Čtvrtá strana trojúhelníku

Ellery QUEEN

Sheila

To parné, dusné úterý Dane uvažoval, kam má odjet na víkend. Měl na výběr několik možností. Skupina známých ho pozvala na výlet do Pensylvánie, kde si hodlali najmout loď a pomalu proplouvat po hladině řeky Delaware okresem Bucks, viděli by tažné lano připojené k zádi kolového traktoru směřujícího po vlečné stezce k severu (nebo to bylo k jihu?) a bloumali by pod stínovou palubou daleko od dusivého vedra ulic metropole. Bylo to lákavé pomyšlení projíždět se po řece s břehy ovroubenými stinnými, zelenými stromy a pak večer tančit na trávníku, osvětleném svatojanskými muškami a lampióny.
Jiní přátelé ho zase zvali na Fire Island, kde bylo vynikající koupání (Dane velice rád plaval v pěnivém příboji), a také to nebylo daleko.
Poslední možnost byla vyrazit podél řeky Hudson na sever k jednomu venkovskému sídlu poblíž Rhinebecku. Ovšem, koupat se tam mohl jenom v bazénu (Dane si bazény ošklivil) a musel by si vzít společenský oblek, na druhé straně tam byla znamenitá kuchyně a nepochybně tam najde i několik skvostných žen.
Jedno bylo jisté – ať už se rozhodne pro to či pro ono, v žádném případě nechtěl zůstat v New Yorku v tom vražedném horku. Ať se děje co se děje.
Jenže něco se stalo.
Poněvadž tehdy ještě nevěděl, že jeho otec…

První McKell přijel do Ameriky na začátku druhé poloviny sedmnáctého století, když se New York ještě nazýval Nieuw Amsterdam, protože měl menší neshodu s hlavou svého rodu. Stejně jako poslední holandský guvernér Peter Stuyvesant tak i tento rozmrzelý utečenec později znepokojeně pozoroval, jak nad městem, které mu poskytlo útočiště, vlaje královská korouhev Stuartovců. Jenže zřejmě ani vévoda z Yorku, pozdější anglický král Jakub II., ani jeho kapitáni se nezajímali o nějakou urážku, co horkokrevný synovec vmetl do tváře hlavě rodu McKellů. Ve skrovném měřítku začal obchodovat, dovážet a vyvážet zboží. Skotský přistěhovalec se oženil, zplodil potomky a zemřel jako věřící presbyterián. Rodině odkázal majetek v hodnotě pěti set liber a radu: „Hlídejte si stříbrňáky a nepouštějte je polehounku.“ Jeho nejstarší syn si naučení svého otce vzal natolik k srdci, že jaktěživ neutratil jediný stříbrňák. Zůstala po něm šalupa na řece Hudson a tisíc liber v okované rodinné truhlici.
A tak to pokračovalo – každý McKell chtěl v šetrnosti a podnikání předčit svého předchůdce. Když vypukla občanská válka Jihu proti Severu, vládl rodu James McKell, který dovedl popadnout osud za pačesy. Najal si náhradníka, aby za něj konal vojenskou službu, a sám se stal dodavatelem dřeva z černého ořešáku na výrobu pažeb ručnic pro armádu Unie. Když po záchvatu mrtvice zemřel, zanechal skoro jeden milión dolarů. Jeho syn Taylor neměl možnost prokázat ve válce svůj patriotismus, a proto vynaložil všechnu energii na rozšíření rodinného obchodu cukrem, kávou a tabákem. Byl natolik prozíravý, že investoval do lodní dopravy v čase, kdy americké obchodní loďstvo bylo v troskách v důsledku ztrát, které mu způsobily záškodnici Konfederace a konkurence železnic. Zemřel ve vysokém stáří a zanechal něco přes tři milióny dolarů, mladého syna jménem Ashton a lavici v episkopálním kostele Božího milosrdenství v New Yorku.
Ashton McKell měl už padesátku za sebou, když se jeho syn Dane o něm dověděl tu otřesnou novinu. Mnohý Ashtonův vrstevník nedokázal udržet ani majetek, co převzal od předchozí generace, a vinu za své neštěstí svaloval na odborové organizace, na daň z příjmů, na hospodářskou krizi a onoho zrádce své třídy. Ne tak Ashton McKell. Nebylo mu ještě ani pětadvacet let, když rodinné jmění zvětšil na dvojnásobek a později je rozmnožil ještě víc. Lodi McKellových paroplavebních linek brázdily všechna světová moře. McKellovu kávu (pod rozličnými ochrannými známkami) kupovalo víc amerických domácností, než bylo milo konkurenčním firmám; a tu kávu si konzumenti nejčastěji sladili McKellovým cukrem (v maloobchodě se neprodával). A cigarety, které pak vykouřili, skoro docela jistě obsahovaly produkty Národní & Jižní tabákové obchodní společnosti (výhradné vlastnictví McKella). Celková hodnota jeho majetku činila osmdesát až sto miliónů dolarů; kolik to přesně je, nevěděl ani sám Ashton.
A stále ještě měl ten první šilink, který prvnímu McKellovi v Americe pomohl k výdělku.
„Dane,“ pravila Lutecia McKellová. „Musím ti něco říct o tvém otci.“
Ashton oplýval nezdolnou energií. „Že se mám víc šetřit?“ vyjel jednou na svého doktora. „Kdybych se měl držet vaší rady, tak stříhám kupóny už nějakých dvacet let. A tomu říkáte život?“
Rozvážný, nudný život ukončený dlouhým umíráním – ne, to nebylo jeho přáním. Rád vzpomínal na Zacharyho McKella. Starý Zach zavřel oči navěky ve dvaadevadesáti, když si sám chystal dříví na zimu, místo toho, aby zaplatil drvoštěpovi fantastickou odměnu jeden dolar za sáh.
„K čertu se střídmostí,“ znělo Ashtonovo krédo. Kouřil dvacet doutníků denně, dopřával si bohatou a tučnou stravu, pracoval, bavil se a bojoval do úmoru; v navigační kabině svého impéria přenesl co nejméně skutečné pravomoci na jiné osoby – dělal to jen v opravdu nezbytných případech.
Dane se zevnějškem podobal svému otci. Měl jeho zardělou pleť, orlí nos, vystouplou bradu a hnědé kučeravé vlasy, které ženy rády hladily. Ale zatímco jeho otec zdědil po svých předcích studenou šeď „sychravých a neschůdných Hebrid“, měl syn matčiny světle modré oči. A kruhové svaly u koutků Ashtonových úst byly na Daneově obličeji patrny, jenom když syn dostal jeden ze svých návalů vzteku.

„Mami!“ Dane vyskočil ze židle a zatvářil se užasle, třebaže ho (kupodivu) její sdělení vůbec nepřekvapilo. „Víš to zcela jistě? Nemůžu tomu uvěřit.“
Ale věřil tomu.

Ashton o svém synovi choval pochybnosti už dlouho. Zrodily se za Daneova dětství. Chlapec, který dává přednost knihám před ragby! Mendelssohnovi před „Mississippi, ty řeko stará“ (a později Mozartovi před Mendelssohnem)! Jazykům před matematikou! Srovnávací religionistice před ekonomikou! Dějinám starověku před obchodní naukou! Sběratelství mincí před jejich hromaděním! Jakého McKella to jenom zplodil?
Otec si říkal, že všechno to je pouze „přechodné období“ právě tak jako Daneova neuvěřitelná záliba (v příslušném věku) v poezii místo v návštěvě nevěstinců. „Vyroste z toho,“ opakoval si Ashton McKell. Když Dane odešel na soukromou školu, jeho otec byl přesvědčen, že přípravka ho „změní k lepšímu“. V Grotonu to nevyšlo, ale snad se to povede na Yaleově univerzitě. Osobně měl Ashton za to, že synovi by spíš prospělo, kdyby si odkroutil nějakou dobu u námořní pěchoty, ale o tom se samozřejmě Lutetii ani nemohl zmínit slůvkem, protože zákon o povinné vojenské službě považovala za veřejnou urážku všech slušných občanů. A Dane si nadále prosekával vlastní stezku.
Ashton McKell měl sice neblahé tušení, ale to nejhorší vůbec nepředvídal. Dane byl vyloučen z Yale a pak zmizel. Otec ho nalezl, jak se lopotí pod sálajícím sluncem Severní Karolíny na tabákové plantáži – která navíc ani nepatřila McKellovi! Později nastoupil Dane jako člen posádky na jedné z McKellových nákladních lodí. V Maracaibu zdrhl a byl nalezen o půl roku později v Greenwich Village, kde se nakvartýroval k jakési vlasaté sajdce se špinavýma nohama a šmouhami od olejové barvy na nose. Většinu dalšího roku se vozil na vagónech a přespával se somráky: v průběhu tří dalších let dělal statistu v Hollywoodu, hilfáka v lunaparku, s partou mexických nádeníků braceros pomáhal na vinicích, dělal plavčíka v Santa Monice, pracoval na ananasové plantáži na Havajských ostrovech a dělal poskoka jednomu chicagskému kriminálnímu reportérovi, který často natahoval ráfek a potřeboval někoho, kdo by ho ochránil, kdyby mu v nějaké temné uličce chtěli natrhnout žaket nebo dokonce sprovodit ze světa.
Když se Dane zase objevil doma, vychrtlý a strašně hladový (jeho matka strávila tři báječné měsíce tím, že mu vlastnoručně vyvařovala – tuto službu, jak Ashton suše podotkl, jemu samému nikdy neprokázala), jeho otec pravil: „Už pár set let každý McKell nastupuje v rodinném podniku.“
„Já však tuto tradici poruším,“ odvětil Dane.
Bylo to něco podobného, jako kdyby oznámil, že se vydává na cestu do kláštera trapistů v Kentucky, aby tam složil slib věčného mlčení.
„Chceš říct, že to neuděláš?“
„Proč bych to měl dělat, táto? Obchod se mi protiví. Každý obchod. Ani tvůj není výjimka. A beztak se bez toho obejdu.“ Dane poněkud zbledl, ale McKellova brada se umíněně vypínala.
„Co tím k čertu myslíš?“ zvolal Ashton. Jeho výkřik zanikl v tichu.
Alespoň se nechová frivolně, pomyslel si jeho otec. Uvědomuje si, co znamená takový zatracený radikální postoj… Kdyby se choval lhostejně, Ashton by to chlapci netoleroval.
„Jsem plnoletý,“ řekl Dane. „To neznamená pouze to, že mám právo volit a můžu být přijat do zednářské lóže. Dědeček McKell a dědeček DeWitt na mě pamatovali v poslední vůli. K čemu vůbec potřebuju vést nějaký obchod, táto?“
„Chceš říct, že se celý život budeš vyhýbat práci? Na mou pravdu, Dane, to je laciné – fakticky laciné!“
„Takhle jsem to nemyslel. Hodlám pracovat. Ale je to práce, co jsem si vybral… Vlastně,“ řekl Dane zamyšleně. „Nevybral jsem si tolik ani já, jako ona si spíš vybrala mne.“
Ashton McKell nebyl živ jen samým chlebem. Byl oddaným příslušníkem své církve a starším sboru. Stouplo mu to do hlavy. Polekaně zvolal: „Chceš vstoupit do stavu duchovního?“
„Cože? Kdepak,“ zasmál se Dane. „Budu psát.“
Bylo ticho. Potom Ashton řekl: „Nu, myslím, že ti asi nerozumím. Psát? Psát co?“
Spisovatel?
Ashton sondoval v paměti. Znal vůbec nějakého spisovatele? Znal někoho, kdo nějakého spisovatele znal? Ano, Lamontova syna Corlisse, jenomže to byl socialista. A pak mladého Vanderbilta, Cornelia Vanderbilta – ten neměl ani tuhle omluvu. A… ach ano, přítelkyně jeho zesnulé matky, paní Jonesová, co pod svým dívčím jménem Edith Whartonová psala romány. Jenomže – hrom do toho! – to byla žena.
„Ty budeš tedy psát,“ pravil Ashton zvolna a znovu se otázal: „Co budeš psát?“ a hledal ve své mysli nějaké rozumné vysvětlení. Jedno ho napadlo: jeho matka. Matka syna zkazila.
„Beletrii. Hlavně romány,“ odpověděl Dane. „Už jsem se omočil v literatuře – jedna moje povídka byla otištěna v malém magazínu; domnívám se, že sotva jsi našel asi čas si ji přečíst ve výtisku, co jsem ti poslal.“ Dane se pousmál. „Mám štěstí. Mám dostatečné finanční prostředky, takže můžu psát a nemusím si lámat hlavu starostmi, jak zaplatím činži nebo účet za elektřinu –, a když jsme u toho, nemusím honit termíny. Spousta spisovatelů musí psát věci, které jim nejsou po chuti, jen proto, aby motor nepřestal běžet. Tohle já dělat nemusím –“
„Poněvadž máš peníze, které sis nevydělal,“ řekl jeho otec.
„Přiznal jsem, že mám štěstí, táto. Ale doufám, že tím, že napíšu dobré knihy, dokážu, že mi štěstí bylo nakloněno právem.“ Dane si všiml otcova výrazu a obezřetně dodal: „Abys rozuměl, zásobovat lidi cukrem a kávou je také počestné zaměstnání –“
„Děkuji!“ odvětil Ashton sarkasticky. Ale přesto ho to dojalo. Alespoň mě chlapec neobviňuje, že jsem hanebný kapitalistický vykořisťovatel, ani se nevysmívá způsobu, jakým si jeho předkové bezmála tři sta let vydělávali na živobytí, říkal si v duchu.
„Jenomže pro mne to není, tati. Hodlám psát. Chci psát. Musím psát.“
„Tak dobrá,“ odvětil Ashton McKell. „Uvidíme.“

A viděl. Viděl, že to není ani přechodný zájem či záliba, ale opravdu seriózní předmět ctižádosti.
Dane se nastěhoval do vlastního bytu. v jednom z domů, které mu odkázal dědeček Gerard DeWitt. Učinil to tak, aby nikoho neurazil, a po delší dobu neminul ani den, aby se nezastavil doma; ale Ashton věděl, že to Dane nedělá ani tak kvůli tomu, aby ušetřil peníze, ale spíš z ohleduplnosti na city své matky.
Chlapec pracoval do úpadu, to musel jeho otec uznat. Dane si za měsíc dopřál jediný volný víkend; ostatní dny trávil mezi čtyřmi stěnami v zatuchlém kouři z cigaret a jeho psací stroj byl neustále v permanenci. Psal, přepisoval, zahazoval, začínal znova.
Jeho první román Peklo zrána propadl naprosto a dočista. Žádný význačný kritik se o něm nezmínil a ti méně významní jej nemilosrdně ztrhali. Typická noticka v knižní hlídce provinčních novin zněla: „Peklo zrána je peklo v každé denní době.“ Byl peskován, že je „Nelsonem Algrenem boháčů“ a „instantním Kerouakem“ či „molem v Steinbeckově bradce“. Jedna literární kritička („Pročpak nezůstala doma, aby prala podělané pleny?“ hromoval Ashton McKell) napsala: „Zřídkakdy tak malý talent vynaložil tolik námahy na to, aby vytvořil nicotnost.“ Dane, který jako ostřílený borec přijímal rány v ponurém mlčení, vykřikl, když recenzi četl. Ale jeho otec (pouze Judith Walshová, Ashtonova osobní sekretářka věděla, že obchodní magnát si předplatil novinovou výstřižkovou službu) se vztekal a láteřil.
„Nějaký Duxburský zpravodaj! Takový smradlavý plátek se hodí jedině k balení uzenáčů!“ a tak podobně. Když se vybouřil, dostavila se útěcha. „Aspoň teď už konečně nechá toho bláznění.“
„Myslíš, Ashtone?“ otázala se Lutetia. Stalo se to během jedné z těch rodinných večeří, kdy se Dane neukázal – v poslední době přicházel méně častěji. Bylo zřejmé, že Lutetia neví, zda se má rmoutit kvůli svému synovi, anebo se těšit kvůli manželovi.

Jako obvykle se dlouho rozhodovat nemusela. „Já v to také doufám, drahoušku,“ řekla Lutetia. Pokud se Ashton domníval, že Daneovi psaní nesvědčí, pak manželova slova byla pro ni zákonem.
„Lidi, já vás prostě nechápu.“ Judy Walshová nebyla náhodnou návštěvnicí v domě svého zaměstnavatele. Ashton se totiž neohlížel na pracovní dobu a své sekretářce diktoval dopisy ve své pracovně ještě i po půlnoci, takže Judy často bývala v domě na večeři. Lutetii McKellové zase vyhovovala jiným způsobem. Lutetia postrádala ženskou společnost, třebaže o tom nikdy nahlas nemluvila. Měla několik neteří, ale příliš emancipovaných, než aby byly podle jejího gusta. A byla tady Judy, sirotek, vždy vkusně oblečena, schopná, upřímná, a přesto ne zcela nezávislá, která, stejně jako Lutetia, hledala ženu, k níž by mohla pociťovat přátelský zájem. Měla irsky ryšavé vlasy, ohrnutý irský nosík a modré výrazné irské oči. „Ale pane McKelle.“ Takto zareagovala Judy na Ashtonovu poznámku. „Že nechá toho bláznění! To zní jako věta z televizního zábavného pořadu. Copak neznáte Danea natolik, abyste si uvědomil, že psát nepřestane?“
Ashton něco zamručel do polívky.
Daneův druhý román Lovci lišek utrpěl také neúspěch. The New York Times jej nazvaly: „Faulkner a slepé rameno, ve stylu Nové Anglie.“ Týdeník New Yorker napsal (in toto): „První životní zkušenost dospívajícího mladíka neodpovídala ani zbla jeho představě. Nezralé.“ A Saturday Review of Literature…
Dane dál obdělával svou líchu.

Ukázalo se, že to je takový ten newyorský srpen, kdy se prakticky vzato mohlo přecházet po opálených a loupajících se zádech na Coney Islandu až k dřevěnému chodníku a odtud do vody, aniž se člověk dotkl rozpáleného písku. Bylo to údobí, kdy mírumilovní človíčkové, které nikdo jaktěživ neslyšel mluvit zvýšeným hlasem, běhali ulicemi a ohrožovali lidi sekerou… kdy občané New Yorku, kteří neměli klimatizaci, spustili ventilátory a ti, co neměli ani ventilátory, spali na kuchyňské podlaze před otevřenými dvířky chladniček, takže přetížené pojistky se spálily a tím se chladničky, ventilátory i klimatizační zařízení vyřadily z provozu.
Vášně přetékaly, gangy mladistvých se rvaly mezi sebou, manželé mlátili manželky, ženy zas nařezaly dětem, kanceláře předčasně končily, v podzemní dráze se znovu uzákonilo inferno, v těžkém a zalklém vzduchu mnohé srdce začalo vynechávat a nakonec vzdalo marný boj jako krevní pumpa a Lutetia McKellová řekla svému synovi, že se jí jeho otec přiznal: „Je tu jiná žena.“
„Mami!“ Dane vyskočil ze židle a zatvářil se užasle, třebaže její sdělení ho vůbec nepřekvapilo. „Víš to zcela jistě? Nemůžu tomu uvěřit.“
Ale věřil tomu. Zvláštní. Chvíli předtím, než mu matka řekla „Je tu jiná žena“, Dane by pravdivě odvětil, že mu nikdy nepřišlo na mysl, že jeho otec by se mohl dopustit nevěry. Jenže jakmile byla tato slova vyřčena, připadala mu jako nevyhnutelná. Jako většině lidstva tak i Daneovi se jevilo pomyšlení na své rodiče v milostném objeti nepřístojné: v jeho případě ještě freudovské důvody komplikoval rozdílný ráz povah otce a matky. Jeho matka byla jako mlž přichycený ke skále a dostávala víc, než dávala sama: mohla se pouze podřídit a projevit svou oddanost tím, že se zvedala s přílivem a klesala s odlivem. A Daneovi kdesi hluboko v mozku kmitlo – na celém světě se asi sotva najde horší společnice do postele.
Naopak zase mu připadalo samozřejmé, že jeho otec bude mužem s velkou sexuální aktivitou, což naprosto jistě odpovídá i jeho dalším sklonům a zálibám. Skutečnost, že otec má jinou ženu, ho ani tolik nepřekvapila, spíše to, že sám byl raněn slepotou.
Proč tedy – „Víš to zcela jistě? Nemůžu tomu uvěřit“ – když si tím byl jist od prvního okamžiku.
„Arciže, drahoušku, jsem si tím jista,“ řekla Lutetia. „Něco takového bych si nedovedla vymyslit.“ To asi ne, myslel si Dane, spíš by sis dovedla představit, že na střeše našeho domu přistál létající talíř a vystoupili z něho zelení mužíčci. „Ovšem už nějaký čas jsem… no, měla jsem jakési podezření, že není všechno v pořádku.“
„Ale mami, jak jsi to vypátrala?“
Kamejový obličej Lutetie zrůžověl. „Zeptala jsem se ho, co není v pořádku. Už jsem to déle nemohla vydržet, myslet si kdovíco.“
„A co ti odpověděl?“ Tak přece jen máš nějaký vnitřní život, pomyslel si Dane. Je to divné, že na to u svých rodičů přichází až v tak pokročilém stadiu hry. Svou matku měl velice rád, ale pochyboval až doposud, že je schopna uvažovat samostatně. Odpověděl: „Je mi hrozně líto. Je tu jiná žena.“
„Řekl to takto jakoby nic?“
„Drahoušku, ale já se ho tázala.“
„Já vím, ale –! A co jsi mu na to řekla?“
„Co jsem mu mohla říct, Dane? Předtím jsem se nikdy nedostala do takové situace. Myslím, že jsem odpověděla: ‚Mně je to také líto, ovšem ulevilo se mi, když to teď vím‘, a opravdu jsem pocítila ulehčení.“
„A co potom udělal táta?“
„Přikývl.“
„Přikývl? A to je všechno?“
„To je všechno.“ Když Dane sebou cukl, jeho matka dodala: „Drahoušku, promiň, ale ptal ses mě na to.“
„A tím váš rozhovor skončil?“
„Ano.“
Neuvěřitelné. Jako kdyby slyšel výstup z divadelní hry Noela Cowarda. A nyní si Dane uvědomil ještě něco. V poslední době ho trápila nejasná představa, že matce hrozí něco nepříjemného. Zřejmě se také proto zdráhal odjet z města. V genetické informaci byla obsažena i matčina závislost na mužských členech rodu.

Jak jednou Dane žertem podotkl Judy Walshové, jeho matka patřila k druhu, který ještě docela nevymřel tak jako holub stěhovavý či papoušek karolínský, nicméně byl vzácnější než bizon.
Anna Lutetia DeWitt McKellová byla anachronismus. Lutetia se narodila šest let po smrti královny Viktorie a ve svém křehkém těle přenesla až do poloviny dvacátého století ducha viktoriánství, které opatrovala jako kněžka vyvolená za strážkyni věčného světla. Je pravda, že jí matka brzy zemřela a děvčátko vychovávala babička ve vysokém tuhém límci – byla rozená Phillipseová a nikomu – zejména ne své vnučce – nedovolila, aby na to zapomněl. Stará dáma se aspoň duchovně pokládala za dceru Anglie (za Cromwella byli její předkové toryovci a bojovali za krále) a považovala za urážku, když ji někdo nazval anglikánkou. „Jsem anglikánská katolička, nikoli protestantka,“ odpovídala. Jenže babiččina výchova není dostatečným vysvětlením osobnosti její vnučky. Z otcovy strany zdědila Lutetia hrdost a předsudky holandských osadníků, s nimiž byli předkové jejího otce pokrevně spřízněni, takže musila vzít zavděk buď ctnostmi holandských měšťanů, anebo viktoriánů – jinou možnost volby neměla.
Ve svém nitru stále považovala za „pochybné“, aby mladí lidé něžného a silného pohlaví byli ponecháni o samotě: uvolněné společenské mravy dvacátého století ji pohoršovaly a uváděly do rozpaků. Už samé slovo „pohlaví“ nesměla „dáma“ při rozhovoru s mužem vůbec vypustit z úst: dalo jí opravdu velikou práci, aby se při rozhovoru se svým synem odhodlala pronést slova „jiná žena“. V slovní zásobě Lutetie byla i jiná jemná společenská rozlišení. Kupříkladu Judith Walshová byla „obchodní spolupracovnicí“ jejího manžela (s pocitem duševního utrpení byla Lutetia nucena přiznat, že „hezká mladá žena“ se zabývá „obchodem“!). Kdyby se Lutetia musela dívat na Judy jako na zaměstnance, nepochybně by ji zařadila mezi „služebnictvo“. A k sloužícím se člověk choval sice korektně, ba s nimi i někdy laskavě promluvil, ale nikdy s nimi společně nezasedl k tabuli.
Lutetia DeWittová nabyla patřičného vzdělání v ústavech pro výchovu mladých dam, podnikla cestu po pevnině s patřičným doprovodem gardedámy, jaktěživa nepřestoupila práh nočního podniku (Lutetia mu říkala „vinárna“, protože takový noční podnik přece nebyl nic jiného než nějaká lepší hospoda). Příležitostně vypila sklenku šery; pivo byla potrava, která se směla pít, když chtěl člověk přibrat na těle, zatímco whisky byl nápoj výhradně pro muže. Denně se aspoň hodinku věnovala „šití“; nikdy to nečinila, když byla přítomna návštěva, aby neviděla „šatičky“ určené laickému řádu sester, který pomáhal „nešťastným“ mladým ženám.
Byla neuvěřitelná, jak poznamenal Dane při jedné příležitostí. „Maminku mám velice rád,“ řekl Judy, „ale když člověk nějakou chvíli stráví v její společnosti, připadá si, jako by se pohyboval na jevišti, kde se zrovna dává nějaká viktoriánská hra.“
„Dane! Jak něco takového můžete říct.“
„Musel jsem s ní žít, Juditko.“
Rozvedené ženy, které se znovu provdaly, žily v cizoložství; dál o tom mluvit bylo zbytečné, leda se ještě mohlo podotknout, že je nám líto jejich nešťastných dítek.
Viktoriánská výchova se projevovala u Lutetie nejvíc v oblasti pohlaví a manželství. Žena vstupovala do manželství jako panna; jakýkoli jiný případ byl nemyslitelný. Ani ve snu by ji nenapadlo najít si milence, stejně jako by jí nepřišlo na mysl dát se roztrhat medvědy. Manželské postele jí byly stejně cizí jako modlitební koberečky či plivátka, zatímco oddělené ložnice v určitých manželských situacích vyhovovaly. Nejasně tušila, že v těch nezmapovaných mořích, na nichž brázdí manželé, číhají nestvůry – a každá z těchto „prostopášných žen“ potřebovala nějakého záletníka; Lutetia to sice neschvalovala, ale tak nějak to přece jen přijímala. V tomto směru byla bližší smýšlení francouzských měšťáků než mentalitě anglických či amerických horních vrstev. Byla ráda, že má vlastní jmění, byla to příznivá okolnost, protože měla takto prostředky, aby mohla přispívat na dobročinné účely a dávat osobní dary. Úhrada za vedení domácností a rodinné výdaje zůstaly na starost manželovi, Lutetia nevydala jediný cent a nepodepsala jediný šek a také ji jaktěživo nenapadlo, aby si na to osobovala právo jako manželka.
Lutetia McKellová žila tam, kde to její manžel určil, cestovala v době a na místo, které její manžel stanovil, koupila to, co jí řekl, aby nakoupila, a vedla domácnost tak, jak si to on přál. Byla šťastná, když byl manžel spokojený; rmoutila se, když ho viděla rozmrzelého. Neměla žádné zvláštní touhy nebo přání, které neměl Ashton McKell, a ani jí nijak nechyběly.
Nicméně… „jiná žena“…

Ach, ten starý kocour, pomyslei si Dane.
Nejvíc mu bylo líto matky, otce litoval už mnohem méně. Ale hlavně matka mu dělala starosti. Jak se vypořádá se situací pro ni naprosto novou a neznámou?
„Předtím jsem se nikdy do takové situace nedostala,“ pravila a stiskla rty, jako kdyby chtěla říct a proto se něco takového nemělo stát ani teď. Pouze stiskla rty, nic víc – a on věděl, že jenom na tom zůstane. „Já vím, že muži mají určité, no, pocity, které ženy třeba postrádají, a nepochybně někdy nastane situace, kdy se nedokážou ovládnout. Jenže, Dane, to se tvému otci ještě nikdy předtím nestalo. Já to vím docela jistě.“ Jako kdyby hájila obviněného manžela před soudem. Seděla v křesle s rukama na klíně a v jejích dětsky modrých očích se nezatřpytila jediná slza – křehká postava ze středověkého porcelánu.
Neměl jí to udělat, uvažoval Dane. Rozhodně ne matce. Naprosto postrádá obranné reflexy. Bez ohledu na různé nedostatky jejich intimního soužití, neměl z ní učinit obět jedné z nejčastějších manželských tragédií. Nikoli poté, když už hezkou řádku let spolu žijí. Nikoli poté, co si vzal to její maličké viktoriánské já a zformoval je tak, aby co nejlépe vyhovovalo jeho představě. Co jí zůstane, když ztratí manžela? Ashton McKell byl jediným důvodem jejího bytí. Byla planetou, od níž se začalo její slunce vzdalovat. Dane cítil, jak se v něm vzmáhá hněv.
Pokusil se na celou věc hledět pod jiným zorným úhlem. Zprvu ji posuzoval převážně mužskýma očima. Představil si, jaké by to bylo, kdyby navštívil otcovský dům a setkal se v něm s nějakou namalovanou čtyřicetiletou blondýnou…“ Dane, představuji ti tvou nevlastní matku.“
„Ale, Ashie! Nlůžeš mi říkat Gladys, Dane.“ Anebo Gertie či Sadie. Dane se otřásl. Proboha, snad jeho otec přece jen neklesl tak hluboko, aby se spustil s nějakou slečnou z vinárny.
„Mami, zmínil se o rozvodu?“
Lutetia na něj s úžasem pohlédla. „Jak ti mohlo něco takového napadnout, Dane? Samozřejmě že o tom se ani slůvkem nezmínil. Ani tvůj otec, ani já jsme o něčem takovém neuvažovali.“
„Proč ne? Jestli –“
„Lidé v našem společenském postavení se nerozvádějí. A církev rozvod také neuznává. Já se rozhodně nehodlám dát rozvést, a i kdybych přece jen chtěla, tvůj otec by o tom nechtěl ani slyšet.“
To si myslím, komentoval Dane v duchu. Nepřipomínal své matce něco, co sama také dobře věděla – pokud po civilním rozvodu žádný z manželů znovu neuzavře sňatek, nepřestoupí žádné přikázání episkopální církve. Ale jak mohla Lutetia strpět cizoložství? Dane se přistihl, že sám se k tomuto odhalení staví staromódně. Anebo to vyvěralo z toho, že se snažil vcítit do postavení své matky? (A pojednou se celý problém ještě víc zkomplikoval. Začal přemítat o McKellově majetku. Zatím v podstatě pro něj nic neznamenal, nijak horoucně po něm netoužil, rozhodně ho sám ani o cent nerozmnožil; oba dědečkové mu odkázali dost peněz, aby mu stačily, a sám několikrát odmítl podílet se na správě rodinného jmění. Ale když teď pomyslel, že valnou jeho část by si nakonec mohla přivlastnit ona „jiná žena“, zmocnil se ho vztek.)
„Podváděl tě, mami. Jak jen s ním můžeš nadále žít?“
„Překvapuješ mě, Dane. Takhle mluvit o svém otci,“ namítla.
Byla ochotna mu cizoložství odpustit. Odmítá tonoucí žena chytit se záchranného pásu, protože je tento zamazaný od nafty?
Lutetia seděla trpělivě v křesle, které mladý favorit bratra krále Slunce věnoval své favoritce – seděla trpělivě, aniž tušila, jakou má křeslo historii, a dívala se na olejomalbu fontainebleauské školy, kde ryšavé nymfy skotačily pod temnými stromy… hleděla nevidoucíma očima na toto místo, kde dříve visel portrét babičky Phillipseové.
„Samosebou že tvému otci bych povolila rozvod, kdyby si to ovšem přál,“ řekla. „Ale jsem přesvědčena, že ani ve snu na něco takového nepomyslel. Žádný McKell se ještě nerozvedl.“
„A proč proboha ti o tom vůbec otec říkal?“ zeptal se Dane popuzeně.
Káravě na syna pohlédla. „Boží jméno nesmíš brát nadarmo, drahoušku.“
„Odpusť, mami. Proč ti to řekl?“
„Tvůj otec nedělá přede mnou s ničím tajnosti.“
Ovládl se a nezalomil rukama nad hlavou, ale poodešel k velikému oknu s výhledem na Park avenue.
Dane se matčiným tvrzením nedal oklamat. Jeho otec měl spoustu tajemství, s nimiž se matce nesvěřoval. A pokud se nehodlal rozvést, bylo to proto, že tu ženu nemiloval. To Danea ještě víc rozhořčilo. Kvůli přechodné milostné pletce, aby se ten starý kozel párkrát vydováděl s nějakou holkou v posteli – jen proto zarmoutil svou ženu a riskoval pěknou ostudu, jestliže se té aféry domákne bulvární tisk.
Chudák maminka! pomyslel si Dane. Dosud nikdy nebyla do nějakého skandálu zatažena, a teď tu byl jeden na spadnutí. Jméno dámy se za jejího života objeví v novinách pouze třikrát: když se narodí, když uzavře sňatek a když zemře. Lutetia této roztodivné průpovídce bezvýhradně věřila. Copak vůbec netušila hrozící nebezpečí? Dane se odvrátil od okna a matce to řekl.
„Myslela jsem na to,“ odvětila Lutetia a kývla. Zdálo se mu to jen, že v hloubi těch modrých očí zahlédl nějaký zákmit? „A také jsem to tvému otci řekla. On mě ovšem ujistil, že je naprosto vyloučeno, aby na to někdo přišel. Podle všeho se chová velice diskrétně a učinil opatření, aby se zabezpečil, že se o tom nikdo nedoví.“
Bdím nebo sním, říkal si Dane, tohle přece nemůže být sen. Oni dva se baví o tom, jak se sukničkář zabezpečil proti prozrazení – a tím to zhaslo! Připadalo mu, že otec je stejně k nevíře jako matka. Anebo si Ashton McKell natolik zvykl na to, že jeho žena hověla všem jeho rozmarům, že jí pohrdal? Porozuměl jsem vůbec někdy svým rodičům? Dane si položil tuto otázku a musel konstatovat, že se vlastně ani nikdy moc nesnažil, aby jim porozuměl.
Věrná Griselda! Hrdinka Studentova vyprávění z Canterburských povídek si u srovnání s jeho matkou vedla rebelantsky. Protože Lutetia zasvětila štěstí svého manžela celý svůj život a její oddanost byla natolik prostomyslná, že dokonce nic nenamítala, když ji zradil jako ženu. Anebo snad na to všechno pohlížím jako domýšlivý šosák? tázal se Dane v duchu. Právě její pokora ukazuje ušlechtilost matčiny povahy a já ještě nejsem duševně dost vyspělý, abych to pochopil.
„Mami,“ promluvil něžně. „Kdo je ta žena? Víš to? Řekl ti to otec?“
Poznovu ho udivila. Tato potomkyně prvních holandských osadníků, „knickerbockerů“, se líbezně pousmála: „Drahoušku, neměla jsem ti to ani říkat. Odpusť mi, že jsem se o tom zmínila. Já vím, že máš plnou hlavu vlastních problémů. Mimochodem, našel jsi nějaké řešení té zápletky v třetí kapitole? Leží mi to celý den v hlavě,“ a ubírala se dál tímto směrem a o nevěře svého muže se už nezmínila ani slůvkem, jako kdyby odložila šití, poněvadž měla na práci něco naléhavějšího.
Budu muset tu ženu vypátrat sám, rozhodl se Dane. Je mi naprosto jasné, že od matky se její jméno nedovím; ač je třeba zná. Asi zase nějaký ten typický viktoriánský rys povahy se v ní projevil – přece si rty „neposkvrní“ jménem té ženštiny.
„Mami, s třetí kapitolou se nějak vypořádám. Ale ještě se tě na něco zeptám, a pak už o tom nebudeme víc mluvit. Nechceš se ke mně nastěhovat? Za daných okolností…“ Dane měl pocit, že je šlechtic duchem. Nejrozumnější věc, co zatím udělal – má svůj vlastní byt a může projevit velkodušnost.
Matka na něj pohlédla. „Moc ti děkuju, miláčku, ale nepřijmu tvou nabídku.“
„Ty chceš s otcem zůstat pod jednou střechou i po tom, co se stalo?“
„Já nevím, čím je ona,“ odvětila Lutetia McKellová, „jenže já jsem Ashtonova žena a místo ženy je po boku jejího muže. Ne, neodejdu od něho. Za prvé bych ho učinila nešťastným…“
Ach, ty opravdu jsi vtělená velkodušnost, říkal si Dane v duchu. Buď mě chceš ukolébat lží, což dámy nedělají, anebo spíš obelháváš sama sebe, což je mnohem pravděpodobnější a v souhlase s moderní psychologií. Hrome, stará dáma se přece jen nehodlá vzdát a postaví se na odpor!
Dane svou matku políbil a odešel.

Musí zjistit, kdo je otcova milenka. Dane dlouho neuvažoval, proč tu ženu musí odhalit; okamžitě ovšem zavrhl myšlenku, že jeho přání je nějak ve spojitosti s Freudovými vývody. Ve skutečnosti myslel na matku. Když si představil, že tato bledá a křehká bytost se chystá do boje proti všem těm silám nestoudnosti, zasmušil se. Dávala se do nerovného zápasu. Musel matce nějak pomoci. (A ublížit svému otci? V té chvíli na tento důsledek nemyslel.)
Jeden okamžik pojal nápad, že bude jednat bez okolků. Půjde k otci a zeptá se ho přímo: „Jak se jmenuje ta žena?“ Ale o tom trapném výjevu už dál neuvažoval. Táta by ho asi chytil za krk a vlastnoručně vyvedl ze dveří domu (a není strach před tělesným potrestáním z otcových rukou někde hluboko v tobě skryt, Dane?) anebo, co by bylo ještě horší, otec by se zhroutil a dál do pláče. Dane se bál jedné i druhé eventuality. (O třetí možnosti Dane neuvažoval, že by otec prostě odpověděl: „Do toho ti nic není,“ a změnil téma rozhovoru.)
Daneovi nezbývalo tedy nic jiného než sáhnout ke lsti.
Ashton McKell měl přesný časový rozvrh. Dalo se předem říct, kdy půjde z domu do kanceláře a kdy se vrátí, kdy má plánovanou návštěvu svého klubu, kdy bude číst noviny či sebrané spisy Rudyarda Kiplinga. Vracel se v sedm hodin a o osmé se večeřelo – pět dní v týdnu. Pouze o víkendech měl starší McKell vlastní program, ale nikdy se jím netajil.
Kromě…
Kromě, jak si Dane pojednou uvědomil, kromě svého obyčeje už po několik týdnů – či měsíců? – chodíval otec jeden večer v týdnu mnohem později domů než v obvyklou hodinu. Ve středu. Dane si nevzpomínal, že by jeho matka tyto pozdní příchody nějak komentovala, a když se Dane o tom jednou zmínil, otec stručně odpověděl: „Obchodní záležitost.“
Jaká „obchodní záležitost“ mohla jeho otce zdržet už kolik střed za sebou? Závěr, že ve středu večer mívá Ashton McKell schůzky se svou milenkou, byl nasnadě.
Dnes bylo úterý, ale zítra… Nedá se nic dělat, rozhodl se Dane, na víkend prostě nepojede. Tušil, že ho čekají jiné starosti.
Prohlédl si poznámky k třetí kapitole svého rozepsaného románu.
Jerry odchází do starého lomu. Setká se s Ellen, dál viz synopsi. Jenže. PROČ tam Jerry jde? Vykoupat se? V dubnu je na koupání moc brzy. Rybařit? Můžou být v tůni u kamenolomu ryby? Ověřit.
Sešpulil rty. Potom sklonil hlavu a jeho prsty začaly přejíždět po klávesnici psacího stroje.
Ashton McKell odcházel z kanceláře, když starobylé stojací hodiny v jeho svatyni odbily poledne. Judy odcházela o deset minut později a pět minut před jednou seděla zase za svým psacím stolem. Ashton byl zpátky přesně v jednu.
17. srpna, 12.05: „Judy? Tady je Dane McKell. Můžete mi dát tátu?“
„Už odešel, Dane. Nejdou vám pozdě hodinky?“
Odkašlání. „No jo, jasně.“ A potom: „Koukejte, Judy, potřeboval bych s ním odpoledne mluvit, ale nedostanu se tam dřív než po páté. Myslíte, že –?“
„To je moc pozdě, Dane. Dnes máme středu a pan McKell teď každou středu odchází z kanceláře ve čtyři. Nemůžete to stihnout dřív?“
„Zapomeňte na to, promluvím si s ním tedy později doma. Ani mu neříkejte, že jsem volal. Jak se vám daří, Juditko? Ale radši vás nebudu zdržovat od oběda.“
Judy zavěsila a pomyslela si, že to byla podivná rozmluva. Načež pokrčila rameny a šla na oběd. Dávno se vzdala marného úsilí vyznat se v Daneovi McKellovi. A stejně, proč by si kvůli tomu měla lámat hlavu. Sekretářky uloví syna svého šéfa pouze v televizním seriálu.

Dane vyšel ven na prudké srpnové slunce. V půjčovně aut si pronajal dva roky starý model Forda. Jeho červený sportovní vůz MG byl příliš nápadný.
Ve čtvrt na čtyři si auto vyzvedl a o půl hodiny později parkoval před McKellovým palácem. Velice pochyboval, že by se jeho otec vykradl východem z kotelny anebo některými postranními dveřmi. A skutečně také o několik minut později zastavil na parkovišti veliký bentley, v němž za volantem seděl otcův šofér Ramon.
Dane nastartoval a objel domovní blok. Potom zaparkoval na druhé straně ulice, odkud mohl na bentleye dobře vidět. Ramon si prohlížel dostihové zprávy.
Co tady probůh pohledávám? říkal si Dane v duchu. Co si vlastně myslím? Připusťme, že tu ženu najdu, že ji „demaskuju“ – ale co potom? Jak to prospěje matce?
Byla tu ovšem jedna možnost: snad ona žena vůbec nevěděla, že její amant je ženatý. Dejme tomu, že jí kdovíco napovídal, slíbil jí, že z ní učiní počestnou ženu, a ta naivka to spolkla i s navijákem.
A proč vůbec do toho strkám prsty? uvažoval McKellův syn a dědic. Nechovám se tak trochu podle?
Jenomže… Dane pokrčil rameny. Byla to krušná nezbytnost. Musí jméno té ženy zjistit. A potom – potom uvidí, co dělat dál.
Čtyři hodiny deset. Létacími dveřmi McKellova paláce prošel jeho otec. Ramon odložil dostihové zprávy, vystoupil z vozu a otevřel zadní dvířka. Ashton McKell nasedl, Ramon vůz oběhl, nastartoval a bentley se dal do pohybu.
Dane vyrazil vzápětí po něm.
Veliký vůz zamířil k výpadovce na West Side. Projel kolem náměstí Washington Market, uháněl dál podél doků, kde kotvily veliké parníky podobné obludám z kreslených seriálů. Dane se držel v závěsu. Kam měli namířeno? Přejedou přes Washingtonův most a zastaví v nějakém ošklivém předměstí New Jersey, kde Ashton McKell pro vdovu nějakého pojišťovacího agenta zařídil přepychový byteček? Anebo pojedou nahoru po 72. ulici k nějakému luxusnímu apartmá?
Jenže bentley z výpadovky náhle odbočil, zamířil k východu, přejel nadjezd nad Pátou avenue a pak zabočil na sever. Dane se přestal zabývat zbytečnými úvahami – nyní musel dávat pozor, aby druhý vůz neztratil z dohledu. Sledovaný vůz pojednou zastavil před mohutnou dvoupatrovou kamennou stavbou, kterou Dane znal. Vůbec tomu nerozuměl. Pokud se v celém New Yorku našlo nějaké místo, kde se jeho otec nemohl sejít s nějakou ženou, pak to byla tato bašta ultrakonzervativní společenské smetánky – Metropolitní kriketový klub.
Kriket už dávno netvořil pracovní náplň klubu, založeného roku 1803 (Dane si maně vzpomněl na román amerického humoristy Roberta Benchleye s případným titulem Rok 1903 – ale co potom?). S kým by také mohli sportovníci hrát? S puberťáky riverdaleské střední školy? Žádné britské mužstvo by se nesnížilo k tomu, aby se s nimi utkalo, a i kdyby se i členové klubu vzmohli na to, aby dali dohromady mužstvo, a sehráli zápas se západoindickými přistěhovalci, kteří ve Van Cortlandově parku stále ještě odbíjeli kriketový míček, dopadlo by to špatně a po této exhibici by je nestačila odvážet sanitka… Hlavní předností tohoto, stejně jako jiných exkluzivních klubů byla výlučnost. Když Dane vzhlédl k jednomu oknu, uzřel za ním svého staršího vzdáleného bratrance plukovníka Adolphuse Phillipse. Zdálo se, že vyrůstá z podlahy, v rukou držel rozevřené noviny New York Times a nepochybně huhlavě komentoval nebezpečný radikalismus senátora Barryho Goldwatera.
Bentley popojel a Dane za chvíli zahlédl svého otce vystupovat po vyšlapaném schodišti, jako kdyby dnes bylo úterý či pátek, jeho klubovní dny. Co měl za lubem? Dát si skleničku? Napsat dopis? Někomu zatelefonovat?… Dane se pohodlně usadil za volantem.
Na druhé straně okna, kousek od plukovníka Phillipse, seděl stříbrovousý dr. MacAnderson, ponořený do studia některé z těch starých knih, v nichž se už téměř půl století pídil po materiálech, které by doložily jeho hypotézu, že „mnoho přimíšeného lidu“, který vyšel z Egypta se syny Izraele, byli vlastně předkové dnešních Cikánů. Plukovník Phillipse pomalu obrátil stranu, aby nepřehlédl ani jedinou desetinnou tečku při zkoumání posledních prohřešků Ústřední federální banky. A Dane přemítal o tom, jak dlouho zůstane otec v klubu.
Najednou sebou škubl. V tom vedru a při pozorování obou lenošně rozjímajících starých mužů v okně úplně zapomněl na to… Chová se velice diskrétně, řekla jeho matka. Učinil opatření, aby se zabezpečil.
Nepatřila tato zastávka v klubu k „bezpečnostním opatřením“?
Dane rychle objel klub a opravdu, tam před garáží stál prázdný bentley – Ramon byl pryč, dostal zřejmě volno – a zadním východem Daneův otec zrovna vycházel z budovy.
Ashton McKell na sobě už neměl lehký plátěný oděv, zhotovený Sarcym, jeho londýnským krejčím, ani střevíce naražené kopytem do formy (u firmy Mothertwaite, Londýn), ani panamský klobouk z jemného rostlinného pletiva vyrobený na zakázku v Ekvádoru. Oblek, který měl na sobě, Dane nikdy předtím neviděl. A v ruce držel hůlku a černou lékařskou brašnu.
Dane povytáhl obočí. Vyměnil si oblek – že by tohle bylo nějaké „bezpečnostní opatření“? Nezdálo se mu to. Co vůbec měl jeho otec v plánu?
Starší McKell prošel kolem bentleye, potom nasedl do černé limuzíny, nastartoval motor a odjel. Limuzína zamířila na sever, pak na východ, na jih, na západ… Dane pomalu ztrácel přehled, poněvadž měl co dělat, aby vůz před sebou nepustil z očí. Continental měl zadní okna zakryta záclonkami jako pohřební vůz. U všech všudy, k čemu?
Vůz zatočil do Ústředního parku a zanedlouho odbočil na postranní cestu. Dane si marně lámal hlavu, proč to dělá. Aby setřásl pronásledovatele? Ne, to by určitě jel rychleji. Anebo prostě nějak potřeboval zabít čas?
Pojednou limuzína zabrzdila a zastavila. Když Dane projížděl kolem stojícího vozu, uviděl, že jeho otec vystoupil z prostoru pro řidiče a otevírá zadní dveře karosérie. Dane u nejbližší odbočky zastavil, ale motor nechal běžet. Byl vyveden z míry. Co vůbec jeho otec pohledával na zadních sedadlech? Nikoho nevezl, byl v autě sám, na to by Dane vsadil krk. Co dělal za těmi okny, zastřenými záclonkami?
Continental projel kolem něho a zamířil k výjezdu z parku. Dane limuzínu sledoval. Několik minut jela na východ, potom ale zabočila do postranní ulice mezi Madisonovou avenue a Ústředním parkem a zastavila před garáží. Dane prudce zabrzdil o kousek dál. Viděl, jak z garáže vyšel zřízenec se žlutým lístkem, podal ho řidiči continentalu a kývl. Vzápětí Ashton vystoupil, zastavil kolem projíždějící taxík, nasedl a odjel. Taxík zastavil na červenou na rohu Park avenue a Daneův ford se zařadil za ním.
Byl z toho už celý tumpachový. Na taxikářově spolujezdci se mu něco zdálo divné, ale v tu chvíli by nedovedl říct, co se mu nelíbilo.
Na zelenou se taxík rozjel a zabočil do Park avenue. Dane učinil totéž… Minuli šest nebo osm bloků, když taxík zajel k okraji vozovky, pasažér vylezl z vozu, zaplatil taxikáři, auto odjelo a cestující, který v něm předtím seděl, si nyní vykračoval po Park avenue.
Dane jel krokem, protože měl v hlavě zmatek. Necelý blok odtud bydleli jeho rodiče. A muž, který z taxíku vystoupil, nebyl vůbec podobný muži, který continentalem odjel z Kriketového klubu.
Aspoň na první pohled ne. Muž měl dlouhé šedivé vlasy, které mu spadaly na krk, šedivý knír, vandykovskou bradku a brýle. Neznámý člověk.
V jedné ruce držel hůlku, v druhé černou koženou brašnu. Byl oblečen do žlutohnědého kordového obleku, na hlavě měl světle hnědý panamský klobouk a na nohou světle hnědé sandály – tedy stejné, jako jeho otec, když vyšel z klubu. Že by v tom continentalu byl přece jen ještě nějaký jiný muž – muž, co si se starším McKellem vyměnil oblek za zataženými záclonkami vozu v Ústředním parku?
Ale proč? A kdo to mohl být?
A potom se Daneovi rozsvítilo.
Neznámý člověk – to byl vlastně jeho otec. Když si odmyslí šaty, knír, bradku a paruku, může se z toho muže vyklubat pouze a jedině Ashton McKell.
Jeho otec v přestrojení! Zastávky v Ústředním parku využil k tomu, aby se namaskoval.
Dane měl chuť se hlasitě zasmát. Ale na té postavě, která se zvolna šinula po chodníku, bylo něco dojímavého. Propánajána, co jen si to vymyslel? Tohle mají být „opatření, kterými se zabezpečil“? Vypadal jako komik ze starého kabaretu.
Konečně zahlédl volné místo, kde mohl zaparkovat. Dane vystoupil a pokračoval ve sledování pěšky. Kabonil se.
Zakrátko se zachmuřil ještě víc.
Převlečený Ashton McKell se neohlížel nalevo ani napravo, ale pomalu došel ke vchodu jedné budovy na Park avenue a vešel.
Byl to renovovaný starý panský dům, který kdysi patřil povýšeným Huytensům. Stará paní Huytensová jej odkázala „svému miláčkovi a věrnému příteli, Mufíkovi“, a dlouho předtím, než se neteřím zesnulé podařilo zákonnou cestou připravit Mufíka o dědictví, dům značně zchátral. Daneův dědeček z matčiny strany jej levně koupil v posledních dnech hospodářské deprese a přestavěl na obytný dům. Byly v něm tři byty na dvou spolu spojených podlažích a nahoře ateliérový byt. Dane tento dům důvěrně znal.
V tom domě totiž vyrostl.
Bydleli v něm jeho rodiče.

