniknut zoufalstvím, že byla v jeho chování vnitřní jistota, sebekontrola, a dokonce i důstojnost.
Kráčel mezi svými dvěma strážci, aniž si jich všímal, po pěšině pod věkovitými stromy k vrcholu pahorku, kde zela jako rána čerstvě zobracená zem, jež měla přijmout Noru. Nepohlédl ani napravo, ani nalevo. Vozy zůstaly poblíž brány.
Většina lidí z Wrightsvillu přihlížela pohřbu z uctivé vzdálenosti, to jim musíme přiznat. Ale byli tam, tiší a zvědaví; jen tu a tam někdo zašeptal anebo promluvil ukazováček.
Wrightovi stáli kolem hrobu jako truchlivá skupina. Lola a Pat se tiskly k Hermíoně a k otci. Sestra Johna F. Tabitha byla vyrozuměna, ale telegrafovala, že je nemocná a nemůže z Kalifornie na pohřeb přiletět, Pánbůh si ji vzal ve své moudrosti a snad je to tak nejlepší, ať odpočívá v pokoji, Tvá milující sestra Tabitha. John F. udělal z toho telegramu cupaninu a mechanicky ho odhodil; skončil v ohni, který Ludie ve velkém starém domě brzy ráno zažehla, aby v něm nebylo chladno.
A tak to byla jen nejbližší rodina a Ellery Queen a soudce Martin a Clarise a doktor Willoughby a pár dalších a samozřejmě dr. Doolittle.
Když byl přiveden Jim, ozval se od přihlížejících šepot; na tohle setkání se oči velmi zbystřily; byla to pravděpodobně jeho „nejlepší část“. Ale nestalo se nic pozoruhodného. Nebo možná stalo. Bylo totiž vidět, jak se Hermioniny rty pohybují, a Jim přešel k ní a políbil ji. Nikomu jinému nevěnoval pozornost a potom už jen stál u hrobu jako hubená postava osamělosti.
Za pohřební bohoslužby pročechrával listí stromů jako nějakými prsty vánek; a hlas doktora Doolittla dostal samozřejmě melodický ráz a byl docela jako hudba. I stále zelené keře a lilie kolem hrobu se trošku zavlnily.
Pak bylo k neuvěření po všem a vraceli se pomalu dolů, Hermy se otáčela dozadu, aby zachytila poslední pohled na rakev, ale už ji nemohlo být vidět, protože byla spuštěna do země. Hlína však na ni ještě nebyla přihrnuta, to by bylo hrubé; to bylo možno udělat později, bez jiných svědeckých pohledů, než jsou oči hrobařů, té zvláštní rasy. A tak, jak se Hermy otočila, pomyslila si, jak krásně vypadají ty stále zelené keře a lilie a jak prudce se Noře ošklivily pohřby.
Dav u brány se v tichosti rozcházel.
Pak se vydal zpátky Jim.
Jednu chvíli mezi těmi detektivy nohy sotva vlekl, byl to mrtvý muž zírající k zemi; ale hned nato ožil. Podrazil nohu jednomu ze svých strážců a ten se žuchnutím padl dozadu. Když padal, uniklo mu z úst překvapené „ó“. Druhému strážci dal ránu do čelisti, takže padl na svého kolegu a zmítali se jako zápasníci, jak se snažili postavit se zase na nohy.
Jimovi se podařilo jim v těch několika vteřinách utéci a běžel mezi tím množstvím lidí jako býk, porážel je, vrážel do nich, až se točili, uskakoval a kličkoval…
Ellery za ním volal, ale Jim utíkal.
Detektivové už byli zase na nohou, taky se dali do běhu, s napřaženými revolvery, ale zbytečně. Střílet, to by znamenalo zasáhnout nevinné lidi. Běželi a prodírali se zahanbeně davem.
A pak Ellery shledal, že Jimovo šílenství vůbec nebylo šílenstvím. Protože ve čtvrtině cesty dolů z pahorku stál mimo všechna parkující auta jediný velký vůz, obrácený předkem směrem od hřbitova. Nikdo v něm nebyl, ale jeho motor běžel, to Ellery poznal z toho, že Jim do vozu vskočil a auto okamžitě vyrazilo.
Oba detektivové se mezitím dostali na volné prostranství a začali pálit z vrchu dolů, ale velká limuzína už byla jen malou hračkou v dálce. Bláznivě to s ní házelo a ujížděla velikou rychlostí.
Po několika málo dalších okamžicích doběhli detektivové k vlastnímu vozu a dali se do stíhání. Jeden řídil a druhý pořád zuřivě střílel. Ale v tu dobu byl už Jim pěkně z dostřelu a všichni věděli, že má skvělou příležitost uniknout. Obě vozidla zmizela.

Po několik okamžiků nebylo na úbočí pahorku slyšet nic jiného než vítr v korunách stromů.
Pak začal dav křičet a valil se přes Wrightovy a jejich přátele, a automobily začaly uhánět dolů z kopce ve veselých oblacích prachu, jako kdyby to byla placená zábava a jako by řidiči těch aut byli rozhodnuti to vzrušující vyvrcholení nepropást.
Hermy ležela na pohovce v obývacím pokoji a Pat a Lola jí přikládaly na hlavu studené octové obklady. John F. zatím listoval velmi uvážlivě ve stránkách jednoho ze svých alb poštovních známek, jako kdyby to byla jedna z nejdůležitějších věcí na světě. Byl v rohu u okna, aby využil pozdně odpoledního světla. Clarise Martinova držela v extázi výčitek svědomí Hermy pevně za ruku a naříkala nad tím, jak ji v době procesu zanedbávala, a nad Norou a nad tou poslední skandální ranou.

A Hermy – Hermy Veliká! – svou přítelkyni utěšovala!
Lola připlácla na matčino čelo nový obklad tak prudce, že se na ni Hermy vyčítavě pousmála. Pat to vzala prudké sestře z rukou a udělala to správně.
U krbu spolu tiše rozmlouvali doktor Willoughby a pan Queen.
Pak přišel venkovními dveřmi soudce Martin. A s ním Carter Bradford.
Všechno se zastavilo, jako kdyby do ležení vstoupil nepřítel. Ale Carter si toho nevšímal. Byl velice bledý, ale držel se vzpřímeně; a vyhýbal se pohledu na Pat. Ta byla najednou bledší nežli on. Clarise Martinova se přímo polekala. Pohlédla rychle na svého manžela, ale soudce Eli zavrtěl hlavou a přešel k oknu, aby se posadil vedle Johna F. a pozoroval, jak se míhají tak vesele barevné stránky jeho alba známek.
„Nechci vás rušit, paní Wrightová,“ řekl Carter toporně, „ale musím vám říci, jak špatný mám z toho všeho pocit.“
„Děkuji vám, Cartere,“ odpověděla Hermy. „Lolo, přestaň ze mě dělat dítě! Cartere, co je…“ Hermy polkla…“ s Jimem?“
„Utekl, paní Wrightová.“
„Jsem šťastná,“ zvolala Pat. „Ach, jsem tak náramně šťastná!“
Carter se podíval směrem k ní. „To neříkejte, Patty. Tyhle věci nikdy nekončí dobře. Nikdo.neuteče‘. To mu měl někdo… poradit lip… aby to vydržel.“
„Takže byste ho teď mohli štvát k smrti, že? Zase znova!“
„Pat,“ John F. nechal své filatelistické album ležet. Položil ruku Carterovi na rameno. „Je to od vás hezké, že jste dnes přišel, Carte. Je mi to líto, jestli někdy mezi námi dvěma došlo k nějakému roztrpčení. Jak to vypadá?“
„Špatně, pane Wrighte.“ Carterovy rty se sevřely. „Samozřejmě je poplach. Všechny silnice jsou střežené. Je sice pravda, že unikl, ale je to jen otázka času, kdy ho chytneme…“
„Bradforde,“ zeptal se pan Queen od krbu, „identifikovali jste ten unikající vůz?“
‚Ano.“
„Připadalo mi to jako záležitost naplánovaná,“ brblal doktor Willoughby. „Ten vůz stál na ohromně příhodném místě a motor běžel!“
„Čí je to vůz?“
„Dnes ráno byl najat v Dolením Městě v garáži Homéra Findlaye.“
„Najat!“ zvolala Clarise Martinova. „Kým?“
„Robertou Robertsovou.“
Ellery pronesl „ach“ tónem, v kterém bylo nejasné zadostiučinění, a přikývl, jako kdyby tohle bylo všechno, co chtěl vědět. Ostatní však byli překvapeni.
Lola pohodila hlavou. „To se jí povedlo.“
„Carter mi dovolil, abych s tou ženou sám před malou chvilkou promluvil,“ řekl soudce Eli Martin unaveně. „Je to chytrá ženská. Trvá na tom, že si ten vůz najala jen proto, aby dnes ráno zajela na hřbitov.“
„A že nechala motor běžet omylem,“ dodal suše Carter Bradford.
, A byla to náhoda, že otočila vůz tak, že směřoval dolů z kopce?“ zašeptal pan Queen.
„Na to jsem se jí taky ptal,“ řekl Carter. „Ach, o její komplicitě není pochyb a Dakin ji zadržel. Ale tím Jima zpátky nedostaneme a zrovna tak nám to nedává žádné možnosti tu. Robertsovou stíhat. Budeme ji pravděpodobně muset pustit.“ A zlostně dodal: „Nikdy jsem téhle ženské nedůvěřoval.“
A Hermy – Hermy Veliká! – svou přítelkyni utěšovala!
Lola připlácla na matčino čelo nový obklad tak prudce, že se na ni Hermy vyčítavě pousmála. Pat to vzala prudké sestře z rukou a udělala to správně.
U krbu spolu tiše rozmlouvali doktor Willoughby a pan Queen.
Pak přišel venkovními dveřmi soudce Martin. A s ním Carter Bradford.
Všechno se zastavilo, jako kdyby do ležení vstoupil nepřítel. Ale Carter si toho nevšímal. Byl velice bledý, ale držel se vzpřímeně; a vyhýbal se pohledu na Pat. Ta byla najednou bledší nežli on. Clarise Martinova se přímo polekala. Pohlédla rychle na svého manžela, ale soudce Eli zavrtěl hlavou a přešel k oknu, aby se posadil vedle Johna F. a pozoroval, jak se míhají tak vesele barevné stránky jeho alba známek.
„Nechci vás rušit, paní Wrightová,“ řekl Carter toporně, „ale musím vám říci, jak špatný mám z toho všeho pocit.“
„Děkuji vám, Cartere,“ odpověděla Hermy. „Lolo, přestaň ze mě dělat dítě! Cartere, co je…“ Hermy polkla…“ s Jimem?“
„Utekl, paní Wrightová.“
„Jsem šťastná,“ zvolala Pat. „Ach, jsem tak náramně šťastná!“
Carter se podíval směrem k ní. „To neříkejte, Patty. Tyhle věci nikdy nekončí dobře. Nikdo ‚neuteče‘. To mu měl někdo… poradit lip… aby to vydržel.“
„Takže byste ho teď mohli štvát k smrti, že? Zase znova!“
„Pat,“ John F. nechal své filatelistické album ležet. Položil ruku Carterovi na rameno. „Je to od vás hezké, že jste dnes přišel, Carte. Je mi to líto, jestli někdy mezi námi dvěma došlo k nějakému roztrpčení. Jak to vypadá?“
„Špatně, pane Wrighte.“ Carterovy rty se sevřely. „Samozřejmě je poplach. Všechny silnice jsou střežené. Je sice pravda, že unikl, ale je to jen otázka času, kdy ho chytneme…“
„Bradforde,“ zeptal se pan Queen od krbu, „identifikovali jste ten unikající vůz?“
„Ano.“
„Připadalo mi to jako záležitost naplánovaná,“ brblal doktor Willoughby. „Ten vůz stál na ohromně příhodném místě a motor běžel!“
„Čí je to vůz?“
„Dnes ráno byl najat v Dolením Městě v garáži Homéra Findlaye.“
„Najat!“ zvolala Clarise Martinova, „Kým?“
„Robertou Robertsovou.“
Ellery pronesl „ach“ tónem, v kterém bylo nejasné zadostiučinění, a přikývl, jako kdyby tohle bylo všechno, co chtěl vědět. Ostatní však byli překvapeni.
Lola pohodila hlavou. „To se jí povedlo.“
„Carter mi dovolil, abych s tou ženou sám před malou chvilkou promluvil,“ řekl soudce Eli Martin unaveně. „Je to chytrá ženská. Trvá na tom, že si ten vůz najala jen proto, aby dnes ráno zajela na hřbitov.“
„A že nechala motor běžet omylem,“ dodal suše Carter Bradford.
‚A byla to náhoda, že otočila vůz tak, že směřoval dolů z kopce?“ zašeptal pan Queen.
„Na to jsem se jí taky ptal,“ řekl Carter. „Ach, o její komplicitě není pochyb a Dakin ji zadržel. Ale tím Jima zpátky nedostaneme a zrovna tak nám to nedává žádné možnosti tu. Robertsovou stíhat. Budeme ji pravděpodobně muset pustit.“ A zlostně dodal: „Nikdy jsem téhle ženské nedůvěřoval.“