Situace byla jasná, jenže ještě potřeboval vysvětlit jednu a to tu nejdůležitější věc.
Veškerá bezpečnostní opatření, která učinil jeho otec, nasvědčovaly tomu, že chce své počínání zahalit v tajemství. Ve středu odpoledne odvezl šofér staršího McKella jeho bentleyem do Kriketového klubu. Bentley zůstal před garáží klubu, Ramon dostal na pár hodin volno a diskrétně se ztratil. Zatím si Ashton ve svém pokoji v klubu vyměnil oblek. Vykradl se zadním východem z budovy, nasedl do continentalu a odjel. V Ústředním parku si našel místo, kde nebylo právě moc lidí, zastavil, přesedl do prostoru pro cestující a změnil vzhled. Potom zajel k nějaké garáži – podle všeho je střídá, pomyslel si Dane –, kde nechal continental a odjel taxíkem na začátek domovního bloku, na Park avenue, kde stál McKellův dům. Všechno měl načasováno tak, aby vešel do budovy v době, kdy vrátný bývá na večeři – pro jistotu, aby ho John nepoznal ani v tomhle přestrojení. Při odchodu z budovy tolik neriskoval, protože John si spíše všímal příchozích než návštěvníků, kteří odcházeli. Už to, že Ashton nesl lékařskou brašnu, mu umožňovalo, že zůstal neviděn asi jako Chestertonův listonoš.
Potom se prostě vrátil do garáže, kde stál continental, dojel do Kriketového klubu – podle všeho se v Ústředním parku zase odlíčil –, v klubu se převlékl do vycházkového obleku a Ramon, který věděl, kdy má zas nastoupit do služby, bentleyem odvezl svého zaměstnavatele domů.
Záhada, kterou musel objasnit, se dala definovat dvěma větami: Kvůli komu tohle všechno Ashton dělal? Koho chodil navštěvovat ve svém vlastním domě?
Dane čekal, až se pod markýzou znovu objevil vysoký vrátný v šedé uniformě.
„Ach, pan Dane,“ řekl vrátný. „Paní McKellová není doma.“
„Johne, nevíš, kam šla anebo kdy asi se vrátí?“
„Odešla se podívat do galérie pana Cohena na nějaké koberce.“ Vrátný, jako obvykle změnil pakistánského Mir Khana na pohodlnější newyorskou firmu. „A kdy se vrátí, to nemůžu říct.“
John Leslie byl „Geordie“, čili hovořil se severoanglickým přízvukem, míchal do řeči různé irské a skotské jazykové varianty. Dane jako dospívající mladík vykuřoval zakázané cigarety v Leslieho suterénním bytě a nechával tam a přijímal různé vzkazy, které by jeho rodičům byly sotva po chuti.
„Co dělat,“ odpověděl Dane naoko rozpačitě. Pak se zasmál: „Johne, náhodou jsem si všiml, že do domu vešel nějaký člověk, kterého jsem tu ještě dosud neviděl. Zrovna jsi byl na večeři. Šedovlasý s bradkou, obrýlený a nesl lékařskou brašnu. Někdo v domě je nemocný?“
„To bude doktor slečny Greyové,“ řekl John Leslie. „Párkrát jsem ho odsud už viděl vycházet a jednou, když jsem se na něj slečny Greyové zeptal, řekla mi, že je to doktor Stone. Jak jste daleko se svou novou knížkou, pane Dane? Musíte mi říct, až vyjde. Paničce i mně se vaše předešlé knížky náramně líbily.“
„To mě těší, Johne,“ Dane věděl, že obě jeho knihy stojí v Leslieho bytě za vitrínou na čestném místě, hned vedle barevného portrétu anglické královské rodiny. „A mamince se nezmiňuj, že jsem se tu zastavil. Přišlo by jí líto, že jsem ji nestihl doma.“
Dane zamířil k Lexingtonské avenue a tam vešel do bufetu s hrdě hlásající cedulí: Televizi nemáme. V místnosti byl příjemný chládek, ucítil vůni sladu, jak se na pořádný lokál patří, a nezaváněly tu sladkokyselé omáčky ke špagetům a krokety. Objednal si džin s tonikem, vypil jej a hned si poručil další.
Slečna Greyová. Sheila Greyová.
Ona teď byla tou „jinou ženou“.
Hluboce jím to otřáslo.
Sheila Greyová patřila k deseti nejlepším v mezinárodní haute couture. A přitom nebyla ani o moc starší než Dane (zrovna tak ve věku, aby mohla být dcerou toho starého kocoura, pomyslel si). A ve Spojených státech se řadila ke třem nejlepším návrhářkám a nejedna anketa ji dokonce přisoudila první místo. Bydlela v ateliérovém bytě.
Dane se pokusil trochu uspořádat myšlenky. Ať už to bylo, co to bylo, rozhodně se nedalo mluvit o nějakém běžném milostném poměru. Ashton McKell si Sheilu Greyovou „nevydržoval“ – mohla si dovolit půl tuctu takových ateliérových bytů –, takže to žádná prodejná láska nebyla. Ale jestli se ti dva měli opravdu rádi? Zamrazilo ho. Chudák maminka, pak jí opravdu není pomoci!
Celé to divadlo začalo nabývat konečně obrysy. Se ženou, jakou byla Sheila Greyová, jste se nemohli scházet v motelu či vzít ji někam na venkov. Finančně byla naprosto nezávislá, a pokud Dane věděl, nebyla provdána. Jestli si s ní chtěl dát milenec schůzku, musel za ní do bytu. A ježto s manželkou bydlel ve stejném domě jako Sheila, musel ji tajně navštěvovat. Ash McKell proto zvolil převlek.
Musel se svíjet jako červ, pomyslel si Dane. Otcův konzervativismus se neustále střetal s jeho touhou užívat radostí života, a proto se Ashton McKell v mnohém ohledu choval paradoxně. Patrně nelibě nesl, že se udělá směšným, ale přesto ovládl techniku herecké masky. Dokázal se opravdu změnit k nepoznání.
Ashton McKell obvykle uspěl ve všem, co si usmyslel. Dane vůbec netušil, že jeho otec ovládá karate. Ale jedné noci se do McKellova bytu přikradl lupič a otec mu několika hbitými pohyby rukou přerazil zápěstí a zlomil tři žebra.
Dane objednal třetí džin s tonikem. Cítil, že se v něm zase vzmáhá hněv. Celá situace vypadala komplikovaně, což ovšem vůbec neplatilo o milostných pletkách Ashtona McKella. Udržoval poměr se ženou, která bydlela o pouhé patro výš než jeho manželka! Bylo to sprosté a vulgární počínání.
Věděla jeho matka vůbec o tom, že její sokyně bydlí nad ní v ateliérovém bytě?
Dane obrátil do sebe drink. Ať už to věděla či nevěděla (kdyby se chtěl sázet, vsadil by na to, že o tom věděla), v každém případě bylo třeba v tom něco udělat.
Nepokoušel se to nutkání vysvětlit rozumově, stejně tak jako by sotva dovedl rozumově vysvětlit city, které choval k matce. Byla pošetilá, náladová, beznadějně staromódní, nehodila se do dnešní doby ani na místo, které zastávala, a on ji přesto zbožňoval. Důvod její existence byl ohrožen a kdo jiný tu byl, aby jí té hrozby zbavil?
A nyní se do jeho myšlenek vkradl vychytralý plán.
Co má podniknout…, přerušit ten milostný poměr, zajisté, jenomže jak? Nebyl to pouhý řečnický obrat, tu otázku si položil, aby našel vhodný modus operandi… a tehdy se vloudil ten plán.
Pod vlivem alkoholu, který odstranil jeho zábrany, Dane poprvé připustil, že chová smíšené pocity. Bylo mu matky líto. Hněval se na svého otce. Ale proč také cítil radost – či spíše samolibost?
Dane objednal další džin s tonikem.
Odhalit totožnost otcovy milky a místo, kde si dávali dostaveníčko, bylo pro něj hračkou. Hned první jeho pokus byl korunován úspěchem, sice nevelikým, leč Dane se z toho těšil. Všichni si rádi myslíme, jak jsme ušlechtilí; uvažoval, ale ve skutečnosti nás těší naše spoluúčast na nějaké události, nikoli to, že se na ni podílel také někdo jiný.
K samolibosti ještě přistupovalo vzrušení. Tento pocit vyvěral z jeho osobní odezvy na daný problém. Tato situace byla už mnohokrát zpracována literárně – jak by vypadala jeho osobní výpověď? Je možno manipulovat s lidmi stejně snadno jako s románovými postavami? Kdyby se mu to podařilo… Vzniklo by vpravdě umělecké dílo – protagonisté z masa a krve – on by byl jedním z nich –, kteří by jednali přesně tak, jak jim to předepisuje scénář.
A nejkrásnější na tom by ovšem bylo, že žádná z nich by vůbec netušila, že je vlastně loutkou!
Nejsem vlastně netvor? tázal se Dane v duchu a zasmušile upíjel svůj čtvrtý džin s tonikem. Ale když se to tak vezme, copak všichni spisovatelé nejsou netvory? Kanibalové, živící se masem svých přátel i nepřátel, které mění v různé formy energie jen proto, že to prospívá jejich trávení? (A kolik nevstřebaných zbytků, pomyslel si Dane smutně, skončí jako odpad v kanále?) Pravda je, že každý spisovatel hoden toho jména by dal rok života za takovou šanci. „Thackeray sestupuje po schodech a pláče. ‚Henry, co je ti?‘ ‚Zrovna jsem zabil plukovníka Newcomba!‘ Kdyby se starému brachovi naskytla tahle příležitost, hned by se jí chopil!“ Mnozí autoři vyráběli z nahnilých citrónů, kterými je život častoval, citrónovou limonádu patřičně odporné chuti. Ale pravá citronáda by čtenáře jistě osvěžila…
Když Dane popíjel šestý džin, udělal prstem namočeným v rozlitém toniku na pultě čtyři čáry. Ad jedna, ad dvě, tři, čtyři:
Musí vymyslet způsob, jak se setkat se Sheilou Greyovou.
Musí ji svést.
Musí se do něj po uši zamilovat.
Zapudí svého otce z jejího života.
Tím matku zbaví starostí.
Ale co řekne jeho otec na to, že syn ho vyhodil ze sedla? Anebo tomu, že se s ním bude „dělit o klíč“ (Dane nevylučoval ani možnost, že Sheila, kterou zatím sice blíže neznal, patří k ženám, kterým dělá potěšení, že jednu noc se mohou vyspat s otcem a druhou se synem)? Přirozeně, starého pána mu bylo líto (ale kdy se dá vlastně říct, že je někdo starý, Dane?). Otec bude otřesen do hloubi duše. Nu, dobře mu tak. Ať se vrátí tam, kam patří – k matce.
Ale co potom? Pustit ji k vodě a vrátit se k psaní? Proč ne? Patří jí to, když se snažila rozvrátit šťastné manželství! Dane se spokojeně zachichtal.
Po sedmém džinu s tonikem ani zbla nepochyboval, že to zvládne. A jak ta ženská vůbec vypadá? Marně přemítal, ale nemohl si její podobu vybavit. Několikrát ji sice potkal ve vestibulu, ale v té době se vždycky zajímal o nějakou jinou dívku, takže pro ostatní neměl oči. Viděl v módním časopise Vogue její fotografii a párkrát i v nedělní příloze novin, její tvář mu však vypadla z paměti. Podle všeho nebyla moc ošklivá, to by mu jistě vytanulo v mysli. Bohudíky, aspoň ho při pohledu na ni nebudou bolet oči.
Rozhodl se, že si dá už jen jeden, poslední drink.

Škubl sebou, když na jeho psacím stole zazvonil telefon. Dnes dopoledne se mu život jevil nevábně, protože měl v hlavě zmatek. Dlouho hloubal, až nakonec se dostal do slepé uličky, a teď nevěděl kudy kam.
Rozhodl se, že bude jednat směle, a sepsal několik vzorných dialogů, jak zahájí rozmluvu:
Slečno Greyová, zrovna teď pracuji na dalším románu – promiňte, ani nevím, zda znáte má předchozí díla…?
Bohužel jsem je nečetla, pane McKelle, ale slyšela jsem o nich. (Vycházel z rozumného předpokladu. Starší McKell se jistě o synově literární tvorbě neopomněl zmínit a Sheila Greyová, význačná osobnost ve své profesi, mohla sotva říct, že jí to je fuk.)
I když je pravda, že kritici mé knihy nepřivítali právě nadšeně, věřím, že se nyní všechno obrátí k lepšímu – ovšem, pokud mi pomůžete.
Jak bych vám já mohla pomoci, pane McKelle? (Patrně povytáhne obočí. Ale probudil její zájem.)
Abyste rozuměla, slečno Greyová, jednou z hlavních postav mého románu je proslulá módní návrhářka. Kdybych se chtěl seznámit s životem taxikáře, prostě bych jezdil taxíkem. Avšak vy jste z tvůrců světové módy jediná, s níž mám možnost se poznat. Můžete mi prominout mou smělost?
Normálně by odmítla, ale za daných okolností jistě odpoví Nuže, dobrá… jakým způsobem vám můžu pomoci?
Dane poznal ze zkušenosti, že tajemství, jak přimět lidi k tomu, aby o vás projevili zájem, nevězí v tom, aby jim člověk pomáhal, ale pohnul je k tomu, aby oni pomohli jemu. Když dovolíte, abych vás pozoroval při práci, bude znít odpověď, které neodolá. Polichotí jí to.
Ale polichotí jí to opravdu?
A tu se právě Dane dostal do slepé uličky.
Sheila Greyová by jistě tento kompliment přijala od nějakého Toma Browna či Harryho Schnitzelbacha. Jenomže on byl syn Ashtona McKella. V hlavě mu zablikala červená. Aby si s ní mohl domluvit schůzku, musí uvést své jméno. A v mezidobí mezi žádostí o schůzku a žádostí o pomoc bude o něm přemýšlet, takže bude varována předem.
Ne, takhle to nepůjde.
Přecházel po místnosti a přemítal, jak se s tímhle zapeklitým problémem vypořádá. Když to nejde rovnou, cestou, musí se jít oklikami. Jenomže nevěděl, kde tu okliku najde.
A v té chvíli zazvonil telefon – Dane sebou škubl a zvedl sluchátko.

Volala Sarah Vernierová.
„Nějak jsi nabručený, Dane,“ řekla. „To poznám. Vyrušila jsem tě z práce.“
„Ale kdepak, teto Sarah, prostě já –“
„Chlapče, volám ti, abych se zeptala, jestli nechceš přijet do Twenty Deer na víkend.“
Paní Vernierová nebyla jeho teta, ale kmotra, nepoutal je pokrevní svazek, ale dlouholeté vzájemné sympatie. Jako chlapec jezdíval Dane rád do Twenty Deer, a i když dospěl, půvab Sarah Vernierové, její výtečná kuchyně a vinný sklep jejího francouzského manžela ho nadále přitahovaly. Jejich dům stál nedaleko Rhinebecku a nabízel se jako jedna ze tří možností jak strávit víkend mimo dusné město – to ovšem bylo ještě předtím, než se od matky dověděl, co odhalila.
„Bohužel asi to nepůjde, teto,“ řekl Dane.
„Tak se vymáčkni!“ odvětila. „Co to s vámi všemi je? Někdo asi rozšířil pověst, že tady máme neštovice.“
„Strašně rád bych přijel, opravdu moc rád.“
„To věřím. Asi máš nějakou novou slečnu, ty donchuáne, viď?“ Paní Vernierová byla zřejmě potěšena. „Vypravuj mi o ní.“
„Je to horší. Píšu novou knihu, teto.“
„Krindapána, zase tě to posedlo.“ Měla zničený víkend, do Twenty Deer nepřijede žádná návštěva, takže s Jacquesem zůstane sama – byl to hodný mužský, ale patřil k těm bláznům, co se vždycky pro něco nadchnou. Před dvěma roky to bylo hnojení kravskou mrvou, vloni se dal do pěstování orchidejí a letos si zas našel sokoly.
„Všecko zaneřádí a člověk aby se bál vyjít na dvůr,“ řekla paní Vernierová. „Naštěstí je drží ve stodole, takže je vlastně ani nevidím. A přirozeně, Jacquesa taky ne. Mám tisíc chutí zajet do města, abych mu ukázala, zač je toho loket.“
„Tak proč nepřijedeš?“ odvětil Dane.
Snadno a rychle svůj problém vyřešil. Zanedlouho bude žasnout, kde vzal ten znamenitý nápad, ale teď musel rychle kout železo, pokud bylo žhavé.
„Ale chlapče, z New Yorku už kdekdo odjel, co tam tedy budu dělat?“ namítla Sarah Vernierová.
„Můžeš se vypravit na nákupy,“ řekl Dane.
„Pověz mi, s kým bych šla? Sám velice dobře víš, že s tvou mámou si člověk moc neužije – ona si může šaty rovnou objednávat u Armády spásy, ledaže,“ dodala, „by ses na chvíli mohl utrhnout od své práce, co říkáš?“
„Teto Sarah, pro tebe všecko!“
Tak snadné to bylo. Sarah Vernierová byla v okruhu svých známých pověstná tím nakupováním, které patřilo k několika málo tématům, o nichž dovedla vyprávět do alelujá. A proto i Dane věděl, kam chodívá nakupovat nejraději.

Jako obvykle začala drobnostmi a pomalu se dostala k nákladnějším předmětům. V Tiffanyho klenotnictví objednala – pro manžela – manžetové knoflíčky s vyrytým sokolem. V Carriage House zakoupila pro svou sbírku dvě schránky na párátka z broušeného skla. V nově otevřeném modistství na Východní 80. ulici (konečně) vybrala „báječný“ klobouček. A v knihkupectví Leo Ottmillera si paní Vernierová dala zabalit Sokolníkův slabikář, protože nezapomínala na svého Jacquesa, který těmto dravým ptákům cele propadl.
Obědvali v Colony.
Pochutnala si na studeném kuřeti a zapila je minerální vodou z Vichy. „Kam teď?“ otázala se. „Och, Dane, to byl skvělý nápad! Úžasně se bavím!“
„Do obchodního domu Macy’s?“
„Chlapče, nezlob! Už vím!“ zvolala. „K Sheile Greyové!“
Jako kdyby nevylákal svou tetu z hudsonského údolí do města jedině za tímto účelem, aniž o tom Sarah Vernierová měla ponětí, Dane lhostejně odvětil: „K Sheile Greyové? Proč ne?“ Jako kdyby ji neslyšel už aspoň stokrát poznamenat: „A já kupuju všechny šaty výlučně u Sheily Greyové.“
Vyšli na chodník před Colony. „Vypadáš jako nosič na safari. Nechtěl bys ty balíčky někde nechat?“
„Jsou lehké jako pírko.“ Důležitou součástí jeho plánu bylo, aby k cíli dorazil jako Pán, Který Pomáhá Dámě Při Nákupech. Pomohl jí do taxíku dříve, než se vzmohla na další námitku.
Přijeli k cíli.
Módní salón Sheily Greyové na Páté avenue.
Zatímco elegantně ustrojená, šedovlasá vedoucí prodavačka vítala paní Vernierovu, Dane diskrétně poodstoupil o několik kroků. Balíčky držel stále ještě v náručí. Zatím je ještě neodložil, Zatím ještě ne.
Reprodukce Pietera de Hoocha visící na stěně upoutala jeho zájem – ať už kdokoli vybíral obrazy pro tento salón, zřejmě se neřídil vkusem těch bytových architektů, kteří zamořili pokoje v amerických hotelech tisíci pseudo-Utrilly a rádoby naivisty – když tu za jeho zády se ozval hlas: „Dovolte, abych vám je odebrala, pane McKelle.“
Otočil se a hleděl do tváře ženy asi stejně staré jako on sám, vkusně oblečené, s poněkud zamyšleným výrazem v obličeji. Dane se chystal zdvořile odmítnout, ale ona mu prostě balíčky vzala z rukou.
„Jmenuji se Sheila Greyová, pane McKelle.“
Nepodal by lepší výkon, ani kdyby se na tento okamžik připravoval čtrnáct dní předem. Neviděl ji přijít, nepoznal ji a jeho reakce byla proto naprosto přirozená.
„Děkuji vám, slečno Greyová. Promiňte, že jsem vás nepoznal.“
Předala balíčky mladé ženě, která se náhle objevila a stejně tak rychle zmizela; a usmála se.
„Nemáte zač. Kdybyste byl ženou, dělalo by mi to ovšem starosti.“
Dane něco zamumlal.
Srdce se mu nerozbušilo prudčeji ani ho nezamrazilo v zádech; necítil ani vztek, ani opovržení. Lámal si hlavu, proč je tomu tak, když k nim přišla Sarah Vernierová, která jen zářila. „Sheilo, to je můj kmotřenec. Dane McKell. Není roztomilý?“
„Použila bych asi jiného přívlastku, paní Vernierová,“ usmála se Sheila Greyová. „Vy proti tomu nic nenamítáte, pane MeKelle?“
„Nemám námitek proti ničemu, co řekla teta Sarah, slečno Greyová. Mimochodem, odkud mě znáte?“
„Prosím?“
„Před chvilkou jste mě dvakrát oslovila jménem.“
„Opravdu?“ Zdálo se mu to, anebo se pod make-upem opravdu slabě zarděla? „Myslím, že jsem věděla, kdo jste, protože jsem vás viděla ve vestibulu domu vašich rodičů. Víte, že bydlím nahoře v ateliérovém bytě?“
„No ovšem,“ odpověděl Dane kajícně. „Dnes jsem jako praštěný.“
Měla průměrně vysokou postavu, byla štíhlá, s bledou pletí (nebo to dělal její make-up?), lesklé hnědé vlasy a šedivé oči. Rysy jejího obličeje byly tak pravidelné, že Daneovi se zdálo, že nejsou ničím charakteristické; rozhodně by si je nikdy nevybral pro postavu femme fatale ve své knize. Divil se, co na ní mohlo přitahovat jeho otce, který měl přece bohaté možnosti – kdyby jich chtěl využít – opatřit si celou kopu mnohem půvabnějších slečen. Byla mladá, ale mládí se dalo koupit nebo pronajmout. Podle všeho oplývala jinými přednostmi a Dane pocítil příjemné očekávání.
„To patří k celkové koncepci mezinárodního módního salónu?“ zeptal se Dane, rozhlížeje se kolem. „Myslím tady ty prázdné prostory. Anebo snad máte nějaké neviditelné zákaznice, slečno Greyová?“
„V tomhle čase opravdu vidět nejsou,“ usmála se. „Rovníková tišina zrovna vrcholí – či klesla na nejnižší bod. Nevím, jak se měří nehybnost vzduchu.“
„Nejsem žádný ostřílený mořský vlk, abych vám to mohl vysvětlit.“
„Dane, a já se domnívala, že spisovatelé vědí úplně všechno,“ podotkla Sarah Vernierová, potěšená tím, že na toto téma mohla přejít. „Abyste rozuměla, Sheilo. Dane nikam neodjel, protože pracuje na nové knize.“
„Pak jsme tedy oba na jedné lodi, pane McKelle.“ Povytáhla obočí (všiml si, že je nemá vyholené).
„Vy také píšete nějakou knihu? Zřejmě o haute couture, viďte?“
„Dobrotivá nebesa, co vás to napadá! Dovedu se zrovna tak ještě podepsat.“ Líbil se mu její smích, smála se krátce, rozverně, srdečně, jako kdyby upřímně stiskla ruku. „Ne, zůstávám ve městě, poněvadž chystám novou kolekci modelů.“
„Ááách…!“ komentovala Sarah Vernierová její odpověď. Přehlídka se měla konat v listopadu a návrhářka pokračovala: „Vlastně bych teď měla sedět doma u kreslicího prkna. Vskutku…“ Dane pochopil, že se majitelka módního domu chystá zmizet po anglicku.
„To nesmíte, Sheilo!“ bědovala paní Vernierová. Vážila dalekou cestu z Rhinebecku, aby si doplnila šatník na léto a na podzim, nikdo jiný jí nemohl tak dobře poradit a – „Dane, musíš mi pomoci.“
„Mám plné pochopení pro tvůrčí muka spřízněné trpící duše, slečno Greyová, ale snad budete ochotna věnovat tetě ještě pár minut svého vzácného času a já vás potom odvezu domů.“
„Tak vidíte!“ zvolala paní Vernierová tónem, který nesnesl odmlouvání. „Ne, to nebude třeba,“ chvatně odvětila Sheila. A co tomu řekneš, milánku, když tě vezmu do kleští…! Dane nesměle, jako chlapec pokračoval, že se až dosud jaktěživ nesetkal s módní návrhářkou, že prosí o její pochopení jako kolega, který se sice zabývá jinou tvůrčí činností, nicméně… „A chudince tetě Sarah by nezbylo nic jiného než pořád nosit staré hadry.“
„Ráda bych vám prozradila, pane McKelle, že ty hadry koupila v mém salónu.“
„Ach, Sheilo, jenže, to bylo v dubnu,“ zvolala paní Vernierová.
„Parátní riposta,“ zamručel Dane. „Zajisté si nepřejete, aby nějaká žena nosila v létě jarní šaty? To je protiústavní, slečno Greyová.“
„To je ukázka vašeho dialogu?“ Kolem úst jí hrál šelmovský úsměv. „Nu, tak dobrá. Ale jestli nás v příští sezóně předstihnou Francouzi a Italové, budete vědět, kdo to má na svědomí.“
„Beru na sebe plnou odpovědnost za ten debakl,“ řekl Dane. „Dostavím se dobrovolně, abych mohl být popliván a kamenován.“
„Zatímco já přijdu na buben. A teď, pane McKelle, račte se posadit tamhle do klubovky a můžete palci točit mlýnek. Tohle je výhradně ženská záležitost.“
Bylo zřejmé, že se aspoň bavila, pokud neprojevila dokonce i zájem. A možná že v tom hrál roli i jistý prvek nebezpečí. Anebo celou situaci zveličuji? myslel si Dane. Třeba si říká, že se mě takhle nejsnáz zbaví. Splňme chlapečkovi jeho přání a potom ho s tetičkou pošleme pryč.
„Sheilo, co si o tomhle myslíte?“
„Radši ne. Billie, odneste to. A doneste ten modrobílý šantung.“ Zakrátko to návrhářka obratně zaonačila tak, že kolem Sarah Vernierové poskakoval celý prodejní personál a ona sama se posadila vedle Danea do klubovky a rozprávěli spolu o New Yorku na sklonku léta a probrali ještě tucet jiných věcí. Občas něco poznamenala, aby rozptýlila pochybnosti paní Vernierové, jindy zas přikázala prodavačkám přinést jiný model. Činila to pohotově a obratně. Ví, jak jednat s lidmi, pomyslel si Dane. Rád bych věděl, jak si otočila otce okolo prstu.
„Myslím, že jsme překročili Rubikon,“ pojednou řekla Sheila Greyová a zvedla se. Dane rovněž vstal. „Paní Vernierová nemusí na sebe už brát nějaké hadry. Ale teď už opravdu musím letět domů.“
„Odvezu vás, jak jsem slíbil.“
„Nic takového, pane McKelle, třebaže si velice vážím vaší nabídky. Musíte se postarat o tetičku. Já si vezmu taxík.“
„Povečeříme spolu?“ otázal se chvatně.
Podívala se na něj, jako by ho spatřila poprvé – aspoň se mu to zdálo. Udělal botu? Nežene se kupředu moc rychle? Pohled v jejích chladných šedých očích ho varoval, že si musí dávat opravdu hodně pozor.
„A proč byste mě zval na večeři, pane McKelle?“
„Po pravdě řečeno, mám k tomu skrytý důvod. Potřebuji se seznámit s prací návrhářky a právě nyní se mi naskýtá příjemná příležitost, abych uskutečnil svůj záměr, když jsem se seznámil s ženou, o níž teta Sarah už dlouho pěje ódy. Takže platí?“
„Nemůžu. Teď jedu domů a budu pracovat přes celý víkend.“
„Škoda. Promiňte, že jsem takhle otravoval.“
„Není zač. Já se chovám jako nevděčnice. Ale mohla bych s vámi jít na oběd v pondělí.“
„Opravdu? Jste velice laskava. Kolem jedné? Nebo o půl druhé? Řekněte si sama místo a čas, slečno Greyová.“
Sheila byla na vahách. Dane měl dojem, že zřejmě jí asi nebude tak docela nesympatický, a bylo mu příjemně po těle.
„Pokud se opravdu zajímáte o mou práci, o celou oblast módní tvorby… Něco vám povím, pane McKelle. Nemohl byste se zastavit trochu dříve v mém salónu? Řekněme už v poledne? Pak bychom mohli probrat některé základní věci.“
„Výborně,“ řekl Dane. „Ani netušíte, co to pro mne znamená, slečno Greyová. V pondělí o polednách. Tato Sarah?“
„Ach, vidím, že vy dva jste se už sblížili,“ pravila rozzářená paní Vernierová.
Dane věděl, že ženy nosí šaty a že návrháři si museli dát s modely víc práce než třeba projektanti letadlové lodi s atomovým pohonem. Měl jakousi matnou představu o konkurenci evropských a amerických módních domů, ale vůbec nečekal, že najde detektivy z Pinkertonovy agentury nenápadně držet na očích kdejaký kout módního salónu Sheily Greyové, kromě vlastních prodejních místností.

„Vypadá to skoro jako u CIA!“ vykřikl.
Jeho přirovnání nebylo tak docela nevhodné. To, co se dělo v zákulisí módního domu, připomínalo, i když v mnohem menším měřítku, Pentagon, který se náhle zbláznil. Muži s utkvělým pohledem profesionálů, ženy, které budily dojem, že absolvovaly kurs u Mata Hari, snaživí poskoci neurčitelného pohlaví a půl tuctu dívek, které zřejmě teprve dosáhly nižšího svěcení, byli zabráni do studia módních návrhů, unavenýma očima si prohlíželi náčrtky, pobíhali z místnosti do místnosti jako o závod, zkoumali vzorky tkanin, jako kdyby drželi v ruce nějakou tajnou zbraň a se sešpulenými rty obhlíželi půvabné mladé modelky, jako kdyby to byly figuríny vyrobené z plastické hmoty. Jedinými živými bytostmi tu byly modely.
„A tohle se odehrává každoročně?“ otázal se Dane.
„Ano. Ukážu vám to.“ Dane doprovodil Sheilu a poslouchal její litanii – Marc Bohan od Diora, Crahay od Niny Ricciové, Castillo od Lanvina (a řada dalších středověkých svatých či vazalů či dokonce Isaaků z Yorku), Cardin, Chanel, Jacques Heim, Balmain, Goma, Vernet a nakonec Yves St. Laurent, kterému už chyběla jen svatozář. Z tónu hlasu své průvodkyně Dane vyrozuměl, že St. Laurent dokáže skrofulózu vyléčit pouhým položením rukou.
„A tohle je teprve Francie,“ řekla Sheila.
Dane si opravdu dělal poznámky.
„Situace je obdobná jako u vína,“ vysvětlovala Sheila. „Každý jen trochu rozumný Francouz přizná, že mnoho francouzských vín je horších než obdobné americké sorty. Ale my jsme snobi, nic víc. Radši si otevřeme láhev průměrného ročníku s francouzskou vinětou, než bychom si koupili výborné značkové víno z Kalifornie. Ovšem, St. Laurent je papež – ne proto, že je Francouz, ale z toho důvodu, že je St. Laurent. A ještě jedna věc mě dopaluje – ženy nejradši nosí toalety, které navrhl muž! Hrozně mě to štve.“
„Sluší vám to, když se hněváte,“ řekl Dane. Myslel to doopravdy: obličej jí zrůžověl a oči jí planuly.
Usmála se a řekla: „A teď pojďme na oběd.“

„Docela jsem zapomněla, že se člověk může při obědě také pobavit,“ řekla Sheila Greyová. „Moc vám děkuji, pane McKelle.“
„Můžete mi říkat Dane?“
„Dane. Opravdu píšete knihu, kde vystupuje návrhářka?“
„Proč o tom pochybujete?“
„Nu, prostě lidi se skrytými důvody nemám ráda.“ Zasmála se. „Proto jsem neustále ve střehu.“
„Jediný skrytý důvod, který bych mohl mít, by byl čistě osobní. Nedovedu si představit ženu, které by nepolichotil.“
„A teď se zase musím vrátit do šití,“ odvětila Sheila a povstala.
„Nemohli bychom si to zopakovat? Zítra?“
„Já mám opravdu hodně práce a…“
„Dostavím se k vám do salónu na další lekci a pak vyrazíme na oběd, ano?“
„Nezačínej den pitím octa… Dobrá, já tedy kapituluji,“ a to bylo všechno. Odvezl ji taxíkem zpátky na Pátou avenue. Celou cestu hovořila o náročné přípravě módních vzorů a Dane si pilně dělal poznámky.
Když odpoledne bilancoval, udělal si jisté předběžné závěry o Sheile Greyové. Byla přístupná, aspoň v tom smyslu, že to, co se Sheile zalíbilo, Sheila si také vzala. Nezačala její známost s Ashtonem McKellem také takto – bez nějakého okolkování? Třeba se potkali ve zdviži, v tu chvíli se rozhodla Toho muže musím dostat a pozvala ho k sobě na skleničku?
Přál si, aby se byli seznámili za jiných okolností. Obdivoval se jejímu přímočarému myšlení a bezelstnému chování, kterým se tak velice lišila od většiny žen. A líbily se mu také bledé pihy, které vystoupily, když na ně zasvitlo slunce. Bylo mu s ní příjemně, útulně – nikdy se nevytáčela, ale buď souhlasila, nebo odmítla.
Dane si povzdechl. Přehrada otcovy sobecké domýšlivosti a matčina bezmocného sebezapírání stála mezi ním a Sheilou. A když tato žena volila stát se otcovou milenkou v pokoji, který byl nad matčinou ložnicí, bude za to muset pykat.

Jediná zlověstná hrozba jejich stále víc se prohlubujícího vztahu se skrývala v jeho srdci. Sheila byla báječná. V autokině chroupala praženou kukuřici jako všechny okolní mladé dvojice a sledovala Nestvůru z Cizího Světa, jak rozemílala človíčky na kaši a kácela domy, dokud ji mladistvý vědec se svou oslnivě krásnou laborantkou nezničil paprsky smrti, které v kritické chvíli vynalezl. V hindustánské restauraci, kam ji Dane zavedl, s chutí pojedla exotické jídlo, a když bradatý majitel v turbanu vtiskl Sheile do ruky kandovaný fík a řekl: „To pomáhá regulaci, sahiba.“ Sheila si ovoce s úsměvem vzala a podotkla: „Kéž by se našel nějaký způsob, který by pomohl zregulovat situaci v módních domech. Dneska ráno jsme zrovna přistihli nějakého člověka s minikamerou. Samosebou, že jsem ho na hodinu propustila a film zničila. Ale nemám jistotu, jestli si naše nové módní vzory někdo nevyfotografoval už včera. Dozvíme se to, až se na Čtrnácté ulici den dva po podzimní přehlídce začnou prodávat po osmi dolarech naše okopírované modely!“
Špionáž v oblasti nových módních trendů zřejmě měla vysokou profesionální úroveň. „Mohla bych vám poskytnout materiál k napsání celého tuctu knih,“ pravila Sheila mrzutě.
„Mám i tak dost svízelí s jedním románem,“ zazubil se Dane. „Mimochodem, co říkáte večeři o osmé?“
Upřela na něj zpytavě oči. „Blázínku,“ řekla. „Dobrá. Vezmu si mantilu a budu držet nádhernou červenou růži v zubech.“
Dane byl trochu znepokojen. Všechno se dařilo až příliš dobře. Ale zakrátko chmury zaplašil.
Povečeřeli v belgické restauraci s přemrštěnými cenami, potom převozní lodí odjeli na Staten Island, odtud do Hobokenu, kde se chvíli procházeli a dospěli k souhlasnému názoru, že vypadá skoro k nepoznání od 14. pařížského arrondissementu. Při zpáteční plavbě stáli oba na zádi a Dane uchopil Sheilu za ruku. Svíral její chladné prsty ve své dlani a vánek čechral její lesklé vlasy. Když uviděl jeřáby doků, tyčící se hrozivě do výše, Dane pocítil hryzení svědomí. Bez dlouhého rozvažování řekl: „Co říkáte návštěvě zoo v Ústředním parku? Zítra. Mají tam jedinečného pásovce.“
Sheila se usmála a potom zahloubaně pronesla: „Ne, Dane. Už moc dlouho chodím za školu. Máte na mě neblahý vliv.“
„Mohli bychom povečeřet v jednom arménském –“
„Ne, opravdu to nejde. Loudám se s prací. Zítra z toho nebude nic.“
Zítra je středa. Jako kdyby dostal palicí do hlavy. Samozřejmě. Ve středu večer by si nedala schůzku ani se samotným Yvesem St. Laurentem. Středeční večery byly rezervovány pro starého seladóna.

Ale přišly také jiné dny a večery – navštívili zápasy, balet, operní představení v stodole na břehu řeky Connecticut, venkovský jarmark, zašli na večeři do luxusního Pavillionu a na druhý den si zase dali játra na cibulce někde v bufetu. Několikrát navštívil Sheilin střešní byt, kde poslouchali jakostní reprodukce vážné hudby anebo se dívali na letní televizní reprízy nejúspěšnějších pořadů. Sheila pokaždé přichystala něco na zub.
„Uzavřela jsem dohodu s mrazírnami,“ parafrázovala starý vtip. „Oni nekreslí návrhy na šaty a já zas nepřipravuji teplá jídla.“
„Neomlouvejte se,“ řekl Dane. „Jediným americkým vkladem do pokladnice světové kuchyně jsou televizní večeře.“
Zvrátila hlavu a zasmála se. Pocítil smyslnou žádost, když pohlédl na půvabnou úbělovou šíji, a rozmýšlel se, jestli by přece jenom… Koneckonců nějaký čas už s ní chodí, chová se sice galantně, ale ještě si nic nedovolil. Není jí to také divné?
Telefon se rozdrnčel. Rozesmátá Sheila uchopila sluchátko. „Ahoj,“ řekla změněným tónem a posadila se zase do křesla. Dane si povzdechl; vhodná chvíle byla ta tam. „Jak se máš?… Já se mám báječně… To ještě nevím.“ Vrhla krátký pohled na Danea a jemu hned blesklo hlavou: To je táta. Zvedl se, popošel k oknu, a když se zadíval na svůj odraz ve skle, uviděl rozšklebený – ne, zlý – obličej.
„Mám chut na koktail,“ řekla Sheila za jeho zády. Už domluvila: a komedie může dále pokračovat. „Něco s džinem. Ujmete se baru?“
Otočil se k ní tváří a zdálo se mu, že i její obličej vidí jinak. Vypadala vrásčitě, povadle a na rtech jí pohrával samolibý úsměv. Takováž jest cesta ženy cizoložné: Pojí, a otře ústa svá, a dí: Nepáchala jsem nepravosti… Dělalo se mu nanic, a byl rád, že má záminku, aby s ní nemusel hned mluvit.
Občas Sheila brala další telefonní hovory – dvakrát, když byl u ní v salóně a ještě dvakrát v jejím bytě a podle její opatrné řeči si byl jist, že volal jeho otec.

Jednoho večera na sklonku srpna navštívili malé avantgardní divadlo na Lower East Side a táhlo na třetí hodinu ranní, když nasedli do auta. Objal ji kolem krku, ale Sheila se mu vymanila. „Jednoruké řidiče nemám ráda,“ řekla. „Nebude to lepší takhle?“ Sama ho objala kolem krku.
Dane cítil příjemné mrazení. „Nezastavíme se ještě někde? Třeba u Ratnera na talíř boršče, co myslíte?“
„Na tu růžovou polévku s kyselou smetanou nemám chuť,“ sešpulila Sheila rty. „Radši bych si dala skleničku na noc. Pojedeme ke mně.“
„Dobrá.“
Vypadalo to úplně přirozeně. Když Dane překročil práh dveří jejího střešního bytu, řekl: „Zrovna mi napadá, co zažil jeden můj přítel. Seznámil se na nějakém večírku s exotickou krasavicí a ta ho pozvala do svého bytu na skleničku na dobrou noc. A když vešli dovnitř, ejhle, po koberci se promenoval ocelot, který byl podle Arthura stejně veliký jako leopard. Ani nemusím dodávat, že ten večer neutrhl nic než ten drink, a to jej aspoň polovičku rozlil, jak se mu třásla ruka.“
„Můj ocelot dostal na dnešek volno, takže nemusíte polévat koberec,“ řekla Sheila. „Pochází z Jutska a je ručně pletený. Parde, zvolte si svůj jed.“
Obývací pokoj, vkusně vybavený skandinávským moderním nábytkem, byl tlumeně osvětlen. Vypadal vždycky útulně, obzvláště ale dnes. Dane se cítil blaze, ale začalo se ho zmocňovat i vzrušení.
Bylo to zvláštní. Sheila míchala drinky u domácího baru, broukala si melodii písničky, kterou slyšeli v divadle, potom přinesla led a kolem úst jí stále pohrával spokojený úsměv.
A pak se to stalo –, nebyla v tom chladná vypočítavost, ani neviděl svého vyděšeného a rozhorleného otce v klenutých dveřích obývacího pokoje. Dane ji objal. Sheila k němu otočila usměvavý obličej, přivřela oči a jejich rty se spojily v dlouhém polibku.
Její rty, její tělo byly sladké a vláčné. Nikdy předtím nemyslel na její tělo, viděl jen nahou ženu, kterou k sobě tisknou otcovy chlupaté paže.
Dane ji slyšel říci: „Jsem ráda, žes počkal, miláčku,“ potom mu její ruka podala skleničku a sama také zvedla svůj drink. Pili mlčky, hledíce si vzájemně do očí. Pak Dane postavil prázdnou sklenici na stůl, uchopil její pevnou bílou ručku se šmouhou tuše na dlani, políbil ji a odešel.
Když se chystal ulehnout do postele, toho večera poprvé ho napadlo: Dosáhl jsem svého cíle. Zmocnil jsem se jí. A teď mi už jenom zbývá vykonat spravedlivou odplatu.
Jenomže všechno se nějak zvrtlo.
A uvědomil si ještě něco hroznějšího: Já se do ní zamiloval. Zamiloval se do otcovy milenky. Ten polibek nebyl symbolem začátku: bylo to ukončení, vyvrcholení těch dlouhých dnů a nocí, kdy ji zkoumal a oťukával, kdy se spolu smáli a mlčeli – zpečetění smlouvy, o níž nikdy netušil, že ji uzavírají. Jsem ráda, žes počkal, miláčku… A ona byla na tom stejně – prožívala ten jejich družný vztah, který nyní zpečetil polibek. Pokud to byl vůbec počátek, byl to počátek milostného vztahu, byl to začátek nového života.
A pojednou se celá ta jeho pracně vybudovaná konstrukce zřítila. Koho vlastně potrestá? Svého otce, to je pravda – ale ještě více svou matku. A nejvíc sám sebe.
Vůbec si to takto nepředstavoval. Všechno se nějak zbortilo, všechno vypadalo jinak, než jak si to představoval. Ublíží všem – matce, otci, sobě… a Sheile.
Do rána se převaloval neklidně na loži.