„V nedělí Jima navštívila,“ poznamenal zamyšleně Ellery. ,
„Tedy včera! Jsem přesvědčen, že s Jimem včera smlouvala ten útěk.“
„Co to na věci mění?“ vzdychla Hermy. „Ať unikl nebo neunikl, věčně unikat nebude.“ Potom řekla Hermy věc, která byla podivná, když uvážíme, co vždycky tvrdívala, jak o svém zeti a jeho vině smýšlí. Řekla: „Chudák Jim,“ a zavřela oči.
Zpráva přišla téže noci v deset hodin. Carter Bradford přišel znovu a tentokrát zamířil rovnou k Pat a uchopil ji za ruku. Byla tak užaslá, že ji zapomněla odtáhnout.
Carter řekl mírně: „Dopadlo to podle vás a Loly, Pat.“
„Co… o čem proboha mluvíte?“ zeptala se Pat plačtivým přiškrceným hlasem.
„Dakinovi lidé našli vůz, v kterém Jim unikl.“
„Našli ho?“
Ellery Queen vystoupil z temného kouta a vyšel do světla. „Jestli je to zpráva špatná, mluvte tiše. Paní Wrightová šla zrovna spát a John F. na to nevypadá, že by snesl dnes ještě něco víc. Kde ten vůz našli?“
„Na dně strže při silnici 478 A nahoře v kopcích. Asi padesát mil odtud.“
„Bože,“ vydechla Pat s vytřeštěnýma očima.
„Prorazil zábradlí u silnice,“ zabručel Carter, „hned za vlásenkovou zatáčkou. Silnice je tam ošemetně vysoko. Sletěl nějakých dvě stě stop…“
„A Jim?“ zeptal se Ellery.
Pat si sedla do dvoj křesla při krbu a dívala se na Cartera, jako kdyby byl nějakým soudcem, který má vynést trestný rozsudek.
„Našli ho ve voze.“ Cart se otočil stranou. „Mrtvého.“ A pak se zase obrátil zpátky a podíval se oddaně na Pat. „A tak je s tím případem konec. Je konec, Pat…“
„Chudák Jim,“ zašeptala Pat.
„Chci s vámi dvěma promluvit,“ řekl pan Queen.
Bylo velice pozdě. Ale času nezbývalo. Uběhl v noční můře. Hermione to slyšela a byla z toho celá zničená. Bylo to podivné. Při pohřbu své dcery v sobě dokázala najít sílu a při zprávě o smrti svého zetě sílu neměla. Možná že to bylo po těch těžkých ranách, kterými byla zasažena, ono ťuknutí, které nakonec člověka rozdrtí. Hermy se zhroutila a doktor Willoughby strávil celé hodiny tím, že se pokoušel přimět ji k spánku. John F. na tom byl sotva lip: roztřásl se a doktor si toho všiml a pakoval ho do postele v pokoji pro hosty. Lola byla u matky a Pat pomáhala otci do schodů… Teď bylo po všem a oba usnuli a Lola se sama uvnitř zamkla a doktor Willoughby odešel schýlený domů.
„Chci s vámi dvěma promluvit,“ řekl pan Queen.
Carter tam pořád ještě byl. Byl tenhle večer pro Hermíonu skálopevnou oporou. Skutečně se ho držela, když prolévala slzy, a pan Queen si říkal, že i to je podivné. Pak si však pomyslil: Ne, tohle je skála, poslední skála, a Hermy se jí drží. Když se jí pustí, utone, všichni utonou. Tak to asi musela cítit.
A Ellery opakoval: „Chci s vámi dvěma promluvit.“
Pat visela mezi dvěma světy. Seděla na verandě vedle Elleryho a čekala, až Carter Bradford odejde domů. Zvadle a nepřítomně. A Carter teď vyšel z domu a žmoulal svůj pochybně vypadající klobouk a koukal, jak by nějak uhlazeně zdolal těch několik málo kroků na verandě a dospěl do přístavu nočních stínů vzadu na trávníku.
„Nemyslím, že je tu něco, co byste mohl říci a co bych chtěl slyšet,“ řekl Carter suše; ale žádný další pohyb k tomu, aby z verandy odešel, neudělal.
„Ellery… nedělejte to,“ řekla Pat a uchopila ho ve tmě za ruku.
Ellery stiskl to chladné mladé maso její ruky. „Musím. Tenhle muž si myslí, že je mučedník. Vy si myslíte, že jste hrdinka byronovské tragédie. Oba jste pošetilí a je to pravda.“
„Dobrou noc,“ řekl Carter Bradford.
„Počkejte, Bradforde. Byla to těžká doba a obzvlášť těžký den. A já už ve Wrightsvillu déle nebudu.“
„Ellery,“ vyhrkla naříkavě Pat.
„Už tak jsem tu byl až příliš dlouho, Pat. Teď už mě tu nic nedrží..* vůbec nic.“
„Vůbec… nic?“
„Ušetřte mě svého něžného loučení,“ řekl kousavě Carter a pak se hloupě zasmál a sedl si blízko nich na schod. „Vůbec si mě nevšímejte, pane Queene. Nemám tyhle dny v hlavě jasno. Někdy si myslím, že jsem jistě pořádně pitomý.“
Pat zírala. „Vy, Carte? Vy a skromný?“
„Trochu jsem za těch pár minulých měsíců povyrostl,“ zamumlal Cart.
„Za těch pár minulých měsíců jich tady vyrostlo hromada,“ řekl pan Queen mírně. ‚A co vy dva, kdybyste tak byli rozumní a dokázali to?“
Pat stáhla ruku zpátky. „Ellery, prosím vás…“
„Já vím, že se pletu do věcí, do kterých mi nic není, a úděl takových lidí je těžký,“ vzdychl pan Queen. „Ale to je jedno, co se dá dělat.“
„Myslel jsem, že jste do ní zamilovaný,“ řekl Cart hrubě.
„Jsem.“
„Ellery!“ vykřikla Pat. „Ani jednou jste…“
„Budu zamilovaný do toho vašeho neobyčejného obličeje, co budu živ,“ řekl pan Queen zamyšleně. „Je to rozkošný, neobyčejný obličej. Ale obtíž jev tom, Pat, že vy nejste zamilovaná do mne.“
Pat klopýtla o nějaké slovo a pak se rozhodla neříci nic.
„Jste zamilovaná do Carta.“
Pat vyskočila ze zahradního křesla. „I kdybych byla bývala! Nebo byla ještě teď! Člověk nezapomíná, když mu někdo ublíží a když se spálí!“
„Ale zapomíná,“ řekl pan Queen. „Lidi zapomínají víc, nežli si myslíte. A taky mají víc rozumu, než jim někdy připisujeme. Hleďte se jim vyrovnat.“
„To je nemožné,“ řekla Pat upjatě. „Tohle rozhodně není doba na hlouposti. Zdá se, že jste nepochopil, co se nám v tomhle městě stalo. Jsme párii. Máme na krku celou novou bitvu, kterou musíme vybojovat, abychom se rehabilitovali. A právě Lola a já musíme otci a matce pomáhat, aby zase drželi hlavu vzhůru. Teď, když mě nejvíc potřebují, tak od nich neuteču.“
„Chtěl bych vám pomoci, Pat,“ řekl Cart neslyšitelně.
„Děkuji, uděláme to samy. Je to všechno, pane Queene?“
„Není žádný spěch,“ zašeptal pan Queen.
Pat tam chvíli zůstala stát, pak řekla rozzlobene dobrou noc a odešla do domu. Ozvalo se bouchnutí dveří. Ellery a Carter seděli nějakou dobu mlčky.
„Queene,“ řekl konečně Cart.
„Prosím, Bradforde.“
„To není všechno, že ne?“
„Co tím myslíte?“
„Mám velice zvláštní pocit, že víte něco, co já nevím.“
„Och,“ řekl pan Queen. Ale pak dodal: „Opravdu?“
Carter plácl kloboukem do svých stehen. „Nechci popírat, že jsem byl jako beran. Jimova smrt však ve mně něco způsobila. Nevím proč, protože to nezměnilo fakta ani v nejmenším. Je pořád jediný, kdo mohl Nořin koktají otrávit, a je pořád jediný, kdo měl pochopitelný motiv, aby si přál její smrt… A přece jen… Už si nejsem tak jistý.“
„Odkdy?“ zeptal se ho Ellery zvláštním tónem.
„Od té chvíle, kdy přišla zpráva, že ho našli mrtvého.“
„Proč by se tím mělo něco na věci měnit?“
„Protože jsou všechny důvody se domnívat, že vůz, který řídil, neprorazil zábradlí a nepadl do strže náhodou.“
„Já vím,“ řekl Ellery.
„Nechtěl jsem to Wrightům říkat, ale Dakin i já si myslíme, že Jim sjel vozem ze silnice úmyslně.“
Pan Queen neřekl nic.
‚A to mě nějak přivádí k myšlence… a nevím proč… no, začal jsem uvažovat. Proboha, Queene,“ Carter vyskočil, „řekněte mi to, jestli něco víte! Nebudu spát, dokud nebudu mít jistotu. Spáchal Jim Haight tu vraždu?“
„Ne.‘

Carter na něj vytřeštil oči. ‚A kdo tedy?“ zeptal se chraplavě.
Pan Queen vstal rovněž. „To vám neřeknu.“
„To znamená, že to víte!“
„Ano,“ vzdychl Ellery.
„Ale Queene, vy přece nemůžete…“
„Ale můžu. Nemyslete si, že je to pro mě lehké. Celá moje výchova se vzpouzí tomuhle druhu… nu, řekněme tomu úmyslné přehlédnutí. Ale mám tyhle lidi rád. Jsou milí a zažili toho příliš mnoho. Už bych je nechtěl zranit ještě víc. Nechme to být. Vem to čert.“
‚Ale mně to povědět můžete, Queene!“ naléhal Cart.
„Ne. Nejste si sebou jistý; zatím ještě ne, Bradforde. Jste docela milý člověk. Ale ten proces růstu… se opozdil.“ Ellery potřásl hlavou. „Nejlepší, co můžete udělat, je zapomenout na to a přimět Pat, aby si vás vzala. Je do vás bláznivě zamilovaná.“