Když Dane vstal, řekl si, že si přestane zbytečně lámat hlavu. Jednou to dopadlo takhle a všechno ostatní mu může být ukradeno.
Jakmile se nasnídal, začal znovu celou situaci probírat. Promysli si to, napomínal se, nedělej žádné ukvapené závěry. Tomu polibku přikládáš větší význam, než si zasluhuje. Byla to chvilková pohoda, vzájemná sympatie, nic víc. Jenomže jeho city říkaly něco jiného a byl přesvědčen, že Sheila ho také miluje. Přesto bude dobře všechno uvážit. Po odstupu jednoho dvou dní může situaci posoudit střízlivě a pak…
Hodiny zvolna míjely a Dane nevýslovně toužil zase slyšet její hlas. Nebyl schopen pracovat. Neozval se, takže Sheila si třeba myslí, že o ni vůbec nestojí. Toužil zaslechnout její sametový hlas…
„Sheilo! Dane.“
„Já vím.“
Její hlas lahodný jako květový med.
„Musím tě vidět. Dnes večer? Nebo už odpoledne?“
„Dane, to nepůjde. Musím přemýšlet.“
„Tak zítra?“
„Ano.“
„Mám tě rád, Sheilo.“
Odpověděla až za několik vteřin: „Já vím, Dane,“ a potom: „Tak tedy zítra.“
Jakmile vešel, její paže se okamžitě ovinuly kolem něho. Měla na krku drobné mateřské znamínko, které políbil. Chvíli se mlčky drželi v objetí a potom Dane řekl: „Sheilo, chci aby ses stala mou ženou.“
„Já vím, Dane.“
„Takže souhlasíš?“ zvolal.
„Ne.“
Jako kdyby se pokoušel šlápnout na schod, který tam měl být, ale nebyl. Zůstal jako opařený pocitem hanby a pojednou si vzpomenul na svého otce. Jeho otec se bude cítit stejně; nyní byl potrestán za to, že celou tuhle špinavost zosnoval. Vysmívala se mu Sheila? Prohlédla ho hned na samém začátku?
Vytřeštil na ni oči.
„Miláčku, já tě neodmítám,“ zamumlala Sheila a její plné rty se hladově přisály k jeho.
„Asi jsem natvrdlý a nedošlo mi, co myslíš.“
„Mám tě ráda, Dane. Můžeš mě mít hned teď. Ale ne jako svou manželku.“
Ne jako manželku? „Jsi vdaná?“ Je provdaná…
„Kdepak, co tě napadá!“ Zasmála se, potom viděla jeho užaslý výraz, beze slova přistoupila k domácímu baru, nalila brandy do sklenice a přidržela mu ji ke rtům. Vypil lihovinu jedním douškem.
„Pokud tomu rozumím, budeš se mnou spát, ale neprovdáš se za mne.“
„To souhlasí, miláčku.“
„Ale před chvilkou jsi řekla, že mě máš ráda.“
„To taky mám.“
„Vůbec to nechápu!“
Pohladila ho po tváři. „Myslel sis, žes kdovíjaký modernista, a najednou poznáváš, žes vlastně způsobný měšťák. Vidím, že ti to musím vysvětlit, Dane.“
Neslyšel od ní to, co čekal. Vůbec se nezmínila o Ashtonu McKellovi, nenašla si nového milence proto, aby starého seladóna pustila k vodě. Už nějakou dobu ví, že se do Danea zamilovala, řekla mu Sheila.
„Hovořím nyní jen za sebe, miláčku – já vím, že moje názory jsou asociální a že by společnost přestala existovat, kdyby se každý choval jako já. V podstatě jsem sobecká žena, Dane. Lidské osudy mi nejsou lhostejné, ale mě především zajímá, co prožiju já v tomto krátkém pozemském životě. Patrně jsem materialistka. Podle mne láska nevyžaduje manželství k svému naplnění, to je všechno. Vskutku, a to je moje osobní přesvědčení, tuto společenskou instituci naprosto odmítám. Nemůžu být šťastna jako ženuška v domácnosti – stejně tak dobře bych se mohla odříci světa a vstoupit do kláštera.
Láska a manželství prý patří k sobě jako kůň ke kočáru, jak se říká v jedné písničce,“ pokračovala Sheila, „jenomže já jsem ženou elektronického věku. Kroužek na prstě je něco jako kroužek v nose! V moderní době je manželství pouhý výsměch – proto není divu, že rozvody patří k všedním jevům našeho života. Poněvadž přetvářku nesnáším, vyhýbám se manželství. Umíš si mě představit po deseti letech jako vrkající hrdličku v břečtanem porostlé chaloupce poblíž bublajícího potůčku?“
Zasmála se. Dane nemohl odpoutat zrak od její tváře. „Celá potíž tkví v tom, že nehledám v manželovi finanční oporu. Nemám zájem o tvé peníze, Dane, mám jich dost a dost sama. Netoužím po společenském postavení, v kruzích, v kterých se pohybuji, patřím mezi jedničky. A také se nepodřídím tvé kariéře – ty ji stále ještě hledáš, ale já už ji udělala. Manželství se jistě hodí pro ženy s nemoderními názory –“
„A co děti?“ zeptal se Dane zahořkle. „Nezapomínáš v té své supermoderní koncepci na tuhle maličkost?“
„Vůbec ne. Ať lidské plémě rozmnožují ženy, které nedovedou dělat nic jiného, a těch je chválabohu ještě dost. Mám děti ráda stejně jako kterákoli jiná žena, ale člověk bývá v životě nejednou postaven před těžkou volbu. A já jsem dospěla k rozhodnutí, že nejsem určena k mateřství. A teď vidíš, Dane, do koho ses to vlastně zamiloval.“
„Ano, teď to vidím,“ odvětil.
„Můžeme být spolu šťastni i bez manželství. Pokud se budeme mít rádi. Copak to nechápeš, miláčku?“
Zdálo se mu, že v jejích očích zahlédl záblesk úzkosti. Hněv, obavy ho přešly, cítil v sobě jenom prázdnotu.
„Ne, Sheilo, nechápu. Neříkám, že to, co mi navrhuješ, je nemorální; k čertu s tím. Jenže tvůj návrh je neproveditelný. Manželství bez lásky se mi protiví a láska bez manželství se mi protiví neméně. Musí se skrývat, potajmu –“
„Nemáš pravdu,“ odvětila Sheila. Pyšně zvedla hlavu a nyní mluvila chladně, věcně. „Drahoušku, je ti jasné, že mluvíš jako studentík? Včera v noci tě jeden polibek v šeru naplnil blahem. Dane, Dane! A teď pojednou přijdeš s kázáním. A co ještě uslyším? Chceš mi snad říct, že jsi až doposud zůstal panic a čekáš, až přijde tvá milovaná a jediná, tvá hodná ženuška? Mezi námi je ten rozdíl, že ty jsi romantik, zatímco já se na věc dívám realisticky.“
Teď se v ní projevila dračice, skrytá v každé ženě, zablýskl se ostrý chrup a kousla.
Představoval si, že si najde své potěšení kde a kdy se mu to bude hodit, jako muž trochu znalý světa, žádný jelimánek. A teď tu pojednou stál před Sheilou a cítil se jako – co řekla? – jako nějaký studentík. Když se na ni podíval, připadala mu cize. V jejím souměrném obličeji nenašel ani stopu po ženskosti, po vroucnosti. Vypadala jako stará řecká skulptura, která ukrývá nevyzpytatelná tajemství pod hladkým povrchem. Její životní filozofie přesahovala jeho chápavost, byl mezi nimi stejný rozdíl, jako mezi jeho názory a myšlením jeho matky. Snad v něm zůstalo něco z univerzitního studenta vychovaného na Yale: užívat si, dokud nemáte vážnou známost, potom se usadit – a vyhodit si z kopýtka jenom tehdy, když se o tom žena zaručeně nedoví.
Sheila jako by se každé normě vysmívala. Nerozuměl jí a věděl, že ji asi nepochopí. Našlapuj lehce, protože šlapeš po mých snech, napadl ho Yeatsův verš. Jako by mu četla v myšlenkách, řekla: „Och, Dane, netvař se tak bolestínsky. Nebudeme milujícími manžely, ale milenci, tečka. Dane… neříkej mi, že jsem tvoje první žena!“ S úzkostí na něj hleděla.
Dane byl rád, že se neusmála, protože asi by po ní skočil. Brandy ho neuklidnilo, naopak začínal se ho zmocňovat hněv. Zaťal ruce a poručil si – stůj co stůj se musíš ovládnout!
„To ne, měl jsem pletky s různými ženami. Patrně si budeš myslet, že jsem staromódní, ale vždycky jsem chodil jen s jednou. A leckdy jsem zažil zklamání. A teď, myslím, mě čeká další.“
„Och Dane,“ ucouvla o krok. „Chodil jsi vždycky jen s jednou – rozumím tomu tak, žes nechodil současně s několika ženami. To mi plně vyhovuje, nechci se o tebe s někým dělit. Vidíš, že nemáme nijak rozdílné názory,“ Viděla, jak sevřel rty, a pokračovala: „Jsem ochotna dokonce uvažovat i o sňatku, ale bude jaksi na tobě, abys mě přesvědčil, že manželství – s tebou – je to, co potřebuji.
Jenže tento krok pro mne zrovna teď nepřichází v úvahu. Jsem žena, která se také zajímá vždy jen o jednoho muže, a tím můžeš být ty. Musíš ale pochopit, že budu tvoje, jenom tvoje – nedovedu ale říct na jak dlouho. Na týden, na měsíc, na pět let – možná i navždycky. To nevím já ani ty. A kdyby se jeden z nás chtěl rozejít, tak to tomu druhému řekne.“
Byl, mohl být do ní vskutku zamilovaný?
Dane začal přecházet po pokoji. Sheila usedla na pohovku a pozorovala ho s úzkostným očekáváním. Měl si její slova vykládat tak, že starocha pustila k vodě? Anebo si s otcem i synem jen obřadně zahrávala? K čertu, byl znechucen, že to takhle dopadlo. (Mohl být znechucen láskou? Třeba k ní ani pravou lásku necítil.)
Zastavil se před pohovkou a vzal ji za ruce. „Tak dobře, drahoušku, ať se tedy děj rozvíjí podle tvých podmínek. Snad jsem unikl osudu horšímu než smrt. Říkáš milenci? Tak abychom začli.“
Přitáhla ho k sobě.

Nazítří ráno měl mnohem lepší náladu. Po tom, jak se včera nádherně pomilovali, nemohl mít už žádné pochybnosti. Nebyla to hra – i kdyby jejich známost trvala kdovíjak krátce, nezahrávala si s ním. Byl přesvědčen, že mu řekla pravdu.
Takže Sheila se vždycky zajímala jen o jednoho muže a on tedy dosáhl svého záměru. Stejně jako Daneovi, tak i jeho otci jistě upřímně řekla, co si myslí o milostném vztahu, takže Ashtona McKella patrně ani moc nepřekvapilo, když mu dala vale.
Takže otec by se teď měl vrátit k matce – a žádný z jeho rodičů se vlastně ani nepotřeboval dozvědět, jak k tomu došlo. Starší McKell neměl žádný důvod k domněnce, že jeho syn se stal novým Sheiliným milencem, a Lutetia si může klidně myslet, že se manžel vrátil do rodného hnízda z vlastní vůle. Bude tím potěšena.
Jenomže úplně spokojen přece jen ještě nebyl. Nabídl Sheile klíč k svému bytu, ona však odmítla. „Zatím ještě ne, miláčku. Zatím ještě se těším ze svého ilegitimního postavení.“ Místo toho mu nabídla svůj.
A když přišla středa, nemohl se s ní zase sejít. „Jsem také jen člověk, miláčku,“ řekla mu do telefonu. „Dnes večer to nepůjde. Co zítra večer?“
A ve středu večer, jako obvykle, Ashton McKell nepřišel domů v hodinu, kdy se dostavoval v jiné všední dny. Byl celý večer pryč.
Sheila ho obelhala, jak jinak si to mohl vysvětlit? Anebo chtěla otci ulehčit rozchod? Zřejmě to tak bylo. Asi mu nechtěla zasadit ránu přímo do srdce a zvolna ho na nastávající rozchod připravovala. To ovšem znamenalo, že jeho otec i on spolu sdíleli Sheilino prostranné lože. Pocítil pachuť ošklivosti.
Nakonec přišla středa, čtrnáctého září. Toho dne Dane telefonoval matce, aby se jí zeptal, jak se jí daří. „Ujde to,“ odpověděla Lutetia, „ale jsem trochu zklamaná.
Tvůj otec a já jsme chtěli spolu poobědvat ve městě,“ pokračovala. „U snídaně jsme to domluvili a za chvíli zvonil telefon. Z Washingtonu volal jeden z prezidentových tajemníků, že prezident potřebuje s Ashtonem ještě dnes mluvit. Čili nám to nevyšlo.“ Smála se. „Musím říct, že otec si moc té cti nepovažoval a velice se durdil. Bručel, když jsem mu balila příruční zavazadlo, ale nakonec přece jen odcestoval. To víš, pozvání prezidenta Spojených států nelze přece odmítnout.“
Příruční zavazadlo…
„Sheilo.“
„Dane? Ahoj, pusinko.“
„Dneska večer?“
„No, víš…“
„Půjdeme k Luisovi na večeři, co říkáš?“
„Ráda, miláčku, ale brzy. Abych do deseti byla doma.“
„Pročpak?“
„Na těch svých návrzích toho ještě musím moc a moc dodělat, než kolekce bude pohromadě.“
V duchu si kladl otázku, nač se asi bude vymlouvat, až bude mít kolekcí v suchu. A ještě něco se mu nezdálo. Příruční zavazadlo… Pozvání k prezidentovi… nebyla to pouze záminka? Narafičená na důvěřivou matku, aby…
Objednal Luisův speciální ovocný salát, který se na jídelním lístku nevyskytoval, ale Sheila ho jedla bez zájmu, jako kdyby byl koupen někde v bufetu. Požádala ho, aby rychle dopil kávu. V půl desáté opustili restauraci.
„Co sklenička na dobrou noc, Sheilo?“
Zřejmě si nevzpomněla na vhodnou výmluvu. Když byli u ní, řekla: „Uděláš si drink sám, miláčku? Já pít nebudu. Jenom se převleču do pracovní haleny a pak budeš muset jít.“
Dane klidně řekl: „Nejdu nikam.“
Sheila se zasmála: „Heleď, parde, hoď to do sebe a vypadni.“
„Nechci pít. A nepůjdu pryč.“
Znejistěla. „Dane, tvé chování se mi nelíbí. Musím pracovat.“
„Nebudeš pracovat a já nepůjdu nikam.“
„Nerozumím ti. Co tím míníš?“
„Chceš se mě zbavit. Jenže to se ti nepodaří.“
Sheila chvíli mlčela, jako by zvažovala různé možnosti. Potom řekla mírně: „Slyšeli jste to? Vydržuješ si mě, ó můj pane a vládče? Platím tady nájemné, a když ti řeknu, abys zůstal, kamaráde, tak zůstaneš, ale když ti řeknu, abys odešel, tak mě musíš také poslechnout.“ Když neodpověděl a dál nehybně stál na místě, prohlásila s chladným úsměvem: „Dane, odejdi hned. Myslím to vážně – ihned. Anebo toho budeš litovat.“
„Každou chvíli přijde můj otec, viď?“
Trhla sebou, jako by ji udeřil. „Ty to víš!… Asi to víš už dávno. Chápu, teď všechno chápu. A proto –“
„A proto zůstanu. Ano, má milá, proto.“
Nevražil na ni a na sebe a na otce a dokonce na svou matku. Sundal sako a přehodil je přes opěradlo křesla, přičemž z kapsy vypadla stříbrná tabatěrka, kterou dostal od své matky. Zvedl pouzdro, vyndal cigaretu, ale ruce se mu chvěly, takže si nebyl schopen ani zapálit.
„Počkám na otce,“ zamumlal a hodil cigaretové pouzdro na křeslo. „Chci mu říct o nás dvou.“
Sheila přidušeně vykřikla. Přešla k oknu, potom ke dveřím a zase se vrátila doprostřed místnosti. „Tak dobrá, Dane. Zůstaň a čert tě vem! Nemůžu tě k odchodu donutit násilím.“
„Neměla jsi dost kuráže, abys mu to řekla sama. Anebo jsi vůbec neměla v úmyslu mu to povědět?“
„Dane, to bylo sprosté!“
„Říkala jsi, pokud si to dobře pamatuji, že se zajímáš vždycky jen o jednoho muže. Nemělo to být spíš – o jednu rodinu?“
Překvapilo ho, že se dala do smíchu. „To je náramná legrace. Ani si neumíš představit, jaká!“
„Máš velice podivné pojetí humoru!“ Každičký atom lásky, kterou k ní cítil, se nyní vzdaloval rychlostí světla. Zachvátilo ho zoufalství a zvolna se v něm vzmáhal slepý vztek, kterého se vždy snažil vyvarovat.
„Ty myslíš, že jsem s tvým otcem spala?“ křičela Sheila. „Chlapečku, dobře mě poslouchej – nejsme milenci, ani jsme jimi nikdy nebyli. Pojí nás obapolná náklonnost, přátelské pouto. Máme se v úctě, ale to je všechno. Ovšem, ty tomu nechceš věřit. Možná že tomu nebude věřit nikdo. Ale Dane, na mou duši, přísahám, že ti říkám čistou pravdu. Už kvůli sobě bys mi věřit měl.“
Cítil, jak se mu svírají pěsti, a slyšel svůj křik: „Nedovedeš si vymyslit nějakou přesvědčivější historku? Přátelství! Copak si myslíš, že nevím o tom, že každou středu večer odkládá starý pán střevíce pod tvou postel? A v tvé ložnici jsem viděl v šatníku jeho oblek!“
„Chodívá sem, to nepopírám, a má tu i šaty, aby si mohl učinit pohodlí a –“
„A probírat drobné události týdne nad šálkem čaje? Oblečen v pyžamu a županu, viď? Za jakého pitomce mě vůbec máš? Probůh, copak nemáš v sobě aspoň kapku slušnosti, aby ses přiznala, když to konečně prasklo?“
Dusil se, v hlavě mu hučelo, ale přesto ji viděl pohybovat rty.
„Dane, nechci tě zranit. Nechci ti vyprávět –“
„Radši to nedělej,“ zamručel.
„– o tvé matce. Ale podle všeho nabízím tvému otci… zázemí, možnost, aby si se mnou promluvil způsobem, kterým by nikdy nehovořil k své manželce, protože by to stejně nepochopila. Váže nás opravdu zvláštní přátelské pouto. Pomáhá mu to – to, že se tu může každou středu večer zastavit, Dane. A já jsem tomu také opravdu ráda.“
„Pomáhá mu to! Jak? No tak, směle pokračuj, rád si vyslechnu ještě pár lží!“
Vzplanula: „Pomáhá mu to pozvednout jeho sebevědomí, když už to chceš slyšet, sebevědomí muže! Dane, říkám ti, že otec je můj přítel, ne však milenec! Nemohl by se jím stát, ani kdyby chtěl. Tak vidíš! Jsi spokojen? Už jsi pochopil?“
Dane se změnil v solný sloup. Nemohl by se jím stát, ani kdyby chtěl…
„Míníš tím, že mu to nedovoluješ? To má být další z tvých výmyslů?“
Stiskla rty, že jí zbělely. Potom řekla: „Míním tím, že toho fyzicky není schopen. A teď to víš.“
Nemohl, opravdu nemohl tomu uvěřit. Ashton McKell, statný, vitální, energický Ashton McKell není schopen pohlavního styku se ženami?
V ohromení klesl na pohovku. Bylo to otřesné pomyšlení, ale nikdo, opravdu nikdo by si něco takového nemohl o Ashtonu McKellovi vymyslet. Proto její sdělení muselo být pravdivé. A nyní pochopil, proč McKell vkládal tolik energie do obchodního podnikání, do rozšiřování svého impéria. Byla to kompenzace, vyvážení nedostatku vyvinutím jiné činnosti.
Ale pokud tomu bylo skutečně tak, proč o tom jeho matka nic neřekla? Otázka se dala snadno zodpovědět. Lutetia by se nikdy nepřiměla k tomu, aby se o takové věci zmínila, natož ještě svému synovi.
„Teď znáš pravdu,“ řekla Sheila naléhavým tónem. „Dane, odejdi, snažně tě o to prosím. Pokouším se najít způsob, jak bych tvému otci pověděla o nás dvou, tak aby se ho to nedotklo. Nech to na mně. A pomůžeš mi, když teď půjdeš.“
Prudce zavrtěl hlavou. „Povím mu to sám. Chci vědět, zda je to všechno pravda.“
Zoufale spráskla ruce. „Vážně to chceš udělat? Pokořit ho, připravit o poslední zbytek sebeúcty? Vlastní syn! Copak nechápeš, jak se za svou impotenci stydí? Dane, pokud to uděláš, pak jsi hnusný, odporný –“
Napřáhl ruku. „Ty čubko! Nemáš mi co nadávat!“
„Čubko!“ zaječela Sheila. „Odejdi z mého bytu! Hned teď!“
„Nikam nejdu.“
Vší silou mu zasadila políček.
A potom to vyvřelo. Najednou.
Vůbec si neuvědomovala, k čemu zavdala podnět tím, že ho uhodila. Vykročila k domácímu telefonu: „Nemám na vybranou. Zavolám Johna Leslieho, aby tě odsud vyvedl. A víc tě už nikdy nechci vidět.“
Od dětství měl výbušnou povahu. Vztekle se vrhal na guvernantku, na sloužící, na jiné děti i na matku – ale nikdy ne na otce. Ashton dával vinu Lutetii („Zkazila jsi ho!“) a doufal, že v internátní škole mu spolužáci dají párkrát pořádný nářez a vyženou mu tu divokost z hlavy. Jenže Dane se ještě víc při rvačce rozkatil a naučil se jakžtakž ovládat teprve v posledním ročníku koleje. Ale pod tenkou vrstvou jeho pokožky neustále vřela láva.
A nyní Sheilina vzrušená slova, jeho zlé svědomí, obavy z konfrontace s otcem nakonec vedly k výbuchu. Vyskočil, vrhl se na Sheilu a uchopil ji za krk. Spíše cítil než slyšel svůj chraplavý, výsměšný hlas, zahrnující ji proudem nenávistných nadávek.
Sheila se bránila a její odpor ještě víc podnítil Daneův vztek. Prsty sevřel její hrdlo ještě pevněji… Teprve když její výkřiky přešly v chrčení, obličej jí zesinal, oči nabyly skelného lesku a ona pojednou zůstala bezvládná v jeho rukou – teprve potom se s úlekem probral k vědomí.
Sheila ležela na podlaze, zvolna a obtížně se vzepřela o lokty a sípavě oddechovala. Ale dýchala. Dane na ni hleděl. Neměl co říci. Mezi nimi byl definitivní konec – už nikdy na něj beze strachu nemohla pohlédnout.
Všechny jeho plány – pomoci matce, potrestat otce, oženit se se Sheilou… to všechno rozmetal jeho vražedný nával vzteku.
Hlavně, že Sheila žila. Byla to jediná slabá útěcha, co mu zůstala.
Dane si vzal plášť a utekl z bytu.

Sheila se zvedla na všechny čtyři, potom se pomalu vzpřímila a klesla na pohovku.
Nějakou chvíli jí to trvalo, než se naučila znovu polykat. Třesoucíma rukama si hladila pohmožděné hrdlo. Chvěla se zimou na celém těle a bylo jí mdlo. Pomalu se vzpamatovala; začala zas dýchat normálně a také rozbušené srdce se uklidnilo.
Neopouštěla ji vtíravá myšlenka: scházelo jen málo a byl by mě zabil… Měl to v úmyslu: vyčetla jsem to v jeho vražedném pohledu… Začala si uvědomovat různé drobnosti. Nepostřehla jisté příznaky už dříve? Jeho nezvyklé mrzoutství, když nebylo po jeho… dlouhé, nevysvětlitelné odmlky… nadmíra vznětlivosti…
Rozechvěná Sheila se postavila na nohy a odešla do koupelny, kde otevřela kohoutek se studenou vodou. Utírala se ručníkem, když uslyšela otočení klíče ve dveřích.
Přišel Ashton McKell.
Vypadal unaveně, ale obličej se mu rozzářil, když uviděl Sheilu.
„Nu, aspoň pro dnešek osud národa nevisí na vážkách,“ řekl. „Hodný starý Ash McKell – dobrý večer, Sheilo,“ políbil ji a klesl na pohovku, „dal prezidentovi dobře míněnou radu. Teď běží jedině o to, aby se jí řídil. Sheilo? Je ti něco?“
Zavrtěla hlavou. Zakrývala si hrdlo dlaní.
Zvedl se a přistoupil k ní: „Co se ti stalo? Proč si držíš hrdlo?“
„Ashi… To ti nemůžu říct.“
„Ublížila sis?“
„Ne, to ne.“
„Ublížil ti někdo?“
„Ashi. Prosím tě –“
„Ukaž mi krk.“
„Ashi, říkám, že to nic není.“
„Opravdu ti nerozumím.“ Udiveně na ni hleděl.
„Ashi, necítím se dobře. Snad pochopíš, když –“
„Přeješ si, abych odešel?“
Rozplakala se a pak přikývla. Ash McKell chviličku váhal, popleskal ji po rameni, vzal brašnu a klobouk a odešel.

Po odchodu Ashtona McKella se Sheila několik minut dívala oknem na noční město. Pojednou se otočila a spěchala do své pracovny, odsunula na stranu kupu nedokončených náčrtků modelů, ze zásuvky vyndala obálku a list dopisního papíru a posadila se.
Hbitě psala:
Dnes večer mě Dane McKell požádal, jestli smí ke mně nahoru do mého bytu na skleničku před spaním.
Odpověděla jsem mu, že mám práci, ale on nepřestal naléhat.
Nahoře v bytě odmítl odejít a nepodařilo se mi ho přemluvit, aby šel. Rozčilila jsem se a udeřila ho do tváře. Potom se mě pokusil zardousit. To není projev mé hysterie – opravdu se mě snažil zardousit. Rukama mi stiskl hrdlo a svíral ho a zdálo se, že je nepříčetný vztekem.
Zatímco mě škrtil, křičel, že mě zabije, a častoval mě sprostými nadávkami. Nakonec mě pustil na zem a vyběhl z bytu. Kdyby to trvalo ještě minutu, zemřela bych zardoušením. Jsem přesvědčena, že je nebezpečnou osobou, a opakuji jeho jméno – Dane McKell. Rozhodně se mě snažil usmrtit.
14. září Sheila Greyová (vlastní rukou)

Nezdržovala se tím, aby si přečetla, co napsala, ale vložila list do obálky, zalepila ji a na přední stranu napsala místo adresy: Otevřít jedině v případě, že zemřu násilnou smrtí. Chvíli hledala v zásuvce, našla obálku většího formátu, vložila do ní obálku s dopisem, větší obálku – z manilového konopí – zalepila a nahoru napsala: Pro policii. Zaváhala, dala obálku do nejspodnější zásuvky svého psacího stolu, potom zavrtěla hlavou, vyndala obálku ze zásuvky a hodila ji na desku psacího stolu. Ráno najdu nějaký lepší úkryt, řekla si v duchu.
Zaklonila se v židli, úplně vyčerpána. Po chvíli se zvedla a doklopýtala k lenošce, do níž se s úlevou sesula. Měla závrat, dělalo se jí špatně od žaludku, byla otřesena až do morku kosti – takové asi pocity má umírající, pomyslela si. Kdyby na místě zemřela, bylo by jí to docela jedno.
Zavřela oči.

Později nemohla pochopit, jak se octla v lenošce, až najednou se jí v hlavě rozsvítilo. Podívala se na hodinky a viděla, že klímala asi deset minut.
Znovu šla do koupelny a žínkou namočenou v studené vodě si otřela oči a šíji. Proboha, byl to hrozný zážitek, jako z tíživého snu, pomyslela si.
Věděla, že neusne, takže zbývala pouze práce. Buď usedne ke kreslicímu prknu, anebo si vezme několik tablet na spaní a lehne si do postele, ledaže… Ne, radši vyřídí pár drobností, na které obvykle nezbývá čas, a při tom zapomene… Zkontroluje účty, porovná různé barevné vzorky, udělá si pár poznámek…
Jako loď, která se ještě včas před bouří uchýlila do bezpečného přístavu, Sheila dovrávorala do pracovny k psacímu stolu.
Tahle známost zhořkla jako pelyněk, skončila krutě, obludně… Bude nejlépe, když zapomene (ale může kdy zapomenout, jak ty nemilosrdné prsty svírají její hrdlo?). Natáhla ruku ke krabici s nevyřízenými účty.
Ruka jí zůstala viset ve vzduchu.
V obývacím pokoji někdo byl.
Zdálo se jí, že je ochromena. S vypětím všech sil se jí podařilo pohnout rukou k telefonu a dívala se na ni, jako by jí vůbec nepatřila, jak vyťukává číslo na číselníku přístroje.
Neznámý vetřelec tiše našlapoval, ale přesto ho zaslechla přejít z obývacího pokoje do ložnice.
Vzdálený hlas promluvil. Sheila sebou škubla. Zazněl jí do uší.
„Ústředno.“ Šeptala, aby nebylo znát její vzrušení. „Policii. Honem.“
„Je to naléhavé?“
„Ovšem.“ Při sykavce zajektala zuby. Bylo slyšet jen šumění klimatizačního zařízení. Potom uslyšela mužský hlas: „Sedmnáctý revír. Seržant Tumulty.“
„Někdo je v mém bytě.“
„Kdo volá, prosím? Vaši adresu a telefonní číslo.“
Sheila mu je řekla. „Pospěšte si,“ zašeptala.
„Žádnou paniku, slečno Greyová. Uzamkněte se v pokoji. Hned někdo –“
„Je pozdě!“ zaječela Sheila. „Ne – nestřílej –!“
Když seržant Tumulty uslyšel v sluchátku výstřel, automaticky si zapsal čas: 10.23 a ostře pravil: „Slečno Greyová? Kdo to vystřelil…?“
Vzápětí uslyšel jiný zvuk, který poznal okamžitě. Někdo sluchátko zavěsil.
Seržant věděl, co má dělat.

Krátce po půlnoci viděl Dane, že v oknech bytu jeho rodičů se ještě svítí. Vyšel nahoru a zastihl matku v hudebním pokoji, kde sledovala na televizní obrazovce starý film Quality Street, společenské drama Jamese Barrieho z roku 1901. Lutetia si na gangsterské filmy nepotrpěla. Navzdory Daneovým protestům, vypnula televizor.
Políbila ho na čelo. „Nechceš si vzít něco ná zub, miláčku? Anebo sklenici studené limonády?“
„Ne, maminko, děkuji. Táta se ještě nevrátil?“
„Ještě ne. Myslím, že se musel zdržet ve Washingtonu. Hlavně že si vzal příruční zavazadlo.“
„A co tedy celý večer děláš?“ Dane se procházel po hudebním pokoji.
„Lenoším. Služebnictvo o osmé odešlo a já tu od té doby sedím a dívám se na televizi.“
„Mami?“
„Ano, miláčku?“ usmála se Lutetia.
„Chtěl bych se tě na něco zeptat. Je to velice osobní otázka.“
„Ano?“ Zmateně na něj hleděla.
„Chápej, že bych se tě nikdy na něco takového netázal, kdyby to pro mne nemělo veliký význam.“ Přemítal, jakým způsobem dotaz formulovat, aby nezněl „necudně“.
„Ovšem, miláčku,“ usmála se nejistě. „Říkáš to tak, že já…“
Zachránil ho spásný nápad. „Vzpomínáš si na důvod, pro který Van Der Broekynsovo manželství bylo prohlášeno neplatným?“ Zarděla se, zjevně si vzpomínala. „Jeho druhý sňatek?“ Lutetia zdráhavě přikývla. „A proto se tě ptám, jestli u táty snad není stejný důvod?“
„Dane! Jak si můžeš troufat…“
„Maminko, promiň, ale musím to vědět. Existuje?“
Nepodívala se mu do očí, ale v rozpacích sklopila zrak na ruce, které svírala v klíně.
„Existuje?“
„Ano,“ řekla téměř neslyšně.
Byl ohromen. Tak přece jen to bylo pravda! Sheila nelhala. Jaktěživ nebyl tak zmaten jako v této chvíli.
„Ale mami, pak tedy vůbec nic nechápu. Proč jsi mi o tom neřekla, když jsme spolu hovořili…?“
„Jsou věci, které se nesmějí říkat,“ pravila Lutetia odměřeně. „Ani vlastním dětem. Jim teprve ne.“
„Mami, ale já jsem z dětských kalhotek už dávno vyrostl. Už dlouho vím o těchto stránkách života, třebaže v tomto směru moje výchova mnohé zanedbala.“ Cítil zahořklost, ale zahryzl se do rtu a uklidnil se. „Jestliže táta trpěl touto, no, vadou, vysvětli mi, jak ti mohl být nevěrný, jak jsi pravila.“
„Nevěra není jenom… tělesná.“ Stiskla rty. „Existuje také duševní nevěra. Tvůj dědeček a babička spolu žili jednapadesát let a nenašli si jinou ženu či muže.“
„Ach, mami, mami.“
Hleděl na ni a v hlavě mu vířilo. Jak jen mohl dospět v muže a stále ještě se nevyznat ve svých rodičích? Jeho otec s problémy jak tělesnými, tak psychologickými, které Dane teprve teď začínal tušit, provádí složité kejkle – zatažené záclonky v oknech automobilu, převlek, maskování jako nějaká postava ze špionážních románů E. Phillipse Oppenheima či detektivních příběhů Conana Doyla – pouze proto, aby mohl navštívit jinou ženu, s níž se ani nemůže vyspat; a jeho matka, trýzněná jakýmisi mlhavými pojmy, jako je „duševní nevěra“, které pohoršují její viktoriánskou morálku…
„Mami.“ Přistoupil k ní, sklonil se a vzal její ruce do svých. „Nyní teprve začínám chápat, jak jsi musela trpět. Nechceš, abych tu přespal?“
Spěchala, aby mu připravila jeho starý pokoj, rozradostněná jako žena vítající svého dospělého syna po návratu z dlouhé velrybářské výpravy. Potom se rozloučili polibkem na dobrou noc. Dane ležel v posteli a díval se na sportovní vlaječky visící na stěně, které si přinesl z koleje. Věděl, že v tuto chvíli klečí jeho matka v ložnici a modlí se. Záviděl jí. Roztěkané myšlenky se neustále vracely k Sheile Greyové. Co to jenom v sobě tak vytrvale a hluboce cítil? Bylo to pobouření? Rozhořčení? Ošklivost?
Ale ať se snažil sebevíce, pro své počínání toho večera žádnou omluvu nenašel.

Nazítří ráno při oblékání přemítal, že co nevidět přijde podzim, a uskutečnění jeho plánu, že svou knihu do konce roku dopíše, bylo v nedohlednu. Dane hledal cigaretu. Dóza na nočním stolku byla prázdná, pátral tedy v kapsách saka.
Našel pomačkaný balíček cigaret, ale jeho stříbrné pouzdro na cigarety zmizelo. S leknutím si uvědomil, že když večer odešel od Sheily, pouzdro neviděl ani nenahmatal v kapse.
Zapálil si jednu z přelámaných cigaret a v duchu si opakoval: Zapomeň na ni. Zapomeň.
S chvějícíma se rukama si natáhl sako a dooblékl se. Když vstoupil do jídelny, v poslední chvíli potlačil výkřik překvapení. Jeho otec seděl u stolu a pil kávu. Kdy se vrátil domů? Jakou historku si vymyslel? Starší McKell vypadal přepadle, jako by nespal celou noc, a oblek na sobě měl zmačkaný. Bylo to něco nevídaného.
„Dobré jitro, táto. Jaká byla cesta?“
„Ušlo to.“ Ashton promluvil zastřeným hlasem a oči měl, jak si Dane teprve teď všiml, podlité krví. Zvedl šálek ke rtům, postavil jej zase na podšálek a začal si hrát s kleštičkami na cukr. Daneovi se ulevilo, když vešla do jídelny matka.
Dnes ráno byla mnohem bledší než jindy. Bylo zjevné, že se svým manželem už hovořila. Dane by byl rád věděl, co jí řekl on, co mu řekla ona.
Kromě krátkých, téměř zdvořilostních frází se při snídani nemluvilo. Když Dane občas zvedl hlavu od talíře s míchanými vejci, zachytil pohled svého otce, který se však vzápětí rychle stočil jinam. Dane se ten pohled snažil vyložit. Byl vyčítavý? Tajnůstkářský? Vystrašený? Znepokojovalo ho to. Je věru už načase, aby za tím vším konečně spadla opona, pomyslel si a znovu ho začal sžírat neklid. Ne, už ne – musí potlačit své vzrušení.
„No, vida!“ pronesl Ashton McKell pojednou. „Tady je živo jako v neděli ráno na Wall Streetu.“ Jeho chování se náhle změnilo. „Je to moje vina. Pracoval jsem do úpadu a už jsem celý utahaný. Lutetie, co bys řekla, kdybychom si někam vyjeli? Jenom my dva – za zábavou a rekreací?“
„Ashtone!“
„Teď, když se turisté začínají pomalu vracet domů, mohli bychom si odjet do Evropy a prohlížet si místní pamětihodnosti jako každý jiný americký turista. Slibuji ti, že nenavštívím jedinou svou filiálku ani zákazníka.“
„Och, Ashtone, to by bylo opravdu skvostné. Kdy se chystáš odjet?“
„Proč ne hned?“ Obchodní magnát stiskl rty. „Můžeme odcestovat, jakmile najdeme vhodnou loď, něco jako třeba Queen Elisabeth. Ještě dnes zařídím potřebné. Létání mám už po krk – pohodlně poplujeme po moři –“
„A první zastávku učiníme v Paříži!“ zvolala Lutetia. „Kde budeme bydlet?“
Začali kout plány jako novomanželé chystající se na svatební cestu. Takže Sheila ani tentokrát nelhala. Po kapkách ho připravovala na rozchod, až konečně mu to došlo. Anebo, že by měl jiné důvody –?
„Jaktěživ jsme nebyli v Luxemburgu,“ pravil Ashton nadšeně. – „Ano, Ramone?“
„Vůz je připraven, pane McKelle,“ oznámil šofér.
„Počkejte, přijdu za chvíli.“
„Co je, Margaret?“ otázala se Lutetia. Ramon vyšel a vzápětí otevřela dveře jídelny Margaret, stará věrná irská služebná.
„Přišla návštěva, milostpaní.“
„V tuto dobu? Kdo je to?“
„Policajti, milostpaní.“
„Policie?“
Daneovi začalo hučet v uších; jako z dálky k němu doléhala otcova odpověď: „Uveďte je, Margaret. Lu, já si to s nimi vyřídím – pro tebe to platí také, Dane;“ nejasně si uvědomoval, že vešli dva muži v civilu, jeden z nich byl hromotluk s dunivým hlasem.
„Jsem seržant Velie z policejního ředitelství,“ řekl velikán a vykázal se služební legitimací a odznakem. „Můj kolega je detektiv Mack ze sedmnáctého revíru. Promiňte, že vás rušíme při snídani, ale jistě víte, co se stalo ve vašem domě –“
„Něco se stalo?“ Ashton McKell povstal. „Ne, seržante, nic nám o tom není známo. Co se stalo?“
„Slečna Greyová, která bydlí v střešním bytě, byla včera krátce před půl jedenáctou večer zavražděna.“ Lutetia McKellová seděla pootočena v křesle a její jemné prsty pevně sevřely opěradlo: bledost jejího manžela nabyla sinavého odstínu. Dane se ze všech sil snažil potlačit prudké vření hněvu.
„Potřebujeme se dovědět, pane,“ pokračoval seržant Velie, „jestli někdo z vás něco nezaslechl v době, kdy došlo k vraždě…“
Ashtonovi McKellovi se podlomila kolena a zhroutil se k zemi.

DRUHÁ STRANA
Ashton

Oba detektivové Ashtona McKella zvedli, položili ho na gauč a uvolnili mu límeček u krku. Dane nedělal nic.
„Snad byste měla zavolat lékaře, paní McKellová,“ řekl seržant.
Zavrtěla hlavou. Odkudsi vykouzlila filigránskou lahvičku s vonnou solí a přidržela ji k popelavému nosu svého manžela. Škubl sebou, když ucítil nepříjemný zápach, ale Lutetia fiólu dál pevně držela. „Můj manžel je přepracovaný. Měl toho v poslední době velmi mnoho a teď ještě tenhle otřes… Včera si ho do Washingtonu zavolal prezident. Minulý týden zas musel letět do Jižní Ameriky. Zrovna jsme hovořili o tom, že někam odjedeme na dovolenou… Říkáte, že byla zavražděna? Ach, ta ubohá žena. Ne, nic jsme neslyšeli, tento dům je hodně starý, má velice silné zdi a stropy. Dane, prosím tě, dones z kuchyně sklenici vody. Sloužícím se o ničem nezmiňuj. Nemá smysl, aby se zbytečně znepokojovali.“
Hovořila dál tímto tónem a každému, kdo ji poslouchal, se muselo zdát, že je naprosto normální, aby její manžel omdlel, jakmile slyší, že jeho nájemnice sešla násilnou smrtí ze světa.
Postupně se mu vracela barva do tváře, zamžikal víčky, Lutetia se napřímila a hleděla na detektivy.
„Děkuji vám za vaši ochotu. Už je to v pořádku. Vím, že vás nesmíme zbytečně zdržovat, pánové.“
„Budeme patrně muset ještě jednou přijít,“ odvětil mohutný seržant omluvně. Nato detektivové odešli.
Dane přinesl vodu a posadil se ke stolu. Byl jako omámený a pokoušel se ovládnout nervy, které jako kdyby náhle měly tanec sv. Víta. Všechny drobné svaly jeho obličeje a rukou sebou křečovitě škubaly. Věděl, že nikdy nezapomene na obličej svého otce dnešního dopoledne, patnáctého září, zasmušilý už před příchodem detektivů, na to, jak zesinal, obrátil oči v sloup a klesl na podlahu, jakmile tu zprávu uslyšel. Omdlel jeho otec už vůbec někdy předtím? Dane si byl jist, že se to stalo dnes poprvé. Oznámení, že Sheila Greyová zemřela, mu dalo ránu do srdce.
A ti dva detektivové… ten vysoký s rukama jako lopaty a dunivým hlasem, který hovořil za oba – jak se jmenoval? Aha, seržant Velie – projevoval normálně ve službě vždycky takovou účast a zájem? To asi sotva, pomyslel si Dane. Všichni detektivové byli vlastně svého druhu herci a Daneovi se zdálo, že seržant Velie předvedl znamenitý výkon. Něco věděl. Určitě toho věděl mnohem víc, než jim prozradil.
Dane sáhl po cigaretě. A tu si pojednou zase vzpomněl, že hned ráno, jak vstal z postele, hledal marně cigaretové pouzdro. Našel jen několik pomačkaných cigaret v načatém balíčku. Ještě cítil na jazyku pachuť cigarety, kterou ráno vykouřil. Nebo že by to byl strach?
Jeho otec zasténal; matka přece jen zatelefonovala dr. Peabodymu a nyní se skláněla nad manželem. Dane se zvedl a odběhl do své ložnice. Chvatně přeházel věci na stole, vyptával se služebnictva, podíval se do dalších místností.
„Mé pouzdro na cigarety!“ zvolal, když se vrátil do jídelny. Lutetia vzhlédla, v jejích modrých očích spatřil slzy, držela svého manžela za ruku. „Neviděla jsi někde mé cigaretové pouzdro?“ Zavrtěla hlavou, zjevně udivena, že mohl na něco takového nyní myslet; Ashton McKell už pravidelně oddechoval, ale jinak ležel bez hnutí.
Dane padl na židli. Matka, vychovaná ve světě své babičky, v němž se dýmky považovaly za „protivné“, doutníky za „pompézní“ a cigarety za „světácké“ (dát si šňupeček už vyšlo z módy a o žvýkacím tabáku se v slušné společnosti nehovořilo), mu dala stříbrné pouzdro k jeho jedenadvacátým narozeninám na znamení přízně a současně potvrzovala, že dorostl v muže, takže nyní má nezadatelné právo kouřit v její přítomnosti bez obav, že ho stihne pokárání, jak se mu to stalo dvakrát či třikrát předtím, jakmile si zapálil cigaretu. Pouzdro bylo nádhernou rukodělnou prací a na spodní straně víčka bylo vyryto Philip Dane DeWitt McKell.
Kam se podělo?
Jestli zapomněl pouzdro v Sheilině bytě, pak je jistě našla policie. Předmět nalezený na místě činu… Snad se vykroutí, když řekne, že tam pouzdro nechal při nějaké své návštěvě… Vrtalo mu to hlavou.
Jestliže pouzdro nalezla policie, proč potom se o tom ti dva detektivové vůbec nezmínili? Třeba ho chtějí vlákat do pasti. Ale dejme tomu, že je nenašli, protože tam nebylo. V tom případě, kde jenom se mohlo ztratit?