Carter popadl Elleryho paži s takovou silou, že to Elleryho zabolelo a uskočil. „Ale vy mi to povědět musíte!“ vykřikl. „Jak bych mohl… kdybych věděl, že někdo… že někdo z nich… mohl být…?“
Pan Queen se ve tmě zamračil.
„Já vám povím, co s vámi udělám, Carte,“ řekl posléze. „Pomozte těm lidem, aby se zase dostali ve Wrightsvillu do normálních poměrů. Vzbuďte v Patty Wrightové pro vás nadšení a udolejte ji.
Ale kdybyste neměl úspěch, kdybyste cítil, že se nedostáváte kupředu, pošlete mi telegram. Jedu zpátky domů. Pošlete mi telegram do New Yorku a já se vrátím. A možná že to, co vám a Patty budu muset povědět, váš problém vyřeší.“
„Díky,“ řekl Carter Bradford ochraptěle.
„Nevím, jestli jej vyřeší,“ vzdychl pan Queen. „Ale kdo ví? Tohleto byl nejpodivnější případ změti lidí, emocí a událostí, s jakým jsem se kdy setkal. Sbohem, Bradforde.“

Kapitola 29

NÁVRAT ELLERYHO QUEENA

Tohleto ze mne udělá znovu admirála, pomyslil si pan Ellery Queen, když stanul na nástu–? pišti. Druhá Kolumbova cesta…
Podíval se rozladěně na nápis na nádraží. Zadní část vlaku, který ho sem z New Yorku přivezl, mizela právě v zatáčce u wrightsvillské Křižovatky tři míle po trati dál. Byl by mohl přísahat, že ti dva malí kluci, co klátili špinavýma nohama na ručním vozíku pod okapem nádraží, jsou titíž, které viděl – v jiném století! –, když přijel do Wrightsvillu poprvé.
Gabby Warrum, nádražní úředník, vyšel ven, aby se na něj udiveně podíval, a Ellery mu pokynul a pospíšil si k drožce Eda Hotchkisse, která tu stála na štěrku.
Zatímco ho Ed vezl „nahoru“, Ellery svíral v kapse telegram, který dostal minulý večer. Byl od Cartera Bradforda a říkalo se v něm prostě: „PŘIJEĎTE PROSÍM.“
Nebyl odtud pryč dlouho – nějaké tři týdny ‚ –, ale i tak se mu zdálo, že se Wrightsville změnil. Anebo snad by bylo bližší pravdě, kdyby řekl, že se Wrightsville vrátil k své bývalé podobě. Byl to zase ten starý Wrightsville, ono město, do něhož přijel loni v srpnu, před devíti měsíci, s tak slibnými nadějemi. Měl v tohle rozkošné nedělní odpoledne totéž vzezření ne-upospíchaného klidu. Dokonce i lidé se zdáli být těmi starými lidmi, a ne tou zuřivou hordou z ledna a února a z března a dubna.
Pan Queen si z Hollisova hotelu zatelefonoval a pak ho musil Ed Hotchkiss zavézt nahoru na Výšinku. Bylo pozdní odpoledne a kolem starého Wrightových domu mocně štěbetali a cvrlikali ptáci. Zaplatil Edovi, pak pozoroval, jak jeho drožka frká dolů z Výšinky, a potom vykročil.
Malý dům vedle – dům Nořin a Jimův – měl zavřené okenice, a když byl takhle slepý, vypadal temný a ošklivý. Pan Queen pocítil v páteři zachvění. Byl to opravdu dům, kterému je lépe se vyhnout.
Na schodech v průčelí velkého domu zaváhal a chvilku poslouchal. Ze zadních zahrad bylo slyšet hlasy. A tak po trávníku dům obešel.
Zastavil se ve stínu oleandrových keřů, odkud mohl vidět, aniž byl sám viděn.
Hermy, jasně ozářená sluncem, strkala nanejvýš povážlivým způsobem před sebou zbrusu nový dětský kočárek. John F. se zubil a Lola a Pat dělaly vážné poznámky o babičkách z povolání a jak dát proboha pár tetám příležitost, aby si toho taky užily. Děťátko bude za pár týdnů z nemocnice doma!
Pan Queen to nepozorován pozoroval dlouhou dobu. Jeho tvář byla náramně vážná. V jednu chvíli se napůl otočil, jako kdyby mínil utéci jednou provždycky. Ale pak znovu spatřil tvář Patricie Wrightové a viděl, jak zestárla a pohubla od té doby, co ji viděl naposled, a tak vzdychl a pustil se do toho, aby všemu učinil konec. Po pěti minutách se mu podařilo zachytit její pohled, zatímco ostatní byli něčím zaujati. Připoutal její pohled, položil si prst na ústa a zavrtěl varovně hlavou.
Pat řekla rodičům něco, co ji zrovna napadlo, a zamířila k němu. Ustoupil dozadu a ona pak obešla roh domu a padla mu do náručí.
„Ellery, drahoušku, ach, jsem tak šťastná, že vás vidím! Kdy jste přišel? Kvůli čemu to tajemství? Och, vy jeden odposlouchávací – jsem opravdu šťastná!“ Políbila ho a přivinula se k němu a její obličej byl na chvíli tím veselým a mladým obličejem, na který vzpomíná-val.
Nechal ji, aby mu skropila rámě, a pak ji vzal za ruku, aby ji odvedl před průčelí domu. „To je váš sporťáček, tady při chodníku, viďte? Vyjeďme si.“
„Ale Ellery, papá a mamá a Lole by puklo srdce, kdybyste je…“
„Nechci je teď rušit, Patičko. Vypadají opravdu šťastně, jak se chystají na to děťátko. Jak se holčičce vlastně daří?“ Ellery sjížděl s Patiným vozem dolů z Výšinky.
„Ach, báječně. Taková malá chytrá věcička je to. A jestlipak víte, že vypadá přesně jako…“ Pat se zarazila, ale pak klidně dodala: „Přesně jako Nora.“
„Opravdu? Pak to ovšem musí být překrásná mladá dáma.“
„Ach, taky že je! A přísahám vám, že naši maminku už poznává! Opravdu si to myslím. Nemůžeme se jí dočkat, až přijde z nemocnice domů. Samozřejmě že matka žádného z nás nenechá, abychom se malé Nory – to je její jméno, víte? – dotkly, když ji přijdeme navštívit – a jsme tam prakticky pořád, kromě chvil, kdy se tam občas vloudím tajně, když to nikdo neví… Malá Nora bude mít Nořinu starou ložnici – měl byste to vidět, jak jsme ji upravily, s nábytkem jako ze slonoviny a s hračkami a velkým medvídkem a zvláštními dětskými tapetami a vším – rozhodně spolu máme s tím malým atomem tajemství… ano, máme!… samozřejmě že už je z inkubátoru venku… a žvatlá a věší se mi na ruku, jako by šlo o život, a tiskne mě. Je tak tlustá, Ellery, že byste se neudržel smíchy!“?
Ellery se zasmál.
„Mluvíte jako ta stará Patty, jak jsem ji zná-, val…“
„Myslíte?“ zeptala se Pat divným hlasem.
„Ale nevypadáte tak…“
„Ne,“ řekla Pat. „Ne, nevypadám. Začíná ze mě být stará čarodějnice. Kam jedeme?“
„Nikam zvlášť,“ řekl Ellery neurčitě, zatímco obracel vůz směrem k jihu a začal ujíždět k wrightsvillské Křižovatce..
„Ale povězte mi, co vás přivádí zpátky do Wrightsvillu? Musíme to. být my, nemůže to být nikdo jiný! Jak jste na tom s románem?“
„Hotový.“
„Velkolepé! Ellery, vy jste mi z něho nikdy nedal přečíst ani slovo. Jak to končí?“
„To je jeden z důvodů, proč se vracím do Wrightsvillu,“ řekl pan Queen.
„Co tím míníte?“
„Konec,“ ušklíbl se. „Ukončil jsem ho sice, ale je vždycky lehké poslední kapitolu změnit – alespoň jisté prvky, které přímo nesouvisejí s tajemnou zápletkou. Možná že byste mi v tom mohla pomoci.“
„Já? Ale s radostí! A… och, Ellery, víte, nač myslím? Nepoděkovala jsem vám za ten skvělý dárek, který jste mi poslal z New Yorku. A za ty obdivuhodné věci, co jste poslal mamá a papá a Lole. Ach Ellery, to jste neměl. My jsme nic takového…“
„Och, nesmysl. Viděla jste v poslední době Carta Bradforda často?“
Pat si prohlížela nehty na rukou. „Zastavil se tu párkrát.“
, A Jimův pohřeb?“
„Pochovali jsme ho vedle Nory.“
„Poslyšte,“ řekl Ellery, „cítím, že po té dlouhé cestě dostávám žízeň. Co kdybychom tak někde zastavili na jednu pořádnou sklenici něčeho, Patty?“
„Dobrá,“ odpověděla Pat rozladěně.
„Není tohle před námi Taverna při silnici, co má Gus Olesen? Božínku, to se ví!“
Pat po něm mrkla, ale Ellery se ušklíbl a před tavernou vůz zastavil a pomohl Pat vystoupit. Pat přitom udělala grimasu a řekla, že takovéhle věci muži ve Wrightsvillu nedělají, načež se Ellery znovu ušklíbl, což Pat rozesmálo; a tak vešli do Olesenova podniku se smíchem a ruku v ruce; a Ellery šel rovnou ke stolu, kde seděl a čekal se zamotanou hlavou Carter Bradford, a řekl: „Tady ji máte, Brad-forde. Splatno při dodání.“
„Pat,“ pronesl Cart s dlaněmi položenými na plocho na stůl.
„Carte,“ vykřikla Pat..
„Dobrýtro, dobrýtro,“ zazpíval nakřáplý hlas a pan Queen shledal, že u sousedního stolu sedí starý mazavka Anderson. V jedné ruce držel hrstku dolarových bankovek a před ním stála řada vypitých sklenic whisky.
„Dobrýtro, pane Andersone,“ řekl pan Queen; a zatímco panu Andersonovi kynul a zatímco se na něho usmíval, muselo se u Carterova stolu něco stát, protože když se otočil zpátky, Pat seděla a Carter seděl a dívali se přes stůl jeden na druhého. A tak si pan Queen taky sedl a řekl Gusovi Olesonovi: „Gusi, dejte své fantazii volnou ruku.“
Gus se podrbal na hlavě a začal za barovým pultem pracovat.
Pat měla v očích zmatek. „Ellery, to byl od vás uskok, že jste mě sem přivedl.“
„Nebyl jsem si jistý, jestli byste byla přišla bez uskoku,“ řekl šeptem pan Queen.
„To já jsem poprosil Queena, aby se vrátil do Wrightsvillu, Pat,“ řekl Cart ochraptěle. „Řekl, že přijde… Pat, pokoušel jsem se s vámi setkat, snažil jsem se, abyste pochopila, že nemůžeme tu minulost smazat, že vás miluji a vždycky jsem miloval a budu milovat a že víc než cokoli jiného na světě se chci s vámi oženit…“
„Už o tom nemluvme,“ řekla Pat a začala plisovat lem ubrusu.
Cart se chopil vysoké sklenice, kterou před něj Gus postavil; Patty učinila s‘ jakousi vděčností za odvrácení pozornosti totéž; a pak chvíli seděli a pili a nedívali se jeden na druhého.
Anderson u svého stolu vstal a s jednou rukou opřenou na ubruse, aby stál pevně, začal zpívat:
Věřím, že stéblo trávy není míň než denní dílo hvězd, a mravenec je stejně dokonalý a zrnko písku jako vajíčko střízlíka a rosnička je mistrovským dílem všemohoucnosti a všední ostružina byla by ozdobou nebeských síní…

„Sedněte si, pane Andersone,“ řekl laskavě Gus Olesen. „Houpe se to s vámi.“
„To je Whitman,“ řekl pan Queen a rozhlídl se. ‚A velice vhodný.“
A starý Anderson s poťouchlým pohledem pokračoval:
A nejútlejší sval mé ruky se vysměje každému soustrojí, a kráva žvýkající se skloněnou hlavou předčí každou sochu, a myš je zázrak dost veliký, aby zamrazilo sextilióny nevěřících!
A s uhlazenou úklonou si ten starý mazavka zase sedl a začal vyklepávat rytmy na stolku. „Byl jsem básník!“ zařval. Rty se mu třásly. „A podívejte se na mě teď…“?
„Ano,“ řekl pan Queen zamyšleně. „To je opravdu naprosto pravda.“
„Tady máte svůj jed,“ řekl Gus u sousedního stolu a s bryndáním šoupnul před pana Andersona přelitou sklenici whisky. Ale pak vypadal Gus velmi provinile, uhnul zděšenému pohledu Pat a zašel rychle za svůj bar a schoval se za výtisk Zpravodaje, co vydával Frank Lloyd.
Pan Anderson pil a bručel si něco sám pro sebe;
„Pat,“ řekl pan Queen, „vrátil jsem se sem dneska proto, abych vám a Carterovi řekl, kdo byl skutečně odpovědný za ty zločiny, ze kterých byl obžalován Jim Haight.“
„Ó,“ řekla Patty a nadýchla se.
„I v lidských hlavách se dějí zázraky. Řekla jste mi něco v nemocniční čekárně v den, kdy umřela Nora, jedno malé zrníčko skutečnosti… a v mé hlavě vyrostlo ve vysoký strom.“
„A myš je zázrak dost veliký, aby zamrazilo sextilióny nevěřících!“ vykřikl s jásotem pan Anderson.
„Tak to nakonec Jim nebyl…“ zašeptala Pat. „Ellery, ne, neříkejte to! Prosím vás, neříkejte to!“
„Ano,“ řekl Ellery mírně. „Tahle věc stojí mezi vámi a Cartem. Je to otazník, který by vás oba přežil. Chci ho vymazat a dát na jeho místo tečku. Pak bude ta kapitola uzavřená a vy a Cart se můžete jeden druhému dívat do očí s jistou trvalou důvěrou.“ Usrkl zachmuřeně ze svého nápoje. „Doufám!“
„Doufáte?“ zašeptal Cart.
„Pravda je nepříjemná,“ řekl Ellery střízlivě.
„Ellery!“ zvolala Pat.
„Ale nejste děti, ani jeden, ani druhý. Neklamte se. Stálo by to mezi vámi, i kdybyste byli svoji… ta nejistota o tom, to nevědění, ta pochybnost a věčná otázka. Tahle věc vás vzdaluje jednoho druhému a tahle věc vás navzájem oddalovala. Ano, pravda je nepříjemná. Ale je to alespoň pravda, a když znáte pravdu, něco víte, a když něco víte, můžete učinit rozhodnutí, které je trvalé… Pat, tohle je chirurgie. Buďto se musí nádor vyříznout, nebo je nutno zemřít. Mám se do té operace pustit?“
Pan Anderson zrovna měkce a krákavě zpíval „Pod stromem zeleným…“ a vyťukával si k tomu prázdnou sklenicí od whisky takt.
Pat seděla dokonale zpříma a objímala rukama svou sklenici.
„Dejte se do toho… doktore.“
A Cart si dlouze lokl a přikývl.
Pan Queen vzdychl.
„Vzpomínáte si, Pat, jak jste mi v nemocnici vykládala o té chvíli, kdy jsem přišel do Nořina domu – loni o Všech svatých – a zastihl jsem vás a Noru při přenášení knih z obývacího pokoje do nové Jimovy pracovny nahoře?“ Pat beze slova přikývla. „A co jste mi říkala? Že jste ty knihy, co jste tahaly nahoru, právě vyndaly ze zatlučené bedny. Ze jste byla pouhých několik minut předtím, než jsem se u vás zastavil, dole ve sklepě, že jste tam dole viděla bednu s knihami celou zatlučenou přesně tak, jak ji tam Ed Hotchkiss zanechal, když ji sem drožkou před mnoha týdny z nádraží dopravil… že jste viděla tu bednu nedotknutou a sama jste ji otevřela.“
„Bednu s knihami?“ zašeptal Carter.
„Ta bedna s knihami, Carte, byla částí Jimových zavazadel, která dopravil z New Yorku do.Wrightsvillu, když se do Wrightsvillu vrátil, aby se s Norou udobřil. Uložil ji na wrightsvillském nádraží, Carte. Byla na nádraží po celou tu dobu, co byli Jim s Norou na svých líbánkách pryč; byla do nového domu přivezena teprve po jejich návratu, uložena do sklepa a o Všech svatých našla Pat bednu pořád ještě nedotknutou, pořád zatlučenou, pořád ještě neotevřenou. To byla skutečnost, kterou jsem nevěděl – to bylo to zrnko, to semínko, které mi řeklo pravdu.“
„Ale jak, Ellery?“ ptala se Pat a chytla se za hlavu.
„Hned to uvidíte, zlatíčko. Já jsem měl po celý čas za to, že jste ty knihy, co jsem viděl ve vašich a Nořiných rukou, pouze přenášely z přihrádek v obývacím pokoji do Jimovy nové pracovny nahoře. Myslil jsem, že šlo o knihy domácí, o Jimovy a Nořiny knihy, které v domě už byly nějaký čas. Tahle moje domněnka byla přirozená – neviděl jsem v patře, kde je obývací pokoj, ani žádnou bednu, ani žádné hřebíky…“
„Vyprázdnila jsem tu bednu a odnesla jsem ji i s hřebíky a nářadím dolů do sklepa těsně předtím, než jste vešel,“ řekla Pat. „Vypravovala jsem vám to ten den v nemocnici.“
„Příliš pozdě,“ zabručel Ellery. „Když jsem vstoupil, tak jsem nic takového neviděl. A jasnovidec nejsem.“
„No ale v čem je ten vtip?“ zamračil se Carter Bradford.
„Jednou z knih v té dřevěné bedně, kterou Pat o Všech svatých otevřela,“ odpověděl Ellery; »byl Jimův výtisk Edgcombovy Toxikologie.“
Cartovi poklesla čelist. „Zatrhnuté místo o arzeniku!“
„Nejen to. Mezi dvěma stránkami onoho svazku byly také a vypadly odtud ty tři dopisy.“
Tentokrát Cart neřekl nic. A Pat hleděla na Elleryho s hlubokými otazníky mezi obočím.
„No a vzhledem k tomu, že byla ta bedna zatlučena v New Yorku a poslána do všeobecné úschovny zavazadel ve Wrightsvillu, kde zůstala, a vzhledem k tomu, že tu knihu o jedech s oněmi dopisy, které v ní byly, jsme našli hned po tom, co byla bedna rozdělána – ty dopisy vypadly, když Nora upustila docela náhodou náruč knih –, pak je absolutně nevyhnutelný tento závěr: Jim nemohl ty tři dopisy napsat ve Wrightsvillu. A když jsem pochopil tohle, pochopil jsem všecko. Jim musel ty dopisy napsat v New Yorku – předtím, než se vrátil do Wrightsvillu, aby podruhé požádal Noru o sňatek, předtím, než věděl, jestli ho Nora po tom, jak ji opustil a byl tři roky pryč, přijme!“
„Ano,“ zamumlal Carter Bradford.
„Ale copak to nechápete?“ zvolal Ellery. „Jak teď můžeme s takovou pošetilou jistotou tvrdit, že nemoc a smrt, které Jim své ‚ženě‘ v těch třech dopisech předpovídal, se týkaly Nory? Je sice pravda, že Nora byla v době, kdy se ty dopisy našly, Jimovou ženou, ale nebyla jeho ženou a Jim ani nemohl vědět, že se jeho ženou stane, v době, kdy ty dopisy původně psal!“
Zmlkl, a přestože bylo ve výčepu Guse Olesena chladno, osušil si kapesníkem obličej a dal si ze své sklenice dlouhý doušek. Pan Anderson u sousedního stolu chrápal.
Pat vyhrkla: „Ale Ellery, jestli se ty tři dopisy nevztahovaly na Noru, pak celá ta věc… celá ta věc…“
„Nechtě mě to dopovědět,“ řekl pan Queen drsným hlasem. „Jakmile jednou vznikne pochybnost o tom, že tou ‚ženou‘, o které se v těch třech dopisech mluví, je Nora, pak jsou tu dvě věci, které se předtím zdály bezvýznamné a které teď volají po tom, aby si jich člověk všiml. Jednou je ta, že na těch dopisech jsou data neúplná. To znamená, je v nich uveden den a je v nich uveden měsíc, ale ne rok. A tak ty trojí svátky – Den díkůvzdání, vánoce a Nový rok –, které Jim uvedl postupně na těch dopisech jako dny označující ‚ženinu‘ nemoc, vážnější nemoc a konečně smrt, mohly být obdobnými dny o rok nebo dva nebo dokonce tři roky předtím! Vůbec ne v roce 1940, nýbrž v roce 1939 nebo 1938 nebo 1937…
A druhou věcí je samozřejmě to, že ani v jednom případě, v žádném z dopisů není uvedeno Nořino jméno; říká se v nich soustavně ‚má žena‘.
Jestliže Jim napsal ty tři dopisy v New Yorku před svým sňatkem s Norou a předtím, než vůbec věděl, zda se za něho Nora provdá – pak nemohl psát o Norině nemoci nebo Norině smrti. A jestli v to věřit nemůžeme – a to byla domněnka, kterou jsme všichni od počátku té záležitosti měli za danou věc –, pak se celá konstrukce, vycházející z toho, že zamýšlenou obětí Jimova travičství byla Nora, hroutí.“? „To je neuvěřitelné,“ šeptal Carter. „Neuvěřitelné.“
„Já jsem z toho zmatená,“ řekla naříkavě Patty. „Chcete říci…“
„Chci říci,“ pravil pan Queen, „že Nora nebyla nikdy ohrožována, Nora nebyla nikdy v nebezpečí… Noru nikdy nikdo nechtěl zavraždit.“
Pat prudce zavrtěla hlavou a tápavě sáhla po své sklenici.
„Ale to nám otvírá celé nové pole dohadů!“ zvolal Carter. „Jestliže tu nebyl úmysl Noru zavraždit… nikdy, vůbec…“
„Jaká jsou fakta?“ začal Ellery. „Na Silvestra zemřela jedna žena: Rosemary Haightová. Protože jsme si myslili, že zamýšlenou obětí byla Nora, řekli jsme, že Rosemary zemřela náhodou. Ale teď, když víme, že Nora nebyla zamýšlenou obětí, plyne z toho bezpečně, že Rosemary nezemřela náhodou – že Rosemary měla být obětí té vraždy od začátku.“
„Rosemary měla být obětí té vraždy od začátku,“ opakovala Pat pomalu, jako kdyby to byla slova jazyka, kterému nerozumí.
„Ale Queene…“ ohrazoval se Bradford.
„Já vím, já vím,“ vzdychl Ellery. „Vyvolává to ohromné obtíže a námitky. Vyloučíme-li však Noru jako zamýšlenou oběť, je tohle jediné logické vysvětlení toho zločinu. A tak to musíme přijmout jako svou novou premisu. Úmysl byl zavraždit Rosemary. Okamžitě jsem si položil otázku: Souvisely ty tři dopisy nějak s Rosemarinou smrtí?
Zdánlivě ne. Dopisy mluvily o smrti Jimovy ženy…“
„A Rosemary byla Jimova sestra,“ řekla Pat zamračeně.
„Ano. A kromě toho se u Rosemary neprojevovaly žádné známky nemoci, která se předpovídala na Den díkůvzdání a na vánoce. Nadto vzhledem k tomu, že ty tři dopisy je možno vykládat jako dva nebo tři roky staré nebo ještě starší, nejeví se už nutně jako kriminální. Mohou se vztahovat pouze k přirozené smrti předchozí Jimovy ženy – nikoli Nory, nýbrž první ženy, s kterou se Jim oženil v New Yorku a která tam zemřela na Nový rok někdy v době mezi Jimovým útěkem od Nory a jeho návratem, aby se s Norou oženil.“