Následující dva dny byly neutěšené. Jeho rodiče se o své plánované cestě do Evropy již nezmínili. A Ash McKel1 vyhlížel sklesle a byl zahloubán v myšlenkách.
Dane se pokusil pracovat na svém románu, ale nedařilo se mu to. Bylo příjemnější sedět a listovat v ilustrovaných knihách jiných autorů, na fotografie v tlustých svazcích se aspoň nemusel tolik soustřeďovat, prohlížet si půvabné náčrtníky slavného ornitologa J. J. Audubona, monografie věnované Peteru Breughelovi a Hieronymu Boschovi. Ale Bosche záhy odložil – ty děsivé výjevy by ho strašily ve snách. Démoni, nazí muži a ženy, jablka… stříbrná pouzdra…
A kromě pouzdra tu bylo ještě něco jiného. Po celé týdny si dělal výhradní právo na život Sheily Greyové – obědy, večeře, divadlo, balet, procházky, vyjížďky převozní lodí. Cherchez l’homme.
Ano, hledejte muže. Byl mužem, s nímž Sheila naposled chodila. Jak dlouho potrvá policii, než na to přijde? Bylo velice snadné vyhovět matčinu naléhání, aby aspoň zatím chodil jíst k rodičům. Rád by věděl, jestli jeho matka něco ví nebo aspoň tuší, co bylo mezi ním a Sheilou.
Seděli u snídaně, otcovy New York Times ležely nedotčeny u jeho talíře, když se oba detektivové objevili znovu. Při pohledu na jejich obličeje Dane okamžitě pochopil, že teď se nebudou ptát Slyšeli jste něco neobvyklého atd.
A za oba opět mluvil seržant Velie. Zdvořile pozdravil Lutetii, kývl Daneovi, ale celou svou pozornost věnoval Ashtonu McKellovi.
Všichni se zvedli, seržant jim rukou pokynul, aby zase usedli, sám židli odmítl a řekl: „Pokud jde o vraždu Sheily Greyové, můžu vám říct, že střela zasáhla srdce“ – Lutetia dušeně vykřikla a Ashton jí stiskl ruku, aniž odvrátil zrak od seržantovy tváře – „takže smrt nastala okamžitě. Vedle jejího těla jsme nalezli revolver ráže osmatřicet, Smith and Wesson, model Terrier. Nechcete k tomu něco říct, pane McKelle?“
Ashton vzápětí odvětil: „To bude patrně moje zbraň, seržante. Nechci vám nic tajit, jistě chcete slyšet vysvětlení, jak se tam revolver dostal. Půjčil jsem ho slečně Greyové. Říkala mi, že bývá někdy nervózní, poněvadž je v ateliérovém bytě tak sama. Ovšem, nechtěl jsem, aby se ustrašená žena s nabitým revolverem dopustila nějaké nerozvážnosti, proto jsem jej nabil slepými náboji! O tom jsem jí samozřejmě nic neřekl, už to, že měla zbraň, jí dodalo sebedůvěry. Chcete snad říct…?“
„Ano, pane McKelle?“
„Že slečna Greyová byla zastřelena z mého revolveru?“
„Je to tak, pane McKelle.“
„Ale byly v něm přece slepé náboje! Vlastnoručně jsem jimi revolver nabíjel!“
„Nebyla usmrcena slepým nábojem,“ řekl seržant Velie.
„Nevím, jak se tam tedy mohl ostrý náboj dostat,“ pravil Ashton McKell klidným hlasem – anebo bylo přece jen znát, že se mu trochu zatřásl? – „ani kdo to učinil. Třeba slečna Greyová sama náboje vyměnila. Nevím, nakolik se vyznala v střelných zbraních.“
Seržant Velie ho upřeně pozoroval. „Tak dobře, teď přejdeme na jinou věc. Doznáváte, že jste tuto ženu znal?“
„Nemám co doznávat. Samozřejmě že jsem slečnu Greyovou znal. Znám v domě všechny nájemníky. Tento dům je mým majetkem.“
„Znal jste ji dobře?“
„Koho?“
„Slečnu Greyovou,“ opakoval seržant trpělivě.
„Docela dobře.“
„A jaký rozdíl je mezi docela dobře a důvěrně, pane McKelle?“
Dane se po očku podíval na matku. Seděla strnule v křesle.
„Nerozumím vám, seržante.“
Velie odpověděl: „Našli jsme v jejím bytě pánský oblek. Jeden pánský oblek.“ Následovala pauza, načež seržant opakoval: „Nechcete něco k tomu říct, pane McKelle?“
Starší McKell s obdivuhodnou sebejistotou kývl na souhlas. Nehleděl na svou ženu, když klidně pronesl: „Je to můj oblek, seržante. Patrně jste to zjistili.“
„To souhlasí. Identifikovali jsme jej podle označení krejčovské firmy, značky čistírny a tak dále. Chcete nám říct ještě něco?“
Dane si povšiml, že matčin obličej je nehybný jako kámen. Ruce držela pevně sepjaté.
V té chvíli vešel Ramon. „Promiňte, pane,“ oslovil Ashtona McKella, „ale bentley nejde nastartovat. Mám připravit continental?“
„To nevadí, Ramone. Prosím, počkejte v kuchyni. Paní McKellová vás asi bude potřebovat.“
Ramon se vzdálil v neprostupném tichu. Ve Španělsku, kde se narodil a vyrostl, žádné otázky sloužící, nekladli.
Jeho oblek…
Jeho oblek… Jak vypadal jejich vzájemný vztah? Snad by se o tom něco dočetl v Studiích o psychologii sexu od Havelocka Ellise, pomyslel si Dane. A proč tento kontakt Sheile vyhovoval? Cítil, že se v něm zase začíná zvedat vlna horkého vzteku…
„Seržante Velie, mluvíte v náznacích,“ řekl jeho otec pevným hlasem. „Byl bych rád, abyste přešel k věci.“ Daneovi se dělalo mdlo.
Seržant Velie nepřestával Ashtona McKella provrtávat očima. Dane věděl, co si asi seržant myslí, věděl, co jeho a toho druhého detektiva dnes ráno přivedlo do McKellova bytu. Ashton McKell měl prostředek k spáchání vraždy; Sheila Greyová byla usmrcena střelbou vypálenou z jeho revolveru; jeho výpověď o slepých nábojích nezněla hodnověrně a skutečnost ji nepotvrzovala. A měl také příležitost: on a Sheila Greyová bydleli v jednom domě. A měl i motiv (Dane odmítl o pohnutce uvažovat a snažil se tuto myšlenku zaplašit, vypudit z hlavy).
Kamejový obličej Lutetie pobledl ještě víc.
„Pane McKelle, musím vás požádat, abyste nás doprovodil na stanici, kde budete dál vyslechnut. Svůj vůz potřebovat nebudete, policejní auto stojí u postranního vchodu.“ Projevili aspoň tolik ohledu k McKellově společenskému postavení. Popravčí kára čekala… ale před vchodem pro služebnictvo.
Ashtonův obličej také zkameněl. „Tak dobře, seržante,“ řekl. Jemně vyprostil ruku z dlaně své ženy. „Lutetie, promiň,“ pravil velice tiše. Neodpověděla, ale rozevřela doširoka oči. „Synu –“
Dane si olízl vyprahlé rty. „Tati, nedělej si starosti. Dostaneme tě z toho, než se naděješ.“
„Synu, dávej pozor na svou maminku. Mimochodem, zapomněl jsem si ráno vzít kapesník. Můžeš mi dát svůj?“
S touto neobvyklou poznámkou odešel Ashton McKell mezi oběma policisty. Když střelka zámku vnějších dveří zapadla s konečnou platností, Daneovi se zdálo, že sjela gilotina. Obrátil se, ale matka v místnosti nebyla. Spěchal k její ložnici, ale na jeho volání nikdo neotevíral. Stiskl kliku, ale dveře byly zamčeny. Po chvíli váhání seběhl k telefonu.
McKell zaměstnával ve svém newyorském paláci šest právních poradců, ale Dane netelefonoval žádnému z nich. Právním zástupcem rodiny byl Richard M. Heaton.
„Všemohoucí bože!“ zvolal Richard M. Heaton.

Dane zavěsil, a přesto že klimatizační zařízení jelo na plný výkon, cítil, jak mu na čele vyrazil pot. Sáhl po kapesníku a tu si vzpomněl, že jej dal otci. Odešel do svého pokoje a otevřel zásuvku prádelníku.
Ruka mu zůstala viset ve vzduchu.
Na srovnané hromádce kapesníků leželo jeho stříbrné pouzdro na cigarety.
Z ateliérového bytu tedy někdo pouzdro odnesl dřív, než tam přišla policie. Kdo to mohl být? Zřejmě týž člověk, který jeho pouzdro vložil do zásuvky prádelníku… jeho otec. A proto Ashton McKell si „zapomněl“ vzít kapesník (jako kdyby vůbec někdy si zapomněl vzít nějakou část oděvu!) a půjčil si Daneův: věděl, že si jeho syn půjde vzít nový a najde tedy i cigaretové pouzdro. Otec je viděl zřejmě v Sheilině bytě, poznal, komu patří, dal si je do kapsy a pak je položil do Daneova prádelníku.
Tu noc byl jistě naplněn trpkostí, pomyslel si Dane. Když našel důkaz, že Dane byl přítomen v Sheilině bytě, okamžitě ho muselo napadnout, proč jej Sheila opouští. Vlastní jeho syn…
Král otřesen vystoupil do přístřešku nad bradou a plakal. Šel a naříkal: „Můj synu Abšalóme, můj synu Abšalóme! Kéž bych byl umřel místo tebe, Abšalóme, synu můj, synu můj!“
Abšalóm kul pikle proti svému otci Davidovi.
A pojednou Dane uviděl svého otce v docela jiném světle než dřív – ne už jako muže, který se potajmo přestrojuje za klauna, aby mohl navštívit ženu, kterou vlastně ani nemůže obejmout. V nejtemnější hodině svého života – podezřelý ze zločinu, na pokraji skandálu, v nebezpečí života – myslel na svého syna, který ho zradil, a jeho poslední, nevyřčený pokyn zněl Nedělej si starosti, synu, odnesl jsem tvé pouzdro ze střešního bytu, teď nemají proti tobě žádný důkaz, žes v něm byl.
A Dane se posadil do houpací židle, která tam zůstala z jeho dětství a rozplakal se.

V městě, kde jsou vraždy běžné jako jídelny nabízející hamburgry, zatčení McKella bylo specialitou, jakou je třeba kaviár. Obviněný byl obchodní magnát, poradce prezidenta, významný podnikatel, potomek rodu, který měl bezúhonnou pověst už několik generací – takové případy nebývají na denním pořádku.
Třebaže rozhořčení Lutetie McKellové nad sveřepým vpádem tisku do jejího soukromí nesneslo srovnání s jejími obavami o Ashtonův osud, bylo přece jen dostatečně intenzívní, aby je domácnost pocítila. Na chvíli zahlédla tučné titulky v jednom plátku (který stará hospodyně Margaret nechala neopatrně ležet na stole v kuchyni – revolverový žurnalism, to bylo její) – a Lutetii to stačilo. Zakázala, aby se v domě objevily vůbec nějaké noviny (týkalo se to také New York Times), a když bylo zjevné, že novináři, především fotoreportéři, začali obléhat dům, Lutetia se uchýlila do nejpřísnějšího ústraní jako hindustánská vdova a halasícímu světu ani povytaženou záclonou okna nedovolila dovnitř přístup. Aby se Dane dostal k své matce, musel použít stejné cesty jako za svého dětství: vejít do jiné budovy za rohem, sejít do suterénu, vyjít do uličky a odtud mohl oknem vlézt do bytu vrátného Johna Leslieho. John nebo jeho žena ho vpustili dovnitř a pak zase sklepními dveřmi došel k nákladnímu výtahu. Jako chlapce ho to bavilo, ale příchuť dobrodružství už dnes necítil. Když se ukázalo nezbytí poradit se s advokátem Heatonem, Lutetia na pozvání do jeho kanceláře reagovala skoro stejně, jako kdyby ji pozval, aby se nahá přišla opalovat na střechu.
„Z tohoto bytu vůbec nevykročím,“ pravila v slzách. „Nic, nic mě k tomu nepřiměje!“
A tak vznešený Mohamed přišel k hoře: pro Richarda M. Heatona to byl neméně traumatický zážitek, než by byl pro Lutetii. Heaton byl ztělesněním ideálního, důvěryhodného rodinného advokáta – už postarší, se zarůžovělou pletí a důstojným chováním generálmajora na odpočinku. A stejně jako Lutetie se děsil každé hrozící známky rozruchu. Do domu přišel trochu pocuchaný, poněvadž se musel prodrat mezi dotěrnými novináři, a podle jeho pobouření by se dalo soudit, že se ho pokoušeli připravit i o spodní prádlo.
„Drzí všetečkové,“ zabručel a s radostí přijal sklenku šery a čajové pečivo, které mu Lutetia nabídla. Oči mu plály zlostí a Daneovi trvalo dobrých pět minut, než ho uklidnil.
„Lutetie, v tomhle nejsem zrovna doma,“ pravil posléze. „Neměl jsem příležitost praktikovat trestní právo – už dobrých patnáct let jsem nebyl v soudní síni. To je pěkné nadělení! Dámská krejčová!“ Danea svrběl jazyk a rád by se advokáta zeptal, jestli by se mu celá tahle polízanice víc zamlouvala, kdyby se Sheila Greyová jmenovala Van Spuytenová, poslední výhonek rodu starých holandských osadníků. Ale neučinil to, protože měl silné podezření, že jeho matka bude mít asi stejné názory jako advokát.
„Pane Heatone, povězte mamince to, co jste řekl mně.“
„Proč se mi nepovedlo vašeho otce vyprostit z rukou policie? No, abyste věděla, Lutetie, Ashton nemůže prokázat alibi. Řekl sice úřadům, kde byl v době, kdy… kdy se to přihodilo, ale jeho údaj se jim zatím nepodařilo potvrdit. A proto i nadále zůstává ve vazbě. Inu. Obvinění proti němu vznesené patří k nejvážnějším, které zákon zná – snad jedině s výjimkou obžaloby z vlastizrady, přirozeně, a jedna z posledních, na které si pamatuji, byl proces státu Virginia proti Johnu Brownovi –“
„Pane Heatone,“ pravil Dane zdvořile, ale rázně. Povšiml si, že jeho matka se ovládá s nasazením posledních sil.
„Mluvím trochu nesouvisle, promiňte mi to, Lutetie. Ani vám nedovedu říct, jak velice mě to rozrušilo. Ovšem, přesto že obvinění z vraždy patří k nejvážnějším, obžalovaný se považuje za nevinného, pokud mu jeho vina není prokázána, bohudíky. A já nemám ani nejmenší pochybnost, že v tomto případě chybí jakýkoli takový důkaz.“
„Tak proč se nám nepodařilo dosáhnout Ashtonova propuštění na záruku?“ zeptala se Lutetia nesměle. „Dane mi řekl, že se od vás dověděl, že stát New York dovoluje složit kauci, i když někdo je obviněn z vra – z vážného trestního činu.“
„Vysvětlení je poněkud složité,“ povzdechl si Richard M. Heaton. „Máme smůlu, že nyní panuje nepříznivé klima, myslím politické, co se týče povolování kauce, aspoň tady ve městě. Vy samozřejmě se o tyhle věci nezajímáte, ale před pár měsíci se vyskytl případ jiného, hm, prominentního občana, který zastřelil svou ženu. Po složení záruky ve výši jednoho sta tisíc dolarů byl propuštěn a vzápětí uprchl ze země. A proto soudy a úřad státního zástupce se velice zdráhají povolit kauci v případech závažných trestních činů, už i proto, že noviny tenhle starý případ vyšťáraly a zlovolně se ptají, zda se nyní nebude opakovat.“
„Ale Ashton by něco takového nikdy neudělal,“ bědovala Lutetia. „Richarde, on je nevinen. Jenom viníci se dávají na útěk. Prostě není to fér.“
„Obávám se, že to v tomto případě nepůjde,“ pravil starý právník smutně. „Patrně bychom mohli dosáhnout příznivého soudního rozhodnutí o povolení kauce, jenže je tu jedna potíž…“ Zaváhal.
„Jaká potíž, pane Heatone?“ otázal se Dane ostře.
„Váš otec by toho nerad dosahoval právní cestou. Po pravdě řečeno, zakázal mi o to požádat.“
„Cože?“
„A proč?“ zeptala se Lutetia prostomyslně.
„Proč? Se zřetelem na veřejné mínění považuje za moudřejší, abychom na povolení kauce nenaléhali. Opakuji jeho vlastní slova: ‚Celkem vzato, je to snad i správné. Kdybych byl člověk chudý, neměl bych peníze, abych zaplatil vysokou kauci, která se v případech tohoto druhu určuje. Nechte to plavat.‘ Přiznám se, že od Ashtona McKella jsem tak nerealistický názor neočekával, a také jsem mu to pověděl. Jestliže se bude chovat jako mučedník, nezíská tím nic, pranic.“
Lutetia popotáhla a otřela si nos vyšívaným kapesníčkem. „Ashton vždycky býval člověk zásadový. Ale přála bych si…“ Nato se tiše rozplakala.
Dane se jal matku utěšovat a myslel si, že ani ona, ani advokát vůbec nepochopili jádro věci. A možná že si je neuvědomoval ani sám Ashton. Třebaže jeho otec trval naprosto rozumně na svém, že z vraždy je obviněn neprávem, dopustil se jiného těžkého provinění – že to tiž obcoval s jinou ženou, jak by tomu říkala Lutetia. Nebyl to takový případ, že by opovrhoval svou manželkou, a proto hledal jiné laskající paže, které se mu za úplatu či zdarma nabízely. Ashton svou ženou nepohrdal – naopak, on Lutetii miloval. Jenže to bylo něco podobného jako milovat křehký výtvor z jemného porcelánu – stačil slabý náraz, aby se v porcelánu objevila prasklina. A on mohl za to, že tento jemný výtvor popraskal, a měl proto špatné svědomí – věděl, že je vinen.
Dane šel navštívit svého otce. Starší McKell vypadal jako dutá reprodukce sama sebe a Daneovi se dělalo nevolno, když na něj hleděl.
„Jak se máš, synu? A co maminka?“ otázal se Ashton měkce tónem, jaký Dane od něho ještě jaktěživ neslyšel.
„Docela dobře. Ale hlavně jak se daří tobě, táto?“
„Prožívám sen a brzy se z něho proberu. A pak budu vědět, že bdím – že to, co bylo předtím, byl pouhý sen. Tak nějak to je, synu.“
Chvíli hovořili o Lutetii, o tom, jak těžce si zvyká na svůj naruby obrácený svět. Konečně se Dane dostal k vlastnímu účelu své návštěvy. „Tati, chtěl bych od tebe slyšet všechno, co jsi tu noc dělal, kde jsi byl a tak. Podrobně, tak jak jsi to řekl policii.“
„Když si to přeješ, Dane,“ povzdechl si starší muž, a po chvilce začal: „Do ateliérového bytu jsem došel krátce před desátou – na silnici došlo k dopravní nehodě, takže taxík musel jet objížďkou, jinak bych byl přijel dříve. V tuhle dobu už nebývá velký provoz.“
Krátce před desátou. Pár minut předtím on sám odešel z bytu a to byla Sheila ještě naživu.
„Dlouho jsem se nezdržel. Byla hrozně rozrušená, ale nechtěla mi povědět, co se stalo.“
Dane se sklonil nad blokem, kde si psal poznámky, aby nebylo vidět, jak mu v obličeji zacukalo. „Jak dlouho ses u ní zdržel, táto? Pověz mi to pokud možno přesně.“
„Téměř vzápětí mě požádala, abych odešel, a já poslechl. Zdržel jsem se u ní maximálně několik minut. Řekněme, že jsem odešel tři minuty po desáté, rozhodně to nebylo později.“
„A kam jsi potom šel?“
Ashton klidně odpověděl: „Byl jsem trochu rozrušen. A proto jsem se potřeboval projít.“
„Kudy jsi šel? Jak dlouho ses procházel?“ A proč jsem se ještě nezeptal na to, co ho tak rozrušilo? Protože to vím, říkal si Dane v duchu.
„Dobře si nevzpomínám. Myslím, že jsem nechodil dlouho. Vím, že jsem se potom zastavil v nějakém podniku –“
„Jak se jmenoval?“
„To nevím. Objednal jsem si drink a rozmlouval s výčepním, to je všecko.“
„A opravdu si nevzpomínáš, kde je ten podnik?“
„Ani přibližně ne, třebaže mi v hlavě nějak pořád straší První avenue. Namouvěru to nevím. Někde u Šedesáté ulice nebo tak nějak – aspoň mám ten dojem. V postranní ulici. Prostě jsem si na to nedával moc pozor.“ Slabounký úsměv mu přeletěl po tváři. „Škoda, teď by se mi to náramně hodilo.“
„Nevšiml sis, jak se jmenoval?“
„Zřejmě jsem to zapomněl. Sám dobře víš, že mnoho těch malých lokálů žádné zvláštní pojmenování nemá. Prostě jen Výčep.“
„Máš tušení, jak dlouho jsi tam zůstal?“
„Dost dlouho. Rozhodně déle než jen několik minut. Vzpomínám si, že když jsem vyšel, pokračoval jsem potom ještě kus pěšky a nakonec jsem chytil taxík –“
„Jméno taxikáře nebo číslo jeho vozu asi taky neznáš.“
„Kdepak. Ani nevím kdy, kde nebo v které ulici jsem vystoupil. Pamatuji se, že to bylo několik domovních bloků od mého domu, protože jsem se najednou potřeboval nadýchat čerstvého vzduchu. Domů jsem došel pěšky.“
„A nevzpomínáš si aspoň, kdy jsi přišel domů?“
„Nemám o tom nejmenší tušení, Dane.“ Dane věděl, že matka to také neví, protože, když se jí na to zeptal, odpověděla: „Dověděla jsem se, že se tvůj otec vrátil, až když jsem se časně ráno probudila.“
„Synu, obávám se, že s těmi informacemi, co jsem ti dal, mnoho nepořídíš.“
Dane hodlal se svým otcem ještě hovořit o vráceném cigaretovém pouzdře a dokonce zamýšlel přivést na přetřes svou známost se Sheilou Greyovou, jenže v té chvíli přišel dozorce a ohlásil, že je konec návštěvy. Na ulici páchly výfukové plyny, ale po návštěvě ve věznici mu vzduch venku připadal lahodný a čistý.

Navštívil policejní ředitelství, kde ho přijal pomenší muž, s hustým šedivým knírem, který vedl vyšetřování případu Greyová. Byl to policejní inspektor a jmenoval se Queen.
„Račte se posadit, pane McKelle,“ pravil inspektor Queen a hlavou ukázal na křeslo s koženým sedadlem, „a vyslechněte kázání. Musíme se opírat o nepřímé důkazy – a závažné nepřímé důkazy svědčí proti vašemu otci. Balistická expertiza ukázala, že smrtící střela byla vypálena z revolveru, který patří vašemu otci, jak přiznal – není ovšem důležité, jestli se k majetnictví zbraně přiznává či popírá: při koupi zbraně podepsal registrační list. Na místě činu se podle své výpovědi zdržoval několik minut předtím, než padl osudný výstřel, který zaslechl seržant ze 17. revíru v telefonu. A třebaže obžaloba nemusí prokazovat motiv, je lepší, jestli může s nějakým vyrukovat. A váš otec má motiv jako hrom. Tak tomu bývá vždycky, když nějaký mužský má pletky se ženou, která není jeho manželkou – promiňte, že vám to říkám takhle bez ubrousku, ale je tomu prostě tak. A jediné, co nám na vyvrácení téhle verze nabízí, je, že byl v nějakém lokále. V kterém a kde a kdy tam byl, to nám ovšem říct nedovede.“
Dane se v duchu ptal, co by tenhle šlachovitý detektiv asi řekl, kdyby mu vyprávěl o tom převleku a o impotenci obviněného. Podle všeho by mě vyrazil ze dveří, že se mu pokouším vykládat před obědem špatné vtipy.
„Snažili jste si ověřit jeho tvrzení, inspektore?“
Inspektor vybuchl: „Lidi mě často dovedou dopálit. Vám to prominu, protože jde o vašeho otce a rozrušený člověk má mlhu na mozku. Rozmilý pane McKelle, snad si nemyslíte, že nám vyplácejí prémie za každého obviněného, který je postaven před soud? Jako třeba za liščí ohony v drůbežářském okrese? Samozřejmě že jsme to prověřovali. A zatraceně jsme se o to snažili. Máte vůbec nějakou představu, kolik je výčepů na každém čtverečném kilometru ostrova Manhattan? Mám tady celý štos hlášení a vždycky, když se na něj kouknu, zvedá se mi z toho žaludek.
Zkontrolovali jsme všecky lokály nejen v nejbližším okolí První avenue a Šedesáté ulice, ale pročesali jsme celou oblast vnitřní East Side hustým hřebenem. Nikdo – opakuji, vůbec nikdo – si nepamatuje, že by ho toho večera viděl. Moji lidé měli jeho fotografii, ale ani toho večera, ani kdy jindy vašeho otce v žádném lokále neviděli. Jaký další postup mi navrhujete? Je mi líto, pane McKelle, ale jediné, co vám můžu poradit, je, abyste sehnal pro svého otce nejlepšího obhájce ve věcech trestních, kterého se vám podaří získat.“
Dane McKell nevěděl, co policie dokáže či nedokáže ověřit, ale zato věděl, co musí udělat sám. Musí vypátrat ten výčep, kde se jeho otec zastavil na skleničku. Vrátil se do domu svých rodičů, prolistoval rodinné album a vyzbrojen fotografií svého otce nasedl do svého MG.
Projížděl postupně jednou ulicí za druhou. Vycházel z teorie, že policie si vyložila „lokál“ moc úzce; a snad se otec v rozrušení také zmýlil a uvedl jiné okolí. Policie zkontrolovala všechny lokály vnitřní East Side, on sám propátrá širší okruh.
Navštívil výčepy, bufety, restaurace, kde se podávaly minutky či rybí speciality nebo opékaná masa – lokály tmavé a světlé, staré i nové. „Viděli jste někdy tohoto muže? Víte to jistě? Prý se u vás čtrnáctého září zastavil na skleničku někdy mezi desátou večer a půlnocí.“
V jednom šerém bistru se přihodilo něco, co mohl očekávat.
„Jasně,“ řekl výčepní. Dane zpozorněl. „Zrovna tady je. Jerry? Hledá tě nějaký chlápek.“ Jerry se podobal Ashtonu McKellovi, pokud by se tento ovšem holil jednou za tři dny a naléval se v hospodách čtvrtého řádu grogem.
Dane narazil na další stopu v hostinci na nároží Šedesáté osmé ulice, blízko Druhé avenue. Výčepní se koukl na fotografii Ashtona McKella a zabručel: „Kdopak je to, nějakej pracháč, po kterým chce každej dědit?“
Dane byl už unaven. „Jak to myslíte?“
„No jo, ta holka.“
„Jaká holka?“
„Nejedete v tom spolu? Nejdřív příde vona, pak vy. Hezká kočka. Před chvílí vocaď vystřelila. Depak, nikdá jsem tohohle páprdu neviděl a nemlich tohle jsem taky řek té buchtě.“
Takže kromě něho chodila po hospodách ještě nějaká dívka s fotografií Daneova otce! Silně pochyboval, že je to policistka. Ženu by na tuhle práci sotva posílali a navíc tahle fáze vyšetřování byla uzavřena, jak mu řekl inspektor. Nestýkal se otec se dvěma ženami? Daneovi teď bylo jedno, jestli měl třeba celý harém. Proč se do toho vůbec vměšoval? Pomohl svému otci do vězení a nyní ho musel zase dostat na svobodu. Na ničem jiném teď nezáleželo.
Záhada se brzy vysvětlila. Dane vyšel z bílo růžové hostinské místnosti zaplněné štíhlými muži v oblecích těsně přiléhajících k tělu a vstoupil do vedlejší růžovobílé místnosti zaplněné ženami trochu příliš nalíčenými, které si jej zvědavě měřily. Výčepní stál za pultem a částečně ho zakrývala žena, která mu něco ukazovala.
„Kdepak, slečinko,“ říkal. „Čtrnáctého září tady nebyl, ani kdy jindy.“
Dane k ní přistoupil: žena se otočila a oba se téměř srazili.
„Judy!“
Před ním stála Judy Walshová, otcova osobní sekretářka. Nezahlédl ji od oné osudné noci a předpokládal, že vysedává v McKellově kanceláři.
„Co tu děláte, Dane?“
„Zřejmě totéž co vy. Snažím se prokázat tátovo alibi.“
Odvedl ji do boxu a objednal piva.
„Jak dlouho už?“ zeptal se.
„Mám dojem, že aspoň deset let běhám po hospodách,“ odpověděla nevesele. „Prostě nevěděla jsem, co jiného dělat. A nemohla jsem zůstat sedět s rukama složenýma v klíně.“
Dane kývl na souhlas – sice neznal celou její osobní historii dopodrobna, ale aspoň v obrysech. Starší McKell nabídl Judith Walshové zaměstnání ve chvíli, kdy jí hrozil osud převážné většiny dívek její společenské vrstvy – co nejdřív se dostat pod čepec a pak se protloukat životem, jak se dá. Ashtonovu důvěru nezklamala, stala se jeho pravou rukou a on ji také štědře odměňoval.
„Koukejte, Judy, táhneme oba za stejný provaz,“ pravil Dane. „Takže se dáme dohromady. Kde všude jste byla?“
„Udělala jsem si seznam.“
„Já taky. Když jsme dva, práce nám půjde rychleji od ruky. Určitě to místo najdeme.“
Judy nechala nedopité pivo na stole a zvedla se. „Ztrácíme čas, Dane. Pustíme se zas do práce.“
Obcházeli hospody ve dne i v noci; zanedlouho chodili jako náměsíčníci. Fotografie byly celé ohmatané a měly oslí uši.
Bylo zajímavé pozorovat, jak obvinění, které potvrdila velká porota, zapůsobilo na lidi, které Dane znal. Dívka, která ho pronásledovala už od jara a telefonovala mu několikrát týdně, jako by zmizela z povrchu zemského. Přátelé měli pojednou stále naspěch a stačili s ním prohodit nanejvýš pár vět. Ale na druhé straně, starý plukovník Adolphus Phillipse, bratranec Lutetie, se objevil v McKellově bytě poprvé od pohřbu Lutetiiny tety – cestou k domu se na chvíli zastavil, aby holí zapudil nějakého dotěrného fotoreportéra – a oznámil, že dal matčiny šperky do zastavárny a částku deseti tisíc dolarů, kterou takto získal, nabídl jako odměnu za dopadení a odsouzení „skutečného pachatele“, jak prohlásil: Dalo to hodně práce mu rozmluvit tuto štědrou nabídku, poněvadž ty peníze nepotřebovali.
Když přišel první listopad, Dane a Judy stále ještě stáli s prázdnýma rukama. Nicméně nepochybovali, že Ashton McKell jim řekl pravdu.
A v úterý dne prvního listopadu bylo v zaplněné soudní síni za předsednictví ctihodného soudce Edgara Suareze zahájeno hlavní líčení proti obžalovanému Ashtonu McKellovi.

Ve středu, po dalším bezvýsledném pátrání, které ukončili, teprve až přišla zavírací doba, Dane se nedal odbýt a odvezl Judy domů. Vypadala unaveně a měla kruhy pod očima. Dane zastavil na konci West End avenue a řekl: „A teď si vezmete nějakou pilulku na spaní, milá slečno, a hajdy do postele.“
„Ne,“ řekla Judy. „Ještě si musím zkontrolovat místa, co jsme dneska večer navštívili, se seznamem výčepních koncesí, který mám nahoře. Musím mít jistotu, že žádnou hospodu jsme nevynechali.“
Zapotácela se a Dane ji podepřel. „No tak! Radši vás doprovodím nahoru a pomůžu vám s tou kontrolou. A pak honem na kutě.“
Byl v jejím bytě poprvé. Byl zařízen střízlivě a účelně, v obývacím pokoji spatřil kvalitní reprodukční soustavu hi-fi a vedle na poličkách rozsáhlou diskotéku.
„Dávám do toho všechny své peníze,“ usmála se Judy, když si povšimla jeho tázavě povytaženého obočí. „Jsem asi nějaká frustrovaná hudební umělkyně či co. Co máte rád?“
„Klasiku,“ odvětil Dane.
„To je báječné! Třeba si můžeme někdy večer poslechnout pár kouzelných nahrávek – totiž, až tohle všechno budeme mít konečně za sebou.“
„Velice rád.“
„Mám povícero nádherných starých desek, osmasedmdesátek. Znáte Beethovenovy symfonie, jak je ještě před válkou nahrála Vídeňská filharmonie pod taktovkou Felixe Weingartnera? Podle mého názoru je to absolutně vrcholné provedení…“
Zkontrolovali oba seznamy a zjistili, že v dané oblasti nevynechali žádný podnik oprávněný k čepování lihových nápojů. „Takže to bychom měli,“ řekla Judy a odložila tužku. „To je divné. Jako by mě únava přešla –“
Dane ji vzal do náruče a políbil na ústa. Překvapeně vydechla a potom jeho polibek opětovala.
Později si řekl, že k tomu muselo nevyhnutelně dojít. Jak dlouho si už vlastně byli navzájem sympatičtí? Zdálo se mu, že od prvního pohledu, když se před léty spolu setkali. Její věčně dobrá nálada, upřímnost a otevřenost až neženská ho přitahovaly. Proč si to neuvědomil dřív? Kam se nyní poděla vášeň, kterou pociťoval k Sheile Greyové? Byla jen vzpomínkou ze zašlé minulosti. Byl opravdu natolik citově indiferentní anebo to, co k Sheile pociťoval, vlastně ani láska nebyla?
Ale právě tak náhle, jak Judy sevřel do náruče, ji od sebe odstrčil a utekl z jejího bytu. Byla zmatena, ale víc unavena než zmatena. Když ulehla k spánku, napadlo ji: má výčitky svědomí, že by se cítil šťasten, zatímco jeho otec je v téhle nepříjemné situaci… Dane má prostě takovou zvláštní povahu.
Začali dodržovat určitý denní rozvrh. Přes den chodili do soudní síně, večer a v noci pátrali dál po záhadném hostinci a jeho neviditelném výčepním. Mezitím se vždycky někde zastavili, aby chvatně něco pojedli. Judy si uvědomila, že se k ní chová s určitou rezervou i když občas jako by se vrátilo ovzduší těch několika málo minut, které spolu prožili oné noci v jejím bytě.
Jenže byly to jen odlesky krásné vzpomínky, takže se jí zdálo, že si to opravdu jen vysnila.
Do města vtáhl nehostinný podzim. Na nárožích manhattanských ulic bylo cítit kouř stoupající z kamínek, kde se pekly kaštany. Procházeli výstavnými a čistými, zchátralými a špinavými ulicemi, kolem elegantních hotelových domů a zašlých činžáků, a pokračovali v pátrání. Jejich námaha zatím nepřinesla sebemenší ovoce.
Hlavní přelíčení se dostávalo do vrcholné fáze. Málokterý obviněný z vraždy se mohl pochlubit tolika svědky, kteří přišli dobrovolně vypovídat, aby potvrdili dosavadní bezúhonnost Ashtona McKella. Jenže Dane, právě tak jako Judith Walshová a Richard M. Heaton, věděl, jak malou váhu mají tato svědectví. A nejlépe to ovšem věděl Robert O’Brien, zkušený obhájce, kterého přivedl Heaton. Státní zástupce klidně mohl znovu citovat slova žalobce z případu Richarda Savageho („Pánové porotci, mějte na paměti, že pan Savage je muž mnohem významnější než kdokoli z vás či já, že nosí mnohem lepší a dražší obleky než kdokoli z vás či já, ale pánové, porotci, dává mu to právo, aby kohokoli z vás či mne proto usmrtil, pánové porotci?“), aby každý okamžitě pochopil, jak nepatrnou cenu mají veškerá hezká slova všech těch lidí s vybranými způsoby.
„Jaké má můj otec šance?“ otázal se Dane O’Briena. Advokát se mu podíval do očí a řekl: „Prabídné.“ Kdyby řekl něco jiného, Dane by mu nevěřil.
Judy se rozplakala. „Snad se dá ještě něco podniknout, dřív než bude pozdě,“ bědovala. „Neměli bychom najmout nějakého soukromého detektiva, Dane?“
„K čemu?“ Dutě se zasmál. „Každý se honem vykroutí. Najít někoho, kdo by si vzal peníze, by ovšem nedělalo těžkosti, jenže…“ A pojednou mu něco blesklo hlavou.
Jméno muže, kterého potkal na literárním večírku v hotelu Algonquin. Psal detektivky pro peníze, ale i proto, že ho to bavilo… o jeho koníčku se vyprávěly různé historky a mnohé zněly téměř neuvěřitelně. A jeho otec měl být u policie…
„Dobrý bože!“ zvolal Dane. „Ten starý policejní inspektor, s kterým jsem hovořil na policejním ředitelství – to je jeho otec!“
„Čí je to otec?“ Hleděla na něj Judy vyjeveně. „Teď vím, koho do toho zapřáhneme!“
Šli vyhledat Elleryho Queena.

Elleryho našli v soukromém pavilónu Švédsko-norské nemocnice v Murray Hillu.
„Holt my Švejdové umíme potlučené lyžaře zase postavit na nohy,“ mile poznamenal dr. Johanneson a poklepal na sádrové obvazy, v nichž vězely nohy jeho pacienta.
„Není divu,“ zamručel Ellery, „když jste ty zatracený prkýnka vynalezli. A nemusíte se takhle culit. Můžu vám sdělit, že my Queenové jsme si lámali hnáty civilizovanějšími způsoby v dobách, kdy vaši barbarští předkové na Gotlandu ještě tesali runy!“
Byl to příjemný nemocniční pokoj se stěnami vymalovanými světle okrovou barvou. Ellery se zvědavě díval na své dva mladé návštěvníky. „Letos mám smolný rok,“ postěžoval si. „Odjel jsem do Wrightsville, abych si tam v horách trochu zajezdil, a zrovna na potvoru tam přijel filmový štáb natáčet nějaké zimní záběry. Náhodou znám režiséra a ten mě přemluvil, abych dělal statistu. Namontovali kameru na závodní sáně, ale bob se najednou rozjel a vzal si mě na mušku, zrovna když jsem předváděl krásnou kristiánku. Víte, ani mi tolik nejde o tu nohu, kterou mi přerazily sáně, ale štve mě ta druhá noha, kterou jsem si zlomil v lyži! Jak jste daleko se svým románem, MeKelle? Vzpomínám si, že když jsme se posledně setkali, říkal jste, že se chystáte psát něco nového.“
Ellery seděl v křesle a nohy v objemných sádrových obvazech spočívaly na podušce. Každého jitra byl pomocí kladky zvednut z postele a večer byl zase do postele stejným způsobem spuštěn. Knihy, magazíny, tabák, ovoce, psací potřeby, láhev vína, telefon ležely na dosah jeho ruky. Nechybělo ani tlačítko na dálkové ovládání televizoru.
„Nepřišel jsem kvůli svému románu,“ odpověděl Dane.
„Takže se to může jedině týkat vašeho otce.“
Dane zachmuřeně přikývl.
„Sledoval jsem ten případ,“ přejel očima návštěvníky. „Jenže v novinách všechno nestojí. Vypravujte mi, co se stalo.“
Dane mu řekl všechno – všechno, jenom o tom, jak napadl Sheilu, pomlčel. Nato se ujala slova Judy a podrobně vyprávěla, jak neúspěšně pátrali po hospodě a výčepním; jedině on mohl Ashtonu McKellovi potvrdit alibi, které tak zoufale potřeboval.
Ellery naslouchal, činil si poznámky, kladl otázky. Pak se zaklonil v křesle a ponořil se do myšlenek. Rozhostilo se dlouhé ticho. Zvenčí sem jen tlumeně doléhaly různé zvuky – hukot vysavače, cinknutí příboru o talíř, chraplavé volání z ampliónu na chodbě… Zdálo se, že Ellery spí s otevřenýma očima. Dane si přál, aby také mohl usnout a spát třeba i sto let, aby při probuzení poznal, že soudobé události už přešly do neškodných stránek historie.
Pojednou Ellery řekl: „Jediná otázka. Všechno na ní závisí:“
„Ovšem, pane Queene,“ poznamenala Judy. „V kterém lokálu se pan McKell zastavil?“
„Ta ne. Je věru divné, že tuto otázku mu nikdo nepoložil. Je jádrem věci pro případ a může být rozhodující…“ Odmlčel se.
V té chvíli vstoupila půvabná světlovlasá sestra. Zdálo se, že je zklamána, že pacient má návštěvu, usmála se na Elleryho a hned zase z pokoje vyšla. Usmívající se Ellery zvedl telefon, představil se jménem a číslem pokoje domácí ústředně a požádal, aby ho spojili s policejním ředitelstvím.
„Prosím inspektora Queena… Tati?… Ne, mám se prima. Tati, je u mne Dane McKell… Já vím, říkal mi to. Musíš pro mne něco udělat. Chci hovořit s jeho otcem… Moment! Mám otázku, na kterou mi může odpovědět jen pan McKell a se státním zastupitelstvím to budeš muset nějak zařídit… Ale jdi, tati, určitě to půjde. Dnes je sobota, líčení bylo odročeno a precedenčních případů se najde habaděj… Samozřejmě, je to hrozně důležité, jinak bych tě o to nežádal. Takže ano?… Zavolám ti večer, jako obvykle.“
Otočil se k návštěvníkům. „Vidíte, člověk bez protekce nesvede nic. Poslužte si, slečno a pane. Ovoce? Víno? A pokud jde o ten váš román, McKelle…“
O půldruhé hodiny později pravil: „Herdek, Dane, na tom přece vůbec nesejde, jestli v té tůni u starého lomu jsou ryby nebo v ní neplave ani pulec. Pokud si Jerry myslí, že tam chytí ryby, je všecko v pořádku. Čili v té třetí kapitole…“ Někdo zaklepal na dveře. „Dále!“
Dveře se otevřely a spatřili Ashtona McKella mezi dvěma detektivy – první měl prošedivělé vlasy a druhý vypadal jako boxer Sugar Ray Robinson.

Oknem se linul pruh sluneční záře na obličej staršího McKella a Daneovi připadal jeho otec ještě bledší a vyhublejší, než když ho viděl ve věznici Tombs. Připadal si skoro, že sní, když položil ruku otci na rameno, zatímco Judy sevřela jeho volné zápěstí a radostně opakovala: „Och, pane McKelle, pane McKelle.“ Oba detektivové se bavili s mužem v gypsu.
„Ellery, ty jsi ale pěkný nešika,“ pravil šedovlasý, „takhle se zmrzačit. To ses mohl rovnou přihlásit na ragby.“
„Nech na hlavě, Piggotte,“ odvětil Ellery přívětivě, „a kéž tvé končetiny dobrodiní dlahy nikdy nepoznají. Zillie, pročpak vám dali denní službu?“
Druhý detektiv se zazubil a řekl: „Fakt, inspektor mi většinou dává noční šichty, prej se ve tmě ztratím.“ Jeho hnědé zápěstí bylo spojeno pouty se zápěstím Ashtona McKella.
„Tak vám, pánové, děkuji za návštěvu,“ pravil Ellery. „A teď byste mohli počkat venku.“
„Hm,“ pravil detektiv Piggot.
„Víš přece, že tohle nejde, Ellery,“ odpověděl detektiv Zilgitt.
„Vůbec jsme tu neměli bejt. Jak jsi to skoulel?“
„Na tom nesejde. A Piggie, měl by sis drobet zopakovat právní předpisy. Bylo mi dovoleno pohovořit s panem McKellem z pověření jeho obhájce. Takže tím na mě je delegováno právo hovořit s ním mezi čtyřma očima.“
„Ježkovy oči,“ ozval se Piggot. „Takže i se zlomenýma nohama na sebe bereš plnou odpovědnost?“
„Ano, přebírám.“
„No, pro každý případ, najdeš nás přede dveřma.“ Zilgitt odemkl pouta a detektivové vyšli z pokoje.
Ashton McKell si s Ellerym potřásli rukama. „Sice nevím, o čem chcete se mnou hovořit, pane Queene, ale v každém případě jsem rád, že jsem se na moment dostal ven. Skoro se mi zdá, že sedím za mřížemi už dvacet let.“
„Dane, slečno Walshová, povězte panu McKellovi, co jste podnikali.“
Ash McKell mlčky naslouchal Daneovu vyprávění, ale tvářil se přitom trochu zmateně. „A pan Queen ti chce položit jednu strašně důležitou otázku, tati. Proto jsi tady.“
„Z toho, co j sem slyšel,“ řekl Ellery, „a předpokládám, že jsem slyšel opravdu všechno, co se stalo, můžeme považovat za samozřejmé, že policie určitá místa opravdu důkladně prohledala – byt slečny Greyové, váš byt, pane McKelle, vaši kancelář a tak dále.“
Ashton McKell se tvářil zmateně.
„Nicméně,“ pokračoval Ellery, „o jedné věci se nikdo nezmínil. Každou středu přece nechodil na návštěvu k Sheile Greyové Ashton McKell – ale doktor Stone. Bylo to tak pokaždé?“
Vězeň pomalu kývl na souhlas. Dane vypadal sklíčeně.
„Do continentalu nastoupil Ashton McKell a z auta vystoupil doktor Stone. Cestou od Kriketového klubu ke garáži na Park avenue se s pomocí obsahu černé brašny Ashton McKell přoměnil v doktora Stonea. A potřeboval bych znát odpověď na otázku, kterou, jak se zdá, nikoho nenapadlo vám položit – pane McKelle, kam se poděla vaše černá brašna?“
Daneův otec se díval vyjeveně. „Budu o tom muset přemýšlet… Záleží na tom, pane Queene?“
Ellery pleskl dlaní do sádrového obvazu. „Jestli na tom záleží!“ zvolal. „Policie brašnu zřejmě nenašla, jinak by byla předložena u soudu jako doličný předmět obžaloby… O doktorovi Stoneovi nepadlo jediné slovo – brašnu nikdo neidentifikoval, nikdo nedosvědčil, že doktor Stone jednou týdně navštěvoval byt slečny Greyové, nikdo se vás nepokusil jako „doktora Stonea“ identifikovat, nemluvilo se o tom, že by „doktor“ byl na místě činu přítomen a tak dále. Nejenomže policie nenašla brašnu, kde jste měl pomůcky k maskování, ale vůbec vás s nějakou brašnou neuváděli ve spojitost. Mám dojem, že váš převlek byl dokonalý. Snad až nadmíru dokonalý. A proto se vás ještě jednou ptám: Kam se ta brašna poděla?“
Ashton zavrtěl hlavou, spustil se na židli a dlaní si zastínil oči.
„Budeme postupovat krok za krokem,“ pravil Ellery. „Té noci, když jste přiletěl z Washingtonu, jste brašnu měl?“
„Ano. Vzpomínám si, že jsem ji držel v ruce, když jsem vešel do bytu k Sheile – k slečně Greyové. Zdržel jsem se jen velice krátce. Měl jsem… Ano, měl jsem brašnu, když jsem z bytu odešel. Vzpomínám si, že jsem si ji na ulici přendaval z ruky do ruky – nesl jsem také cestovní brašnu. A měl jsem ji ještě v tom baru. Vzpomínám si na to, poněvadž jsem černou brašnu položil na stoličku vedle sebe.“
„Pamatujete si, jestli jste ji donesl domů?“
„Když jsem přišel domů, brašnu jsem už neměl. Tím si jsem jist. Že bych ji nechal v baru? Ne… vzpomínám si, jak jsem ji při odchodu bral… Domů bych brašnu nevzal. Obvykle byla uzamčena v mém pokoji v Kriketovém klubu. Ale v tu dobu jsem byl blíž nádraží Grand Central –“
„Grand Central,“ pronesl Ellery tiše.
Ashton na něj vytřeštil oči. „Říkal jsem Grand Central, viďte? Tady vidíte, jak je paměť nespolehlivá! Přirozeně, to je ono! Uložil jsem ji do úschovny zavazadel. Když jsem vyšel z baru, celý ten kus cesty jsem šel pěšky až na Grand Central! A jako by mi to někdo z hlavy vygumoval!“
„Kde máte lístek z úschovny?“
„Patrně ještě bude v obleku, co jsem měl na sobě, když jsem přišel v noci domů.“
Dane řekl zvolna: „A jak je možné, že jej nenašla policie, když tvé obleky prohledávali?“
„Nad tím teď nedumejte, Dane,“ pravil Ellery úsečně. „Zavolejte hned domů své matce. Ať se po tom lístku podívá.“
Telefon vzala hospodyně, stará Margaret.
„Paní McKellovou nemůžu zavolat,“ protestovala Margaret. „Nesmí být rušena, ani kdyby se nevímco dělo, pane Dane.“ Vyrozuměl, že jeho matka uzamkla dveře chodby vedoucí k jejím pokojům – ložnici, koupelně a salónu – a vydala přísné zákazy, že jídlo se jí má dávat na servírovací stolek u dveří, že si nepřeje nikoho vidět a nebude brát telefon.
„Maggie, dobře mě poslouchejte. Toho rána, když jsme se dověděli tu zprávu o slečně Greyové, našla jste něco v tátově pokoji? Anebo snad jste později našla…“ Chystal se říct „žlutohnědý oblek“, ale stará Margaret ho přerušila. „Telefon, pane Dane,“ zašeptala. „Může bejt napíchnutej.“ Dane byl zaražen – vůbec na tuto možnost nepomyslel. Že by Margaret o tom obleku věděla a lístek z úschovny zavazadel opravdu našla?
Překvapeně vyslechl tři další slova a potom Margaret zavěsila. Položil sluchátko a řekl: „Matka nebere telefon a Margaret má strach, že může být odposloucháván. Ale myslím si, že to ví. Řekla mi ‚Zajděte za Bridey‘ a položila sluchátko. Tati, máš tušení, koho myslela?“
„To bude její mladší sestra, Bridget Donnellyová. Její manžel kdysi u mě pracoval.“
„Nic nechápu.“
„Nic chápat nemusíte, Dane,“ pravila Judy. „Prostě udělejte, co vám Maggie řekla. Zajděte za Bridey.“
„Slečna Walshová má pravdu,“ řekl Ellery. „A hoďte sebou, Dane. Já nevím, jak dlouho ještě mi ti dva dobráci tam venku dovolí, abych vašeho otce hlídal.“

Ramon ho bentleyem odvezl do Chelsea. Paní Donnellyová bydlela v bytě jako klícka, v domě s pískovcovou fasádou. Byla poněkud tělnatější verzí Margaret.
„Pan Dane McKell, říkáte?“ Uvedla ho do salónu vyzdobeného litografiemi sv. Vavřince a Svatého srdce. „To může být pravda, ale také nemusí.“
Nenapadlo ho, že bude muset prokazovat svou totožnost. „Koukejte se, paní Donnellyová, mám hrozně naspěch.“ Vysvětlil jí své poslání.
Jenže Bridey Donnellyová se nedala přesvědčit jen tak snadno. „Volal jste mé sestře Margaret a zeptal se jí na něco, co je důležité pro vašeho otce, ať ho svatí uchrání od všeho zlého, copak se za něj ve dne v noci pořád nemodlím? A potom vám Maggie povídá ‚Zajděte za Bridey‘ a vy si myslíte, že ona mi něco dala. Tak mi tedy řekněte, co by to asi mohlo být, pane Dane McKelle, jestli jím opravdu jste.“
Starost o Daneova otce zřejmě neuspala její irskou opatrnost. „Žlutohnědý oblek?“ pravil Dane.
Zavrtěla hlavou. „Nevím, o čem mluvíte.“
„Lístek z úschovny? Zavazadlo? Grand Central?“
„Samá voda. Mluvte dál.“
Už měl pomalu chuť ji uškrtit. „Černá brašna!“
Sotva ta slova vyřkl, otočil se a kývla na něj, aby ji následoval. Zvolna došli k ložnici, kde zrcadlo stále ještě zdobily uschlé palmové listy z Květné neděle.
„Jste mladší než já a taky šikovnější,“ řekla Bridget Donnellyová. „Je to pod postelí.“
Pod postelí našel pouze odřený starý kufr. Vytáhl jej ven. „Je zamčený.“
Když otočil hlavu, kostnatým prstem ho klepla do čela. „Koukejte jinam,“ nařizovala paní Donnellyová. „Vy jste ještě mladík a já jsem stará vdova.“ Spodničky zašustěly. „Tady je,“ přes rameno mu podala starobylý klíček zavěšený na zavíracím špendlíku. Kufr odemkl a otevřel víko. „Počkejte, já sama,“ řekla vdova a zvedla katolickou bibli z Douai (L. P. 1609), která vážila dobrých dvacet liber. Pod biblí ležely nějaké šaty a pod nimi se objevila černá kožená brašna.
Povstal a koktavě začal děkovat. „Tohle si můžete nechat od cesty, mladíku. My dobře víme, čí chleba a sůl jsme jedli celých třicet let, Maggie a já a můj nebožtík Tom. A teď už jděte a ráda uslyším v rádiu, že váš dobrý tatínek je zase v pořádku.“
Dane ji vtiskl polibek na ústa. Paní Donnellyová ho s úsměvem uhodila přes ucho, v němž mu ještě zaléhalo hodnou chvíli, když se vracel do nemocnice.