„Ale Jim o své první ženě nikdy nic neřekl,“ namítla Pat.
„To nedokazuje, že ji neměl,“ řekl Cart.
„Ne,“ přisvědčil Ellery. „A tak to všechno • mohlo být dokonale nevinné. Až na dvě velice významné a podezřelé okolnosti: první je ta, že ty dopisy byly sice napsány, ale nebyly nikdy odeslány, jako kdyby k žádnému úmrtí v New Yorku nebylo došlo; a druhá je ta, že jedna žena skutečně na Nový rok 1941 ve Wrightsvíllu zemřela, jak Jim psal ve třetím a posledním dopise dlouho předtím, než k tomu došlo. Je to náhoda? Dělá se mi z toho nanic i při pouhé představě.
Nikoli. Bylo mi jasné, že tu musí být mezi smrtí Rosemary a těmi třemi dopisy, které Jim napsal, nějaká souvislost. – Samozřejmě že ty dopisy napsal on; pokus chudáka soudce Eliho Martina vzbudit při procesu pochybnost o jejich pravosti byl statečný, ale průhledný akt zoufalství.“
Pan Anderson se probudil a vypadal rozmrzele. Ale Gus Olesen zavrtěl hlavou. Pan Anderson se doklopýtal na druhou stranu k baru.
„Hospodo,“ zašilhal po Olesenovi, „nalij hojnou číši, až přeteče!“
„Nenalíváme do číší a kromě toho už jste měl, Andy, dost,“ řekl Gus káravě.
Pan Anderson začal s hlavou na nálevním pultu prolévat slzy a po několika málo vzlycích zase usnul.
„Jaká může být souvislost,“ pokračoval zamyšleně pan Queen, „mezi smrtí Rosemary Haightové a těmi třemi dopisy, které Jim Haight napsal dávno, dávno předtím? A s touto otázkou,“ řekl, „se dostáváme k jádru problému. Protože jestliže zamýšlenou obětí je od samého začátku Rosemary, pak je možno použití těch tří dopisů vykládat jako úžasnou zástěrku, chytré oklamání, psychologickou kouřovou clonu k tomu, aby se před úřady zatajila pravda! A nestalo se to? Nepustili jste, Bradforde, s Dakinem okamžitě smrt Rosemary jako jeden faktor z hlavy a nesoustředili jste se na Noru jako zamýšlenou oběť? Ale právě tohle vrah Rosemary chtěl, abyste udělali! Skutečné oběti jste si nevšímali a hledali jste důvody k zavraždění oběti předstírané. A tak jste konstruovali svůj proces kolem Jima, který byl jedinou osobou, jež mohla Noru otrávit, a ani okamžik jste nepátrali po skutečném zločinci – po osobě, která měla důvod a příležitost otrávit Rosemary.“
Pat byla od této chvíle tak zmatená, že už úplně přestala poslouchat. Ale Carter Bradford to sledoval se zběsilou pozorností, seděl nad stolem shrbený a nespouštěl z Elleryho tváře oči.
„Pokračujte!“ řekl. „Pokračujte, Queene!“
„Vraťme se zpátky,“ řekl pan Queen a zapálil si cigaretu. „Víme teď, že ty tři dopisy mluvily o zatajené první ženě, o níž se Jim nikdy nezmínil. Jestliže tato žena zemřela na Nový rok přede dvěma nebo třemi lety, proč Jim ty dopisy sestře neposlal? A co je důležitější, proč vám nebo Dakinovi tuto skutečnost neodhalil, když viděl, že je s ním konec? Proč Jim neřekl soudci Martinovi, svému obhájci, že se ty dopisy netýkají Nory, aby toho použil jako možné obhajoby při procesu? Vždyť jestliže byla ta první žena opravdu mrtva, bylo by bývalo docela prosté to dosvědčit – přísežným prohlášením ošetřujícího lékaře, úmrtním listem, tuctem věcí.
Ale Jim držel jazyk za zuby. Nenaznačil ani pouhým slovem, že se v době roztržky mezi ním a Norou, ke které došlo skoro před čtyřmi roky, a než se vrátil do Wrightsvillu, aby uzavřel sňatek s Norou, oženil s jinou ženou. Proč? Proč Jim o této věci záhadně mlčí?“
„Možná proto,“ řekla Pat se zachvěním, „že opravdu zamýšlel svou první ženu zavraždit a taky to provedl.“
„Proč však potom neodeslal ty dopisy své sestře?“ namítl Cart. „Když je pravděpodobně napsal pro ten případ?“
^“Ach, právě naopak,“ odpověděl pan Queen. „Řekl jsem si: Je možné, že k zavraždění první ženy, jak je Jim zamýšlel, nedošlo v době, kdy k němu dojít mělo?“
„Míníte tím, že byla naživu, ještě když se Jim vrátil do Wrightsvillu?“ vyhrkla Pat.
„Nejen naživu,“ řekl pan Queen a pomalu rozdrtil nedopalek cigarety v popelníku. „Přijela za Jimem sem.“
„Ta první žena?“ zeptal se Carter a zůstal s otevřenou pusou.
„Přijela do Wrightsvillu?“ vykřikla Pat.
„Ano, ale ne jako Jimova první žena. Jako vůbec žádná Jimova žena.“
„Tak jako kdo?“
„Přijela do Wrightsvillu jako Jimova sestra,“ řekl Ellery.
Pan Anderson u baru procitl k životu a spustil: „Hospodo…!“
„Jděte domů,“ řekl Gus a zavrtěl hlavou.
„Medovinu! Nektar!“ žadonil pan Anderson.
„Tyhle věci nevedeme,“ odpověděl Gus.
„Jako Jimova sestra,“ zašeptala Pat. „Ta žena, co k nám Jim přivedl jako svou sestru Rosemary, vůbec jeho sestrou nebyla? To byla jeho žena?“
‚Ano.“ Ellery kývl na Guse Olesena. Ale Gus měl druhou rundu připravenou. Pan Anderson.sledoval podnos se žhnoucíma očima. A dokud se Gus nevrátil k baru, nikdo nepromluvil.
„Ale jak můžete ksakru tohle všechno vědět, Queene?“ řekl oslněný Carter.
„Od koho jsme to měli, že ta žena, která si říkala Rosemary Haightová, je sestra Jima Haighta?“ optal se Ellery. „Jenom od Jima a Rosemary a ti jsou oba mrtvi… Ale tímhle způsobem jsem na to nepřišel, že to byla jeho první žena. Vím to proto, že vím, kdo ji opravdu zabil. Když totiž vím, kdo ji opravdu zabil, je prostě nemožné, aby Rosemary byla Jimovou sestrou. Jedinou osobou, kterou mohla být, jedinou osobou, kterou vrah mohl mít důvod zabít, byla Jimova první žena, jak uvidíte.“
‚Ale copak jste mi, Ellery, sám tenkrát neřekl, když jste porovnával rukopis té ženy na dodacím lístku Steva Polarise s rukopisem na obálce dopisu, který Jim dostal od ‚Rosemary Haightové, že to dokazuje, že ta žena je Jimovou sestrou?“ namítla Pat.
„Zmýlil jsem se,“ řekl Ellery zamračeně. „Hloupě jsem se spletl. Ty dva dopisy dokazovaly vlastně jenom to, že oba dva podpisy jsou podpisy téže ženy. Znamenalo to pouze tolik, že žena, která se tu objevila, byla touž ženou, která Jimovi napsala onen dopis, co ho tolik rozrušil. Nechal jsem se splést skutečností, že na obálce napsala jméno ‚Rosemary Haightová‘. Nu, užila toho jména správně. Zmýlil jsem se, byl jsem hloupý a vy jste mě měla přistihnout, Patty. Napijeme se?“
„Ale jestliže ta žena otrávená o Silvestru byla Jimovou první ženou,“ namítl Carter, „proč se po vraždě neobjevila Jimova sestra skutečná? Ví Bůh, že se o tomhle procesu vědělo dost a dost!“
„Jestli nějakou sestru měl,“ zamumlala Pat. „Jestli sestru měl!“
„Ach, měl sestru,“ řekl Ellery unaveně. „Proč by jinak psal nějaké sestře ty dopisy? Když je původně psal a zabýval se myšlenkami svou tehdejší ženu zavraždit – to byla ta vražda, ke které nedošlo –, sliboval si od těch dopisů, že mu dodají zdání neviny. Pomýšlel na to, že je své skutečné sestře Rosemary Haightové pošle. Musila by to být pravá sestra, aby vydržela světlomet vyšetřování vraždy, protože jinak by se opravdu dostal do šlamastiky. Takže Jim sestru měl, to je v pořádku.“
„Ale co noviny?“ řekla Pat. „Cart má pravdu, Ellery. Noviny byly plné zpráv o ‚Rosemary. Haightové, sestře Jamese Haighta‘ a o tom, jak ve Wrightsvillu zemřela. Kdyby byl Jim měl skutečně nějakou sestru Rosemary, jistě by byla přijela jako na koni do Wrightsvillu, aby ten omyl vyložila.“
„Nikoli nevyhnutelně. Ale Jimova sestra ve skutečnosti opravdu do Wrightsvillu přijela, Patty. Jestli proto, aby odhalila omyl, nemohu povědět; ale jistě když se svým bratrem promluvila, rozhodla se o své pravé totožnosti nic nepovídat. Mám za to, že ji Jim přiměl ke slibu, že bude zticha. A ona ten slib dodržela.“
„Já tomu nerozumím, já to nechápu,“ řekl Cart rozčileně. „Jste jako jeden z těch chlapíků, co vytahují králíky z klobouku. Vy si myslíte, že pravá Rosemary Haightová byla po celé ty měsíce ve Wrightsvillu a že používala nějakého jiného jména?“
Pan Queen pokrčil rameny. „Kdo Jimovi v jeho patálii pomáhal? Rodina Wrightových, malá skupinka přátel, jejichž totožnost je samozřejmě mimo všechnu pochybnost, já a… jedna další osoba. A tou je jedna žena.“
„Roberta!“ vyhrkla Pat. „Roberta Robertsová, ta novinářka!“
„Jediný nezúčastněný člověk krásného pohlaví, na kterého to sedí,“ přikývl Ellery. „Ano, Roberta Robertsová. Kdo jiný? ‚Věřila‘ v Jimovu nevinu od začátku, bojovala za něho, obětovala mu svoje zaměstnání a nakonec v zoufalství – obstarala vůz, jímž Jim unikl ze hřbitova svým dozorcům. Ano, Roberta je jediná, kdo mohl být podle toho, co se dělo, Jimovou sestrou; vysvětluje to zvláštnosti jejího chování. Mám za to, že.Roberta Robertsová‘ byl její žurnalistický pseudonym po řadu let. Ale její skutečné jméno je Rosemary Haightová!“
„Tak to proto tak bědovala při Jimově pohřbu!“ řekla Pat mírně. A nebylo slyšet nic než šustot ubrusu Guse Olesena na nálevním pultu a utrápený šepot pana Andersona.
„Začíná to být jasnější,“ zabručel posléze Cart. ‚Ale čemu nerozumím, to je, proč Jimova první žena přišla do Wrightsvillu a vydávala se za Jimovu sestru.“
„A proč Jim ten podvod trpěl,“ dodala Pat. „Celá ta věc je šílená!“
„Není,“ odporoval Ellery, „je děsně normální, když se nad tím v klidu zamyslíte. Ptáte se proč. To jsem se ptal taky. A když jsem o tom přemýšlel, přišel jsem na to, co se muselo stát.“ Zhluboka se napil obsahu ledové sklenice. „Podívejte. Jim odešel skoro před čtyřmi roky v předvečer svého sňatku s Norou, a to po hádce kvůli domu. Odešel do New Yorku. Řekl bych, že byl beznadějně nešťastný. Ale vzpomeňte si na Jimovu povahu. Železná žíla nezávislosti se obvykle vyskytuje společně se žílou tvrdohlavosti a pýchy. To mu bránilo, aby Noře psal, aby se do Wrightsvillu vrátil, aby byl citlivou lidskou bytostí; Nora se samozřejmě zrovna tak proviňovala tím, že nechápala, jak mnoho pro muže, jako byl Jim, znamená, aby stál na vlastních nohou.
V každém případě když byl zpátky v New Yorku, byl jeho život, jak si musel uvědomovat, zpackaný a Jim narazil na tuhle ženu. Všichni jsme ji trochu poznali – prudké, tvrdohlavé děvče, docela svůdné… obzvláště přitažlivé pro muže, který si líže rány z nešťastné lásky. V tomhle rozpoložení ta žena Jima ulovila. Museli spolu být nešťastní. Jim byl dobrý poctivý hoch a ta žena byla nespolehlivá, sobecká a byla s to přivést muže svým drážděním k úplnému šílenství. Jistě mu udělala život nesnesitelným, protože Jim nebyl typ, který zabíjí, a přesto nakonec na její zabití pomýšlel. Skutečnost, že naplánoval každý detail jejího zavraždění tak pečlivě, až po to napsání oněch tří dopisů sestře dopředu – taková pošetilost! –, to ukazuje, jak byl tou nutností zbavit se jí posedlý.“
„Já bych řekla, že se s ní mohl rozvést,“ pronesla Pat znechuceným hlasem.
Ellery znovu pokrčil rameny. „Jsem si jist, že kdyby byl mohl, byl by to udělal. A to mě vede k přesvědčení, že za prvé by mu nebyla rozvod povolila. Pijavka lidského druhu a ženského rodu. Samozřejmě že si ničím nemůžeme být jisti. Ale Carte, jsem ochoten se s vámi vsadit, že kdybyste se vydal po stopách, objevil byste a) že mu odmítla povolit rozvod, b) že on pak zamýšlel ji zavraždit, c) že ona nějak jeho záměry zvětřila, polekala se a utekla od něho a tím způsobila, že on od svých záměrů upustil, a d) že mu později dala vědět, že se s ním rozvedla!
Neboť to, co následuje, dělá tohle všechno nevyhnutelným. Víme, že Jim byl s jednou ženou ženatý, a víme, že se později kvapně vrátil do Wrightsvillu a požádal Noru, aby si ho vzala. Byl by to udělal jen tehdy, kdyby si myslel, že je od první ženy volný. Ale aby si to myslel, musela mu k tomu ona dát důvod. A tak tvrdím, že mu řekla, že je s ním rozvedená.
Co se stalo? Jim se oženil s Norou; ve svém vzrušeném emociálním stavu na ty dopisy, které ležely v knize o jedech bůhvíjak dlouho, úplně zapomněl. Pak byly líbánky. Jim a Nora se vrátili do Wrightsvillu, aby začali v malém domku svůj manželský život… a soužení začalo. Jim dostal od své.sestry‘ dopis. Vzpomínáte si na to ráno, Patty? Listonoš přinesl dopis a Jim, když ho četl, byl nesmírně rozčilený a později řekl, že byl od jeho ‚sestry‘ a jestli by nebylo vhodné pozvat ji do Wrightsvillu na návštěvu…“
Pat přikývla.
„Ta žena, která se tu z ničeho nic objevila a tvrdila, že je Jimova sestra, a kterou Jim jako svou sestru přijal i představil, byla, jak teď víme, nikoli jeho sestra, nýbrž jeho první žena.
Je tu však ještě podloženější důkaz, že byl ten dopis od první ženy… záležitost s totožnými podpisy na ohořelém útržku spáleného dopisu, který Jim dostal, a na potvrzení příjmu zavazadla té návštěvnice, daném Stevu Polarisovi. Takže to byla jeho žena, kdo psal Jimovi, a protože Jim se sotva mohl radovat z myšlenky na její příchod do Wrightsvillu, musel to být její nápad, nikoli jeho, a o tom právě psala v dopise, který mu poslala.
Ale proč vůbec Jimovi psala a objevila se v& Wrightsvillu jako Jimova sestra? Proč jí vůbec Jim dovolil, aby přišla? Anebo v případě, že jí nemohl zabránit, aby přišla, proč po jejím příchodu dělal při jejím podvodu jakoby nic a zachovával to v tajnosti až do její smrti, a dokonce i potom? Pro to může být jen jeden důvod: měla ho něčím mocně v hrsti.
Co to potvrzuje? Ano. Jim ‚rozhazoval‘ spoustu peněz – a všimněte si, že tyhle rozhazovačné způsoby spadají přesně do doby, kdy do Wrightsvillu přijela jeho první žena. Proč zastavoval Nořiny klenoty? Proč si půjčil pět tisíc dolarů od wrightsvillské Společnosti pro soukromé finance? Proč mámil peníze na Noře? Proč? Kam šly všecky ty peníze? Říkal jste, že hrál, Carte. A pokoušel jste se to u soudu dokazovat…“
„Ale vždyť podle podaného svědectví Jim sám Noře připustil, že ty peníze prohrál,“ ohrazoval se Carter.
„Přirozeně, že když ho jeho první žena vydírala, vymyslil si pro Noru výmluvu, aby svůj náhlý apetit na velké částky peněz vysvětlil. Skutečnost je ta, Carte, že jste nikdy neprokázal, že Jim všech těch peněz pozbyl ve hře v Horkém koutku Vica Carlattiho. Nemohl jste najít ani jediného svědka, že tam opravdu hrál, jinak byste ho byl předvolal. Podařilo se vám všeho všudy jenom předvést osobu, která poslouchala za dveřmi a zaslechla Jima, jak říká Noře, že hrál! Ano, Jim toho v Horkém koutku mnoho vypil – byl zoufalý; ale nehrál tam.
Nicméně ty peníze někam mizely. Ale nevyšli jsme z předpokladu, že ho žena držela něčím mocně v hrsti? Závěr: dával ty peníze Rosemary – mám na mysli ženu, která si říkala Rosemary, ženu, která pak na Silvestra zemřela. Dával je té chladnokrevné kreatuře, kterou musel dál nazývat svou sestrou, ženě, s níž byl vlastně taky ženatý!“
„Ale čím ho mohla mít v hrsti, Ellery?“ zeptala se Pat. „Muselo to být něco hrůzného!“
„Na to tu vidím jenom jedinou odpověď,“ řekl Ellery zachmuřeně. „Hodí se to do všeho, co víme, jako pařížská sádra do kadlubu. Co když se ta žena, které říkáme Rosemary – ta první žena –, nikdy nerozvedla? Co když si z Jima jenom vystřelila, aby si myslel, že je volný? Možná tím, že mu ukázala padělané papíry o rozvodu? Za peníze se dá opatřit všecko! Pak celá ta věc dává smysl. Pak se Jim, když se oženil s Norou, dopustil bigamie. Pak ho měla ta žena pěkně v hrsti… Varovala Jima dopisem předem a pak přišla do Wrightsvillu a vydávala se za jeho sestru, takže ho mohla vydírat na místě, aniž Noře a její rodině odhalila svou pravou totožnost! A tak teď taky víme, proč se vydávala za jeho sestru. Kdyby byla odhalila svou pravou totožnost, byla by její moc nad Jimem pominula. Chtěla peníze, nikoli pomstu. Jenom to, že nad Jimovou hlavou pořád visela hrozba, že bude kompromitován, umožňovalo jí vysávat ho až do mrtě. Aby to mohla dělat, musela předstírat, že je někým jiným…
A Jim, kterého měla takhle v pasti, musel ji jako sestru uznávat a musel jí platit, až se z toho zoufalstvím skoro zbláznil. Rosemary znala svou oběť. Vzhledem k tomu, že Jim nemohl připustit, aby Nora zvěděla pravdu…“
„Ne,“ zasténala Pat.
„Proč ne?“ zeptal se Carter Bradford.
„Jim už jednou Noru v očích její rodiny a města – zejména v očích města – hrozně ponížil, když od ní utekl. Ve Wrightsvillech tohoto světa nejsou žádná tajemství a není tu ani žádný jemnocit, nýbrž je v nich mnoho krutosti; a pro takového citlivého a sebevědomého člověka, jako je Nora, plného zábran, může být veřejný skandál pořádnou tragédií a může takový zotavující se život zase zničit.