Celá epizoda trvala necelé tři čtvrti hodiny. Detektivové na chodbě koukli na brašnu, kterou nesl, neřekli však ani slovo. Dane vešel do pokoje a s úlevou si oddechl.
Ellerymu se zatřpytilo v očích, když uviděl brašnu. „Dane, jste pašák! A teď se do toho dejte, pane McKelle.“
Daneův otec otevřel brašnu a hbitě rozložil její obsah na Elleryho noční stolek. Začal se líčit a lepit si vousy.
„No tohle, k čertu!“
Ellery se tiše zasmál, když zaslechl Daneův výkřik. Judy zatím do malého fotoaparátu dávala bleskovou žárovku.
„Povím vám to v kostce, Dane. Vy, Judy i policie jste hledali nepravého muže. V žádném lokále McKella přirozeně neviděli. Toho večera nevešel do výčepu Ashton McKell, ale doktor Stone.“
Mezitím Ashton vyrobil hezkou vandykovskou bradku; jeho prsty se pohybovaly hbitě a jistě – bylo vidět, že má praxi.
„Byl jsem osel,“ povzdechl si Dane. „A při tom jsem si chtěl hrát na velkého detektiva. Tati, kde ses té noci maskoval?“
„Na pánském záchodku, jakmile jsem vystoupil z letadla,“ odpověděl jeho otec. „Když jsem potom odešel od Sheily a nakonec zabloudil na Grand Central, sundal jsem masku na nádražní toaletě, ale žlutohnědý oblek jsem si nechal. Potom jsem dal černou brašnu do úschovny zavazadel a vrátil se domů. To všechno se mi teď vybavilo. Pan Queen tady zapůsobil jako kyslíkový stan. Čerstvý vzduch odvál všechny pavučiny z mého mozku.“
Když se otočil, neviděli už Ashtona McKella, ale šedovlasého, šedovousého doktora Stonea. Bylo podivuhodné, jak paruka, falešná bradka a několik obratných úprav líčidlem změnily jeho vzezření.
Judy ho posadila na židli a s kamerou v ruce kroužila kolem něho, aby našla nejvhodnější záběr. Prskl blesk, Judy řekla „Pro jistotu ještě párkrát zmáčknu“, vyfotografovala ho z profilu, potom ještě jednou en face a nakonec řekla: „Pane McKelle, vraťte se k dřívější podobě – cítím se náramně divně, když se na vás koukám.“ Ashton McKell si sundal paruku, brýle a bradku a zase vypadal jako dříve. Potom slyšeli, jak zamumlal: „Jak jsem se jen mohl zamotat do téhle komedie?“
„To je klasická otázka, pane McKelle,“ podotkl Ellery suše. „Jak dí Walter Scott Ó, jak tenké as předivo musí tkát, ten kdo lišáčky si hodlá počínat a tak dále. Takže to bychom měli. Dane, zavolejte oba pány.“
Když detektivové odvedli vězně, Ellery máchnul rukou. „A teď mě poslouchejte, vy dva. Rozběhněte se po hospodách. Já zatím zavolám Boba O’Briena a pokusím se ho umluvit, aby soudce Suareze a státního zástupce zkusil přesvědčit, že potřebuje čtyřicet osm hodin odklad – v nejhorším by snad stačilo čtyřiadvacet. Myslím, že se nám povede líčení odročit. O’Brien to určitě zvládne.“
Když odešli, Ellery se zaklonil v křesle a zazvonil na sestru. Cítil se navýsost potěšen.
Když do pokoje vešla půvabná plavovláska, prohlásil. „Jsem utahaný jako kotě, Kirsten. Zahrajte na gramo nějakou hezkou desku, oloupejte mi grapefruit a přísahejte mi, že toho dne nebo toho večera, až mi sundají gyps, nebudete zadaná.“
„Prosím?“ zeptala se dívka rozpačitě.
„Vysedávat pořád v křesle! Člověku z toho šplouchá na maják. Co bych za to dal být Mycroftem Holmesem!“
„Pane Queene, já neporozumím –“
„To nevadí, Kirsten. Naučte mě švédsky. Znám zatím dvě slova akvavit a snus. Pokusím se ovládnout své vzrušení. Smím ve svých dlaních podržet vaši ručku?“
Sestra ho obdařila zářivým úsměvem. „Vy jste pořád legrace, pane Queen, ale pěkná legrace, pravda?“
„Ano, pěkná legrace, pravda. Podala byste mi telefon?“

Toho odpoledne, kdy hlavní líčení mělo pokračovat, v soudní síni zavládlo poněkud jiné ovzduší. Žádný houf bankéřů, kapitánů průmyslu či úctyhodných podnikatelů se netísnil před stanovištěm svědků. Když Robert O’Brien povstal, vyzařovalo z něho sebevědomí. Soudce měl bohaté zkušenosti, takže se v něm vyvinul jakýsi šestý smysl – spadla z něho ospalost a vzpřímil se na křesle za stolem.
Bob O’Brien byl statný Irčan s chlapeckou tváří, třebaže překročil čtyřicítku. Zajímaly ho ztracené případy, které vždy dokázal dovést k úspěšnému konci. Vystudoval Harvardovu univerzitu, a kromě práva se zajímal také o archeologii a dějiny umění. Byl obávaným soupeřem v soudní síni – právě nedávno zdárně obhájil nemajetného klienta obžalovaného z vraždy a neméně zdatně si vedl, když zachránil jednoho přistěhovalce před vypovězením; v liberálních kruzích si vysloužil přídomek „nový Clarence Darrow“.
Onoho listopadového rána tedy Bob O’Brien povstal.
„Zavolejte Ashtona McKella,“ řekl. McKell se vztyčenou bradou předstoupil na stanoviště svědků a složil přísahu.
„Povězte nám své plné jméno.“
„Philip Corrielius Ashton McKell.“
„Vystupoval jste někdy pod jiným jménem?“
„Ano.“
Státní zástupce De Angelus se zvědavě naklonil kupředu.
„Pod jakým?“
„Doktor Stone.“
Státní zástupce zavrtěl hlavou, jako kdyby měl vodu v uších.
„A toto druhé jméno bylo alias?“
„Ne, to nebylo.“
„Vysvětlete nám, proč jste používal jména doktor Stone.“
„Potřeboval jsem mít jinou totožnost. Abych se změnil v doktora Stonea, namaskoval jsem se a převlékl se do obleku, který obvykle nikdy nenosím. Vzal jsem si také brýle, i když je normálně nepotřebuji, hůlku a černou lékařskou brašnu.“
„To všechno jako doktor Stone?“
„Ano.“
Bob O’Brien se vrátil k svému stolu a ze zásuvky vylovil brašnu. „Je to brašna, o níž se zmiňujete, pane McKelle?“
„Ano, to je ona.“
„Mohl byste ji otevřít a ukázat nám její obsah?“ Ashton McKell učinil, co mu bylo řečeno. „Tady mám lepidlo na vousy, tady je šedivá paruka a tady…“
„Jinými slovy, pane McKelle, brašna obsahuje pomůcky potřebné k maskování?“
„Ano. Všechno, kromě hůlky a obleku.“
„Děkuji vám. Předávám tuto brašnu s jejím obsahem soudu, aby byla přijata k důkazu jako doličný předmět obhajoby –“
Soudce otevřel ústa, ale než něco mohl říci, státní zástupce vykřikl, divoce mávaje rukama:
„Vaše Ctihodnosti, smím se pana obhájce otázat, co tím hodlá prokázat?“
„Je to nutné, aby se můj klient mohl maskovat,“ odpověděl O’Brien.
„V soudní síni?“ vykřikl státní zástupce.
„Ano, v soudní síni,“ odpověděl Irčan zdvořile.
„Tady? A teď?“
„Ano, tady a teď.“
„Pane obhájče,“ řekla ‚Ťeho Ctihodnost, „soud je ochoten vyhovět i některým ne právě běžným praktikám vedení důkazů, ale nyní bych se rád dověděl, jaký máte důvod k tomu, abyste nám předváděl při hlavním líčení, jak se maskují herci?“
O’Brien se zatvářil, jako by byl vyveden z míry. „Nezamýšlel jsem předem prozrazovat záměry obhajoby, ale ovšem, když na tom Vaše Ctihodnost trvá –“
„Trváme na tom,“ pravila Jeho Ctihodnost.
„Nuže dobrá. Pane McKelle, mohl byste soudu sdělit, za jakým účelem jste používal falešné totožnosti?“
„Proto, aby mě nikdo nepoznal,“ Ash McKell zaváhal pouze na okamžik. „Totiž, tohoto převleku jsem používal, když jsem chodil navštěvovat slečnu Sheilu Greyovou.“
„Volám k pořádku! Pan obhájce a také pan státní zástupce přistoupí blíže, aby se poradili se soudem.“ Všichni tři šeptem několik minut debatovali u soudcovského stolu.
Nakonec De Angelus unaveně mávl rukou a soudce Suarez prohlásil: „Doličný předmět se přijímá k důkazu,“ a všichni zas usedli na svá místa. Soudní sluha postavil před svědkovu židli stolek, na něj položil černou brašnu a vzdálil se. McKell vyndal z brašny její obsah, mimo jiné také zrcátko upevněné na stojánku.
„Pane McKelle,“ pravil Bob O’Brien nonšalantně, „namaskujte se za doktora Stonea.“
A Ashton McKell, stonásobný milionář, prezidentův poradce, muž, který odmítl jmenování velvyslancem, se začal maskovat před očima soudce, poroty, žalobce, obhájce, soudních sluhů, reportérů a ostatních přítomných, kteří ho fascinovaně sledovali.
Když se obchodní magnát změnil v doktora Stonea, napřímil se a podíval se na svého obhájce. Bylo ticho, že by byl mohl slyšet špendlík spadnout. Soudce zaklepal paličkou a O’Brien pravil:
„A takto jste vypadal pokaždé, když jste se vydával za doktora Stonea?“
„Ano, jenže jsem míval hůlku a na sobě žlutohnědý oblek.“
„Soudím, že si to můžeme domyslet. Tak dobře, pane McKelle. Vaše Ctihodnosti, nyní bych rád přerušil výpověď pana McKella, abych v zájmu dalšího řádného postupu vyslechl dva jiné svědky. Pokud ovšem soud a státní zástupce nevznáší námitku.“
Po krátké poradě všech tří právníků, McKell směl odejít ze stanoviště svědků a O’Brien řekl: „Zavolejte Johna Leslieho.“
Leslie, dokonale vyholený a v témže svátečním obleku, v němž stál kdysi na chodníku a zdravil královnu Alžbětu a prince Philipa při státní návštěvě, vešel do soudní síně, složil přísahu a vypověděl, že je zaměstnán jako vrátný domu číslo 610 1/2, kde nastoupil od chvíle, kdy byla budova přestavěna v činžovní byty. Proto pana Ashtona McKella zná, ano, pane, dobrých pětadvacet let.
„Můžete mi v soudní síni pana McKella ukázat?“
Leslie se rozhlížel, nakonec však rozpačitě prohlásil: „Nikde tady pana McKella nevidím.“
„Dobrá, a poznal byste doktora Stonea?“ otázal se O’Brien.
„Doktora Stonea? Myslíte toho lékaře, který navštěvoval slečnu Greyovou? Ano, toho bych poznal.“
„Je doktor Stone přítomen v soudní síni?“
Leslie se pátravě zadíval na obecenstvo. „Ano, pane.“
„Ukažte nám ho, prosím… Děkuji vám, pane Leslie. To je všechno.“
Státní zástupce De Angelus: „Pane Leslie, vzpomínáte si na onen večer, kdy byla nalezena mrtvola slečny Greyové?“
„Ano, pane.“
„A toho večera její byt na Park avenue navštívil muž, kterého jste identifikoval jako doktora Stonea?“
„Ano, pane.“
„Kdy to bylo?“
„Přišel o hodně později než normálně. Až kolem desáté hodiny večerní.“
„Nemůžete nám čas jeho příchodu víc upřesnit?“
„Ne, pane. Neměl jsem důvod, abych se podíval na hodiny.“
„Pamatujete si, kdy z budovy odešel?“
„Ano, pane. Zanedlouho potom. Za několik minut. Nedával jsem moc pozor.“
„Po půl hodině?“
„To je možné.“
„Říkal jste, že to bylo za několik minut.“
„Prostě to nevím, pane.“
„To je všechno.“
O’Brien kupodivu svědkovi nepoložil žádné kontrolní otázky.
„Předvolávám Ramona Alvareze.“
John Leslie odešel a bylo na něm vidět, že nějak pořád dobře nechápe, co se na něm vlastně chtělo. Na stanoviště svědků předstoupil Ramon, který vypověděl, že je pět let zaměstnán jako osobní šofér Ashtona McKella a že od jara – má dojem, že asi od dubna tohoto roku – na příkaz svého zaměstnavatele Ashtona McKella, ho každou středu asi kolem čtvrté hodiny odpolední odvezl v automobilu značky Bentley před Metropolitní kriketový klub. Vůz potom zaparkoval u garáže za klubem.
„A co jste dělal potom?“
„Dostal jsem vždy příkaz později večer téhož dne čekat s bentleyem na pana Ashtona McKella.“
„Řekl vám někdy pan McKell, kam ve středu večer chodí?“
„Ne, pane.“
„A to se opakovalo každou středu od dubna tohoto roku, pane Alvarezi?“
„Jednou nebo dvakrát ne, protože pan McKell byl na obchodní cestě v Jižní Americe nebo někde v Evropě.“
O’Brien se otočil: „Pane McKelle, prosím, povstaňte. Děkuji vám. Pane Alvarezi, viděl jste někdy pana McKella namaskovaného tak jako nyní?“
„Ne, pane.“
„Jste si tím jist?“
„Ano, pane.“
„Vás nikdy nezajímalo, kam pan McKell odjíždí ve středu večer?“ naléhal O’Brien. „Bez vás?“
Ramon pokrčil rameny. „Já jsem šofér, pane. Plním příkazy.“
„A ani jednou jste ho neviděl v převleku…?“
„Vaše Ctihodnosti,“ řekl státní zástupce, „pan O’Brien provádí kontrolní výslech vlastního svědka.“
O’Brien mávl rukou, De Angelus učinil totéž a Ramon opustil stanoviště svědků.
„Předvolávám znovu Ashtona McKella na stanoviště svědků.“ Když Ashton vyslechl upozornění, že už jednou přísahal a že bude vypovídat pouze pravdu, O’Brien řekl: „Pane McKelle, jsem nucen vám položit nepříjemnou otázku. Co bylo vlastně pravým důvodem toho, že jste se každou středu přestrojil za neexistujícího doktora Stonea – a šel jste dokonce tak daleko, že změnu své totožnosti jste utajil i před svým šoférem?“
„Nechtěl jsem, aby se moje rodina nebo kdokoli jiný dověděli o mých návštěvách u slečny Greyové.“ V soudním sále to zašumělo. „Jenže,“ pravil McKell trpce, „nedopadlo to, jak jsem si myslel, a to byla prostě rána!“
Použil nešťastného přirovnání. V soudní síni se ozval chichot a alespoň jeden zpravodaj hned odběhl k telefonu, aby svůj list zpravil o „dobrozdání zkušeného psychiatra“, že tento lapsus linguae je freudovským přeřeknutím, kterým se obžalovaný podvědomě přiznává k vině. O’Brien se zachmuřil; neměl rád svědky, kteří v soudní síni vykládají, co si myslí, tím spíš, když jde o obžalovaného. Vysvobodil ho státní zástupce, kterému nic nedošlo, protože se zlobil, že obžalovaný poposedává v soudní síni jako herec, který co nevidět při generální zkoušce vyběhne na jeviště.
„Obžalovaný zůstane v tomto přestrojení už jenom malou chvíli, Vaše Ctihodnosti,“ pravil O’Brien, „za tím účelem, aby jeho totožnost mohl potvrdit další svědek.“

Soudce Suarez pokynul rukou a O’Brien pokračoval: „Pane McKelle, ještě jednou vás požádám, abyste nám řekl o své návštěvě v bytě slečny Greyové dne čtrnáctého září večer a co jste učinil potom.“ Když Ashton domluvil, obhájce se zeptal: „Na jméno toho výčepu si tedy nevzpomínáte? Ani kde se nalézá?“
„Ne, to si nepamatuji.“
„Skončil jsem se svědkem.“
De Angelus zahájil dlouhý, podrobný, teatrální – a vlastně nicotný křížový výslech. Neotřásl výpovědí obžalovaného, ač se netajil svými pochybnostmi o tom, že je pravdivá. Nakonec McKell usedl, když byl zahrnut přídomky cizoložníka, rozvraceče domovů, člověka, který zradil důvěru prominentních činitelů, zvrhlého aristokrata, mravně zkaženého občana demokracie a především vraha. Žalobce předvedl umělecký výkon a Dane a Judy se měli co ovládat, ale na kamenné tváři staršího McKella se nepohnul ani sval, kterým by dával najevo, že se hněvá či stydí, zatímco Robert O’Brien s velikou hlavou nataženou dopředu naslouchal napjatě – člověk se mohl domnívat – i s jistým potěšením.
Když státní zástupce usedl, O’Brien nonšalantně poznamenal: „Předvolejte Matthewa Thomase Clearyho na stanoviště svědků.“
Podsaditý muž s kadeřavými, prošedlými vlasy složil přísahu. Měl rozmáčklý nos a kulaté modré oči, které jako by říkaly: Všechno jsme už poznali a na ničem nám nezáleží. Měl irskou výslovnost a hovořil mírně chraplavým hlasem.
Jmenuje se Matthew Thomas Cleary, a je spolumajitelem Kerryho jídelny v 59. ulici na nároží První avenue, kde občas vypomáhá jako výčepní. Se zákonem neměl jaktěživ žádné potíže, díky Bohu a všem svatým.
„Nuže, pane Cleary,“ pravil O’Brien, když popošel k „dr. Stoneovi“ a dotkl se jeho ramene, „viděl jste už někdy předtím tohoto muže?“
„No jo, pane. Jednou večír u mě ve výčepu.“
O’Brien pomalu přistoupil ke stanovišti svědků: „Pane Cleary, víte to určitě? Nemýlíte se?“
„To se teda určitě nemejlím.“
Policista doprovodil na jednu ze zadních lavic ženu, které si skoro nikdo nevšiml. Pod závojem, kterým měla zahalený obličej, byla křídově bílá. Lutetia McKellová konečně opustila své ústraní.
„Pane Cleary, ve vašem lokálu vídáte stovky hostů. Proč si tedy pamatujete na obličej tohoto muže?“
„Teda bylo to takhle, pane. Měl fousy. To za prvé. Z těch lidí, co k nám zajdou, má bíbra jeden z tisíce. Proto se mi to nevykouřilo z hlavy. A za druhé mám za sebou na pultě takovou plechovou pokladničku s nápisem ‚Děti z Loreta‘, je to sirotčinec na Staten Islandu. Dávám do ni drobný, co lidi nechají ležet na pultě. A tenhle fousatej si objednal drink a dal i dvacku, já mu dal nazpět a on mi strčí pět lupenů. ‚Tohle dejte do pokladny na ty sirotky,‘ povídá. A to jsem taky udělal a hezky mu poděkoval. Proto si ho pamatuju. Žádnej jinej host mi pět lupenů na sirotky nedal.“
„A kdy to bylo, pane Cleary?“ zeptal se O’Brien náhle.
„Čtrnáctýho září, pane.“
„Pane Cleary, vy si přesně vzpomínáte, kterého večera před dvěma měsíci tento muž navštívil váš lokál, kde si objednal drink a na děti z Loreta věnoval pět dolarů?“
„To jo, pane. Toho večera byl šampionát. Ještě jsem si na kalendáři nad pultem to datum extra označil kroužkem, abych nezapomněl, abych totiž nekoukal na nějaký film nebo seriál v televizi, ale na box. A jak jsem řek, vejde dovnitř tenhle pán a –“
Státní návladní De Angelus seděl na židli s lokty opřenými o stůl a napjatě poslouchal.
„Ne tak rychle, pane Cleary. Čili čtrnáctého září večer televize přenášela boxerské utkání o mistrovský titul, takže proto si datum přesně pamatujete. Ale jak můžete být jist, že tento pán s plnovousem onoho večera přišel do lokálu? Nezastavil se u vás některý jiný večer?“
„To teda ne, pane,“ odvětil Cleary pevně. „My dva jsme totiž o tom šampionátu spolu hovořili. Já povídám, ‚Teďka už každou chvíli si to ti dva rozdají,‘ a on se zeptá, ‚Kdo si to rozdá s kým?‘, jako kdyby nevěděl, že jde o mistrák v boxu. Tak mu povídám, že si to dneska rozdá šampión s tím vyzývatelem Kidem Aguirre z Portorika a on na mě kouká jako sova z nudlí.“
„A proto si tedy vzpomínáte, že oné noci jste s tímto mužem hovořil?“
„Moh byste na to zapomenout? A pak prostě otevřu bednu a oba na ten zápas koukáme. A po prvním kole mu povídám –“
„Tomu pánovi s šedivým plnovousem?“
„Jasně, copak mluvíme o někom jiným? Povídám mu, ‚Co si myslíte?‘ a on na to, ‚Ten mladej – ten Kid – pohoří. Není dost razantní. Šampión s ním pěkně zamete,‘ povídá.“
„Moment, pane Cleary. Pane McKelle, prosím, povstaňte – můžete zůstat stát na místě – a obraťte se tváří k svědkovi. A teď prosím konverzačním tónem opakujte: ‚Ten mladej pohoří. Šampión s ním pěkně zamete.‘“
„Ten mladej pohoří. Šampión s ním pěkně zamete,“ pravil Ashton McKell.
„Pane Cleary, snažte se co nejpřesněji vybavit si, zda je to týž hlas, hlas toho šedovousého muže, s nímž jste ve svém výčepu večer dne čtrnáctého září hovořil.“
„Jasně, že je to ten samý hlas, vždyť jsem vám to povídal, pane, no ne?“
„Jste si tedy jist, že je to týž hlas.“
„Pořád mi eště zní v uších,“ odvětil Cleary poeticky.
O’Brien urychlil sled otázek. Cleary vypověděl, že spolu sledovali zápas, a když skončilo druhé kole, uzavřeli sázku o deset dolarů, jak mistrák dopadne. Cleary tvrdil, že Kid Aguirre. vydrží celých patnáct kol, zatímco šedovousý muž prohlásil, že Kid bude knockoutován. „A taky zápas skončil ve třetím kole na k. o., pane, to vám můžu říct, a věřte mi, že jsem z toho byl náramně smutnej.“
„Zaplatil jste tomu pánovi těch deset dolarů?“
„Nechtěl je vzít. ‚Dejte je sirotkům do pokladničky,‘ povídá a já to taky udělal.“
„Ještě jednu, poslední otázku, pane Cleary. Vy a váš šedovlasý společník jste se dívali na přímý přenos boxerského utkání anebo na jeho filmový záznam?“
Cleary mohl s určitostí odpovědět, že se zápas konal v Denveru, a na Východ byl přenášen televizí přímo; teprve nazítří se vysílal z filmového záznamu.
Státní zástupce učinil zoufalý pokus, aby uvedl v pochybnost identifikaci „doktora Stonea“. Jenže náhoda mu postavila do cesty tvrdošíjného Irčana. Čím víc De Angelus na Clearyho dotíral a snažil se jeho svědectvím otřást, s tím větší jistotou majitel jídelny setrvával na své pozitivní identifikaci. Když křížový výslech pomalu začal překračovat meze slušnosti, O’Brien zdvořile zasáhl: „Vaše Ctihodnosti, mám za to, že svědek každou otázku státního zástupce zodpověděl ne jednou, ale aspoň třikrát či čtyřikrát. Domnívám se, že tento postup není přípustný, a dovoluji si na to poukázat –“
Soudce vrhl na O’Briena pronikavý pohled, ale výslech přerušil.
O’Brienovi už nezbývalo nic jiného než za vším udělat tečku. Předložil k důkazu oficiální záznam časoměřiče šampionátu spolu s potvrzením coloradské rohovnické asociace, která zápas pořádala.
Kid Aguirre byl, knockoutován v 10.27.46 – v deset hodin dvacet sedm minut čtyřicet šest sekund večer Východního času.
Potom se ujal slova obhájce O’Brien: „Vážení pánové porotci, snad vám nemusím připomínat, že nejde o to, abyste rozsuzovali mravní poklesek. Nebyla vám položena otázka, zda obžalovaný zhřešil, ale zda je vinen. Musíte dospět k rozhodnutí v jediné otázce, kterou vám Jeho Ctihodnost položí, a ta otázka zní: Je obžalovaný, Ashton McKell vinen tím, že střelnou zbraní úmyslně usmrtil Sheilu Greyovou v deset hodin dvacet tři minuty večer dne čtrnáctého září? Vyslechli jste svědeckou výpověď, která každého musí přesvědčit, že pan McKell fyzicky nebyl schopen tento zločin spáchat. Nemohl jej spáchat, protože ve chvíli, kdy k vraždě došlo, seděl ve výčepu vzdáleném půl míle od místa činu a potom se tam ještě nějaký čas zdržel.
Ashton McKell tedy nejenom Sheilu Greyovou zastřelit nemohl, ale ani nebyl a nemohl být na místě či poblíž místa činu v době, kdy byla osudná rána vypálena.
Opakuji: žádná jiná stránka případu vás nemusí zajímat kromě právního posouzení viny, jak vás nepochybně poučí i soudce Suarez. A proto nižádný rozumně uvažující muž či žena nemůže rozhodnout jinak, než že obžalovaný není vinen.“

Čekání bylo utrpením – krev se městnala v žilách a cévy hrozily prasknout, pokud co nevidět napětí nepřestane. Zpravodajové zahlédli Lutetii McKellovou a seběhli se k ní, a teprve Richard M. Heaton ji vysvobodil z obležení; zatímco se porota radila, nikdo se neodvažoval opustit soudní síň: jedni postávali v hloučcích a hovořili, druzí mlčky seděli zabráni v myšlenkách. Heaton hleděl budoucnosti vstříc s optimismem, O’Brien odpověděl vyhýbavě („Nikdy se předem nesnažím uhodnout, co řekne porota“), pouze poznamenal, že státní zástupce De Angelus neodešel ze soudní síně, což naznačuje, že žaloba se domnívá, že se porota dlouho radit nebude. Mezitím De Angelusovi zvláštní posel přinesl nějaký vzkaz, který si státní zástupce přečetl, hned napsal odpověď a uvelebil se v křesle, až ho za chvíli vyrušil další muž, který mu podal obálku.
„Nenechají ho ani na chvíli v klidu, viďte?“ řekla Lutetia a začala oštipovat kapesník.
A tak se středem pozornosti stali Dane s Judy, když vyprávěli, jak marně hledali výčep a výčepního, a že teprve Ellery Queen tuto záhadu rozluštil.
„To je jeho otec, inspektor Queen; ten muž, co před chvílí přišel a hovoří se státním zástupcem,“ podotkl Robert O’Brien.
Lutetia dojatě řekla: „Margaret je opravdu věrná. Dane, ty víš, že tvého otce zbožňuje. Mám dojem, že si patrně uvědomila, že není něco v pořádku, když našla v Ashtonově ložnici ten děsný oblek. Vždycky mu z kapes vyndá všecky věci.“
Poněvadž neměli nic lepšího na práci, bavili se o tom, jak to Margaret šikovně zaonačila s lístkem z nádražní úschovny. Našla jej zjevně v kapse žlutohnědého obleku krátce po návštěvě obou detektivů. Margaret se narodila v Irsku a „policie“ pro ni znamenala totéž jako „pronásledování vlastenců“. Proto lístek schovala, aby nepadl do rukou strážcům zákona. Když byl Ashton zatčen, Margaret zajela na Grand Central, a když jí z úschovny byla vydána černá brašna, pochopila, že její obavy jsou opodstatněné. Zajela za svou sestrou, která lékařskou brašnu uschovala ve svém bytě, jinak by ji,mohly najít úřady, které pátraly po přitěžujících důkazech proti McKellovi.
„Neptala se na nic a jednala,“ řekl Dane. „Dobrá, stará Maggie.“
„Něco se začíná dít…,“ podotkl O’Brien. „U stolu státního zástupce se koná krátká porada… Ano, měl jsem pravdu. Soudní sluha odchází do soudcovy komnaty. Zjevně se porota poradila.“
Výrok poroty zněl: Nevinen.
Na chvíli se všechno najednou dalo do pohybu – ruce tleskaly, rty se pohybovaly, Ashton objal Lutetii (na veřejnosti!), Dane objal Judy (oba byli ohromeni, jak přirozeně si pojednou padli do náruče) –, načež stejně náhle všechno znehybnělo – ruce, oči, rty, všechno. Mezitím se k nim přiblížil mohutný muž a držel v ruce nějakou složenou listinu. Vzápětí bylo zřejmé, co je zarazilo: To, jak ostražitě našlapoval, jak jeho silné prsty svíraly papír, přísný pohled v jeho přísné tváři, to všechno zapůsobilo jako ledová sprcha.
Tímto mužem byl seržant Velie.
Zdvořile řekl: „Pane McKelle.“
Ashton stále ještě objímal Lutetii kolem ramen. „Ano?“
„Promiňte, pane,“ pravil seržant Velie. „Potřebuji mluvit s paní McKellovou.“
„S mojí ženou?“
Daneovi se zdálo, že jeho matka sebou slabě škubla; ale v mžiku se ovládla a na hřmotného policistu pohlédla s chladnou zdvořilostí. „Ano? Co si prosím přejete?“
„Jsem nucen vás požádat, abyste mě doprovodila na policejní ředitelství,“ řekl detektiv.
Lutetia sebou pohnula, její manžel zamžoural a Dane hněvivě postoupil o krok: „Co tohle znamená, seržante? Proč moji matku chcete odvést na ředitelství?“

„Protože na ni byla uvalena vazba pro podezření, že zavraždila Sheilu Greyovou,“ odpověděl seržant nevzrušeně.

TŘETÍ STRANA
Lutetia

Nastal zmatek. Dane odběhl hledat advokáty, jenže ti mezitím už opustili soudní síň. Ashton se před svou ženu postavil, jako kdyby čekal, že na ni chce seržant vložit ruku. Judy se rozčileně rozhlížela, kde je Dane. Zpravodajové si povšimli, že se tu něco neobvyklého děje, a spěchali ke skupince. Seržant řekl: „Pane McKelle, musím vás požádat, abyste ustoupil z cesty. Jestliže nedovolíte, abych vaši paní ihned odtud odvedl, může to mít nepříjemné důsledky.“
Znenadání se také objevil detektiv Mack a se seržantem se s celou skupinkou prodrali mezi křičícími reportéry.
„Promiňte, seržante,“ zavrčel Ashton, „ale na ředitelství půjdeme všichni společně.“
„To nejde, pane McKelle.“
„A proč ne?“
„V autě nemáme místo –“
„Můj vůz je prostorný dost.“
„Kde je Dane?“
„Tady je, pane McKelle,“ vykřikla Judy.
„Heaton i O’Brien odešli z budovy,“ pravil Dane. „Ale nechal jsem u nich v kanceláři vzkaz.“
Na policejní ředitelství všichni přijeli McKellovým continentalem. Ve vestibulu Velie McKellovým a Judy řekl: „Lituji, ale budete tady muset počkat.“
„Buď dovnitř půjdeme všichni, anebo počkáme, až přijdou moji právní zástupci,“ odsekl Ashton McKell. „Pane McKelle, takhle to nejde. Vaše paní je zatčena –“
Lutetia stála vedle svého manžela jako zkamenělá a zatínala prsty do jeho paže. Dane měl dojem, že co chvíli omdlí, a rychle postoupil dopředu, aby matku podepřel, jenže Lutetia neomdlela. Předstírá, že to všechno vlastně ani není pravda, že prožívá jen zlý sen, pomyslel si. Nepřekvapilo ho, když viděl, jak zavřela oči jako dítě. Potom ucítil, jak ho Judy odstrčila; a jeho matce položila ruku na paži a stiskla ji, ale Lutetia vůbec nereagovala.
„Pane McKelle, tak uhnete konečně?“ zahřměl seržant.
„Ne,“ odvětil Ashton. „Neznám žádný zákon, který by zakazoval, aby rodina a právní zástupci zatčeného byli přítomni při jeho předběžném výslechu. Jestliže budete trvat na svém, seržante, budu žádat, aby byla moje žena okamžitě předvedena před soudce – víte stejně dobře jako já, že má na to právo, pokud nebyla formálně obviněna. Mezitím nás snad zavedete někam, kde se můžeme posadit.“
Seržant Velie zaváhal. „Tak dobře,“ zamručel nakonec. „Pojďte,“ a všichni se s ním nahrnuli do kanceláře inspektora Queena. Velie měl zrudlé uši, když šeptem svému představenému něco vysvětloval. Ashton zatím dovedl svou ženu k pohodlnému křeslu a Daneovi řekl: „Pověz Ramonovi, kde jsme, aby O’Brien a Heaton věděli, kde nás mají hledat, až sem přijdou.“
Dane hbitě vyběhl splnit otcův příkaz. Když se vrátil, viděl inspektora Queena, jak klidně hovoří k Lutetii, zatímco hřmotný seržant Velie zasmušile přihlížel. Podle všeho se Ashton s inspektorem dohodl, že pokud smí být přítomen při předběžném výslechu své ženy, nebude žádat, aby se čekalo na příchod právních zástupců. Zřejmě inspektor Queen dál pokračoval ve vyšetřování případu – proto se tedy objevil v soudní síni, proto všechny ty vzkazy a šeptaná porada se státním zástupcem…
Ale proč byla na jeho matku uvalena vazba ve spojitosti s vraždou, z které byl jeho otec právě zproštěn?
„Paní McKellová, pro mne je to stejně trapné jako pro vás,“ slyšel mluvit inspektora. „Docela mi postačí, abyste mi uspokojivě zodpověděla několik otázek, a to bude všechno.“
„Ráda to učiním,“ zašeptala Lutetia. Drobné prsty svíraly kabelku, jako by se jí přidržovala.
„Pokud si něco budete přát, řekněte to a já hned zavolám dozorkyni.“
„Děkuji vám.“
Inspektor začal.
Lutetia odpovídala dosti neurčitě, jako kdyby se nemohla dobře soustředit. Ano, vzpomíná si na večer čtrnáctého září. Schválně čekala s večeří, poněvadž doufala, že její manžel se vrátí domů z Washingtonu ještě téhož dne a nezdrží se přes noc. Po večeři se odebrala do hudebního pokoje a pokusila se chvíli číst. Služebnictvo na noc odešlo – bydleli všichni mimo dům.
„Ale nijak jsem se na román paní Oliphantové nedokázala soustředit,“ řekla Lutetia. „A tak jsem si řekla, že jsem své šití trochu zanedbala a…“ Zabloudila do vzpomínek. „Pamatuju si, že jako děvče jsem bývala svéhlavá, zvlášť když jsem musela šít. Babička na mne byla ovšem přísná a vždycky říkala: ‚Když já jsem byla v tvých letech, musela jsem se učit také příst a tkát.‘
Vzpomínám si, že když babička ležela na smrtelné posteli, všecko se jí zase vybavilo. Myslím, že si mě spletla se svou sestrou, po které mám jméno, protože řekla: ‚Lutetie, už jsi vyčesala konopí?‘ A já jí samozřejmě odpověděla: ‚Ano, miláčku.‘ A zdálo se mi, že ji to potěšilo. Pověděla mi potom: ‚Ruky když nepřičiníš, samo se neudělá.‘“
Dane si pomyslel: Mami, jdi do háje s těmi svými dívčími vzpomínkami! Ještě tě přivedou na šibenici.
Inspektor Queen jí trpělivě naslouchal. Dane nevěděl, zda ho Lutetiiny reminiscence nějak zvlášť zaujaly, ale starý pán chvíli čekal, pak si odkašlal a řekl: „Jak dlouho jste se toho večera zabývala šitím, paní McKellová? Můžete si vzpomenout?“
Překvapeně se na něj zadívala. „Vůbec jsem ten večer nešila. Říkala jsem, že jsem se chtěla pustit do šití.“
„Promiňte mi, paní McKellová, zřejmě jsem dobře vaše slova nepochopil. Takže jste toho večera nic neušila. Co jste tedy dělala – myslím potom, když jste odložila knihu?“
Lutetia se uchichtla. Inspektor Queen hleděl na ni užasle. Bylo to něco podobného, jako kdyby si královna Viktorie říhla.
„Skoro se to stydím povědět, inspektore. No, budu asi muset s pravdou ven. Božínku, snad si teď budete myslet, že nemám všech pět pohromadě. Dane, vzpomínáš si, že když jsi krátce po půlnoci přišel, tak jsem ti říkala –“
Inspektor pohlédl na Danea.
„Maminka se dívala na televizi,“ řekl Dane krátce. Proč se zabývá tak směšnými malichernostmi? Tento starý zkušený policista si jistě myslí, že mu hraje komedii. Jak mohl kdokoli, kdo jeho matku nezná, vůbec věřit, že takto se chová normálně?
„Inu, to opravdu není zločin,“ odpověděl inspektor Queen suše. „Téhle neřesti podlehlo více lidí. Paní McKellová, jak dlouho jste se dívala na televizi?“
„No, skoro tři hodiny,“ přiznala Lutetia. „Vzpomínáte si, co jste viděla?“
„Božínku… nějak mi to vypadlo z hlavy. Všecko vypadá stejně. Myslím, že dávali nějaký starý film…“ Inspektor pokračoval v dotazech, ale mnoho se nedověděl. Lutetia z bytu neodešla, ani k ní nepřišla návštěva. „Tak nějak jsme se nikam nedostali,“ poznamenal starý pán nakonec.
„Poněvadž ani není kam,“ vztyčil se Ashton McKell. „Inspektore, moje žena byla doma. Jak si má pamatovat na podrobnosti večera, kdy se vůbec nic nedělo a ona byla doma sama? Jaký máte k tomu důvod, že jste ji zadrželi?“
„Posaďte se, pane McKelle,“ řekl inspektor Queen. „Neodvážili bychom se ji zadržet, kdyby nás k tomu nevedly vážné důvody. Posadíte se laskavě?“
Ashton McKell si zase sedl.
„Začnu znovu podle všech pravidel – proberu motiv, příležitost a prostředky k spáchání činu. Nerad jitřím staré rány, ale paní McKellová vzhledem k okolnostem motiv určitě měla. – Sheila Greyová byla žena, kterou potajmu navštěvoval její manžel.“ Ashton zrudl, Lutetia natáhla ruku a pohladila ho, takže ještě víc zbrunátněl. „A měla také možnost – dokonce neomezenou možnost. Bydlí ve stejném domě, mohla navštívit ateliérový byt, kdykoli se jí zachtělo, aniž by ji někdo viděl, a jak sama před chvilkou řekla, toho večera byla sama až do půlnoci, kdy se vrátil domů její syn. V budově jsou čtyři byty – Clementsovi jsou na dovolené v Evropě a Dillův byt je prázdný, poněvadž jeho dědicové zatím vedou spor o to, komu připadne. A zdviž je samoobslužná.“
„A teď pokud jde o prostředek,“ inspektor se odmlčel. „Za normálních okolností bych vám to neříkal, pane McKelle, ale protože jste dnes byl zproštěn obžaloby, máte právo se dovědět, proč jsme vaší paní vzali do vazby. Dnes jsme našli nové důkazy.“
„Důkazy? Jaké důkazy?“ ozval se Dane.
Ze zásuvky svého psacího stolu vylovil starý pán jemný krajkový kapesník, v němž, jak se zdálo, bylo něco zamotáno. Na rohu kapesníku byl vyšit monogram.
„ALDeWMcK,“ četl inspektor a pokračoval: „Je velice nepravděpodobné, že někdo jiný se stejným monogramem by mohl Sheilu Greyovou znát. Myslím, že jeho identifikace nebude dělat potíže. Je to váš kapesník, paní McKellová?“
Lutetia polkla naprázdno a kývla hlavou na souhlas.
Inspektor zvolna kapesník rozmotal, jako kdyby v něm uschovával nějakou relikvii. Objevilo se pět nábojů do osmatřicítky s měděným pláštěm.
Ashton McKell vytřeštil oči. „Kde jste je našli?“
„Na stejném místě jako ten kapesník – v zásuvce toaletního stolku v ložnici vaší manželky. Měli jsme povolení k domovní prohlídce,“ dodal jemně. Ano, pomyslel si Dane, a opravdu jste sebou museli hodit, když svědectví toho výčepního zaměřilo vaše pátrání jiným směrem. „Spolu s kapesníkem a těmi pěti náboji,“ inspektor Queen vyndal ze zásuvky stolu kartónovou krabičku, „jsme našli ještě tuto krabičku, která podle označení na víčku obsahuje dvacet nábojů ráže osmatřicet. Chcete si spočítat, kolik tam skutečně je nábojů?“ Sundal víko; krabička nebyla plná. „Ušetřím vám námahu. Uvnitř je patnáct nábojů.
Jenomže v kapesníku není těchto pět chybějících nábojů,“ pokračoval inspektor. „Chybějící náboje stejně jako těch zbývajících patnáct v krabičce jsou ostré náboje. Náboje zabalené v kapesníku jsou slepé.“
„Cože?“ zeptal se Ashton mdlým hlasem.
„Slečna Greyová byla zastřelena revolverem Smith a Wesson, ráže osmatřicet, model Terrier, který je na pět nábojů. Chcete k tomu něco říct, pane McKelle?“
„Mám tomu rozumět tak,“ zeptal se starší McKell, „že pět slepých nábojů zabalených v kapesníku je totožných se slepými náboji, kterými jsem nabil revolver?“
„Přesně tak. Jenže někdo odstranil těch pět slepých nábojů, kterými jste revolver nabil, a nahradil je pěti ostrými náboji, které zase schází v této krabičce. A otázka zní: Kdo to byl?“
Nastala delší přestávka. Lutetia opět zamhouřila oči, Judy našpulila rty. Bylo slyšet hlasitý tikot nástěnných hodin v inspektorově kanceláři.
„Odpovíte nám na tuto otázku, paní McKellová?“ zeptal se posléze inspektor Queen laskavě.
Lutetia otevřela oči a špičkou jazyka si olízla rty.
„Lu, už neříkej nic! Ani slovo!“ vyzval ji Ashton chraplavě.
Jenže Lutetia pravila: „Víte…, inspektore Queene, ani nevím, jestli můžu.“
Byl to trapný okamžik. Dane si v tu chvíli přál, aby byl někde hodně daleko odtud. Judy zbledla a Ashtonovy prsty objaly zápěstí jeho ženy.
„Máme motiv,“ pravil inspektor. „Příležitost. Žádné alibi. A nyní také prostředek. Jak si vzpomínáte, po vašem zatčení, pane McKelle, jsme všem členům domácnosti vzali otisky prstů za účelem srovnání. Otisky paní McKellové jsme tedy měli. Hned jakmile jsme ty slepé náboje dnes objevili, provedli jsme zkoušku, jestli vyvoláme nějaké latentní otisky. Na pláštích tří z těch pěti nábojů jsme nalezli částečné otisky pravého ukazováku a palce paní McKellové. To znamená, že vy, paní McKellová, jste měla náboje v rukou. Vyndala jste je z bubínku revolveru, kterým byla slečna Greyová později zastřelena.“
Lutetia slabě přikývla. Dokonce i inspektor si povšiml, že to ani vlastně nebylo přitakání, spíš potřesení hlavou.
„Moment,“ ozval se Ashton MeKell chraplavě. „Našli jste také nějaké otisky prstů na ostrých nábojích revolveru?“
„Ano, našli,“ odvětil inspektor Queen. „Kdyby státní zástupce věděl, že jsem vám to řekl, měl bych z toho pěkné popotahování. No, už nejednou jsem riskoval. Chci vás jen přesvědčit, že si nevymýšlíme obvinění, abychom se po vás svezli. Ano, na dvou z pěti ostrých nábojů byly otisky prstů paní McKellové. A teď víte, jak to tedy vypadá. Vy a jedině vy, paní McKellová, jste v revolveru, kterým byla slečna Greyová usmrcena, vyměnila slepé náboje za ostré. Vy a jedině vy, pani McKellová, jste neškodný revolver proměnila v smrtící zbraň. Nezbytně musím dojít k závěru, že jste tak učinila s úmyslem, abyste tou zbraní spáchala vraždu.
Proto se vás znovu ptám, paní McKellová, jestli mi k tomu máte co říct.“
„Ne, neodpovídej!“ zvolal Ashton McKell a zakryl své ženě dlaní ústa. „Lu, ani slovíčko! Nejdřív musíš promluvit s O’Brienem. Inspektore, moje žena má na to zákonné právo!“
„Ano, to jistě má.“ Policista vstal. „Ale přesto vám položím ještě jednu otázku. Paní McKellová, zastřelila jste Sheilu Greyovou?“
„Na tohle vám neodpoví,“ odvětil Ashton vztekle. Inspektor pokrčil rameny. „Velie, můžete to rozjet. Hovořil jsem se státním zástupcem a ten souhlasí s tím, aby – pokud paní McKellová uspokojivě neodpoví – a to se nestalo – bylo proti ní vzneseno formální obvinění, že Sheilu Greyovou zavraždila.“
Urychleně byla složena záruka. Ashton McKell k tomu podotkl: „Nebudeme se zdráhat složit kauci. Jeden blázen v rodině je ažaž.“
Lutetia nic nenamítala. Kdyby jí to její manžel doporučil, stejně poslušně a ochotně by šla do vězení mezi prostitutky, narkomanky, krámské zlodějky a notoričky, do eufemisticky nazvaného Ústavu pro zadržené ženy v Greenwich Village.
Robert O’Brien byl hors de combat – čekala ho obhajoba v případu, který nešlo už déle odkládat. „Nemůžu vám říct, kdy líčení skončí, pane McKelle, jinak bych se obhajoby vaší paní rád ujal. Ale radši si najděte někoho jiného.“
Tapisérie, které kdysi zdobily stěny château de Saint-Loy – jednorožci, které se marně snažili dostihnout lovci s ohaři, ale jež laskaly půvabné panny; Helena se svou družinou plující na Kythéru: král Ludvík bojující s pohany –, nyní shlížely na zvláštnější a podivnější výjev než kterýkoli, co shlédly za dlouhá staletí.
Lutetia McKellová postavila na stůl čajový servis, jako by se nic nedělo. „Nedáte si šálek čaje, Judy? Vypadáte zimomřivě: Mám tu váš oblíbený druh, Keemun. A co ty, Ashtone? Dane?“
Vyměnili si užaslé pohledy. „Maminko, myslím, že v této chvíli nikdo z nás chuť na čaj nemá,“ řekl Dane. „Táta se tě na něco ptal.“
„Promiň, drahoušku. Nedávala jsem pozor.“
Její manžel se zhluboka nadechl. „Lutetie. Opravdu jsi vyměnila slepé náboje za ostré?“
„Ano, drahoušku,“ odpověděla Lutetia.
„Ale proč?“ zvolal Dane.
„No víš, miláčku, když tvůj otec půjčil slečně Greyové revolver, poněvadž se bála, že je v střešním bytě sama, tak mi o tom pověděl.“ Přirozeně. Copak jí jeho otec neřekl všechno? Všechno opravdu ne, pomyslel si Dane. „Poznamenal, že se bojí, aby si slečna Greyová neublížila, protože se střelnými zbraněmi neumí zacházet. Proto revolver nabil slepými náboji, než jí ho půjčil. Koupil krabičku ostrých nábojů spolu s revolverem, a proto jsem věděla, Ashtone, že ta krabička leží na horní poličce v tvém šatníku.“
Ashton tiše zaúpěl.
Lutetia pokračovala dál hovorovým tónem. Jednou si zavolala do ateliérového bytu, řekla, a telefon vzala služebná, která denně docházela uklízet. Řekla, že slečna Greyová není doma, a Lutetia sluchátko položila, aniž uvedla své jméno.
Nato se ustrojila na návštěvu, vyšla nahoru do střešního bytu a u dveří zazvonila. Otevřela jí služebná.
„Je slečna Greyová doma?“
„Není doma, madam. Ale do šesti určitě přijde.“
„Takže by se mohla vrátit také dřív? V tom případě počkám. Jsem paní McKellová, bydlíme v přízemí.“
Služka váhala jen chvilinku. „Myslím, že to bude v pořádku, madam. Já vás poznala. Pojďte dál.“
Lutetia se posadila do křesla v obývacím pokoji („Nebylo moc pohodlné, tenhle moderní nábytek nemám ráda, co vy, Judy?“) a služka se omluvila. „Madam, jistě prominete, ale musím dodělat úklid.“
Lutetia byla sice v Sheilině bytě poprvé, ale věděla, jak vypadá. Byly v něm dvě ložnice, jedna pro hosty – každá žena na první pohled pozná, která je která, a obě se nacházely na druhé straně bytu, aby byly odděleny od kuchyně, kam vedly dveře z předsíně. Lutetia několik minut seděla, potom se tiše zvedla a vykradla se z obývacího pokoje druhými dveřmi.
Zmýlila se, pokud šlo o hostinský pokoj – žádný tu nebyl. Sheila udělala z druhé ložnice pracovnu, kde kreslila své modely. Lutetia proto rychle přešla do ložnice.
Logicky se dalo předpokládat, že revolver najde v zásuvce nočního stolku. A tam také byl. Vzala zbraň, vyndala slepé náboje, revolver nabila ostrými náboji a zase jej vrátila na původní místo. Slepé náboje zabalila do kapesníku.
Potom zavolala na služku, že si to s čekáním rozmyslela, a vrátila se zas do svého bytu.
„Pak jsem krabičku s ostrými dala do zásuvky svého toaletního stolku spolu s těmi slepými náboji zabalenými v kapesníku,“ pravila Lutetia konverzačním tónem. „A to je všecko, drahoušku.“
Ashton se pěstí udeřil do dlaně. „Ale proč, Lutetie, proč jen?“