Jim viděl, co Noře způsobil, když ji prvně zradil, jak ji to zahnalo do ulity, jak to z ní udělalo ustrašenou osůbku, napůl bláznivou studem, skrývající se před Wrightsvillem, před svými přáteli, a dokonce i před vlastní rodinou. Jestli tohle s Norou udělalo pouhé upláchnutí od oltáře, co by s ní bylo udělalo děsivé odhalení, že se provdala za bigamistu? Dohnalo by ji to k šílenství; možná že by ji to dokonce zabilo.
Jim to všechno chápal… Past, kterou mu Rosemary nastražila a která sklapla, byla ďábelská. Jim se prostě nemohl Noře přiznat, ani nemohl dopustit, aby objevila, že není ženou provdanou legálně, že jejich manželství není opravdovým manželstvím a že jejich dítě, které se mělo narodit… Vzpomeňte si, jak paní Wrightová dosvědčovala, že se Jim dozvěděl, že bude mít Nora dítě, skoro tak brzy, jak to zjistila ona.“
„To je zatracené,“ řekl Carter chraplavě.
Ellery usrkl ze svého nápoje a pak si zapálil novou cigaretu. Potom se nějakou chvíli zamračeně díval na její žhnoucí konec, až pošléze zašeptal: „Je to taky čím dál těžší vykládat. Jim platil a platil a půjčoval si peníze na všech stranách, aby zlý jazyk té ženy zadržel od prozrazení té strašné pravdy, která by byla Noru připravila o duševní rovnováhu anebo zabila.“ Pat měla blízko k slzám. „To je div, že chudák Jim nezpronevěřil peníze v otcově bance!“ ‚A když Jim v opilosti zuřil, přísahal, že se jí zbaví, že ji.zabije‘, bylo jasné, že mluví o své ‚ženě‘. Samozřejmě, že o jeho ženu šlo. Mluvil o jediné zákonné ženě, kterou měl, o ženě, která si říkala Rosemary Haightová a vydávala se za jeho sestru. Když Jim bláznivě pronášel tyhle alkoholické hrozby, nikdy neměl na mysli Noru.“
„Ale mně se zdá,“ zašeptal Cart, „že když byl zatýkán a když byl usvědčován, že byl tehdy docela klidný…“
„Obávám se,“ odpověděl se smutným úsměvem pan Queen, „že Jim byl svým způsobem velký člověk. Byl ochoten zemřít, aby Noře vynahradil, co jí způsobil. A jediný způsob, jak jí to mohl vynahradit, bylo v tichosti zemřít. Svou pravou sestru, Robertu Robertsovou, nepochybně zavázal přísahou, že bude o tajemství mlčet. Protože aby vám a náčelníkovi Dakinovi řekl pravdu, Carte, byl by musel odhalit Rosemarinu pravou totožnost, a to znamenalo, že by byla odhalena celá historie jeho předchozího manželství s ní, rozvod, který nebyl rozvodem, a tudíž Nořino postavení jako těhotné, ale neprovdané ženy. Kromě toho by jemu odhalení pravdy v žádném případě nijak neprospělo. Protože Jim měl nekonečně víc pohnutek k zavraždění Rosemary než k zavraždění Nory. Ne. Rozhodl se, že nejlepší bude, když celou tu hnusnou historii vezme s sebou do hrobu.“
Pat teď neskrývaně plakala.
„A Jim měl ještě další důvod, aby byl zticha,“ řekl šeptem pan Queen. „A ten byl ze všech největší. Heroický, impozantní důvod. Moc bych se divil, kdybyste vy dva měli tušení, o co jde.“
Pohlédli užasle na něho i na sebe navzájem.
„Ne,“ vzdychl pan Queen. „Myslím, že nemáte. Pravda je tak závratně prostá, že hledíme přímo skrze ni, jako kdyby to byla skleněná stěna. Je to dvě a dvě nebo spíš dvě bez jedné; a to jsou počty ze všeho nejtěžší.“
Nad ramenem se mu objevil cibulovitý útvar barvy čerstvé krve, ale shledali, že je to jenom úžasný nos pana Andersona.
„O vita, misero longa, felici brevis živote, pro nešťastníka dlouhý, pro šťastného krátký!“ zakrákal pan Anderson. „Přátelé, dbejte o moudrost klasických spisovatelů… Doufám, že se divíte, jak to, že já, ubohý nešťastník, jsem dobře zaopatřen penězi v tenhle nebem poslaný den. No, žiju z toho, co mi kdo pošle, jak se říká, a má loď se dnes dostala do přístavu. Felici brevis!“ A začal hmatat po Patině sklenici.
„Co nezalezete do kouta a nejste zticha, Andy?“ houkl na něho Cart.
„Sire,“ řekl pan Anderson, zatímco odcházel s Patinou sklenicí, „zrnka písku, která představují můj život, jsou sečtena; zde musím zůstat a zde musím svůj život skončit!“ Usedl k svému stolku a rychle pil.
„Ellery, teď přestat nemůžete!“ řekla Pat.
„Jste připraveni slyšet pravdu?“
Pat se podívala na Cartera a Carter se podíval na Pat. Natáhl se přes stůl a uchopil ji za ruku.
„Tak ven s tím!“ řekl Carter.
Pan Queen přikývl. „Zbývá už odpovědět jen-na jedinou otázku, na otázku ze všech nejdůležitější: kdo opravdu otrávil Rosemary?
Proces s Jimem ukázal, že jen on sám měl k tomu příležitost, že jen on sám měl motiv, že on jediný měl v rukou rozdílení koktajlů, a byl proto jediný, kdo mohl být jistý, že otrávený koktají dospěje k vyhlédnuté oběti. Dále jste vy, Carte, prokázal, že si Jim koupil jed na krysy, a mohl tak mít arzenik, který by dal do osudného koktajlů.
Všechno to je rozumné a ovšem nenapadnutelné – pokud Jim zamýšlel zabít Noru, které ten koktají podal. Ale my teď víme, že Jim vůbec nikdy Noru zabít nepomýšlel! – Že skutečnou obětí měla být od počátku Rosemary a jenom Rosemary!
A tak jsem musel svoje mentální kukátko znovu zaostřit. Vypadá teď ten případ, když vím, že zamýšlenou obětí byla Rosemary, stejně nevývratně proti Jimovi, jako když se mělo za to, že obětí měla být Nora?
Samozřejmě pořád zůstává při tom, že Jim měl příležitost ten koktají otrávit; a jestliže byla zamýšlenou obětí Rosemary, byla jeho pohnutka nekonečně větší; měl potřebný arzenik pořád v zásobě. Ale jestliže je obětí Rosemary, bylo v Jimově moci zařídit, komu se měl ten osudný koktají dostat? Vzpomeňte si, že podal koktají, o kterém bylo dodatečně zjištěno, že obsahoval arzenik, Noře… Mohl si být jist, že ten otrávený koktají dospěje k Rosemary?
Nikoli!“ zvolal Ellery a jeho hlas byl najednou ostrý jako nůž. „Je sice pravda, že podal Rosemary koktají, který téhle poslední sadě koktajlů předcházel. Ale tenhle předešlý koktají nebyl otrávený. V téhle poslední sadě měl v sobě arzenik jedině koktají Nořin, ten, kterým byla otrávena jak Nora, tak Rosemary! Jestliže to byl Jim, kdo nasypal arzenik do koktajlu, který podal Noře, jak by byl mohl vědět, že ho bude pít Rosemary?
Nemohl to vědět. Byla to tak nepravděpodobná událost, že se mu o něčem takovém nemohlo ani snít… nemohl si něco takového představit nebo to plánovat nebo s tím počítat. Jestli si vybavujete fakta, Jim byl opravdu ve chvíli, kdy Rosemary pila Nořin koktají, mimo obývací pokoj.
A tak musila tahle peripatetická hlava zapochybovat: vzhledem k tomu, že Jim si být jist nemohl, že ten otrávený koktají bude pít Rosemary, kdo si tím mohl být jist?“
Carter Bradford a Patricia Wrightová se tiskli k hraně stolu, ani nemukali, nehýbali se, nedýchali.
Pan Queen pokrčil rameny. „A ihned – dvě bez jedné. Ihned. Bylo to neuvěřitelné a bylo to hnusné a byla to jediná možná pravda. Dvě bez jedné je jedna. Pouze jedna…
Pouze jedna další osoba měla příležitost ten koktají otrávit, protože pouze jedna osoba jej držela v ruce, než dospěl k Rosemary!
Pouze jedna další osoba měla pohnutku, aby Rosemary zabila, a mohla použít k vraždě jedu na krysy, který Jim koupil za nevinným účelem vyhubení myší… možná na návrh někoho jiného. Vzpomínáte si, že se do drogerie Myrona Garbacka ještě jednou vrátil pro další plechovku, a to brzy po tom, co Quicko koupil poprvé, a řekl Garbackovi, že první plechovku ‚někam založil‘? Jak myslíte, že se to stalo, že se ta první plechovka někam.založila‘? Není zřejmé s tím, co teď víme, že ta plechovka nebyla nikam založena, ale že byla ukradena a uložena stranou tou jedinou další osobou v Jimově domě s úmyslem zabít Rosemary?“
Pan Queen pohlédl letmo na Patricii Wrightovou a hned zas oči zavřel, jako by ho bolely. Posunul si cigaretu do koutku úst a procedil mezi zuby: „Tou osobou mohla být jedině ta, která skutečně podala o Silvestru koktají Rosemary.“
Carter Bradford si několikrát po sobě olízl rty.
Pat byla ztuhlá děsem.
„Je mi líto, Pat,“ řekl Ellery, když znovu otevřel oči. „Je mi to hrozně a strašně líto. Ale je to logické jako sama smrt. A abych vám dvěma dal příležitost, musel jsem vám to povědět oběma.“.
Pat pronesla slabě: „Nora ne. Ach, Nora ne!“