„Nenapadlo mě nic lepšího.“
„Ale já nemyslím tohle,“ její manžel si rukou přejel obličej. „Ale proč vůbec jsi náboje v revolveru vyměnila? Co tě to jenom mohlo napadnout? Neuvědomovala sis to nebezpečí?“
„Ashtone, ty jsi vůbec nic nepochopil. To nebezpečí, jak říkáš, bylo přece to podstatné. Až jednou v noci bude ta žena – ta dívka – sama, řekla jsem si, pak ji navštívím a povím jí, že vím všechno, co je mezi vámi dvěma. Prostě jsem jí chtěla vyhrožovat, chápeš?“
„Vyhrožovat?“ opakoval Ashton a hleděl vyjeveně na svou ženu.
„A také se jí posmívat.“
„Mami,“ vyhrkl Dane, „o čem to vlastně mluvíš?“
„Aby se rozzlobila a zastřelila mě.“
Kdyby Lutetia pronesla poslední slova jazykem urdu, tvářili by se stejně užasle jako nyní.
„Aby tě zastřelila,“ opakoval její manžel bezbarvým hlasem. „Tebe zastřelila?“
„Mami, tebe zastřelila?“
„Copak to nechápete? Byla to moje vina, že jsem tvého otce vrhla do náruče té ženy. Kdybych byla lepší manželkou, kdybych pro tvého otce měla větší pochopení, nikdy by si s tou druhou nic nezačal. Opravdu, to byla jenom moje vina, že se něco takového stalo.“
„Lžeš!“ vykřikl Ashton McKell. „Co sis to vymyslela za báchorku? Myslíš, že kterýkoli normální člověk tomu uvěří? Lutetie.“ Upřeně na ni hleděl. „Zastřelila jsi Sheilu?“
Pohlížela na něho vyděšeně jako dítě, které odpovědělo pravdivě, a potom slyší, že balamutí. Dolní ret se jí třásl.
„Ne, Ashtone. Jak tě něco podobného mohlo napadnout? Vyměnila jsem náboje z důvodu, který jsem řekla. Nevěříš mi?“
„Ne,“ vyjel na ni. Potom zamumlal: „Já nevím.“
Je nepříčetná, pomyslel si Dane, její svět a reálný svět se sice ještě místy dotýkají, ale… A můj otec to nevidí. Stále ještě se ji snaží posuzovat jako rozumnou bytost.
Dane se musel ovládnout, aby hlasitě nezaúpěl. Dosud si toho nepovšiml, ale nyní, když se mu pojednou v hlavě rozsvítilo, všechno bylo jasné. Matčina nezvyklá sobeckost, její bázlivost pevně zakotvená ve viktoriánské neústupnosti, její osamocení a lpění na minulosti, která pro ni trvale představuje přítomnost. Jak dlouho to takto už postupovalo? tázal se v duchu, a když se vrátil v myšlenkách nazpět, nebyl s to přesně určit, kdy dělicí čáru překročila. Ať už to bylo kdykoli, zvrat nastal, teprve když se dověděla o „duchovní nevěře“ svého manžela. Její soustava pokroucených hodnot ji vedla k tomu, že vzala vinu na sebe, chtěla být potrestána, že se provinila, a současně se snažila „chránit“ svého milovaného muže a pána – a břímě trestu mělo padnout na ramena té druhé ženy.
Dane si nedovedl představit, co si teď jeho otec asi myslí. Celé to pojetí vybočovalo z mezí normálního myšlení – viník byl zbaven viny, ale stále ještě cítil, že je vinen –, a měl proto v hlavě zmatek. Starší McKell stál s pootevřenými ústy, jeho oči hleděly do ztracena a přerývaně oddychoval, jako člověk, který právě zažil silný nervový otřes.
Nakonec Judy Walshová mírně řekla: „Paní McKellová, neuvědomovala jste si, že svým činem jste mohla zavinit náhodnou smrt jiné osoby?“ Judy pochopila.
Lutetia zavrtěla hlavou. „To je mi děsně líto. To mi vůbec nepřišlo na mysl. Jsem hloupá, viďte? Byla jsem přesvědčena, že si to odpykám jen já sama. Ale nic se nestalo… Noci, osamělé noci míjely a já… já se nevzmohla na to, abych svůj plán uskutečnila.“
Judy se odvrátila, do očí jí vhrkly slzy.
„Prostě jsem do toho bytu již víc nevkročila,“ pravila Lutetia zvolna.

Na doporučení Roberta O’Briena, Ashton McKell se obrátil na Henryho Caldera Bartona, zkušeného obhájce ve věcech trestních ze staré školy. Barton, jemuž stál po ruce Heaton, naznačil, jakým směrem se bude brát jeho obhajoba.
„Nepochybně mohou teoreticky dovodit, že paní McKellová měla možnost čin provést,“ pravil Barton. Byl to statný muž s brunátnou tváří a prokvétajícími vlasy. „Ale nemohou prokázat, že jej spáchala. Zkusíme to s neznámým vetřelcem, vždyť víte.“
„Mohl byste mi to blíž vysvětlit, pane Bartone?“ zeptal se Ashton smutně.
„Zajisté. Sheila Greyová nebyla nějaká vystrašená ženská, co vidí pod každou postelí lupiče a bojí se stínu. Pokud jsem vyrozuměl, byla to praktická žena, schopná vedoucí obchodního podniku, která se na věci dívala realisticky. A jestliže někdo toho rázu najednou dostane strach, že žije sám, lze rozumně předpokládat, že má nějaký důvod k obavám, případně, že se domnívá, že k tomu důvod má. Během posledního roku se rozmohly případy nočních vloupání do bytů na Park avenue a pachatelé nebyli většinou dopadeni. K několika vloupáním došlo i velmi blízko vašeho domu. Nějaký vetřelec mohl vniknout do ateliérového bytu a při prohledávání zásuvek našel revolver, který použil, když ho majitel bytu vyrušil. Pokud měl pachatel rukavice, na zbrani se nenalezly jeho otisky prstů. Ano, myslím, že by nám tento pokus mohl vyjít.“
Ashton McKell přikývl, zdálo se však, že jeho myšlenky bloudí kdesi jinde. Dane pochyboval, že by jeho otec uvažoval o vetřelcích, kteří se vloupali do bytu „praktické ženy“ Sheily Greyové. Dane ji znal i z jiných stránek a jeho otec patrně věděl o ní ještě víc. A nyní, když byla mrtvá, nikdo ten fakt nemohl změnit, a proto Ashtona McKella nějaká nová teorie, kdo zavinil smrt Sheily Greyové, vůbec nezajímala.
Barton se chytá stébla, myslel si Dane. Otisky matčiných prstů na slepých a na dvou ostrých nábojích jsou důkazem, který ta hypotéza o vetřelci nemůže vyvrátit, i kdyby Barton se snažil jak chtěl.
Odvedl advokáta stranou. „Myslím, že moje matka je duševně nevyrovnaná,“ řekl klidně. „Neměl byste zaměřit obhajobu tímto směrem?“
Barton na něho ostře pohlédl. „Z čeho usuzujete, že trpí poruchou duševní činnosti?“
„Podle toho, co nám vyprávěla o tom, proč revolver nabila ostrými náboji. Nebyla to komedie, pane Bartone, i když vy snad se domníváte, že to hrála. Pozoroval jsem její obličej… Nyní si uvědomuji, že delší dobu bylo patrné, že tento stav najednou propukne.“
Barton zavrtěl hlavou. „Myslím, že bych s tím neuspěl. Ano, kdyby se přiznala, že ve stavu nepříčetnosti stiskla spoušť… Ne, spíš se spolehnu na svou hypotézu o vetřelci. Je na De Angelusovi, aby jí vinu prokázal. Podle mého názoru nemá k tomu dostatečné důkazy – pane McKelle, je veliký rozdíl prokázat, že nabila revolver, a na druhé straně prokázat, že ze zbraně také vystřelila. Nedělejte si starosti. V nejhorším máme vždycky ještě možnost požádat o psychiatrické dobrozdání…“
Jenže Danea nepřesvědčil.

Když hlavní líčení s Daneovým otcem skončilo, Dane Judy objal, jako by to bylo samozřejmé. Ale od té chvíle… Nedovedla číst jeho myšlenky, ale Dane se nyní začal chovat chladně. Ty chvíle, kdy se objali v soudní síni a předtím v jejím bytě, jí připadaly nyní nesmírně vzdálené. Choval se rezervovaně, protože měl nové starosti kvůli matce? pomyslela si Judy smutně. Mohl to být ovšem důvod, ale hnětlo ho zřejmě i něco jiného. Co ale?
Jednou po večeři, která proběhla v napjatém ovzduší, Judy Daneovi zatelefonovala. Dane ji odvezl domů – cestou vůbec spolu nepromluvili, a jakmile ji vysadil, hned vůz zase obrátil.
„Dane, tady je Judy.“
„Judy?“
Čekala. On také čekal. „Dane, potřebuji to vědět. Stalo se něco?“
„Co se mělo stát?“
„Něco se stát muselo. Zdáte se jako…“
Zasmál se. „Otec stál před soudem pro vraždu, proti matce bylo vzneseno stejné obvinění – co jiného se mohlo stát?“
Judy se slzami v očích chtěla něco říct, ale slyšela, že sluchátko bylo zavěšeno. Dopotácela se k posteli.
Už mu znovu nezavolala, a když jí konečně telefonoval sám, odpověděla stejně chladným hlasem jako předtím on.
„Ano, Dane.“
„Pouze vyřizuji vzkaz,“ pravil zasmušile. „Táta a já jsme před chvílí hovořili s Ellerym Queenem a on si přeje, abychom ho zítra navštívili. Táta by chtěl, abyste přišla také. Přijdete?“
„Ano, přijdu.“
Čekala, ale Dane neřekl už nic a po chvilce zavěsila. Nikdy ho neslyšela hovořit tak chmurným, netečným hlasem. Hlavou jí bleskla šílená představa, že jsou všichni mrtvi – Dane, jeho rodiče, Ellery Queen, ona sama – a jedinou živoucí bytostí ve vesmíru je Sheila Greyová. Nenáviděla Sheilu… A v té chvíli se Judy rozplakala.

„Buď máte u ředitele nemocnice zvláštní protekci, anebo si vás tu drží jako zajatce,“ poznamenal Dane.
Ellery pobýval v stejném pokoji Švédsko-norské nemocnice, trůnil v stejném křesle a sádrový obvaz na jeho nohou vypadal zánovně.
„Nějak špatně mi to srůstalo, tak si s tím drobet pohráli.“ Ellery vypadal unaveně. „Ještě dobře, že nemám žádné vážné psychologické problémy, jinak bych si o sobě jistě začal myslet, že jsem Toulouse-Lautrec.“
„Ach, vy chudáčku,“ Lutetia se sklonila a políbila ho na čelo.
„Děkuji vám, paní McKellová,“ odvětil Ellery. „Už dlouho se mi nedostalo takového potěšení.“
„Víte, myslím si, že jsem vám dostatečně nepoděkovala za všechno to, co jste učinil pro mého manžela,“ odpověděla.
Chvíli bylo ticho. Potom Ellery řekl: „Nu, pokusíme se udělat totéž pro vás. Jak to vypadá, pane McKelle?“
Bylo toho málo, co mu mohl říct, a nového vlastně nic. Barton stále ještě hleděl s důvěrou do budoucnosti.
„Nepochybuji, že bude zproštěna žaloby,“ pravil Ashton McKell hlasem, který nepřesvědčil nikoho, leda snad jeho ženu. „Ale přál bych si něco víc než zproštění pro nedostatek důkazů.“
„Pane McKelle,“ odpověděl Ellery suše, „v takových případech obvykle bereme to, co nám dají.“
Začal hovořit s Lutetií o bezvýznamných věcech – o jednotvárnosti nemocničního života, o tom, jaké květiny má ráda (líbí se vám ty, co mám ve váze? vyberte si jednu a přišpendlete si ji na šaty) – prostě ze začátku se nedotkli ničeho, co by jí připomnělo, že je dnes pátek a že za tři dni bude stát před soudem.
Potom krok za krokem Ellery začal s Lutetií probírat, co dělala čtrnáctého září.
„Když večer odešlo služebnictvo domů, zůstala jste tedy v bytě sama, paní McKellová?“
„Ano, docela sama.“
„Vyšla jste z bytu – třeba jen na pár minut? Projít se chvíli na vzduchu?“
Ne, neodešla z bytu ani na půl minuty. Věděla to docela určitě. Nešla ani ke dveřím, protože nikdo nezazvonil ani nezaklepal.
„A co telefon? Mluvila jste s někým telefonicky?“
Zaváhala. „Božínku.“
„Mluvila jste, že?“
„Myslím, že jsem s někým mluvila.“
„S kým?“
„Na to si nevzpomínám. Ale domnívám se, že to byl nějaký muž.“
„O čem jste hovořili?“
Nejistě se usmála. „Připadám si jako úplný hlupák. Prostě si nemůžu vzpomenout. Pamatuji si na ten telefon, protože tak nějak jsem čekala, že mě snad bude volat z Washingtonu manžel.“
„Telefonoval vám nějaký muž, říkáte?“
„Ano.“
„Jste si tím jista.“
„Myslím, že to vím jistě. Kdybych já někomu volala, patrně bych si to pamatovala.“
Dane by jí nejraději zatřásl. „Mami, proboha, přemýšlej. To může být opravdu navýsost důležité. Kdo ti telefonoval?“
„Dane, nedívej se na mne tímhle způsobem. Kdybych si to pamatovala, myslíš, že bych to neřekla? Ale ten večer jsem na nic nedávala moc pozor. Dívala jsem se na televizi. Prostě tam člověk sedí v takovém vzduchoprázdnu…“
Zajisté, pomyslel si Dane, ty většinou v něm žiješ.

„… a od té doby se toho zběhlo tolik, že se mi podrobnosti toho večera docela vykouřily z hlavy.“
„Paní McKellová, Dane má pravdu,“ řekl Ellery. „To by mohlo být navýsost důležité. Prostě si musíte vzpomenout, kdo vás volal. Bylo to na začátku večera anebo později?“
„Opravdu nevím.“
„Netelefonoval vám někdo omylem?“
„Mám ten dojem, že asi ne…“
„Byl to někdo, koho dobře znáte?“
„Ne, to určitě ne. Byl to neznámý člověk, tím jsem si jista.“ Řekla to radostně, jako kdyby zaznamenala menší výhru a bála se, že jí zas bude odebrána. „Myslím, že si na to nevzpomínám, protože pro mne osobně neměl ten hovor vůbec žádný význam.“
„Tehdy patrně ne. Jenže nyní… Takže jste celý večer strávila koukáním na televizi – nic jiného jste nedělala.“
„To souhlasí, pane Queene.“
„Přál bych si, abyste dál na ten hovor myslela, paní McKellová. Jistě se vám vybaví nějaké podrobnosti.“
„Vynasnažím se o to.“
Ellery byl poražen. Začal si prstem třít nos. „Zdá se, že jsme uvázli, viďte? Dala jste nám slovo, paní McKellová, že jste celou tu dobu z bytu nevyšla. A je zjevné, poněvadž jste byt neopustila, že jste nemohla slečnu Greyovou zastřelit. Jediná potíž je v tom, že máme pouze vaše slovo. Promiňte, jestli mluvím jako účetní…
Celý problém vězí v tom, že pravdivost výpovědi paní McKellové je nutno prokázat,“ pokračoval. „Ale jak to udělat? Jediný její styk s vnějším světem, pokud si nevzpomene na muže, který jí telefonoval, byl televizor: Bohužel nežijeme ještě v údobí obousměrné televizní komunikace, o níž se dočítáme v povídkách science fiction. No, co dělat! Čili prakticky jsme nedošli nikam.“
Vypadal sklesle; jako by to byl někdo jiný a ne člověk, který vyřešil obtížnou situaci Ashtona McKella.
„Dejte si nějaký čas na rozmyšlenou,“ řekl. „Pohovořím si o tom s otcem.“
„Ale on vede policejní vyšetřování,“ protestoval Dane.
„No právě.“
Byla to schůzka v každém směru neuspokojivá. Zasmušile se zvedli k odchodu a už byli u dveří, když Ellery náhle řekl: „Ještě maličkost. Patrně nám nebude moc platná, ale –“
„Povězte, co si přejete, pane Queene,“ pravil Ashton McKell.
„Zajímá mě práce Sheily Greyové. Rád bych viděl její módní návrhy. Jak se jmenuje její podnik?“
„Módní dům Grey.“
Ellery kývl. „Mohl byste mi donést její náčrtky, fotografie, propagační materiál – cokoli týkající se její tvůrčí činnosti, všechno, co seženete anebo co si můžete vypůjčit? Především mě zajímá nový materiál, ale abych si udělal také celkový obraz, přijmu rád i starší věc.“
„Nač to potřebujete znát, pane Queene?“
„Kdybych věděl odpověď, tak bych ten materiál nesháněl. Řekněme, že je to taková intuice.“
„Nevím, jestli to půjde…“
„Já to obstarám,“ řekl Dane. „Okamžitě začnu na tom pracovat. To je všechno, pane Queene?“
„Ne. Až mi ten materiál přinesete, byl bych rád, kdyby s vámi přišla i slečna Walshová. Vy mi ty výroční kolekce můžete popsat z ženského hlediska, slečno Walshová. Obávám se, že o ženské módě mám stejně malé ponětí jako jiní muži. Budete tak hodná a přijdete?“

Sheila Greyová zemřela bez poslední vůle. Všechno po ní zdědila její sestra, jediný příbuzný, provdaná v Kansasu za zámožného obchodníka. Paní Potterová peníze nepotřebovala a ani o Módní dům Grey nejevila valný zájem, pouze požádala jeho zaměstnance, aby zatím pokračovali v práci, podepsala plné moci a Johnu Lesliemu dala sto dolarů s tím, aby „dohlédl na střešní byt“. Hned po pohřbu odcestovala letadlem zase domů.
Dane řekl Lesliemu, co potřebují.
„Já nevím, pane Dane,“ řekl vrátný. „Asi by to nebylo dobré, kdybych někomu dovolil brát něco z bytu slečny Greyové. Ani když jste to vy, pane. Mohl bych z toho mít opletačky.“
„A co když bude policie souhlasit,“ řekl Dane. „Pak to půjde, Johne?“
„To jistě, pane.“
Dane zavolal Ellerymu, ten zase telefonoval svému otci a inspektor Queen zavolal seržantu Veliemu. A nakonec Dane dostal to, co Ellery potřeboval. Jak to komentoval inspektor: „Když si mohl vypůjčit obžalovaného, nevím, proč bych mu nedovolil, aby si prohlédl nějaké kresby.“
Sheila Greyová měla ve svých věcech pořádek. Zatímco seržant Velie přihlížel, Dane a Judy prohledali pracovnu mrtvé ženy. Od roku 1957 bylo všechno systematicky založeno v chronologickém pořádku. Veškerý materiál dali do kartónových krabic, které si za tím účelem přinesli, Dane podepsal potvrzení, že věci převzal, seržant je spolupodepsal a John Leslie spokojeně doklad zastrčil do kapsy. A v deset hodin dopoledne v sobotu se Dane a Judy dostavili do Queenova nemocničního pokoje i s krabicemi.
Ellery zjevně ožil, když je uviděl. Letmo se podíval na to, co mu přinesli, a ukázal na zeď. „Moje valkýra mi donesla veškeré zásoby průhledné lepicí pásky z nemocnice. Začnete napravo ode dveří a nalepte všechno na stěnu v patřičné časové posloupnosti… po celém pokoji – náčrtky, fotografie a všecko. A když nebude už místo na stěnách, rozložte ty věci na podlaze. Jistě jste si všimli, že jsem nadřízené lékařské instance přesvědčil, aby mi poskytly židli na kolečkách. Takže jsem pohyblivý.
Judy, vy budete dělat aranžmá, Dane bude lepit. A já se budu tázat, co mě napadne, abych mohl být poučen.“ Judy se dala do práce. Podala Daneovi materiály týkající se první kolekce modelů, které Sheila Greyová předváděla na podzim roku 1957, a Dane je lepil na stěnu. Za chvilku se Judy neovládla a zvolala:
„Tyhle modely Lady Sheila jsou věru fantastické! A přitom jsou staré šest let.“
„Lady Sheila?“ zeptal se Ellery.
„Tak se ta kolekce jmenuje,“ poučila ho Judy. „Všechny mají své jméno. Následujícího roku 1958 se objevila kolekce Lady Nella. Tím osobním pojmenováním nabývá kolekce na přitažlivosti víc, než když je pouze označena datem módní přehlídky. A ta další z roku 1959 –“
„Lady Ruth,“ četl Ellery. „Hm. Sheila dostala jméno po ní, to je docela logické. Nella zní tak trochu módně, ale v tomhle záhadném druhu obchodního podnikání je to zřejmě přednost. Ale proč Ruth? Mohlo se to jmenovat třeba Jana nebo Eva. Třebaže… no, už mi to došlo.“
Dane se nechápavě zeptal: „Co vám došlo, pane Queene?“
„Ruth. Podle té ženy z biblické knihy stejného jména, na to vsadím poslední krejzlík. Nevím, co by tomu řekl historik, ale tyhle šaty – aspoň některé – by si mohly obléct herečky v kterémkoli hollywoodském biblickém veledíle a aspoň já bych neměl jediné slovo námitky. Mají jednoduchý střih a jsou přitom hezké. Mám pravdu, Judy?“
„Och, zajisté!“ řekla Judy a s rozzářenýma očima se dívala na návrhy kolekce z roku 1960 pojmenované Lady Lorna D., kde vynikaly skotské kostkované látky: modely připomínaly skládané skotské suknice a kloboučky zase přiléhavé skotské čepice.
„Lady Lorna D.,“ zadumal se Ellery. „Co je dál?“
Dane nalepil na stěnu barevné snímky z populárních módních časopisů Vogue a Harper’s Bazaar a pak přišla na řadu Lady Dulcea. Kolekce z roku 1961 se od předchozích lišila tím, že se snažila předjímat budoucí trendy, a některé modely by určitě šly krásně dohromady s kosmonautickou přílbou. Judy zavrtěla hlavou. „Tahle kolekce mně osobně moc nesedí a myslím, že nebyla nijak populární, ale je přesto nápaditá. Sheila Greyová prostě nápady hýřila.“
„Odkud se vzala Dulcea?“ zeptal se Ellery. „Napadá vás něco, Judy?“
Judy pohlédla na něj bezradně. Byla zaujatá kolekcí z roku 1962 – Lady Thelma s odvážnými liniemi a výraznými barevnými kontrasty. „Není nádherná? Ani se nedivím, že vzbudila rozruch.“
Dane už všechny stěny polepil, takže poslední kolekci musel rozložit na podlaze.
„Co je tohle?“ zeptal se Ellery. „Tohle“ byla kolekce, na které Sheila Greyová pracovala v posledních týdnech svého života. Nebyly tu žádné fotografie ani novinové výstřižky, pouze návrhy v rozličném stadiu rozpracovanosti – některé již plně barevně vyhotovené, jiné jen zhruba načrtnuté.
„Zdá se mi, že ani jeden návrh není ukončen,“ poznamenal Ellery.
Judy zvedla jeden list. „Myslím, že tento je hotový,“ řekla a podala jej Ellerymu. „Ten jediný.“ Dole bylo tiskacími písmeny napsáno: LADY NORMA.
„Takže to bychom měli,“ prohlásila Judy.
Ellery v kolečkové židli pomalu přikývl: „Rád bych věděl, zda její smrt třeba nemá souvislost s nesmiřitelnou rivalitou, která vládne ve světě králů módy. Zdá se ovšem neuvěřitelné, že nějaký proslulý módní dům by vyslal lupiče, aby násilně vnikl do bytu slečny Greyové… Ale dejme tomu, že nějaký průmyslový špión, který pracuje na volné noze, se rozhodl, že uzme, co se dá, a pak ty věci prodá někomu, kdo mu za ně nabídne nejvíc…“
Dane si vzpomněl, co mu Sheila vyprávěla. Ellery ho napjatě poslouchal a přerušoval ho otázkami jako: „Uvedla nějaká jména? Měl jste dojem, že jí to dělá starosti?“ Potom vyptávání nechal a obrátil se k Judy. Jenže Judy mu nemohla povědět nic, co by mělo s tou vraždou nějakou spojitost. Nato na kolečkové židli pomalu popojížděl kolem stěn a plně se soustředil na prohlídku vystaveného materiálu.
Byl stále ještě mlčky zabrán do pozorování výtvorů Sheily Greyové, když plavovlasá sestra s lékařem vešli do pokoje.
„Bohužel, teď mě vy dva budete muset omluvit.“
„Máme přijít odpoledne?“
„Ne, radši počkejte. Musím si to nechat projít hlavou.“
Dane a Judy si vyměnili na chodbě pohledy, které by se v dobrém případě daly nazvat zasmušilé. Rozhodně by je nepotěšilo, kdyby věděli, že Ellery v nemocničním pokoji měl výraz neméně chmurný.

Judy a Dane se sešli v neděli. Ani jeden z nich neměl druhému co říct. Nakonec to Judy už déle nevydržela.
„Také vás to deprimovalo jako mne?“
„No, musím říct, že mi opravdu není do smíchu.“
„A proto si myslím, že jsme oba truhlíci,“ pravila Judy. „Obhlížením a porovnáváním přehlídkových modelů nedojdeme nikam. Měli bychom se znovu jít podívat do bytu Sheily Greyové. Snadno jsme v něm mohli něco přehlédnout.“
„Nejde to ze dvou důvodů: Za prvé vůbec nemáme oprávnění do toho bytu vstupovat a za druhé, policie jej párkrát prohledala, takže my dva tam sotva něco najdeme.“ Oba seděli upjatě v salóně McKellova bytu. Ashton a Lutetia se účastnili odpoledních bohoslužeb. „A já pochybuju o tom, že by někdo něco přehlédl.“
„Ale můžeme to zkusit. To by přece nebylo na škodu.“
„Už jsem vám říkal, že nemáme žádné oprávnění do toho bytu vstoupit.“
„Dane McKelle, nemusíte na mě křičet. Snažím se nějak pomoci!“
„Tak tedy navrhněte něco užitečného!“
Judy vybuchla: „Proč se ke mně chováte tak surově?“
„Nechovám se k vám vůbec nijak!“
„Na tom by mohlo být něco pravdy. Koukejte, mladý pane, já vím, co vás hryže. Nemůžete si odpustit, že jednou večer jste si na minutku dovolil zapomenout, že slečna sekretářka, námezdní síla vašeho otce se nenarodila pod baldachýnem!“
„Ach Judy, nechte toho,“ odvětil Dane unaveně.
„Navíc mám ještě tu smůlu, že jsem Irčanka.“
„Pro mne za mne byste třeba mohla být Hotentotka.“
„To byste se ke mně choval stejně hnusně, viďte?“
„Teď hovoříte jako žena. Nejde o to, čím jste vy, Judy. Trápím se kvůli sobě.“
„Neutíkejte se k takovým výmluvám,“ řekla Judy odměřeně. „Nějakou dobu nám naše spolupráce šla hezky od ruky, dokud jsem nezapomněla, na jaké místo patřím. A od té doby jste mi neřekl jediné vlídné slovo.“
„Judy, snažte se mě pochopit.“ Judy zmlkla, když si všimla Daneova změněného výrazu a uslyšela, jak se zajíkl. „Je to něco, co má co dělat se mnou. Co se týká mě osobně. Nedovedu to vysvětlit. Totiž, ani se mi to nikomu nepodaří vysvětlit. Především vám.“
„Tomu nerozumím.“
„Podívejte, snad Johna Leslieho nějak obalamutíme, aby nás přece jen pustil do střešního bytu. Pojďte to zkusit:“
Našli aspoň záminku, jak ukončit svůj neplodný rozhovor. V poslední době vzrostl v Lesliem respekt vůči zákonu, takže se ani Danem nedal umluvit, přeli se s ním vlastně jen naoko, ale mezi sebou vážně: a nakonec uražená Judy odešla a Daneův návrh, že ji odveze domů, odmítla.
Nazítří, v pondělí, když bylo zahájeno hlavní přelíčení, Dane a Judy seděli v soudní síni na sedadlech vzdálených od sebe dobrých tucet kroků.

Proces s Lutetií McKellovou nebyl přesnou obdobou přelíčení s jejím manželem. Především porota byla sestavena rychle – žaloba ani obhajoba neuplatnila proti žádnému porotci nějaké námitky. A za druhé, jednání probíhalo v rozdílném ovzduší – ve vzduchu neviselo napjaté očekávání a obecenstvo se dívalo spíš zvědavě, jak státní zástupce ze sebe udělá osla. Jedny noviny to vystihly: „Když se to nepovede napoprvé, postavte před soud manželku.“ Vůči De Angelusovi to nebylo fér, ale novináři si zřídkakdy dělají starosti s tím, aby hráli poctivou hru.
Henry Barton se chopil příležitosti. Při křížovém výslechu svědků obžaloby využil posměšků jako své vůbec ne tajné zbraně, a co nemohl zesměšnit, to aspoň znevážil narážkami. Kupříkladu, když na stanoviště svědků předstoupil detektiv Mack, aby vypověděl, jak on a seržant Velie několikrát navštívili McKellův byt, obhájce se zeptal: „Pane svědku, jak dlouho sloužíte v tomto revíru?“
„Dva roky.“
„Soustředíme se na posledních šest měsíců vaší služby. Měl jste možnost za posledních půl roku navštívit jiné byty v jiných domech nalézajících se v sousedství budovy, kterou obývá McKell?“
„Ano, to jsem měl, pane.“
„Služebně?“
„Ano, pane.“
„Ve funkci policejního detektiva?“
„Ano, pane.“
„Abyste vyšetřil krádeže na věcech zamčených, za času nočního, loupeže a další trestní činy toho druhu?“
„Ano, pane.“
„A v srpnu letošního roku jste byl zavolán do činžovního domu, který sousedí s McKellovým?“
„Ano, pane, jenže –“
„A v tomto bytě byla vykonána loupež; pachatel služku svázal a nebezpečným vyhrožováním domácí paní se násilím zmocnil cizí věci movité, je to tak?“
Státní zástupce vznesl námitku, že otázka nepatří do kontrolního výslechu, a po krátké výměně názorů mezi oběma právníky a soudcem tyto otázky a odpovědi byly škrtnuty ze soudního protokolu. Jenomže porotcům byl vštípen dojem, že v okolí McKellova bytu často řádí lupiči – a právě o to Bartonovi šlo.
Dopoledne třetího dne přelíčení si Ellery zadumaně prohlížel barevnou fotografii vytáhlé modelky ve večerní toaletě, z kolekce Lady Dulcea, když do jeho pokoje vpadli McKellové – otec a syn.
Vzhlédl a pokusil se pro nohy v sádrovém obvazu najít poněkud pohodlnější polohu. „Něco nového?“
„Když jste minulý týden hovořil s mou ženou,“ řekl Ashton McKell radostně, „vzpomínáte si, že jste jí řekl, že jediným jejím spojením s vnějším světem je televizor?“
„Ovšem, vzpomínám si na to.“
„Podívejte se na tohle!“
„Přišlo to ranní poštou,“ poznamenal Dane.
Obálka byla adresována „Paní Ashton McKellová“ a pod tím stála její adresa na Park avenue. List uvnitř nesl v záhlaví firmu Toaletní mýdla a kosmetické výrobky Princezna a byl podepsaný Justinem A, Lattimoorem, čtvrtým náměstkem ředitele.
Ellery se usmíval, když dopis četl:

Velevážená paní McKellová, naše účtárna mi sdělila, že jste ještě neinkasovala šek na částku pěti set dolarů (500, 00), zaslaný Vám před více než třemi měsíci jako výhra v soutěži Šťastných čísel, která proběhla v rámci našeho televizního pořadu Hodina pro Princeznu dne 14. září večer.
Z toho důvodu si Vás dovoluji požádat o sdělení, zda jste zmíněný šek obdržela. Pokud se tak nestalo, případně pokud na jeho proplacení nemáte zájem, prosím, abyste nám to co nejdřív sdělila.
S úctou…

„Vida,“ pravil Ellery, „tohle srazí státnímu zástupci hřebínek!“
„To určitě!“ zvolal Dane.
„Neradujme se předčasně,“ odvětil jeho otec opatrnicky.
„Nedovedu pochopit, proč se o tomhle Lutetia vůbec nezmínila!“
„Přece znáš maminku. Pustila to z hlavy.“
„Ale přece vyhrála v soutěži. Obdržela šek,“ zamručel Ellery.
„Co znamenají pro ni peníze?“ podotkl Dane. „Výhra v soutěži značí, že se o tom mluví na veřejnosti. A toho se maminka bojí – prostě je to tak. Ale teď máme svou příležitost, pane Queene, konečně nastane zvrat.“

„No, uvidíme. Spojte se s tím Lattimoorem a pokuste se ho přilákat. Musíme přesně vědět, jak jsme na tom.“
Jeden telefon od prominenta, jakým byl Ashton McKell, postačil, aby se čtvrtý náměstek ředitele Justin, A. Lattimoore vzápětí dostavil do Queenova nemocničního pokoje. Lattimoore byl vybraně oděný pán s pečlivě pěstěným knírkem a (Ellery si tím byl jist) tupátkem. Zdálo se, že se nemůže rozhodnout, zda je poctěn tím, že ho zavolal jeden z význačných kapitánů průmyslu, či zda se má tvářit pohrdavě při pohledu na obyčejného spisovatele, který navíc má nohy v gypsu: nakonec ale přece jen dal najevo, že je tu přítomna aspoň jedna osoba, která se mu může společensky rovnat.
„… ráno čtvrthodinová reklama na Bělostné mydlinky,“ pravil pan Lattimoore, který si zřejmě nechtěl nechat ujít tuto příležitost, aby přítomné neseznámil s časovým rozvrhem rozhlasové a televizní reklamy své firmy, „a odpoledne opět čtvrthodinka na propagaci našich kosmetických přípravků Princezna Belinda a Princezna Anita. Jinými slovy, ranní pořad se jmenuje Rodina doktora Dollyho a odpolední zas Jak žije Laurie Lewisová.
Posledního půl roku běžel náš televizní pořad, který uváděl a v němž vystupoval Bo Bunson, známý komik. Ale můžu vám prozradit, pánové, že tahle tržní kampaň propadla, čili mydliny vytekly kanálem, jak tomu říkáme odborně. Prostě divácká obliba klesala.
A pak jeden chytrý chlápek z naší průzkumné a poradenské agentury přišel s trhákem. Ten zábavný pořad jsme nemohli zrušit,“ Lattimoore si diskrétně odkašlal, „poněvadž předseda naší správní rady si myslí, že Bunson je největší komik pod sluncem, tak jsme se jej pokusili vylepšit. Během toho pořadu – ve středu večer v nejlepším vysílacím čase, to je od deseti do jedenácti, což aspoň platí pro Východní přímoří, jak jistě víte –, teda zatímco běžel náš pořad, zvláštní štáb telefonuje lidem, které namátkou vybírá z telefonních seznamů, podle kritérií, které vám na tomto místě nebudu blíže vysvětlovat, a táže se jich, zda sledují Hodinku pro Princeznu.
Přirozeně že většina dotazovaných odpoví, že se na ten program dívají, a v každém případě přepnou na náš kanál. A diváci, kteří odpovídají kladně, jsou přepojeni do studia, kde s nimi pohovoří Bo Bunson osobně – to je na obrazovce vidět – a každý z nich dostává šanci uhodnout Šťastné číslo toho pořadu. Šťastné číslo – od jedničky do deseti tisíc – zvolí namátkou počítač IBM předtím, než se pořad objeví na obrazovce. Nikdo, ani z naší firmy, ani ten, kdo pořad uvádí, toto číslo nezná. Šťastné číslo je v zapečetěné obálce, kterou dostane Bunson, a během pořadu občas obálku ukáže a zavtipkuje – prostě diváky napíná, jak jste jistě pochopili.“
Ellery zamumlal něco pod fousy v tom smyslu, že to samozřejmě pochopil, ač jeho tón naznačoval, že pokud se jeho osobně týče, přál by si být pro tu chvíli, kdy pořad běží, raději raněný slepotou. Na zlomek vteřiny se na Lattimoorově tváři objevily pochyby – jeho hlaďoučký obličej vypadal, jako kdyby si ho každou plnou hodinu drhl mýdlem Princezna Belinda a Princezna Anita a poté vykoupal v Bělostných bublinkách – ale vzápětí se jeho tvář zase rozsvítila na plné kilowatty.
„Celá finta spočívala v tom, že každý soutěžící vyhrál. První cena činila deset tisíc dolarů – když číslo, které uvedl, se od Šťastného čísla lišilo nanejvýš o pětadvacet. Řekněme, že Šťastné číslo bylo 8 951. Takže soutěžící se strefil, když uvedl číslo od 8 926 do 8976. Pokud bylo čísel více, to, které bylo Šťastnému číslu nejbližší, vyhrávalo první cenu, další nejbližší uhodnuté číslo dostalo druhou cenu, čili dva tisíce dolarů, třetí výhra dělala tisíc dolarů a čtvrtá cena byla pět set dolarů. Všichni ostatní soutěžící obdrželi ceny pro útěchu po sto dolarech.
Byl to opravdu kapitální nápad, co říkáte?“ zazářil pan Lattimoore, ale nato jeho úsměv pohasl. „Měl ovšem tu vadu, že soutěž běžela jen čtyři neděle. Nejenom že B. T. prohlásil, že ta soutěž postrádá důstojnosti a výrobky naší firmy znevažuje – myslím pana B. T. Wirlesse, předsedu správní rady –, ale vznikly i jisté právní problémy, něco jako nedovolené provozování loterie. Potom se ozval Federální výbor pro obchod…“ Pan Lattimoore se odmlčel, protože název obávané instituce se mu téměř zadrhl v hrdle. Odkašlal si a pokračoval: „No, tak tohle je historie celé té nešťastné soutěže,“ řekl. „Co byste si ještě přáli vědět, pánové?“
„A v televizním vysílání dne čtrnáctého září byla jednou z těch šťastných výherkyň paní McKellová?“ zeptal se Ellery.
„To souhlasí. Odnesla si čtvrtou cenu – pět set dolarů.“
„Ale šek si nedala proplatit.“
Ashton McKell vytáhl z kapsy růžový obdélník. „Tady je, pane Queene. Peníze jsou pro Lutetii španělskou vesnicí. Chtěla šek poslat tomu dobročinnému spolku, pro který šije šatičky, jenže na to dočista zapomněla.“

Když Henry Calder Barton povstal, aby vyslechl prvního svědka obhajoby, nemusel předstírat sebedůvěru, poněvadž věděl, že drží trumfy v ruce.
„Pane Gravesi, pracujete jako vedoucí účetního oddělení u firmy Newby, Fellis, Herkimer, Hinsdale a Levy, reklamní a poradenské agentury se sídlem na Madisonově třídě. Vaše firma má mimo jiné také na starosti publicitu toaletních výrobků značky Princezna v televizi a rozhlase?“
„Ano, to souhlasí.“
Barton obratně kladenými otázkami získal od svědka přesný popis soutěže, která byla po nějakou dobu součástí večerního reklamního pořadu jejich zákazníka v televizi.
„Děkuji vám, pane Gravesi.“
De Angelus se kontrolních otázek vzdal a místo toho vznesl námitku. Po krátké konzultaci se soudcem Everettem Herskowitzem, Jeho Ctihodnost námitku zamítla.
Státní zástupce se posadil a nervózně si začal hryzat nehet. Bartonův sebevědomý výraz mu neušel.
„Předvolejte slečnu Hattie Johnsonovou.“
„Slečno Johnsonová, jaké je vaše zaměstnání?“
„Pracuji jako telefonistka pro zvláštní úkoly.“
„Nejste tedy zaměstnána v telefonní ústředně?“
„Ne, pane. Pracuji u firmy Tel-Operator.“ Jak se ukázalo, tento podnik poskytoval telefonické služby zákazníkům při mimořádných příležitostech. Svědkyně vysvětlila, že obvykle tato výpomoc bývá časově omezená, kupříkladu, když třeba nějaký obchodní dům provádí zkušební prodej nového druhu výrobku spojený s prémií a podobně. „Musíme umět odpovídat pohotově a přesně,“ řekla slečna Johnsonová.
„Vy jste byla jednou z telefonistek, které vypomáhaly při televizní soutěži Šťastných čísel v pořadu vyhrazeném propagaci kosmetických výrobků značky Princezna?“
„Ano, pane. Ta soutěž běžela každou středu večer po celé čtyři týdny.“
„A vzpomínáte si na vysílání tohoto televizního pořadu ve středu večer, čtrnáctého září, slečno Johnsonová?“
„Ano, pane. To bylo poprvé, tehdy právě soutěž začala.“
„Podívejte se na tenhle záznam. Poznáváte jej?“
„Ano, pane. Je to opis telefonického rozhovoru, který jsem vedla toho večera s jednou osobou.“
„Kdo byla ta osoba? Přečtěte nám její jméno ze zápisu, slečno Johnsonová.“
„Byla to paní Ashton McKellová, 610 1l2, Park avenue, New York.“
Soudce Herskowitz udeřil paličkou na stůl. Státní zástupce De Angelus se zhluboka nadechl, jako kdyby byl vyčerpán po dlouhém běhu, a potom zkřížil ruce na prsou.
Barton předložil opis telefonického rozhovoru k důkazu. Když jej svědkyně nahlas přečetla, v soudní síni se strhl hluk a soudce musel několikrát udeřit paličkou na stůl, než se obecenstvo uklidnilo. Státní zástupce se tvářil sklesle.
Barton předvolal Lutetii McKellovou na stanoviště svědků.
„– jak ale jste mohla zapomenout na ten hovor, paní McKellová? Věděla jste, jak velice na něm záleží.“
„Já nevím,“ odvětila Lutetia bezradně. „Pamatuju si, že jsem telefonicky hovořila s nějakým mužem –“
„Byl to Bo Bunson, konferenciér zábavného pořadu kosmetické firmy Princezna?“
„Ano, teď si vzpomínám. Ale z našeho rozhovoru jsem si bohužel nic nezapamatovala. Bylo to všechno takové banální, že jsem to hned pustila z hlavy.“
„Ale nyní si na ten hovor jistě vzpomínáte?“
„Ano.“
„A vzpomínáte si také, že díky tomu hovoru jste vyhrála pět set dolarů?“
„Ano, teď se mi to vybavilo.“
„Jste velice bohatá žena, viďte, paní McKellová?“
„Promiňte, to jistě –“
„Ale vaše finanční záležitosti spravují jiní? Váš manžel, právní zástupce vaší rodiny, banky a tak dále.“
„Ach, to ano.“
„Takže peněžní záležitosti vás nezajímají a vy se jimi ani nezabýváte.“
„Máte pravdu, mě nezajímají.“
Státní zástupce na ni pohlédl s obdivem, téměř zálibně. A obdobný výraz, směs závisti a obdivu se objevil na tvářích soudce, Bartona i inspektora Queena, který seděl vzadu v soudní síni, neboť předtím vystoupil jako svědek obžaloby.
„Povězte nám o svém telefonním hovoru s panem Bunsonem toho večera.“
„Víte, asi jsem těm herním podmínkám dobře neporozuměla. Na televizi se nedívám pravidelně, a když mě ten pán – pan Bunson, že ano? – požádal, abych uhodla Šťastné číslo, prostě jsem si na žádné nemohla vzpomenout. Bylo to zvláštní. Měla jsem mozek jako vyprahlý. Nezažil jste to také?“ Stála pootočena a dívala se střídavě na Henry Bartona a na soudce Herskowitze a oba přikývli, když viděli její zřejmou bezmocnost. „Ale nechtěla jsem toho mladého muže zklamat, a poněvadž jsem si v té chvíli povšimla hodin nad jeho hlavou, myslím, že jsem se zeptala něco vtom smyslu, jestli na tom nezáleží, odkud vezmu to číslo, a on na to řekl asi něco žertovného, protože lidé, co s ním byli v studiu, se najednou dali do smíchu, už nevím, co říkal – a potom jsem dodala: Božínku, jedině mi napadá to číslo, které ukazují hodiny nad vaší hlavou – za osm minut půl jedenácté. A proto uvedu 1022.“

„1022,“ pravil Henry C. Barton ve své závěrečné řeči k porotě. „Zapamatujte si toto číslo, dámy a pánové, protože je důkazem, které zprostí mou klientku obžaloby vznesené proti ní.
Deset. Dvacet dva.
V deset hodin třiadvacet minut téhož večera byla Sheila Greyová zastřelena. Lutetia McKellová v té chvíli vedla telefonický rozhovor ze svého bytu. Prohlédli jste si fotokopii záznamu, který telefonistka vlastnoručně napsala – je v něm jméno paní McKellové, její adresa, telefonní číslo a přesný čas, kdy jí telefonistka volala a kdy volaná zvedla v McKellově bytě telefon. Vyslechli jste si magnetofonový záznam části vysílaného pořadu a slyšeli jste neklamný hlas pani McKellové, jak hovoří s panem Bunsonem a také když řekla, že v soutěži uvede číslice, které ukazují ručičky hodin.
1022.
I kdyby se někdo sebevíce snažil, nemohl by něco podobného předem dohodnout či narafičit. Poradenská agentura, která soutěž vymyslela či firma, která vyrábí kosmetiku značky Princezna, by pořad v televizi nevysílala a nezaplatila proto, aby opatřila alibi pro Lutetii McKellovou. A Lutetia McKellová sama nemohla rovněž nižádným způsobem předvídat, že ji bude volat telefon právě v době, kdy bude alibi potřebovat. Toto jsou prokázaná fakta, a nelze je vyvrátit.
V deset hodin dvaadvacet minut večer Lutetia McKellová mluvila telefonicky ze svého bytu a několik miliónů televizních diváků ji slyšelo.
V deset hodin třiadvacet minut byla slečna Greyová zastřelena ve svém bytě, který se nachází dvě patra nad bytem McKellových.
O jednu minutu později. O šedesát sekund.“
Barton pomalu prošel před lavicí porotců, aby jim popřál čas si jeho slova dobře promyslet.
„Dámy a pánové porotci, nezávidím žalobě její nesnadné postavení. Státní zástupce, přestože přinesl důkazy o slepých a ostrých nábojích, o revolveru a otiscích prstů a přestože se vynasnažil prokázat, že motivem činu byla žárlivost, stojí před neřešitelným úkolem, aby totiž tuto porotu složenou z rozumných a soudných lidí přesvědčil, aby uvěřila, že paní McKellová – která už zajisté není ve věku, kdy by se mohla účastnit běžeckých závodů na olympiádě –, že tedy paní McKellová, jakmile ukončila telefonický rozhovor s Bo Bunsonem, vyšla ze svého bytu, přivolala si tlačítkem zdviž, případně vyběhla ta dvě patra po schodech nahoru (umíte si paní McKellovou představit, jak běží do schodů, dámy a pánové?), kradmo a tiše vnikla do střešního bytu Sheily Greyové – chci vám při této příležitosti připomenout, že žaloba nepředložila žádný důkaz, který by naznačoval, že paní McKellová měla možnost si zjednat přístup do bytu Sheily Greyové – kradmo a tiše se vplížila do ložnice slečny Greyové, hledala revolver, a když ho našla, vkradla se do pracovny slečny Greyové, ponechala té ubohé ženě ještě dost času, aby mohla vykřiknout, a potom ji zastřelila… a to všechno provedla během šedesáti sekund!
Jesse Owens na vrcholu své sportovní kariéry by to nedokázal! Vyzývám státního zástupce, aby to zkusil udělat. Je to prostě vyloučeno. Fyzicky i časově je to vyloučeno.
Dámy a pánové, při posouzení viny či neviny obžalované všechno závisí na zodpovědění jediné otázky. Zastřelila Lutetia McKellová Sheilu Greyovou v jejím bytě přesně v deset hodin třiadvacet minut večer dne čtrnáctého září – anebo se toho činu nedopustila? Ne, ona ji nezastřelila. Ona ji nezastřelila a vy to nyní víte také. Víte, že to neučinila, protože to učinit nemohla. Neměla k tomu čas.“
Dne třiadvacátého prosince ve čtvrt na dvanáct se porota odebrala k poradě, když předtím vyslechla krátké resumé soudce Herskowitze („Máte rozhodnout o jediné otázce: Vystřelila obžalovaná ránu, která usmrtila Sheilu Greyovou v deset hodin třiadvacet minut večer, dne čtrnáctého září letošního roku? Pokud na tuto otázku odpovíte kladně, potom je obžalovaná vinna vraždou. Pokud odpovíte záporně, bude obžalovaná osvobozena. Při vašem rozhodování mějte na paměti i svědeckou výpověď o tom, že obžalovaná vedla v době činu telefonní rozhovor. Pokud považujete tuto výpověď za hodnověrnou, musíte také vzít v úvahu časové údaje o době, kdy k vraždě došlo. Soud se domnívá, že v rozsuzovaném případě časové údaje hrají velice podstatnou roli…“). V půl jedné dospěli porotci k rozhodnutí. Banton a De Angelus byli vyrozuměni a spěšně se vrátili od nedojedeného oběda do soudní síně. (Soudce, starý zkušený praktik, na oběd nešel.)
LU NA SVOBODĚ hlásal tučný titulek na přední straně novin, které první přinesly zprávu o výroku poroty. Daneova matka byla zproštěna obžaloby stejně jako předtím jeho otec.
Soudce Herskowitz pravil k porotě: „Váš výrok je odůvodněný… Soud projednával už dvě obžaloby vznesené kvůli vraždě Sheily Greyové, ale když se porota seznámila s předloženými důkazy a vyslechla svědecké výpovědi, doporučila obžalované zprostit viny v obou případech. Z toho plyne, že vrah se dosud pohybuje na svobodě. Nepřejeme si, aby byl odsouzen nevinný, ale také si nepřejeme, aby viník zůstal nepotrestán.“
Poslední větu považovali – a právem – policie a státní zastupitelství za soudcem udělenou výtku, aby vyšetřování případu ukončili a konečně postavili před soud pravého viníka, jak to komentoval i tisk.
McKellovi ve své radosti si nepovšimli soudcova rýpnutí.
„Jaký je to nádherný vánoční dárek,“ zvolal Ashton. „Na Boží hod budeme všichni pohromadě a nemusíme se už ničeho děsit. Pane Bartone, jak vám jenom mám poděkovat?“
Advokát zavrtěl hlavou: „Neděkujte mně, ale tomu Lattimoorovi a jeho šeku na těch pět set dolarů, co nebyl proplacen. Já jsem se jenom chopil dané příležitosti. Každý čerstvě absolvovaný právník by dosáhl osvobozujícího rozsudku.“
Jediný z přítomných, kdo mlčel, byla Lutetia. Když se jí Dane zeptal, proč je tak zamlklá, jeho matka odpověděla: „Neustále mi to bude tížit svědomí.“
„Ale co, mami?“
„Že jsem v tom revolveru vyměnila slepé náboje za ostré. Proč jsem to jenom udělala? Mohla dosud být naživu –“
„Mami, hned s tím přestaň!“
Chvíli jim to trvalo, než ji přivedli do jiné nálady, Dane měl dojem, že jeho matka by nejradši celou tou kalvárií prošla znovu. Jak později řekl svému otci: „Bohudíky, že zákon vylučuje dvoje trestní přelíčení pro tentýž čin!“
Henry Calder Barton neodešel s nimi společně ze soudní síně. Přistoupil k státnímu zástupci, který hovořil s inspektorem Queenem.
„Mazel tov, Henry,“ pronesl De Angelus zakysle.
„Zač mu vůbec blahopřejete?“ zavrčel inspektor. „Takový proces by vyhrál i mladík s mlékem na bradě! Nebyl to žádný kumšt!“
Barton se zazubil. „Inspektore, naprosto s vámi souhlasím. Hm… pane státní, já vím, že zrovna teď se to moc nehodí, ale rád bych, kdybyste souhlasil, aby můj klient, ten mladý Gogarty, přiznal vinu – že se dopustil zabití. Každému to ušetří čas i peníze. Co tomu říkáte?“
De Angelus si odfrkl. „To máte sakra pravdu, že teď se to zrovna nehodí. Uvědomujete si, že v tomhle případě Greyové uhodil do mne dvakrát blesk? A Dick Queen stál se mnou pod tím samým stromem?“
„A proč byste si proto měl na Gogartym zchladit žáhu?“
„Promluvte si se mnou o tom někdy jindy. Dneska mám náladu pod psa.“
„Ale ale, Teddy, snad se nehněváte, že dva nevinní lidé byli zproštěni viny?“
„Koukejte, Henry, jsem v pytli, inspektor Queen neví kudy kam, kdekdo je otrávený, kromě vás a McKellových. Takže toho necháme a popřejem si radši veselé vánoce, ano?“

Ellery byl rovněž otráven, protože vánoce, které stály přede dveřmi, neslibovaly, že budou opravdu veselé. Především měl v nemocnici zůstat přes svátky, i když mu lékař nezávazně slíbil, že na Nový rok by už mohl být doma. Jenže nezávazné sliby bývají opravdu nezávazné, a proto nepřesvědčivé.
Byl natolik pohyblivý, že mohl popojíždět v kolečkovém křesle po chodbě. Pomohl krásné plavovlasé sestře s výzdobou vánočního stromku na jejich poschodí a docela dobře se bavil při pozdější švédské oslavě julotty.
Ale jeho nespokojenost měla hlubší příčiny – pohlížel na sebe s despektem. Věru je pěkný detektiv! Pokud měl radost ze své účasti na vyřešení případu Ashtona McKella – první fáze, jak ji v duchu nazval –, tato radost vyprchala zanedbatelnou rolí, kterou sehrál ve fázi druhé. Sám nijak nepřispěl Lutetii na pomoc. Dopis výrobce toaletních mýdel značky Princezna, který byl prvním článkem v řetězci důkazů vedoucím k zproštění obžalované viny, se prostě jednou dopoledne objevil v poště, díky přičinlivému Lattimoorovi. Jeho význam by byl zjevný i policejnímu nováčkovi.
Vrah Sheily Greyové se stále ještě pohyboval na svobodě, jak správně podotkl soudce Herskowitz – a naše celebrita si marně lámala svou chytrou hlavičku, aby ji osvítil nápad, kde najít nějakou slibnou stopu.
No, co dělat, povzdychl si Ellery. Aspoň McKellovi mají nyní po starostech.

McKellovi měli po starostech – jenže když přešel víkend, také toto blažené údobí skončilo. Otec, matka a syn společně prožili příjemné, ne-li radostné vánoční svátky. Na Štědrý den navštívili půlnoční mši v katedrále, aniž si jich někdo ze zástupu věřících nějak zvlášť všiml. Druhý den dopoledne jeli na bohoslužby do kostelíka v chudinské čtvrti, kde bydleli většinou přistěhovalci a místní noviny (tištěné španělsky) neuveřejnily jedinou fotografií McKellovy rodiny. Zbývající část svátečního dne strávili doma. Vyměnili si dárky, vyslechli ze stereozáznamu Missu solemnis a četli noviny.
V pondělí projevila Lutetia přání podívat se k moři. Ramon měl volno, protože u McKellovy firmy jako u řady jiných bylo toto pondělí dnem svátečním – takže Dane odvezl rodiče na Long Beach, kde se po pláži procházeli skoro dvě hodiny a dívali se na šedivý, vzdouvající se Atlantik. Po procházce vytrávili, a když se vrátili domů, Lutetia vlastnoručně připravila chutnou polévku ragú a svíčkovou. Ashton předčítal z evangelia sv. Matouše, naslouchali čarovným tónům Buxtehudeho Missy brevis a vyslechli majestátního Mendelssohnova Eliáše v podání Hudderfieldského spolku pro sborový zpěv.
Dane snídal a večeřel s rodiči – doufal, že to přechodné údobí skončí, jakmile se jeho život vrátí do normálních kolejí –, věřil, že to bude už záhy. Seděl u snídaně v bytě svých rodičů, ráno v úterý po svátcích, když Ramon – který čekal s vozem, aby odvezl Ashtona do kanceláře – přinesl poštu.
Ashton probral dopisy a Daneovi podal silnou hnědou obálku. Dane ji rozřízl, vyndal obsah, pohlédl na něj – a s cinknutím postavil šálek na talířek.
„Dane?“ otázala se Lutetia. „Co je s tebou?“
Dane četl dál a na čele mu vyrazil pot.
„Co je to, synu?“ zeptal se Ashton.
Dane zamumlal: „Teď to tedy vyjde najevo.“
„Co vyjde najevo?“
Dane se zvedl. „Já ti to povím, táto. Ale nejdřív si musím zavolat.“
Mimovolně odešel do svého starého pokoje a posadil se za starý, známý psací stůl. Na chvíli zabořil hlavu do dlaní, ale ovládl se a vytočil číslo.
„Judy?“
„Dane.“ Odpověděla rezervovaně.
„Judy, konečně vám můžu říct, co jsem vám dřív nemohl povědět.“ Slova se mu řinula z úst jako vodopád. „O tom, co mě trápilo – a proč jsem se k vám choval takovým způsobem… Promiňte. Mohla byste – chtěla byste se sejít se mnou hned teď v nemocnici u Elleryho Queena?“
Judy řekla nejistě: „Tak dobře,“ a zavěsila.
„Dane,“ pravil Ashton McKell mezi dveřmi, Lutetia úzkostně vyhlížela za jeho ramenem. „Řekls, že mi to povíš.“
„Pojeď se mnou k Ellerymu Queenovi, táto. Ale ty ne, mami.“
„Tvá matka zůstane doma.“
„Ano, miláčku, udělám, co říkáš.“
Když Lutetia zůstala sama, na chvíli se zakabonila. Svět byl takový uspěchaný. A samé potíže a starosti, od té chvíle, co… Ale Lutetia nechtěla přemýšlet o nepříjemných věcech. Člověk si musí najít nějaké sebenicotnější zaměstnání, v němž najde úlevu. Zazvonila na služebnou. „Margaret, doneste mi šití. A Helena může sklidit nádobí ze stolu.“

Ellery je pozdravil s vítězoslavným úsměvem. „Mám to oficiálně… Za pár dní mě propustí z této bastily.“ Pak pravil vážnějším tónem: „Copak se stalo?“
Dane mu podal obálku z pevného manilského konopí. Nahlédl do ní. Uvnitř byla menší obálka, kterou vyndal, na její přední straně byla přilepena fotokopie dvou slov: Pro policii. Uvnitř menší obálky byla jiná ještě menší a na ni byla přilepena fotokopie celé věty psané rukou: Otevřít jedině v případě, že zemřu násilnou smrtí. A v této nejmenší obálce našel fotokopii vlastní rukou napsaného prohlášení o rozsahu asi tři čtvrtě stránky.
Ellery prudce zvedl hlavu.
„Sheila Greyová,“ řekl ostře. „Je to její rukopis?“
Dane hořce kývl na souhlas. Ashton řekl: „Prohlédl jsem to a porovnal s dopisem, který mi zaslala. Je to docela jistě její rukopis.“ Jeho tvář zůstala úplně bezvýrazná, ale hlas jej prozrazoval.
Ellery se znovu podíval na fotokopii. Byla dokonalá a bylo zřetelně vidět každou tečku nad i.
„Slečno Walshová.“ Podával jí fotokopii. „Přečtěte to nahlas. Chtěl bych to slyšet ženským hlasem.“
„Pane Queene…“
„Prosím.“
Judy vzala listinu, jako kdyby byla pokryta špínou. Začala číst; dvakrát se jí hlas zadrhl v hrdle.
„Dnes večer mě Dane McKell požádal, jestli smí ke mně nahoru do mého bytu na skleničku před spaním,“ četla Judy. „Odpověděla jsem mu, že mám práci, ale on nepřestal naléhat. Nahoře v bytě odmítl odejít a nepodařilo se mi ho přemluvit, aby šel. Rozčilila jsem se a udeřila ho do tváře. Potom se mě snažil…“
Hlas jí selhal. Ellery ji pobídl: „Prosím, pokračujte.“
„Potom se mě snažil zardousit,“ šeptala Judy. „To není projev mé hysterie – opravdu se mě snažil zardousit. Rukama mi stiskl hrdlo… a svíral ho a zdálo se, že… že je nepříčetný… vztekem. – Nemůžu dál, pane Queene, prostě nemůžu!“
Ellery rychle dočetl dopis do konce: „Zatímco mě škrtil, křičel, že mě zabije, a častoval mě sprostými nadávkami.
Nakonec mě pustil na zem a vyběhl z bytu. Kdyby to trvalo ještě minutu, zemřela bych zardoušením. Jsem přesvědčena, že je nebezpečnou osobou, a opakuji jeho jméno – Dane McKell. Rozhodně se mě snažil usmrtit. Sheila Greyová vlastni rukou.“
„A já myslel, že naší rodině už konečně přestala hořet půda pod nohama,“ pokusil se Dane o žert.
Judy se zadívala oknem ven, aby nebylo vidět slzy v jejích očích. Ashton chmurně pozoroval Elleryho. Ellery odložil dopis.
„Nejdřív bych rád slyšel, jestli je to, co Sheila napsala, také pravda. Co na to řeknete, Dane?“
Dane sklopil zrak a pravil: „V internátní škole jsem měl spolužáka, nějakého Philbricka. Chytrostí zrovna nevynikal, ale vymyslel pro mě přezdívku. Věděl, že mě tím rozzlobí. A jednou večer, když jsme se chystali ulehnout, zase řekl: ‚Hele, balíku, kdypak budeš v balíku?‘ Slyšel jsem to od něho už aspoň stokrát, ale v té chvíli vjel do mě vztek, skočil jsem po Philbrickovi, sevřel mu hrdlo, a kdyby nás ostatní kluci neodtrhli, mohlo to špatně dopadnout. Vždyť víš, táto, že mě proto málem vyhodili ze školy.
Ano, pane Queene, to, co napsala Sheila, je pravda. Kdybych se ještě včas nebyl vzpamatoval…,“ zamumlal Dane.
„Dane míval odmalička prudkou povahu, pane Queene,“ pravil Ashton. „Byly kvůli tomu potíže, když chodil do školy.“ Odmlčel se, jako by přemítal o minulosti, a potom dodal: „Synu, myslel jsem, že tě to dávno už přešlo.“
„Já si to myslel rovněž, zatraceně! Bohužel ne.“
„Opravdu jsem věřil, že se dovedeš ovládnout. Opravdu jsem tomu věřil.“
Ellery hleděl na fotokopii dopisu: „Věru bych rád věděl, kdy, to asi napsala.“
„Zjevně potom, když jsem od ní odešel,“ řekl Ashton. „Jak si vzpomínáte, zastavil jsem se u ní těsně před desátou a tehdy nic nepsala, ale bylo vidět, že pláče.“
„Takže dopis napsala po vašem odchodu – měla na to asi čtvrt hodiny, pak přišel vrah,“ dumal hlasitě Ellery. Nahmatal v malé obálce nějaký lístek a vyndal jej. „Co je to?“
„Přečtěte si jej a dáte se do pláče,“ zamručel Dane.
Na lístku, který zřejmě byl vytržen z notesu, bylo tiskacími velkými písmeny napsáno obyčejnou tužkou toto sdělení:
PANE DANE MCKELLE. DOPIS SHEILY GREYOVÉ NEDOSTANE DO RUKOU POLICIE JESTLI ZAŠLETE 100 NEOZNAČENÝCH 20DOLAROVÝCH BANKOVEK NA POSTE RESTANTE HLAVNÍ POŠTA NEW YORK ZNAČKA JOE DOAKES! IHNED. POTOM TISÍC DOLARŮ V NEOZNAČENÝCH DVACETIDOLAROVKÁCH PATNÁCTÉHO KAŽDÝ MĚSÍC ZCELA URČITĚ NA STEJNOU ZNAČKU. JINAK SE TO DOVÍ POLICIE. TO MYSLÍM DOOPRAVDY.
„Pan Joe Doakes, smyšlená osoba,“ poznamenal Ellery. „Nedivím se, že vám není do smíchu.“
„Vyděrač,“ usmál se Dane zahořkle. „Co mám dělat?“
„To, co jsem udělal já,“ odvětil jeho otec klidně.
„Co to říkáš?“ otázal se Dane užasle.
„Vy jste měl také co dělat s nějakým vyděračem; pane McKelle?“ otázal se Ellery.
„Dostal jsem podobný dopis – myslím, že podle toho papíru, slovosledu, druhu písma jej odeslala zřejmě stejná osoba. Krátce po tom, když jsem začal chodit na návštěvy k slečně Greyové,“ pravil Ashton McKell. „Vím, že jsem se zachoval pošetile, ale prostě jsem si nějaký skandál nemohl dovolit. A proto jsem zaplatil – dva tisíce poprvé a po tisíci dolarech každý další měsíc. Ale stálo mi to za to – aspoň moje jméno a jméno naší rodiny nerozmazali v nějakém plátku.“
„Ale nepřestal jsi k ní chodit,“ řekl Dane.
„Sheila pro mne znamenala velice mnoho – proč a z jakého důvodu – pochybuju, že bych to někomu dokázal vysvětlit,“ řekl Ashton McKell pomalu. „No, prostě tomu hnusnému grázlovi jsem posílal po tisícovce měsíčně, dokud jsem nebyl zatčen. Od té doby jsem o něm neslyšel.“
„Máte nějaké jeho dopisy?“
„Dostal jsem pouze jeden – podobný tomu, co držíte v ruce, pane Queene. A ten jsem spálil.“
Ellery se zamyslel. „Dane, vzhledem k tomu nově získanému poznatku bych se vás rád ještě na něco zeptal. Toho večera jste Sheilu opustil před desátou hodinou. Byla ještě naživu. A v bytě svých rodičů jste se objevil až po půlnoci. Co jste dělal ty dvě hodiny?“
„Nejdřív jsem se šel projít, abych se trochu uklidnil. Hrozně jsem se vyděsil, že jsem byl schopen málem ji připravit o život. Když jsem o tom přemýšlel, řekl jsem si, že bude dobré, abych se vrátil –“
„Vy jste se vrátil do jejího bytu?“ zvolal Ellery. Daneův otec a Judy zírali s pootevřenými ústy.
„Tentokrát jsem v pěkné bryndě, viďte?“ poznamenal Dane a ušklíbl se. „Ano, vrátil jsem se. Potřeboval jsem ji vysvětlit, že mám prchlivou povahu, chtěl jsem ji požádat o prominutí, omluvit se… Proto jsem se vrátil do domu –“
„Viděl vás někdo?“
„Pochybuju o tom, ale zcela jistě to nevím.“
„Pokračujte.“
„Vyjel jsem zdviží k střešnímu bytu a došel ke dveřím. Zvedl jsem ruku – opravdu jsem ji zvedl –, abych stiskl tlačítko zvonku. A… nešlo to. Nevzmohl jsem se k tomu, abych zazvonil, abych zaklepal, abych si otevřel klíčem, co mi dala. Krátce, přešla mě odvaha, zachoval jsem se jako baba. Nemohl jsem se jí podívat do tváře.“
Poslední slova adresoval Judy, jako kdyby ji prosil, aby ho pochopila.
„Dane, dobře mě poslouchejte. Tohle by mohlo být důležité. Říkáte, že jste se chvíli procházel, potom jste se vrátil do domu a došel k střešnímu bytu – aspoň na chodbu přede dveřmi. A teď přemýšlejte. Jak dlouho jste byl pryč? Můžete to říct?“
„Bohužel ne.“
„Nemáte o tom vůbec ponětí?“
„No, počítám, že tak asi patnáct minut.“
„Je tedy možné, že jste stál před dveřmi jejího bytu v deset hodin třiadvacet minut, když padl osudný výstřel.“
„Možné to je.“
„Dane, pokud vám mám pomoci, musíte odpovídat pravdivě. Slyšel jste, jak někdo uvnitř bytu vystřelil?“
„Ne, nezaslechl jsem nic. Jinak bych si to pamatoval.“
„Pochybuji, že by někdo za dveřmi mohl zevnitř slyšet výstřel, pane Queene,“ podotkl starší McKell. „Při přestavbě všech bytů se použilo dokonale zvukoizolačního materiálu.“
„Dane stál na chodbě u střešního bytu právě asi v době, kdy byla Sheila zastřelena,“ zamumlal Ellery. „Chápete, co to znamená? Je nanejvýš pravděpodobné, že jste přede dveřmi stál ve chvíli, kdy byl vrah uvnitř. Nic jste neviděl ani neslyšel? Jak dlouho jste tam stál?“
Dane zavrtěl hlavou. „Velice krátce. Nezazvonil jsem ani nezaklepal a pak jsem odešel. Vůbec nic jsem neviděl ani neslyšel.“
„Odešel jste. Kam jste šel?“
„Potřeboval jsem se ještě trochu projít.“
„Viděl vás z domu někdo odcházet? Nepotkal jste někoho známého, Dane?“
„Nevzpomínám si na nikoho. Viděl jsem všechno jako v mlze. Pamatuji si, že jsem byl v kině –“
„Konečně něco,“ zvolal jeho otec. „V kterém kině, synu?“
„Nevím. Někde poblíž, asi na Lexingtonské avenue nebo tam někde.“
„Jak se jmenoval film?“
„Jak to mám vědět? Říkám vám, že jsem měl v hlavě jako vymeteno,“ zlobil se Dane. „Vím, že to byl nějaký barevný western, ale když, začala střelba a lidé padali jako mouchy, udělalo se mi z toho špatně a odešel jsem z kina. Vrátil jsem se domů k mámě. A to je všechno, co ti mohu říct, tati.“
„Nemáš aspoň vstupenku, synu?“
„Prohledal jsem všechny obleky, ale nemůžu ji najít. Asi jsem ji zahodil. Kdo by schovával prošlé vstupenky?“
„Na tom nesejde,“ řekl Ellery. „Podstatné je pouze to, že Dane stál přede dveřmi bytu zhruba v době, kdy byla spáchaná vražda. Co na tom záleží, kam odešel potom?“
Rozhostilo se ticho. Ellery si začal hladit bradu a zadíval se někam do ztracena. Dane, jeho otec, Judy, všichni seděli jako sochy, zatímco Ellery přemítal. Odněkud zdáli dolehl do pokoje jek policejní sirény.
Po delší době se Ellery vrátil zase do přítomnosti. „Dobrá, to bychom měli,“ pravil zvolna. „Jak vypadá současná situace? Především, vyděrač. Co víme o jeho totožnosti? Víme o dvou vyděračských dopisech – v každém požaduje výkupné dva tisíce dolarů okamžitě a tisíc dolarů potom měsíc co měsíc. V obou žádá výplatu ve dvacetidolarových bankovkách. Oba dopisy byly napsány tiskacím písmem – váš byl také tužkou, pane McKelle? – a značka poste restante na hlavní poště zní Joe Doakes. Oba mají tolik totožných znaků, že je nelze vysvětlit náhodnou shodou. Souhlasím s vámi, pane McKelle, že ty dopisy psala táž osoba, čili že máme co dělat s jediným vyděračem.
Logicky z toho plyne další otázka: Existuje nějaká spojitost mezi vrahem, který se zatím pohybuje na svobodě, a tím vyděračem, který zatím rovněž zůstává neznámý?“
„Ovšem, to je ono,“ pravila Judy zamyšleně. „Tohle mě zatím nenapadlo.“
„Nějaká spojitost mezi oběma je velice pravděpodobná. Vyděrač má originál dopisu, který Sheila napsala krátce před svou smrtí. Jak se toho dopisu zmocnil? Pokusíme se rekonstruovat průběh událostí toho večera, kdy došlo k vraždě.“
Hleděli napjatě na Elleryho, který pokračoval ve výkladu: „Dane a Sheila se spolu posekali. Začal ji škrtit, potom se ještě včas vzpamatoval, načež vyběhl z bytu. Sheila byla v té době naživu. O několik minut později jste přišel vy, pane McKelle. Zdržel jste se jen chvilku, protože vás slečna Greyová požádala, abyste šel pryč. Vy jste ji uposlechl a několik minut po desáté jste její byt opustil. Ani při prvním, ani při druhém přelíčení nikdo nevyslovil pochybnost o tom, že výstřel, který policista zaslechl v telefonu, byl výstřelem, který Sheilu Greyovou usmrtil, takže můžeme považovat za prokázané, že Sheila Greyová zemřela v deset hodin dvacet tři minuty. Podle dobrozdání soudního lékaře smrt nastala okamžitě. Z toho plyne, že dopis určený policii napsala ne dřív než několik minut po desáté, když jste odešel vy, pane McKelle, a předtím než byla usmrcena.“
„To jsme už probrali,“ podotkl Dane netrpělivě. „Probereme to ještě mnohokrát, než vám přestane hořet půda pod nohama, jak jste správně poznamenal, Dane,“ řekl Ellery suše. „Pokračujme. První se na místo činu dostavili policisté z hlídkového vozu, přišli několik minut poté, co padl osudný výstřel. Od té doby policisté byli v tom bytě vlastně pořád. Ale přesto, že byla provedena domovní prohlídka, o níž právem můžeme předpokládat, že byla opravdu zevrubná, Sheilin dopis nebyl nalezen. Z toho plyne, že dopis už v bytě nebyl. Další závěr: byl z bytu odstraněn ještě před příchodem policie. A konečně poslední závěr: protože víme, že tento dopis má vyděrač, všechno nasvědčuje tomu, že jej v bytě také našel. Našel jej, ofotografoval a má jej ve svém držení.“
„Jak mohl k němu vyděrač přijít?“
Ellery pokrčil rameny. „Kdo byl onou osobou, o níž víme, že se zdržovala v střešním bytě v době po napsání dopisu a odešla odtud dřív, než přišla do bytu policie? Byl to vrah Sheily Greyové. Pokud nebudeme věřit teorii, že po jeho odchodu – ne dřív než v deset hodin třiadvacet minut – a před příchodem policie, tedy během několika málo minut do bytu vešla jiná osoba – vyděrač –, našla dopis Sheily Greyové a zase odešla, aniž ji někdo spatřil… pokud tedy, jak říkám, se nespokojíme s touto za vlasy přitaženou teorií, pak z toho vyplývá jediný závěr: vrah Sheily Greyové a nálezce dopisu, jinými slovy ten vyděrač, jsou jedna a táž osoba.
Pokud se nám podaří najít tohoto záhadného vyděrače, toho Joe Doakese, nalezli jsme také vraha Sheily Greyové,“ řekl Ellery. „Jenže to je úkol, který přesahuje možnosti amatéra, a proto se musíme obrátit o pomoc k profesionálům, totiž na mého otce.“
„To nemůžete udělat, pane Queene!“ vykřikla Judy.
„Souhlasím s Judy. Znamenalo by to, že obsah Sheilina dopisu vyjde najevo,“ zavrtěl hlavou Ashton McKell. „A tím se zas všechno obrátí proti mému synovi, pane Queene.“
„Svému otci řeknu pouze, že Dane je vydírán, ale důvod vydírání mu neoznámím. Svěřte inspektora Richarda Queena do rukou odborníkovi, já vím, jak mám na něj jít, mám s otcem už nějaké zkušenosti. Souhlasíte, Dane?“
Dane mlčel. Potom zvedl ruce nad hlavu a řekl: „Pane Queene, udělejte, co uznáte za vhodné.“

Judy Walshová se vrátila z nemocnice v růžové náladě. Co ten ubohý Dane jen všechno musel protrpět! Jak mohla být tak nerozumná, tak zaslepená! Ale teď… se všechno změní. Byla přesvědčena, že svou láskou, svým soucitem, svou účinnou podporou mu pomůže překonat ten strašlivý problém, který ho sužuje – v nejhorším se obrátí o pomoc k psychiatrovi, a Dane bude definitivně vyléčen. A pak, až toho vyděrače a vraha dopadnou, celý případ skončí, Sheila Greyová zůstane pouze nepříjemnou vzpomínkou a oni dva… no prostě, budou žít šťastně a spokojeně až do smrti.

„Tak tedy Danea McKella vzal do kleští vyděrač,“ pravil inspektor Queen, „a já se na důvod toho vydírání nesmím ptát, je to tak?“
„Vidím, žes pochopil,“ usmál se Ellery.
„Nu, na tohle tedy zapomeň. Nekupuju zajíce v pytli, nebo jak se to říká. Ani od tebe.“
„Táto, copak jsem ti někdy poradil špatně?“
„Tisíckrát,“ odvětil inspektor, „nejmíň tisíckrát.“
„Jmenuj mi aspoň jeden případ.“
„Rád. Třeba tenkrát, když –“
„Dobře, dobře, necháme toho. Ale opravdu, tati, aspoň tentokrát mě poslechni. Kdybych měl v pořádku hnáty, tak bych tě vůbec neobtěžoval. Jde mi pouze o to, abych tomu vyděrači nastražil léčku.“
„Kvůli čemu Danea vydírá?“ zeptal se starý pán.
„To ti nyní nemůžu říct.“
„Má to nějakou spojitost s případem Greyové, to mi je jasné.“
„Opakuji, že ti to zatím nemůžu říct: Všechno se dozvíš později. Nebo mi už nevěříš?“
„Nevěřím už ani sobě,“ odpověděl inspektor zasmušile. „Státní zástupce a já jsme prakticky spolu přestali mluvit. Takový případ jsem dosud nezažil.“
„Přeješ si jej rozřešit?“
„Samosebou že si jej přeju rozřešit!“
„Pak mě poslechni, táto.“
„A teď vydíráš zase ty mě!“
„Budiž,“ řekl Ellery spokojeně. „Takže jsme se dohodli. Rozestavíš na hlavní poště své lidi s příkazem, aby pozorovali přepážku poste restante. Pošta bude s vámi spolupracovat. Jakmile se ten chlápek objeví, dostanou tvoji lidé hlášku –“
„A co jestli to na poště nějak popletou?“ zeptal se starý pán kysele. „A zadržený bude město žalovat, že jeho osobní svoboda byla neprávem omezena, a já v tom budu lítat? Co potom – mám ho odkázat na tebe? Ellery, s tím nechci nic mít.“
Ale dnes dopoledne znal Ellery na všechno odpověď. Některý strážný, z těch tuctů hlídačů, které McKell zaměstnával, aby hlídali doky, skladiště a jiné budovy, bude na poště spolu s detektivy. A jakmile jim poštovní úředník dá tip, tento soukromý zaměstnanec provede občanské zadržení podezřelé osoby, a kdyby se zatčený vzpíral, potom má policie důvod zasáhnout – a nemusí se obávat, že porušili služební předpisy.
Inspektor Queen mlčky naslouchal. Svádělo ho to, byla to velmi, velmi lákavá příležitost, aby si napravil pošramocenou reputaci. Pokud je pravda, jak se Ellery domnívá, že vyděrač je hledaným vrahem Sheily Greyové, pak inspektor– Queen by mohl dokonce očekávat služební pochvalu.
Nakonec starý pán přece jen svolil – což Ellery také předpokládal.
V rozlehlé dvoraně hlavního poštovního úřadu za Pennsylvania Station se nazítří nenápadně vmísilo mezi lidi několik policejních detektivů s příslušníkem soukromé strážní služby Ashtona McKella. Vedoucí poštovního úřadu přislíbil plnou spolupráci. Balíček s dvěma tisíci dolary ve dvacetidolarových bankovkách (které byly označeny, neboť v tomto bodě příkazů Joea Doakese nebylo uposlechnuto), čekal připraven za přepážkou.
Past byla nalíčena – ale nesklapla.
Nikdo si zásilku poste restante nepřišel vyzvednout.
Snad si vyděrač všiml detektivů, snad dostal z nějakého důvodu strach – fakt je, že balíček za přepážkou poste restante zůstal ležet na svém místě.
To bylo osmadvacátého prosinče.
A devětadvacátého prosince ráno…
Ve skutečnosti ten ohňostroj už začal pozdě večer předchozího dne v nemocničním pokoji Elleryho Queena. Inspektor vpadl dovnitř dlouho po návštěvních hodinách a oči mu plály vzrušením.
„Kašlu na vaše předpisy,“ ujistil rozhořčenou noční sestru a strčil jí pod nos svůj služební odznak. „A ať se mě nikdo nepokusí vyrušit, i kdybyste slyšeli, že škrtím vašeho pacienta, poněvadž si nic jiného nezaslouží!“ Ellery už ležel v posteli.
„Tati?“ Zvedl hlavu. „Chytili jste ho?“
„Poslouchej, chlapečku,“ pravil inspektor Queen, přitáhl si židli k posteli a vytrhl Ellerymu z rukou knihu. „Já ti povím, co jsem chytil. Bolí mě břicho a pálí žáha kvůli tomu, cos mi nadrobil! Nemůžeš mi důvod toho vydírání prozradit, viď? Jenom si to tajemství ponech pro sebe. Už jsem se domákl, co za tím vším vězí. Měl by ses stydět, že takhle podvádíš vlastního otce –“
„Co tě tak naštvalo?“ zeptal se Ellery klidně.
„Hned se to dovíš!“
„Tati, nekřič tolik. Jsme v nemocnici.“
„Týká se to tvého milovaného Danea McKella! Víš, co se dnes večer stalo?“
„Snažím se to z tebe vypáčit, ale zatím marně.“
„Stalo se prostě to, že na ředitelství došla obálka označená expres. To se stalo! A její obsah byl náramně zajímavý, to si pište, mladý pane! A vůbec nejzajímavější byl dopis adresovaný policii, který Sheila Greyová vlastnoručně sepsala toho večera, kdy ji odbouchli. A co tomu říká mladý pán?“
„Ach,“ řekl jeho syn.
„Ach, och, běda! A tys o tom věděl, viď? Ale ani slůvkem ses mi o tom nezmínil. Zatajil jsi to vlastnímu otci, který vede vyšetřování toho zatraceného případu. Ani slovo. Tohle všecko se musím dovědět od anonymního dobrodince.“
„Tati,“ pravil jeho syn.
„Tati sem, tati tam! Dobrá, já vím, co mi chceš říct. Že ten dopis poslal ten vyděrač –“
„A kde k němu přišel?“ zeptal se Ellery mírně.
„Jak to mám vědět? Stejně mi to je fuk! Hlavně že ten dopis měl a poslal nám ho a teď jej mám já a těm McKellovým ukážu, zač je toho loket! A hlavně tomu tvému kamarádíčkovi Daneovi se musím podívat na zoubek!“
„Hola hou, zadrž!“ odvětil jeho syn. „Pane inspektore, nemohl byste mi to vysvětlit nějak srozumitelně, abych to pochopil?“
„Velmi rád,“ pravil jeho otec s vítězoslavným úsměvem. „Nám se to jeví takhle. Za prvé se vyděrač, ten, co si říká Joe Doakes, vůbec neukáže – zřejmě něco větřil a nechtěl se dostat do pasti. Je mu jasné, že už nevymáčkne ani cent, a tak pošle materiál nám – aby se pomstil, nebo ze zlomyslnosti či bůhvíproč, na tom nezáleží. On prostě ten dopis víc nepotřebuje, ale nám tím náramně bodne.
Takže my můžeme přehodit výhybky; konečně máme opravdové důkazy a jedem po správné koleji. Dvakrát jsme sáhli vedle, ale tentokrát jsme se strefili do černého. Třetí z rodiny McKellových – ten Dane, to je on. A tentokrát nebude vynesen žádný osvobozující rozsudek, to si piš!“
„Pořád jsem se od tebe nic nedověděl,“ odsekl Ellery nazlobeně. „Máš v rukou dopis Sheily Greyové a to je všechno. Uvědomuješ si, že dopis dosvědčuje pouze to, že Greyová byla naživu, když Dane odešel z jejího bytu –“
„Kdepak, synáčku, dosvědčuje ještě něco víc. Ale nehádejme se o žabí chlup. Objasníme si tenhle problém na faktech. Chceš slyšet, co říkají?“
„Zajisté.“
„Tak mě tedy dobře poslouchej. Máme svědka, spolehlivého svědka, který toho tvého kamaráda viděl, jak se vrátil do střešního bytu.“
Ellery byl zticha.
„Neříkáš nic?“ zasršel starý pán. „Takže o tom jsi také věděl. Bůhvíproč jsem vychoval takového ničemného lháře. Ellery, já tě opravdu nechápu. Jak jsi mohl zamlčet takovou důležitou informaci? Jak jsi to vypátral?“
„Neříkal jsem, že jsem něco vypátral.“
„Tak ven s tím, synu.“
„Tak dobře,“ řekl Ellery. „Dane mi to pověděl. Sám od sebe. Řekl by mi to, kdyby se měl čeho obávat?“
„Jistěže,“ odvětil inspektor. „Jestli je natolik mazaný a počítal, že to vyjde stejně dřív nebo později na světlo. Dobrá, když tedy o tom víš, víš také, že nahoru vyjel výtahem. Chceš vědět, kolik bylo hodin? Anebo to též víš? Na každý případ ti to povím. Bylo devatenáct minut po desáté, když vstoupil do výtahu, synu – deset hodin devatenáct minut, když jel nahoru – čtyři, minuty předtím, než byla Sheila Greyová zastřelena, vyjížděl Dane McKell k jejímu bytu! Můj svědek viděl, jak ručička na číselníku stoupala až nahoru.“
„Předpokládám, že to byl vrátný.“
„To jsi uhodl. Dalo nám to prácičku, než jsme z Johna Leslieho tuhle výpověď dnes večer vypáčili. Z nějakého mně neznámého důvodu je McKellovým hrozně oddaný. S nějakými fóry si u mě nikdo už ani nevrzne, poslední dobou jsem jich slyšel tolik, až mě z nich brní hlava.“
„Dověděli jste se od něho ještě něco?“
„Ano, dověděli jsme se od něho ještě něco. Jako třeba to, že Dane McKell navštěvoval střešní byt velice pravidelně. S tím se tvůj přítelíček nepochlubil, a nám to docela ušlo. Když jsme zjistili, že starý pán má se Sheilou nějaké pletky, ani nás nenapadlo, že by s ní držel také jeho syn. Předběžně jsme si zatím zjistili, že chodili spolu a že to byly milenecké vztahy. Takže motiv bychom měli. Udržovali spolu známost, ovšem tahle dáma své galány střídala – dnes je zde a zítra kde. Tvého kamaráda Danea zřejmě pustila k vodě a jeho to dohřálo. Začne ji škrtit, potom si to rozmyslí, odejde, za půlhodinku se vrátí a odpráskne ji z revolveru, který jeho matička starostlivě nabila ostrou municí.“
„A co ten vyděrač?“ pravil Ellery mdle.
„O tom mi je všechno jasné. Řekneš jistě, že se musel nalézat v domovních prostorech asi přibližně ve stejné době, aby dopis dostal do pařátů. Správně. Souhlasím. Jenže on se tam nalézal ve stejné době.“
„Co máš na mysli?“ otázal se Ellery rozpačitě.
„Mám na mysli, že Dane McKell ten dopis sebral poté, co Sheilu odbouchl. A celé to povídání o vydírání, to je písek, co nám házel do očí!“
„Ne,“ odvětil Ellery. „Ne, to by se přece choval jako naprostý pitomec. Znamenalo by to, že originál dopisu vám poslal on. A čeho tím hodlal dosáhnout? Abyste ho zatkli pro vraždu, když předtím na něj nepadl ani stín podezření? Táto, s touhle teorií pohoříš.“
„Třeba měl pocit, že se kolem něho zadrhuje smyčka. To já nevím. V každém případě je to jeho starost, ne naše. Víš co, synu? Tentokrát to je na beton, to uvidíš při přelíčení.“

A tak devětadvacátého prosince ráno seržant Velie s nemluvným detektivem Mackem a svým nadřízeným inspektorem Queenem navštívili byt McKellových – detektivové jako obvykle přišli, když rodina seděla u snídaně – a Ashton McKell mrazivě prohlásil: „To neznáte v celém městě ještě nějakou jinou rodinu? Co chcete?“ Načež inspektor Queen odhalil svůj umělý chrup ve vítězoslavném úsměvu a pravil: „Mám zatykač na Danea McKella.“