Kapitola 30

DRUHÁ NEDĚLE V KVĚTNU

„Kapánek přebrala,“ řekl pan Queen rychle Gusovi Olesenovi. „Můžeme jít do vaší zadní místnosti, Gusi?“
„Jistě, jistě,“ souhlasil Gus. „Povídám, je mi to líto, pane Bradforde. Použil jsem do těch nápojů dobrého rumu. A měla jenom jednu sklenici – druhou jí vzal Andy. Dovolte, pomůžu vám…“
„My ji dáme do pořádku, děkuji vám,“ řekl pan Queen. „Ale myslím si, že by pomohlo pár náprstků kentucké whisky.“
„Ale když jí není dobře…“ začal Gus rozpačitě. „No dobrá!“

Starý mazavka nechápavě zíral, jak Carter a Ellery pomáhají Pat do zadní místnosti Guse Olesena. Patiny oči byly skelnými střepy agónie. Položili ji na Gusovu starou žíněnou pohovku, potaženou černou kůží, a když se sem Gus přihnal se sklenicí whisky, Carter Brad-ford Pat přinutil, aby to vypila. Pat se zakuckala a oči jí zvlhly; pak odstrčila sklenici stranou a zvrátila se zpátky na boulovatou kůži a obrátila se obličejem ke zdi.
„Už se cítí dobře,“ řekl pan Queen uklidňujícím tónem. „Děkuji, Gusi. Postaráme se o slečnu Wrightovou.“
Gus odešel. Kroutil hlavou a breptal, že to byl dobrý rum, že on žádné jedy na krysy neprodává jako ta sádelnatá koule Vic Carlatti naproti v Horkém koutku.
Pat klidně ležela. Carter stál neohrabaně nad ní. Potom si sedl a vzal ji za ruku. Ellery viděl, jak její osmahlé prsty bělají, jak jimi tu ruku stiskla. Odvrátil se a poodešel na druhý konec místnosti, aby si prohlídl tradiční plakát, doporučující tmavé pivo. Odnikud se nic neozývalo.
Až potom zaslechl, jak Pat zašeptala: „Ellery.“
Otočil se. Už zase na pohovce seděla a obě její ruce spočívaly v rukou Cartera Bradforda a on se jich přidržoval, jako by mu šlo o život, jako kdyby to byl on, kdo potřebujetutěšování, a nikoliv ona. Ellery hádal, že v těch pár vteřinách ticha byla vybojována a vyhrána velká bitva.
Přitáhl si židli k pohovce a usedl proti Pat a Cartovi.
„Řekněte mi ten zbytek,“ opakovala stále Pat a upírala své oči do jeho. „Pokračujte, Ellery. Řekněte mi ten zbytek.“
„Vždyť je to jedno, Patty, drahoušku,“ mumlal Cart. „Och, vždyť to víte. Víte to.“
„Vím to, Carte.“
„Ať to bylo cokoli, drahoušku, byla nemocná. Myslím, že byla vždycky neurotická, vždycky tuze blízko pomezní čáry.“
„Ano, Carte. Řekněte mi ten zbytek, Ellery.“
„Pat, vzpomínáte si, jak jste mi vypravovala, že jste pár dní potom, co přijela Rosemary, začátkem listopadu, zaskočila k Noře a.nachytala‘ jste Noru v přípravně?“
„Vy myslíte, jak Nora poslouchala, jak se Jim a Rosemary hádali?“
„Ano. Říkala jste, že jste přišla už na konec a neslyšela jste nic důležitého. A že vám Nora nechtěla povědět, co zaslechla. Říkala jste, že Nora měla v obličeji tentýž výraz jako onoho dne, kdy z té knihy o jedech vypadly ty tři dopisy.“
‚Ano…“ řekla Pat.
„To musel být okamžik zvratu, Pat. To musela být chvíle, kdy se Nora dozvěděla plnou pravdu – čistě náhodou, dozvěděla se z úst samotného Jima a samotné Rosemary, že Rosemary není jeho sestra, nýbrž jeho žena, že ona sama není pravoplatně provdaná… celou tu špinavou historii.“
Ellery si prohlížel ruce. „To připravilo Noru o rozvahu… V okamžiku se celý její život rozpadl a s tím i její smysl pro morálku a její duševní zdraví. Stála tu před ponížením příliš odporným, než aby se mu dalo čelit. A Nora byla emocionálně oslabena nepřirozeným životem, který vedla po ty roky od Jimova náhlého útěku až do své svatby s ním… Nora sklouzla přes čáru.“
„Přes čáru,“ šeptala Pat. Rty měla bílé.
„Usmyslila si pomstít se na těch dvou lidech, kteří ji, jak to teď viděla její rozrušená mysl, zostudili a kteří jí zničili život. Rozhodla se Jimovu první ženu zabít, tu nenáviděnou ženu, která si říkala Rosemary. Měla v úmyslu, aby Jim za ten zločin zaplatil, a rozhodla se použít právě těch nástrojů, které si vymyslil pro podobný účel před léty a které se jí teď jakoby nějakým zásahem prozřetelnosti dostaly do rukou. Musela to vypracovávat pomalu. Ale vypracovala to. Měla ty tři záhadné dopisy, které teď už nebyly záhadné. Bylo tu Jimovo vlastní chování, to jí pomáhalo vytvořit zdání jeho viny. A našla v sobě samé velkou sílu a velkou úskočnost; talent, skoro geniální schopnost oklamávat svět, pokud šlo o její pravé city.“
Pat zavřela oči a Carter jí políbil ruku.
„Protože Nora věděla, že o těch dopisech víme – vy a já, Pat –, záměrně provedla to, co v nich bylo. Záměrně spolkla malou dávku arzeniku na Den díkůvzdání, aby se nám zdálo, že Jim svůj program uskutečňuje. A vzpomeňte si, co udělala bezprostředně po tom, co se projevily příznaky otravy arzenikem u večerní tabule? Vyběhla nahoru a spolkla velké množství magnéziového mléka, které je, jak jsem vám později té noci ve svém pokoji řekl, Pat, nouzovým protijedem při otravě arzenikem. To není věc známá, Patty. Nora si to našla. Nedokazuje to sice, že se otrávila sama, ale je to příznačné, když to dáte dohromady s jinými věcmi, které udělala.
Musím pokračovat, Patty? Dovolte Carterovi, ať vás doveze domů…“
„Chci vědět všechno,“ řekla Pat. „Teď hned, Ellery. Dokončete to.“
„Už je to dokončeno, dítě,“ řekl Carter Brad-ford chraptivě.
„Řekl jsem ‚s jinými věcmi, které udělala‘,“ pokračoval Ellery tiše. „Vzpomeňte si na ně! Kdyby byla Nora měla takovou starost o Jimovu bezpečnost, jak předstírala, byla by bývala nechala ty tři inkriminující dopisy ve své krabici na klobouky, aby je tam mohli najít? Nebyla by každá žena, která by s Jimem tak cítila, jak ona tvrdila, že s ním cítí, okamžitě ty dopisy spálila? Ale nestalo se to – Nora je uchovávala… Pochopitelně. Věděla, že z nich bude nejprůkaznější důkaz proti Jimovi, až bude zatčen, a zajistila, aby se dochovaly a mohly být proti němu použity. A když se zastavíme u pouhého faktu, jak je vlastně Dakin objevil?“
„Nora… Nora nás na ně upozornila,“ řekl Cart slabě. „Když měla hysterický záchvat a zmínila se o dopisech, o kterých jsme vůbec nevěděli…“
„Zmínila se o nich?“ zvolal Ellery. „Hysterický záchvat? Drahý Bradforde, to byl nejskvělejší herecký výkon! Předstírala, že je hysterická, předstírala, že jsem vám už o těch dopisech řekl. Když to vyslovila, tak tím ve váš prospěch ty tři dopisy přivedla na svět. Tohle je věc strašná. Ale dokud jsem nevěděl, že je pachatelem Nora, nemělo to pro mne význam.“ Zmlkl a hmatal po cigaretě.
„Co ještě, Ellery?“ zeptala se Pat roztřeseně.
„Už jen jedna věc. Pat, jste si jista – vypadáte špatně.“
„Co ještě?“
„Jim. Byl jediný, kdo znal celou pravdu, i když ji možná tušila Roberta Robertsová. Jim věděl, že ten koktají neotrávil, a tak musel vědět, že to mohla udělat jedině Nora.
Ale Jim mlčel. Chápete, proč jsem předtím řekl, že měl Jim ušlechtilejší důvod, aby ze sebe udělal mučedníka? Bylo to jeho pokání, trest, který ukládal sám sobě. Jim totiž cítil, že je za tragédii Nořina života naprosto odpovědný-a samozřejmě i za to, že Noru dohnal k vraždě. A tak chtěl přijmout svou porážku beze slov a bez stěžování si, jako kdyby to odčiňovalo jeho zlo. Ale zmučená mysl uvažuje špatně. Jenomže… Jim se na ní nedokázal podívat. Vzpomeňte si, jak to bylo v soudní síni. Ani jednou. Nechtěl a nemohl na ni pohlédnout. Nechtěl ji vidět ani s ní promluvit, předtím, za procesu ani po něm. Bylo by to bývalo příliš mnoho. Protože koneckonců to byla ona, kdo…“Ellery vstal. „Myslím, že to je všechno, co jsem chtěl říci.“
Pat se na pohovce zvrátila dozadu, aby si opřela hlavu o stěnu.
Carta výraz jejího obličeje zabolel. A tak řekl, jako kdyby to nějak mírnilo tu ránu a ulevovalo bolesti: ‚Ale Queene, není možné, že Nora a Jim společně, jako spoluviníci…“
Ellery rychle řekl: „Cožpak by jako spolupachatelé, kteří by na tom pracovali společně, aby se zbavili Rosemary, záměrně plánovali ten zločin takovým způsobem, aby se jako jediný možný zločinec jevil Jim, jeden z kompliců? Ne. Kdyby se byli spojili, aby zničili společného nepřítele, byli by to navlíkli tak, aby z toho neměl následky ani jeden z nich.“
A pak nastala další chvíle ticha, na jehož pozadí se valily proudy hlasu pana Andersona ve výčepu. Všechna jeho slova se slévala dohromady jako potůčky stékající se v jeden tok. Na tom pozadí sladovitého pachu piva to bylo milé.
A Pat se otočila, aby pohlédla na Carta; a co bylo zvláštní, usmívala se. Ale byla to nejchabější a nejnepatrnější stopa úsměvu.

„Ne, neříkejte to. Nechci to slyšet,“ poprosil ji Cart.
‚Ale Carte, vždyť nevíte, co jsem chtěla říci…“
„Vím! A je to zatracená urážka!“
„Tady…“ začal pan Queen.
‚Jestli si myslíte,“ zavrčel Cart, „že jsem z těch ohavu, kteří by takovouhle historii vytahovali pro poučení wrightsvillských Em DuPréových, jen abych uspokojil svůj smysl pro ‚povinnosť, pak nejste ten druh ženy, s kterou se chci oženit, Pat!“
„Nemohla bych se za vás provdat, Carte,“ řekla Pat přidušeně, „když je Nora… má vlastní sestra…“
„Nebyla za sebe odpovědná! Byla nemocná! Podívejte, Queene, řekněte něco rozumného – Pat, jestli chcete zaujmout tenhle hloupý postoj, tak jsem hotov – bude se mnou konec, pokud už není!“ Cart ji stáhl z pohovky a pevně ji k sobě přitiskl. „Ach, drahá, opravdu nemyslím ani na Noru, ani na Jima, nemyslím ani na vašeho otce nebo matku nebo Lolu nebo dokonce na vás… Nemyslete si, že jsem nebyl v nemocnici. Byl, byl jsem tam. Viděl jsem ji, hned jak ji vyndali z inkubátoru. Kulila na mě oči a pak začala křičet a – čert to vem, Pat, vezmeme se tak brzy, jak to bude vhodné, a vezmeme tohle zatracené tajemství s sebou do hrobu a vezmeme si malou Noru za vlastní a postaráme se, aby celá ta zatracená věc zněla jako nějaká nemožná záležitost ze špatného románu – to uděláme. Rozumíte?“
„Ano, Carte,“ zašeptala Pat. A zavřela oči a položila mu tvář na rameno.
Když pan Ellery Queen ze zadní místnosti odcházel, usmíval se, třebaže trochu smutně.

Hodil na výčep před Guse Olesena desetidolarovou bankovku a řekl: „Jděte se podívat, co si v zadní místnosti přejí, a nezapomeňte na pana Andersona. A drobné si nechtě. Sbohem, Gusi. Musím chytit vlak do New Yorku.“
Gus koukal vyjeveně na bankovku. „Bdím nebo sním? Nejste svatý Mikuláš?“
„Ne tak docela, i když jsem právě dal dvěma lidem darem několikaliberní dítě hotové až po poslední nehtík na nožičce.“
„Co to znamená?“ ptal se Gus. „Nějaká oslava?“
Pan Queen mrkl na pana Andersona a ten se s otevřenou pusou podíval na Queena. „Samozřejmě! Copak jste neslyšel, Gusi? Dneska je Svátek matek!“

OBSAH

Část první

1/ PAN QUEEN OBJEVUJE AMERIKU 5

2/ DŮM MALÉRŮ 9

3/ „VE WRIGHTSVILLU SE USADIL
PROSLULÝ SPISOVATEL“ 16

4/ TŘI SESTRY 23

5/ MILENCŮV NÁVRAT 38

6/ „DNES SVATBA WRIGHTOVÁ-HAIGHT“ 44

7/ VEČER PŘED SVÁTKEM VŠECH SVATÝCH:
MASKA 48

8/ VEČER PŘED SVÁTKEM VŠECH SVATÝCH: ŠARLATOVÉ DOPISY 56

Část druhá

9/ SPÁLENÝ NÁVRH 63

10/ JIMŮV ROZMAŘILÝ-ŽIVOT 75

11/ DEN DÍKŮVZDÁNÍ: PRVNÍ VAROVÁNÍ 88

12/ VÁNOCE: DRUHÉ VAROVÁNÍ 98

13/ NOVÝ ROK: POSLEDNÍ VEČEŘE 107

Část třetí

14/KOCOVINA 117

15/ NORA MLUVÍ 131

16/ARAMEJEC 141

17/ AMERIKA OBJEVUJE WRIGHTSVILLE 150

18/ ČTRNÁCTÉHO ÚNORA, DEN SVATÉHO

VALENTINA: LÁSKA NIC NEZMŮŽE 157

Část čtvrtá

19/ VÁLKA DVOU SVĚTŮ 169

20/ NENÍ ČAS NA PÝCHU 177

21/VOXPOPULI190

22/ VÁLEČNÁ RADA 217

Část pátá

23/LOLA A ŠEK 225

24/ ELLERY SMITH JDE SVĚDČIT 235

25/ PODIVNÁ ŽÁDOST. SLEČNY PATRICIE WRIGHTOVÉ 244

26/ POROTCE ČÍSLO SEDM 251 27/ VELIKONOČNÍ NEDĚLE: NOŘIN DAR 269

Část šestá

28/ TRAGÉDIE NA DVOJVRŠÍ 281

29/ NÁVRAT ELLERYHO QUEENA 298

30/ DRUHÁ NEDĚLE V KVĚTNU 325

ČTENÍ NA DOVOLENOU

ELLERY QUEEN – MĚSTO MALÉRŮ
Z anglického originálu Calamity Town, vydaného nakladatelstvím Little, Brown and Company,

Boston 1942,. přeložil Lubomír Dorůžka.

Obálku navrhl Miroslav Sůra.
Graficky upravil Pavel Štefan. Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění,*n. p., jako svou 3426. publikaci v redakci krásné literatury.
Praha 1976.
Odpovědný redaktor Eduard Hodoušek. Vytiskl Mír, nov. záv., n. p., závod 1, Praha 1, Václavské nám. 15. 15,22 autorských archů, 15,51 vydavatelských archů.
605 22 825
Vydání první.
Náklad 70 000 výtisků.
13/34 01-096-76
Kart. 17,50 Kčs