ČTVRTÁ STRANA
Dane

Velká porota předběžně žalobu projednala, pak přišla žádost o propuštění na kauci – celá mašinérie se rozjížděla zase podle ustálených pravidel.
Několik uniformovaných policistů na chodbě hovořilo o Daneovi, jako kdyby nebyl přítomen, anebo tu stála pouze jeho dřevěná figurína.
„Myslíš, že z toho vyleze?“
„No, státní se už dvakrát namočil s jeho tátou a mámou. A když mu to potřetí nevyjde, má šmytec.“
„Jasně, syna osvobodí, jako jeho tátu a mámu. Na to vsadím všecky prachy, co mám při sobě.“
„Když máš jednou peníze, jde všecko.“
„Tentokrát je to jiný. Víš, kolik by potřeboval talířů, aby zakryl elektrický křeslo?“
Dane kráčel dál, ne příliš potěšen.
V nemocničním pokoji se nyní pravidelně konaly porady, kterým předsedal Ellery. Lékařské vrchnosti v poslední chvíli rozhodly, že se bude muset ještě několik dní zdržet v nemocnici, než si zvykne chodit o berlích. Takže ani Ellery nebyl příliš potěšen.
Souhlasil s tímto svým pověřením, aby se tak řeklo, ale neměl v sebe velkou důvěru. Byl přesvědčen, že modus, který se předtím u Daneových rodičů dvakrát osvědčil, tentokrát nelze použít. Dane nemohl žádné alibi prokázat. V kritické chvíli, kdy Ashton byl v konkrétním výčepu a hovořil s konkrétním barmanem, kdy Lutetia hovořila telefonem a její hlas přejímala televize přímým přenosem… Dane byl vlastně na místě činu, stál, podle vlastního doznání přede dveřmi střešního bytu a od vraha a jeho oběti ho dělila jen dveřní výplň. A na té malé chodbičce stál sám a neviděn – a vlastně ani viděn být nemohl, protože v krátké chodbě nebylo žádné okno. A proto ani žádný svědek nemohl potvrdit jeho výpověď, že se tam zdržel jen chvilku, potom odešel a do bytu vůbec nevstoupil.
Ne, tentokrát budou muset učinit něco, co se mělo udělat hned na samém začátku. „Kdybych nebyl lazar, tak bych se do toho byl pustil,“ řekl Daneovi, Ashtonovi a Judy. „Jediná možnost, jak Danea vytáhnout z maléru, zaručeně ho z toho dostat, je odhalit Sheilina vraha.
Kdyby se nám to bylo povedlo, když jste byl obžalován vy, pane McKelle, zůstali bychom ušetřeni dalších nepříjemností s paní McKellovou a nyní s Danem. Jenže to se nestalo, takže nemá smyslu nad tím naříkat a radši se do toho pustíme aspoň teď.“
Ellery se pokusil najít pro své bolavé nohy pohodlnější polohu. „Dosud jsme se pokoušeli dokázat, že obviněný čin nespáchal – to byl negativní způsob. Ale teď to musíme vzít do ruky jinak – pozitivně. Souhlasíte?“
Přikývli na souhlas, ale bez valného nadšení. Judy Walshová měla opuchlé oči od pláče. Držela Danea za paži, jako kdyby ho chtěla odtáhnou.t od kraje propasti.
„Pozitivně – propracovat se zevnitř ven. A začátek, jádrem všeho je Sheila. A jak začínala Sheila? Kupříkladu svou obchodní kariéru. Nezmínil se někdo z vás, když jsme si prohlíželi její módní návrhy, že měla společníka, když otevřela svůj módní salón?“
„Ano, jmenoval se Wiriterson,“ přitakal Ashton McKell. „Elisha Winterson. Vzpomínám si, že Sheila mi jednou řekla, že pořád ještě působí v New Yorku.“
„Výborně. Takže tedy začneme u něho. Pokuste se ho sem dovést dnes odpoledne.“
„Přivleču ho třeba násilím.“

Ale toho nebylo zapotřebí. Elisha Winterson se cítil polichocen, že Ashton McKell ho osobně přišel navštívit do módního salónu hraběnky Roni na Páté avenue, kde byl obchodním vedoucím.
Hraběnka byla neméně polichocena. „To je opravdu strašné!“ zvolala se silným italským přízvukem; v New Yorku žila už dobrých dvacet let a dalo jí to dost práce, aby neztratila římský přízvuk, ale zatím se jí její snaha dařila. „Chudinka Sheila. A jak pronásledují vaši rodinu, pane McKelle! Lishi, musíš pomoci. Neztrácej jediný okamžik!“
Zatímco je Ramon vezl do nemocnice, Elisha mluvil jako vodopád. Byl to pomenší, hezký muž s hlavou jako koleno, a nahoře na lebce měl důlek, který podle hraběnky Roni (vysoké sto osmdesát centimetrů) vypadal jako kráter na Měsíci.
„Roni je náramně milá a simpatica,“ štěbetal Winterson. „Víte, vůbec není italského původu, třebaže dlouho v Říme žila. A tam se taky seznámila s nebohým Sigim. Na vlastní oči jsem viděl jeho šlechtický patent na pergamenu dlouhém kolik loktů a se spoustou pečetí, Svatá římská říše přestala existovat roku 1806, jenže koho to zajímá? Mě teda rozhodně ne. A pokud se týče Sheily –“
„Pane Wintersone, nemohl byste s tím chvíli počkat, až se vás na to zeptá pan Queen?“
„Pan Queen?“ otočil Winterson hlavu.
„Ellery Queen.“
„Aha, ten spisovatel. On vám pomáhá. Samozřejmě, pane McKelle, jak si přejete. Tak a teď už mlčím a počkám, až si mě pan Queen odšpuntuje,“ nemohl si odpustit, aby nezavtipkoval.
V nemocničním pokoji Elisha mlel bez zastávky, pokuřoval turecké cigarety, zahrnul Elleryho chválou a potom se nabídl k odzátkování. „Vyrozuměl jsem, pane Queene, že byste rád něco věděl o Sheile Greyové. Oč vám konkrétně jde?“
„Byl jste její obchodní společník, viďte? Vyprávějte mi, jak jste se spolu seznámili, kdy jste otevřeli módní dům a další podrobnosti.“
„Setkal jsem se s ní v roce 1956,“ začal Winterson. „bylo to na jednom z těch proslulých večírků hraběnky Roni – a to je módní návrhářka, u které pracuju nyní. Dovoluju si říct, že v té době jsem měl už určitou reputaci, ale Sheila byla na vzestupu a brzy se měla stát jednou z vedoucích postav v mezinárodní módě. Byl to proto pro mne kompliment, když mi navrhla, abych se stal jejím obchodním společníkem.“
„To se stalo roku 1956?“
„Začátkem roku 1957. Totiž, kdokoli v naší produkci by od Sheily rád takovou nabídku přijal. To děvče mělo skvělý čich, vytříbený vkus a dovedla všechno dokonale načasovat, což je převelice důležité. A taky všechny náčrtky si dělala sama. Byla to pro mě náramná příležitost – nejen vzhledem k mé profesionální kariéře. Ona byla nejúchvatnější žena, co jsem v životě poznal. Zamiloval jsem se do ní hnedle ještě dřív, než jsme založili Módní dům Grey.“
Bude k nim naprosto otevřený, řekl Winterson (po očku se podíval na Judy), ale jednou je to tak, že je prostě miláček dam, poznamenal s úsměvem. „To byste jistě neřekli, když se na mě koukáte.“ Byl ovšem vybíravý, o něm se nedalo říct, že je nějaký vilník. Toužil Sheilu mít a usiloval o ni „svou osvědčenou metodou“ (takže posluchači měli nabýt dojmu, že jeho „metoda“ je zřejmě nějaký zvlášť rafinovaný způsob, jak dosíci cíle, který však pan Winterson prozradit nehodlá). Jejich vztah byl zprvu jenom pracovní, nic jiného. Už se pomalu vzdal naděje, že by se mohl změnit i ve vztah milostný, když jednoho večera, bez jakékoli předehry, se mu Sheila vzdala.
„Takhle to dělala vždycky,“ pravil pan Winterson a kolem úst mu pohrával úsměv. „Pár měsíců je milá a přátelská a pak najednou – bác! Jestli mi prominete tenhle výraz, slečno Walshová. Nikdo Sheilu Greyovou nepřemluvil, dokud nebyla ochotná se vzdát sama. Své přátele si uměla opravdu dokonale vybírat. Nikdy nechodila s několika muži najednou, přísně dodržovala zásadu – vždycky jen s jedním.“ Dane cítil, že se mu samovolně zatínají pěsti, když poslouchal toho samolibého, nafintěného troglodyta.
Módní dům Grey předvedl svou první kolekci roku 1957. Vyvolala senzaci nejen ve Spojených státech, ale i v zahraničí. „Lady Sheila – tak se kolekce jmenovala – nás okamžitě zařadila mezi nejlepší domy.“
„Chtěl jsem se vás na to zeptat,“ řekl Ellery.
„Na Lady Sheilu? To byl Sheilin nápad, aby každý rok měla kolekce nějaké jméno a Lady Sheila se nazývala kolekce roku 1957. Mimochodem, Sheila se vlastně ani Sheila nejmenovala.“
„Nejmenovala?“ vykřikli McKellové naráz.
„Původně se nazývala Lillian G-r-a-y-ová. Ale když jsme se etablovali jako Módní dům Grey, změnila to a ve svém příjmení na e čili na Greyovou; a když kolekce Lady Sheila byla takový šlágr, tak si z Lillian G-r-a-y-o-v-é dala úředně změnit jméno na Sheilu G – r – e – y – o – v – o – u.“
„A to se také stalo v roce 1957?“
„Ano, pane Queene.“
„Jak dlouho trval váš vztah?“
„Který?“
„No, jeden i druhý.“
„Mno,“ upejpal se pan Winterson. „Udržovali jsme milostnou známost pouze několik měsíců. Byl jsem velice šťastný a myslím, že ona také. Shodli jsme se, víte?“ Dane zavřel oči. Dělalo se mu špatně, když si tohoto vymydleného cvrčka představil v Sheilině objetí. „Chodili jsme skoro všude spolu, těšili se z naší lásky a společné práce jako velké děti – ach, bylo to báječné. A potom…
Nikdy na ten den nezapomenu,“ Winterson se už neusmíval. „Bylo to těsně předtím, co začala připravovat kolekci na rok 1958 – Lady Nella. Udělal jsem několik náčrtků a přinesl jí je do kanceláře, položil ty kresby na stůl a naklonil jsem se k ní, abych ji políbil.“ Pan Winterson byl rudý jako pivoňka. „Sheila ucouvla. Rozladilo mě to a zeptal jsem se, co jí přeletělo přes nos. Sheila vzhlédla a klidně řekla tónem, jako kdybychom spolu mluvili o počasí: ‚Lishi, mezi námi je konec. Zůstáváme obchodními partnery, nic víc.‘ Docela k nevíře. Zčistajasna. Přesně tak, jako když to začalo.“
Zeptal se jí, co udělal, jaké důvody ji vedou k rozchodu. „Nic jsi neudělal,“ odpověděla, „ale prostě jsi mě přestal zajímat.“
Winterson pokrčil rameny. „Takhle to u Sheily chodilo. Všechno nebo nic. Když se oddala, oddala se cele. Ale když ji to přestalo bavit – prásk, zabouchla dveře a zamkla je na dva západy… Byla prostě taková. Jenže já ne. Byl jsem do ní zamilován a nemohl jsem svou lásku vypnout jako elektriku. Myslím si, že to pro nás pro oba znamenalo nervové vypětí, takhle jsme nemohli dál pokračovat. Nakonec jsme se rozešli, myslím asi o tři měsíce později.“
Odkoupila Wintersonův podíl a Módní dům Grey celý přešel do jejího vlastnictví. „Přirozeně, můj odchod nijak neohrozil další vzestup jejího podniku,“ řekl a v jeho hlase nebyl ani stín trpkosti. „O sobě jsem si nedělal nikdy žádné velké iluze, zejména ve srovnání s tak znamenitou návrhářkou, jako byla Sheila. Vypracovala se mezi přední světové couturi? res. Topila se v penězích. I když musím říct, že jí nikdy nešlo o peníze.“ Otevřel pouzdro a vzal si další cigaretu.
„Vraťme se na chvíli zpátky, pane Wintersone,“ podotkl Ellery. „Poznamenal jste, že vždycky chodila jen s jedním mužem. Jste si tím jist?“
Elisha Winterson dlouze zatáhl z cigarety, počkal, až obláček dýmu, který vyfoukl, se rozplyne, a pak řekl: „To vím určitě – a hned vás o tom přesvědčím.“ Zatvářil se lišácky. „Když jsem dostal vyhazov z její postele, začalo mi vrtat hlavou, kdo přijde na mé místo. Teď se tím ovšem nemůžu vychloubat, myslím, že jsem se nezachoval zrovna fér, ale víte přece, co dokáže zhrzený milenec…“ Zasmál se. „Najal jsem soukromého detektiva. Dokonce si pamatuju, že se jmenoval Weirhauser. Měl kancelář na Dvaačtyřicáté ulici, blízko Times Square. Sledoval ji z mého příkazu a dostával jsem hlášení – co Sheila dělá, kam chodí, s kým se stýká. Výsledek byl nula. Nehodila mě přes palubu kvůli jinému muži. Prostě mě jenom hodila přes palubu. Tečka.
Později toho roku,“ pokračoval Elisha Winterson, „se na scéně konečně objevil jiný muž. Krátce po tom, co se oba setkali, určitě parkoval své střevíce pod její postelí, jak jsem to dřív dělával já. Promiňte, že to říkám takhle bez servítku.“
„Kdo byl ten muž?“ otázal se Ellery.
„Mno,“ Winterson si olízl rty. „V podobných věcech se má zachovávat diskrétnost. Ovšem, za těchto mimořádných okolností… Pokud by vám to mohlo být k něčemu platné, pane Queene –“
„Rozhodně to bude k užitku.“
Winterson se rozhlédl po svých posluchačích a déle už neotálel. „Sheila se rozhodla prohloubit reklamu a vybrala si reklamní agenturu Gowdy-Gunder, která měla zkušenosti se světem módy.
Asi v stejné době Módní dům Grey přijal obchodního ředitele, vedoucího výroby a přestěhoval se z Východní Padesáté ulice do nových, prostornějších místností na Pátou avenue. Samozřejmě získat takového zákazníka byla pro tržní agenturu náramná výhra, takže ho dali na starost svému nejslibnějšímu a nejšikovnějšímu náboráři.
Jmenoval se Allen Bainbridge Foster a Sheila ho spolkla jedna báseň. Ale na konci roku –“
„Allan jako Edgar Allan Poe?“ Ellery držel na koleně blok a dělal si poznámky.
„Ne, Allen s e.“
„Bainbridge Foster, že?“
„To souhlasí. Jak jsem říkal, na konci roku měla už pana Fostera po krk a také ho pustila k vodě.“
„To jste ji pořád ještě držel pod dohledem, pane Wintersone?“ zeptal se Ellery poťouchle.
„Ne, kdepak. Weirhausera jsem dávno předtím odvolal. Ale Sheila a já jsme měli spoustu společných známých a přátel, jako třeba hraběnku Roni a jiné, takže jsem byl o ní průběžně informován. Víte, jak to chodí.“
„Teď to vím. A kdo přišel po Fosterovi?“
„Znám ještě její další tři milence. Sheila se svou l’amour netajila. Bylo jí to fuk. Tím myslím, že sama to sice nerozhlašovala, ale ani se s tím neskrývala. Mimochodem, Módnímu domu Grey to nepokazilo reputaci. Vždyť nedělal návrhy na oltáře do kostelů. Naopak, spíš to bylo její obchodní činnosti na prospěch; do jejího salónu chodili muži, jako by je tam přitahoval magnet.“
„Zmínil jste se, že tři další její známosti znáte. Můžete mi o nich říct nějaké detaily?“
„Zajisté. Jeden z nich byl Jack Hurt.“
„John Francis Hurt III., ten automobilový závodník?“
„Ano, toho myslím. Jack s tím nedělal žádné tajnosti. Nosil při sobě její fotku, aby mu přinášela štěstí. A kdekomu ji ukazoval. ‚Do toho děvčete jsem blázen,‘ říkal. Sheila se určitě neobdivovala jeho inteligenci. Jack byl urostlý atlet. Chodívala za ním do boxů na ploché dráze – byla do něj udělaná. A pak jednou, když se Jack vrátil po zkušebním okruhu, aby mu mechanici promazali vůz nebo vyměnili gumy, nebo co – ejhle! Sheila nikde. Prostě si to najednou zničehonic rozmyslela a odjela domů. Musím poznamenat, že dlouho pro ni netruchlil. Nabalil si nějakou blondýnku, která vypadala, jako by nedovedla ani do pěti počítat, a ta s ním pak brzy zakormidlovala do přístavu manželského.“
„Odchází Jack Hurt Třetí. Kdo nastoupil po něm?“ optal se Ellery.
„Po Hurtovi přišel Ronald Van Vester z toho nóbl rodu Van Vesterů, co žijou ze zájmu o jejich starobylost. Nevím, kde se Sheila s ním setkala, ale najednou se začala zajímat o pólo a on ji brzy začal hltat očima. Zanedlouho si toho koně taky osedlala, ale myslím, že se zápach koňské stáje Sheile za nějakou dobu zprotivil, a to byl pro Ronnyho konec písničky.
Další… moment, hned si vzpomenu.“ Elisha si lesklým nehtem poklepal na zuby. „No, přírozeně! Nějaký Odonnell. Divadelní herec. Edgar? Edmond? Přesně si nevzpomínám, protože jeho jméno se uvádělo jen v divadelních programech, nikdo mu neříkal jinak než Hamlet Odonnell. Budete si na něj jistě pamatovat, pane Queene, měl pronikavé černé oči, ostře řezaný profil a hrál Hamleta, jak jsem říkal.“
„To jsou tři. Jenže uběhly čtyři roky.“
Winterson vysvětlil, že celý rok 1961 strávil v zahraničí, takže byl mimo zdroj informací. „S kým chodila, zatímco jsem byl v Paříži a Římě, o tom nemám tuchu. Mohl to být kdokoli, třeba i nějaký popelář. Když jsem se v roce 1962 vrátil, tím šťastným mužem byl Hamlet, kralevic dánský, jak jsem říkal. A co bylo dál…“ Winterson se odmlčel.
Mlčení se protahovalo. Dane cítil, že se mu zvedá žaludek. Ashton McKell byl bledý jako stěna. Oba je to ohromilo, pomyslel si Ellery. Judy se křečovitě držela opěradel, jako kdyby sjížděla po skluzavce v lunaparku.
„Myslím, že jsem mohl předpokládat, že dřív či později Sheila Greyová ošklivě skončí,“ přerušil Winterson mlčení. „A přitom… byla opravdu okouzlující, když se zamilovala. Potřebovala lásku. Potřebovala ji nezbytně k životu… Panebože, jaká jen to je hrozná tragédie! Vždyť jí celý svět ležel u nohou…“
Už nevypadal směšně – měl ve tváři tragický výraz. Ellery si pomyslel: Stále ještě ji miluje.
Winterson se zvedl: „Kdybyste ještě něco potřeboval vědět, tady máte vizitku. Můžete se na mne kdykoli obrátit. Bylo mi potěšením, slečno Walshová, pane McKelle.“ A Daneovi řekl: „Vám přeju hodně štěstí.“
Ashton řekl: „Můj vůz –“
„Děkuju vám, ale radši se trochu projdu.“ Ještě jednou na ně kývl a vyšel z nemocničního pokoje.
„Pan Winterson konečně našel příležitost, aby se s tím vším někomu svěřil,“ poznamenal Ellery. „Rád bych věděl, kolik let na ni čekal.“
„Byl odporný,“ ušklíbla se Judy.
„Byl však pro nás hlubokou studnou vědomostí, které nesmíme nechat ležet ladem. Spoléhám se na vás, že mí nahradíte oči, uši a nohy.“
„Povězte nám, co byste potřeboval udělat,“ pravil starší McKell.
„U všech čtyř mužů, které pan Winterson jmenoval, je třeba prověřit, co dělali večer čtrnáctého září. Vlastně u pěti – Winterson k nim také patří. Začněte nejdřív s ním. Potom máme Fostera –“ nakoukl do poznámek, „Hurta, Van Vestera a Odonnella.“
Dane pomáhal Judy do kabátu.
„Okamžitě to rozjedu, pane Queene,“ pravil Ashton MeKell. „Navštívím Pinkertonovu detektivní kancelář, ať na to nasadí třeba tucet lidí.“
„Výborně. A průběžně mi posílejte jejich hlášení.“

Konečně zůstal sám a nyní, jako atlet, který si pomalu uvolňuje svaly, Ellery rozcvičoval mozek. Něco matně tušil… něco… Rozháněl cigaretový kouř, co tu zůstal po Wíntersonovi, a jeho zrak padl na kartónový obdélníček, který k tomu použil – na Wintersonovu vizitku. Bezděčně si přečetl, co na ní bylo napsáno.
A vzápětí jeho obličej zbělel jako navštívenka, kterou držel v ruce.
Je vůbec možné, že…“
Zvolna se mu vrátila barva do tváře a Ellery si něco tiše mumlal o pošetilých bláznech.
Byl jako na jehlách a nemohl se dočkat, kdy dostane první zprávy o výsledku pátrání.
Ashton McKell okamžitě odeslal písemná hlášení detektivní kanceláře Ellerymu, který je na svém psacím stole rozdělil do pěti hromádek: Winterson, Foster, Hurt, Van Vester, Odonnell.
Nato se dal do jejich hodnocení.
Večer čtrnáctého září:
– Winterson seděl v letadle linky Air France na cestě do Říma. Při mezipřistání v Orly se ho francouzští novináři vyptali na nové trendy světové módy, vyfotografovali ho a uveřejnili interview s ním v tisku. Italští reportéři učinili totéž, co jejich pařížští kolegové, když Winterson přiletěl do Říma.
– Foster byl v Chicagu. Zanedlouho po tom, kdy mu Sheila dala vale, odešel z reklamní agentury a s manželkou a dvěma dětmi se odstěhoval do „Větrného města“, kde od té doby bydlel. Ten večer, kdy byla spáchána vražda, se v zastoupení své agentury pro tržní průzkum účastnil porady výrobců dámského prádla v sále, kde se to obchodními náměstky jen hemžilo.
– John F. „Jack“ Hurt III. už nebyl mezi živými. Při automobilových závodech na Floridě v roce 1961 jeho stroj havaroval v zatáčce a jezdec zahynul v plamenech.
– Van Vester byl také mrtev. Vloni se utopil ve Floridském průlivu, když se jeho plachetní člun převrátil v prudké bouři.
– Eddwin „Hamlet“ Odonnell se zdržoval v Anglii, kde vystupoval na jevišti v roli, která mu vynesla jeho přídomek. Ve chvíli, kdy se vražda stala, imitoval Elizabeth Taylorovou coby Kleopatru na večírku, kde ho vidělo několik tuctů více či méně střízlivých hvězd britského divadla a filmu. Vesta Moriseyová se osobně zaručovala za hodnověrnost tohoto faktu.
Tudíž pachatelem vraždy nemohl být ani jeden z těchto pěti dřívějších milenců Sheily Greyové.
Jenže v té chvíli Ellery už věděl, že to stejně nikdo z jmenovaných nebyl.

Když Dane navštívil nemocnici ráno jednatřicátého prosince a vešel do Elleryho pokoje, viděl, že přišel zrovna do nejlepšího. Všude byly šaty a knihy, na podlaze ležely otevřené kufry a brašny a mezi tím poskakoval na hliníkových berlích Ellery.
„Takže nakonec vás přece jenom pustili?“ otázal se Dane. „Říkal jste, že si, to lékaři rozmysleli.“
„Přiměl jsem je k tomu, že si to rozmysleli ještě jednou – a jinak,“ zavrčel Ellery. „Ani mě nenapadne, abych v tomhle lazaretu ještě zůstával napřesrok. Ale stejně si myslím, že tajně pálí kadidlo a radují se, že se mě konečně zbavili. Jenom kdyby mi to líp šlo na těch zatracených chůdách – hopla! Promiňte, Kirsten.“
Skoro porazil zářivou švédskou sestru, a když se ji pokusil zachytit, sám se začal řítit k zemi – ještěže Dane včas přiskočil a zabránil dalším zlomeninám.
„Ale pane Queene,“ odvětila půvabná sestra. „Vy ty berly ne tak – ale tak…“
„Jsem unaven,“ řekl Ellery a posadil se. „Mimochodem, dnes večer se pořádá menší oslava konce roku a mého propuštění z nemocnice –“
„Kde?“
„U mne. Kirsten, vzpomeňte si, co jsem vám říkal, že až ze mne sundáte ty betonové pantalóny, tak –“
„Velice zlá, já nemůžu,“ řekla sestra a zarděla se. „Sture, jeho loď přijde. My večer jdeme spolu, víte.“
„Kdo je Sture?“ chtěl věděl Ellery.
Zamumlala něco švédsky. „On je můj přítel, ne, ano, snoubenec. Druhý důstojník. A my jedeme do Švédska a on bude pracovat v lodní společnosti. A vezmeme se.“ Tvář měla celou ruměnou – otevřela dveře a uprchla.
„Což je dobře,“ poznamenal Ellery zadumaně. „Den co den vidět tuhle krásku, ležet jako lazar a jen se na ní koukat, to je skoro nad lidské síly. Sture to chytil – prostě mu štěstí přálo. Ale stejně jsem nechtěl Kirsten pozvat na tu oslavu, je určena výhradně pro naši skupinku. Můžu s vámi všemi počítat? Dobře. A teď byste mi mohl pomoct trochu s balením.“
Vánoční stromek, který neměl Ellery možnost vidět na Štědrý den, stál ještě na svém místě, když McKellovi a Judy Walshová v půl desáté večer přišli ke Queenovým. Jednak proto, aby oslavili opožděně s Ellerym vánoce, jednak aby přivítali příchod Nového roku a v tradici starých holandských osadníků přinesli dárky. Ramon je sotva všechny stačil pobrat.
Inspektor Queen byl přítomen také, třebaže mu to moc nešlo pod nos. („Co je to za nápad?“ vyjel na Elleryho. „Jako by nestačilo, že pozveš rodiče, které jsem poslal před soud, ale dokonce přivedeš i jejich syna, kterého jsem vlastnoručně zatýkal!“ – „Táto, věř mi.“ – „Věřit – tobě?“ odvětil inspektor sžíravě. A proto musel Ellery podat bližší vysvětlení a nato mu inspektor pomohl při přípravách na návštěvu. A teď v úsměvu radostně cenil umělý chrup, laskavý postarší rodič pana hostitele a poněvadž byl ostřílený herec, hrál tuto roli dokonale.)
„Taková spousta dárků,“ řekl Ellery s rozzářenou tváří. „No, o něco později dostane rodina McKellových také ode mne novoroční dárek. Mohl bych si na moment vypůjčit Ramona?“
„Zajisté,“ odvětil Ashton McKell.
„Jak jste pozorný, pane Queene,“ řekla Lutetia. Věděla, že už nemusí mít žádné obavy – může se těšit, že nakonec všechno dobře dopadne a jejího syna nechají na pokoji, stejně jako propustili ji a manžela. O to se postará Ashton. Anebo Ellery Queen. Anebo oba společně.
„Ten dárek ještě nemám připravený, ale kdyby se tu Ramon mohl zastavit krátce po jedenácté, aby něco přinesl…“
„Samozřejmě,“ řekl Ashton. „Ramone, vraťte se sem ve čtvrt na dvanáct.“
Šofér řekl: „Ano, pane,“ a vyšel z bytu.
Ellery se pilně snažil splnit úlohu vzorného hostitele. Stereo vyhrávalo alžbětinskou hudbu a sám štědře naléval do pohárů švédský punč, připravený podle receptu jednoho z nemocničních doktorů. Judy mu vypomohla při podávání jídel počínaje kachnou po pekingsku až k pohankovým koláčkům. „S tou kachnou je spojený úplný rituál,“ poznamenal. „Pane McKelle, ujal byste se laskavě porcování?… Děkuji… Takže nejdřív na jednu tuhle tenkou placičku – vypadá jako tortilla, viďte?… dáme kousek kachny… na to posekanou cibulovou nať… sojovou omáčku, kápneme ještě trochu šťávy… a zabalíme, aby se nám porce nerozpadla. Dane, nalejte ještě trochu horkého punče a na zdraví, čili skoal!“
A takto Ellery pokračoval, snažil se, aby řeč nestála, ale inspektor si povšiml, že občas jeho syn vrhl pohled k předsíni. Konečně se ozval zvonek. Inspektor šel otevřít: „Ramon se vrátil,“ řekl.
„Pojďte dál, Ramone. Dáte si sklenku punče?“
Šofér se podíval na svého zaměstnavatele, který přikývl na souhlas. Ramon vzal sklenici s kouřícím se červeným nápojem, zamumlal španělsky zdravici a vypil rychle sklenku do dna.
„Zde máte adresu,“ řekl Ellery a podal mu lístek. „Tohle jim předejte a dostanete balíček. A co nejrychleji se sem zase vraťte.“
„Ano, pane.“
Když Ramon odešel, Ellery požádal Danea, aby přinesl chladící nádobu se šampaňským. Judy otevřela televizi.
Náměstí Times Square bylo zaplněno v poslední hodině starého roku zástupy lidí, kteří, jak podotkl Dane, „v létě zaberou pláže, a když uzří kameru, snaží se na sebe nějak upozornit, aby se dostali do záběru“. Ale nikdo se neusmíval. Blížící se půlnoc byla náporem na nervy – jako kdyby se všichni báli, že se něco hrozného stane.

Když zazněl zvonek u dveří, všichni sebou škubli. Ale byl to pouze Ramon, který se vrátil z pochůzky.
„Ještě není půlnoc,“ řekl Ellery. „Děkuju vám, Ramone. Připijte si s námi šampaňským.“
„Pokud pan McKell proti tomu nic nemá –“
„Vůbec ne, Ramone.“
Balíček měl nezvyklou formu pro dárek – vypadal jako půl metru dlouhý váleček. Ellery jej opatrně položil na římsu krbu.
„Na budově Times se už začíná zvedat zářivá koule,“ řekl. „Naplňte sklenice!“ A když hlasatelův odpočet. posledních sekund zakončil úder půlnoci a dav na Times Square se rozjásal, Ellery pozvedl sklenici: „Na Nový rok!“
Když všichni dopili, odbelhal se k televizoru a vypnul přístroj. Pak se otočil k společnosti a řekl: „Slíbil jsem vám dárek. Tady je. Povím vám, kdo zavraždil Sheilu Greyovou.“

Inspektor Queen o několik kroků couvl a opřel se o veřej dveří Elleryho pracovny. Ashton McKell oběma rukama sevřel opěradlo křesla před sebou a Lutetia, která na něm seděla, postavila na stůl sklenici, že z ní pár kapek vyteklo. Judy se opřela o Danea, který Elleryho ostražitě pozoroval.
„A teď si ještě jednou a naposledy vyslechněte časový rozvrh večera, toho čtrnáctého září,“ pravil Ellery.
„Několik minut před desátou: Dane odchází z bytu Sheily Greyové.
O pár minut později: Vy, pane McKelle, jste do bytu přišel, ale téměř vzápětí nato vás Sheila odeslala pryč, čili asi tři minuty po desáté.
Deset hodin devatenáct minut: Vy, Dane, se vracíte do budovy. A konečně v deset hodin třiadvacet minut padl výstřel, který usmrtil Sheilu Greyovou v její pracovně.
První policisté dorazili na místo činu o několik minut později, protože seržant na stanici slyšel výstřel v telefonu a okamžitě se rádiem spojil s hlídkovým vozem. Nalezli Sheilu Greyovou mrtvou a okamžitě byt prohledali. Našli revolver. Našli náboje. Ale nenašli Sheilin dopis, kde psala, že ji Dane při své návštěvě toho večera tělesně napadl.“
Nevzrušený Elleryho hlas však nikoho neuklidnil. Jako by si toho nebyl vědom, Ellery pokračoval:
„Proč nenašli policisté v bytě ten dopis, ačkoli ohledali místo činu bezprostředně poté, co byla vražda spáchána? Protože ten dopis už v bytě nebyl. Kdo jej odnesl? Víme, kdo tento dopis měl v pozdější době a kdo jej poslal policii? Ano, víme, že jej měl vyděrač. A ten se mohl dopisu zmocnit jedině tak, že jej z bytu zavražděné odnesl.
A nyní se pokusíme najit odpověď na otázku, kdy Sheila dopis napsala,“ pokračoval Ellery. „Po Daneově odchodu a před Ashtonovým příchodem? To je nepravděpodobné, protože toto mezidobí nebylo delší než pět šest minut a Sheila se potřebovala vzpamatovat. Pane McKelle, vyprávěl jste mi, že když jste vešel do jejího bytu, Sheila byla velice rozrušená, takže věru lze pochybovat o tom, že by byla schopna napsat tak dlouhý dopis. Proto si myslím, že – toto údobí můžeme z našich úvah vyloučit. Dopis napsala tedy později.
Kdy? Pane McKelle, vy jste odešel asi tři minuty po desáté. Z toho plyne, že dopis napsala až po vašem odchodu a ukončila jej dříve než v deset hodin dvacet tři minuty, kdy byla zastřelena. Dopis byl tudíž ze Sheiliny pracovny odcizen až po její smrti: kdyby jej vyděrači sama dala, neadresovala by dopis policii. Opět docházíme k stejnému závěru: dopis ukradl z bytu vyděrač. A mohl dopis vzít teprve po tom, kdy byl napsán, čili vyděrač se zdržoval v bytě přibližně v době vraždy. Pokusme se časové údaje ještě víc upřesnit.“
Někdo si zhluboka vydechl. Inspektor se pátravě rozhlédl, ale všech pět posluchačů sedělo strnule jako dříve.
„Víme tedy určitě, že v době po napsání dopisu se v bytě někdo zdržoval, kdo odešel před příchodem policie. Kdo to byl? Vyděrač. A kdo ještě? Vrah. Protože jde o velice krátký časový interval, právem můžeme předpokládat, že vrah a vyděrač jsou jedna a tatáž osoba. A o tomto vrahovi – vyděrači víme ještě něco. Dane nebyl jeho první obětí, ale předtím už si našel jinou oběť – vás, pane McKelle.“ (Inspektor Queen vrhl na svého syna tak vyčítavý pohled, že Ellery by se na místě propadl studem, kdyby byl hleděl na svého otce. Jenomže Ellery pozoroval své hypnotizované posluchače.)
„A co bylo důvodem prvního vydírání, jehož obětí byl Ashton McKell?“
Ellery se obrátil přímo na Lutetii, která seděla v křesle celá zkroucená. „Promiňte, paní McKellová, ale jde o tvrdá fakta a musím je nazývat pravými jmény.
Tedy důvodem vydírání bylo to, že vyděrač věděl o vzájemném vztahu Ashtona McKella a Sheily Greyové. Kdo o něm věděl nebo se mohl o něm dovědět? Kolik lidí? Kdo to jsou?“ Odmlčel se a rozhostilo se ticho, jenom z jiných bytů a z ulice sem slabě doléhaly zvuky novoročního veselí.
„Napočítal jsem jich pět. První je Sheila. Ale pokoušela by se Sheila Ashtona McKella vydírat? To je víc než nepravděpodobné. Obdivovala ho a respektovala.“ Ashton dál pevně svíral rukama opěradlo křesla své ženy. „Měli k sobě platonický vztah, bylo to společenství ducha, ale kdyby vyšlo najevo, veřejnost by mu jistě zlovolně přikládala jiný význam. Sheila rozhodně peníze nepotřebovala, a i kdyby je byla potřebovala, nemusela se uchylovat k vydírání, stačilo, aby si o ně řekla a beze všeho by je dostala – mám pravdu, pane McKelle?“
„Ovšem,“ odvětil Ashton odměřeně.
„Sheila tudíž Ashtona McKella nevydírala. Kdo dál věděl o jejich přátelství? Ashton, přirozeně. Ale, že by vydíral sám sebe? Proč by to dělal? To zní nesmyslně, a proto pana McKella škrtáme.
Kdo dál? Vy, paní McKellová. A pak vy, Dane. Ale vy oba máte vlastní jmění a ani teoreticky byste se nemuseli uchýlit k vydírání, kdybyste peníze potřebovali. Pravda, Ashtonovo chování se vás dotklo a neschvalovali jste je, ovšem vydíráním byste nic nenapravili. K potrestání manžela a otce za tyto ve vašich očích nepřípustné vztahy byste použili jiných prostředků – a de facto jste je i uplatnili, ale vydírání to nebylo.
Zde to máte,“ pravil Ellery. „O přátelství Sheily Greyové s Ashtonem McKellem vědělo pět lidí, a čtyři z nich jsme vyloučili jako možné vyděrače. Nezbývá nám tedy jiný závěr než to, že pátá osoba je vyděračem, a tudíž i vrahem Sheily Greyové.“
„Pátá osoba? Nikdo mě nenapadá,“ zamumlal Dane. „Později se k tomu ještě vrátím, Dane. Co tedy ještě víme o totožnosti této janusovské osoby s dvojí tváří – vyděrače a vraha? Kupodivu hodně, ale musíme kutat trochu hlouběji.
Začneme v zlatém dole informací, jež nám poskytl Winterson, Sheilin obchodní společník, který s ní založil Módní dům Grey.
Co nám Winterson prozradil?
Že Sheila měla po řadě několik milenců, počínaje jím samým. (Pokud měla i nějaké milence dříve, pro náš výklad jsou irelevantní.)
A co nám Winterson ještě prozradil? Že Sheila je její přijaté jméno – původně se jmenovala Lillian. A dala si změnit jméno po velikém úspěchu své kolekce Lady Sheila, jak víme. Proč se ta kolekce takto nazývala? V té době se žena, která ji navrhla, vůbec takto nejmenovala, ale toto jméno ji natolik upoutalo, že si je potom vzala za vlastní.
Lámal jsem si nad tím hlavu. A najednou mě napadla odpověď. Jak se jmenuje Winterson křestním jménem?“
„Elisha,“ odvětila Judy.
„Elisha.“ Ellery čekal, ale nikdo neřekl jediné slovo. „Nikomu z vás nedošlo, že mezi jmény Elisha a Sheila je určitá spojitost?“
„Jsou to anagramy!“ zvolala Judy.
„Správně. Sheila je přeskupením hlásek ve slově Elisha.
Když jsem na to přišel,“ pokračoval Ellery, „samosebou jsem pochopil, že může jít o náhodu. Proto jsem se soustředil na její kolekci dalšího roku. V roce 1958 se jmenovala Lady Nella. Co se toho roku stalo v životě Sheily Greyové, co má podstatný význam pro naše úvahy? No, Elisha Winterson byl hozen přes palubu jako obchodní partner i jako milenec. Obstarala si nového společníka? Ne. A nového milence? Podle Wintersona ano a prozradil nám i jeho jméno. Vzpomínáte si?“
„Foster, že?“ řekl Dane.
„Plným jménem.“
Opět nastalo ticho. Potom se ozvala Judy: „Mělo co dělat. s Edgarem Allanem Poem, myslím… Aha, už vím. Zeptal jste se pana Wintersona, jestli se píše Allan.“
„Allen – s e – Bainbridge Foster,“ kývl Ellery na souhlas. „Allen – a anagramem je Nella, název módní koIekce z roku 1958!
Další náhodná shoda? Pokračujme.“
Během dalších čtyř let měla Sheila tři milence, jejichž jména Winterson uvedl, zdůraznil Ellery. V roce 1959 to byl John F. „Jack“ Hurt III., automobilový závodník. V roce 1960 se objevil hráč póla z prominentní společnosti Ronald Van Vester. Protože Winterson se roku 1961 zdržoval v cizině, nevěděl, s kým Sheila tehdy chodila, ale roku 1962 se zajímala o Eddwina Odonnella, známého představitele shakespearovských postav.
„Roku 1959 to byl John F. Hurt III.,“ řekl Ellery. „A jak se jmenovala její kolekce z toho roku? Lady Ruth. Hurt – Ruth – anagramy.
Další rok to byl Ronald Van Vester. A kolekce roku 1960 nese jméno Lady Lorna D. Ronald a Lorna D. jsou anagramy. Koncepce je jasná,“ řekl Ellery. „Čtyři roky, čtyři anagramy jmen milenců… Přiznám se vám, že mi chybí rok 1961, Lady Dulcea, a to mě dopaluje. Dulcea je velice zvláštní jméno a zní až nuceně – ale když se je snažíte rozmotat, abyste sestavili mužské jméno, kupodivu vám vyjde ‚Claude‘. Samozřejmě, nemůžeme vědět, jestli toho roku nějaký takový muž v jejím životě existoval anebo zda si Sheila dala pohov –“
„Moment,“ řekl Ashton McKell. „Claude… Ano, Sheila mluvila o nějakém francouzském dramatikovi, který přijel do New Yorku – ano, myslím zrovna roku 1961 měl na Broadwayi režírovat nějakou svou hru –“
„Claude Claudel,“ pravil Dane zvolna. „Sakra, neříkejte mi, že on také –“
„1961. Claude. Dulcea,“ Ellery spokojeně přikývl.
„Perfektně to zapadá, je to přesně podle šablony, takže nejde o náhodnou shodu. Máme tedy plné právo předpokládat, že Monsieur Claudel byl roku 1961 pro Sheilu šlágrem číslo jedna, aspoň nějaký ten měsíc.“
„A co roku 1962?“ zeptal se inspektor Queen. Stejně jako ostatní ho fascinovaly anagramy slečny Greyové. „Podle Wintersona v roce 1962 hrál u ní první housle
Odonnell s křestním jménem, které je uváděno sice na divadelních programech „Eddwin“, s dvěma d, ale nikdo mu neříká jinak než ‚Hamlet Odonnell‘, poněvadž nesčetněkrát už ztělesňoval tuto roli. A jak se zove Sheilina kolekce roku 1962? Lady Thelma. Hamlet – Thelma. Další anagramy.
Každý milenec toho kterého roku inspiroval tedy název kolekce Módního domu Grey. Sheila použila jako anagramu jeho jména, ale někdy také jeho příjmení.“
Zatímco se jinde slavil Nový rok, zde v místnosti bylo ticho. Hodiny na stěně hlasitě tikaly. Zavrzalo křeslo a kdosi si tiše odkašlal. Až nakonec Lutetia řekla: „Pane Queene, prosím, pokračujte.“
„Tím bychom jaksi mohli všechno uzavřít. Poslední kolekce Domu Grey z loňského roku byla nazvána podle ‚Hamleta‘ Odonnella – Lady Thelma. Ale Sheila měla rozpracovanou novou kolekci. Měla několik náčrtků a dokončila přinejmenším aspoň jeden návrh.
Poněvadž kolekce a milenci kráčí u Sheily ruku v ruce, kdo byl její poslední, nejnovější oblíbenec? S kterým mužem chodila před svou smrtí? Promiňte mi, že zase budu osobní, pane McKelle, ale vy jste jím nebyl. V Sheilině životě jste patřil do jiné kategorie a navíc z vašeho jména nelze vytvořit anagram.“ Ashton McKell měl obličej jako vytesaný z mramoru. „Byl jste jím vy, Dane? Ano, ale pokud mi je známo, jen do určité míry. Vy a Sheila jste opravdu neměli dost času vybudovat dostatečně svůj vzájemný vztah. Byl jste na nejlepší cestě nahradit vašeho předchůdce. Kdo jím byl? Čí místo jste měl zaplnit? Protože tu někdo byl – někdo, koho vůbec nepodezíráte.“
Posluchači na Elleryho vyjeveně hleděli. Připomněl jim, že jak lze. dovodit z Wintersonova vyprávění a jak potvrdil i Dane, Sheila se nějakému muži oddala stejně náhle, jako náhle ho potom zase opustila. Jestliže tedy v době, když se Dane objevil v jejím životě, dala předešlému milenci už vale – za předpokladu, že tento neznámý vůbec existoval –, případně pokud tento muž se dověděl, že tato žena, která se omezovala pokaždé jen na jednoho milence, jej hodlá nechat, měl motiv k vraždě.
Ellery poukázal na to, že sice pozdní alžbětinský básník Congreve pravil, že pekelné vzteky nejsou ničím proti ženě, jíž se dostalo pohrdy, ovšem střízlivé statistické údaje dokazují, že v Spojených státech se zločinů, jejichž motivem je žárlivost, dopouštějí častěji muži než ženy.
„Máme ovšem možnost ověřit si naši teorii, že Sheila měla milence – muže, na jehož místo měl nastoupit co nevidět Dane. Už nějak svou rozpracovanou kolekci pojmenovala?“ Ellery se pokusil zvednout, ale opět sklesl do křesla. „Nohy stále ještě neslouží, jak by měly,“ ušklíbl se: „Ramone, mohl byste mi podat ten balíček na římse krbu?“
Šofér jej přinesl a Ellery strhl obal a rozbalil arch kreslicího papíru, který zvedl tak, aby na něj všichni viděli. Byl to krásně provedený návrh modelu sportovního oblečení. Všechny detaily byly dokonale propracované a také barevně dotaženy.
„Toto je jediný návrh, který Sheila Greyová měla čas dokončit,“ řekl Ellery. „A dovídáme se i jméno, které Sheila pro kolekci zvolila. Tady dole hůlkovým písmem stojí: Lady Norma.
Lady Norma,“ pokračoval Ellery a vůbec nebylo na něm vidět, že je unaven, „a já zdůrazňuji, že ‚Norma‘ je anagramem páté osoby, která mohla vědět o schůzkách Ashtona se Sheilou, páté osoby, která po vyloučení čtyř předchozích kandidátů musí být vyděračem, a tudíž i Sheiliným vrahem. Kdo jiný mohl vědět, že Ashton McKell navštěvoval Sheilu Greyovou než jeho šofér, který ho středu co středu vysadil u klubu a pozdě večer tam zase s vozem čekal, šofér, který měl jedinečnou příležitost si ověřit, na jaké středeční schůzky jeho pán chodí. Ashtonův šofér, který získal Sheilinu přízeň a zavraždil ji, když ho pustila k vodě – tati, pozor na Ramona!“
Ramon couval k předsíni. Byl bledý jako stěna a v obličeji se mu zračilo překvapení, zlost a strach. Když inspektor Queen, Dane a Ashton McKell vykročili, aby ho obklíčili, Ramon vycenil zuby, zvedl těžké křeslo, hodil je proti nim a vyběhl ze dveří bytu.
Inspektor sice křeslo částečně zachytil, ale jeho opěradlo srazilo Ashtona na zem a Dane zakopl o svého otce. Ale Ashton MeKell se vzápětí zvedl a s výkřikem se rozběhl ke dveřím. Inspektor Queen jej zadržel zvoláním: „Stůjte! Může být ozbrojen! Nechte ho jít!“ A když oba těžce oddychující muži zůstali stát, inspektor dodal: „Daleko neuteče. Všechny východy z budovy jsou obsazeny detektivy. Vběhne jim rovnou do náruče.“

Později, nad sklenkou brandy – Ashton McKell stále ještě nenabyl svou normální barvu – Ellery řekl: „Ano, Ramon, jehož jméno inspirovalo Sheilu Greyovou k označení nové módní kolekce, byl jejím posledním milencem.“ Z útrpnosti se raději na McKella nepodíval. „Jakmile se začala zajímat o vás, Dane, hodila Ramona přes palubu a jeho španělská ješitnost ho dohnala až k vraždě.“ Raději nezačal probírat Sheilin vkus, pokud šlo o výběr milenců, protože věděl, že Ashtonem nemálo otřásl fakt, že jeho osobní šofér spí se ženou jeho snů: Sheila si vybírala milence podle okamžité nálady a Ramon – snědý brunet od Středozemního moře – se jí prostě zalíbil.
„Toho večera se Ramon vkradl do Sheilina bytu, v ložnici našel revolver – promiňte, ale měl dost příležitosti se s její ložnicí seznámit – a vešel do Sheiliny pracovny a zastřelil ji, zatímco telefonovala. A Ramon ovšem položil sluchátko zase na vidlici, našel Sheilin dopis adresovaný policii, dal si jej do kapsy a odešel.
Dopis použil k tomu, aby Danea vydíral – a kdyby mu tohle nevyšlo, jak se také stalo – dopis posloužil k tomu, aby odvrátil pozornost od něho a vrhl podezření na Danea… což se také stalo.
A jeho plán mu skoro vyšel.“
Další konverzace vázla, dokud se za pár minut neozvalo zaklepání na dveře. Inspektor Queen otevřel a viděl před sebou seržanta Velieho, který se usmíval od ucha k uchu.
„Tak jste ho tedy dostali,“ pravil inspektor.
„Jasně, inspektore. Teď je náramně krotký a hodný. Půjdete s námi?“
„Jenom si vezmu klobouk a kabát.“
Když se za oběma muži zavřely dveře, hovor se znovu rozproudil.
„Je po všem, je konečně po všem.“
„Jak vám jenom můžeme poděkovat, pane Queene?“
„Hrome, takže to provedl on! Pane Queene – Ellery –“
„To chce ještě jeden přípitek!“
„Jaký to krásný novoroční dárek!“ zvolal Ashton McKell. „Máme ještě nějaké pití?“
V kuchyni se našly ještě tři láhve šampaňského. Sklenky vesele cinkaly o sebe. Zakrátko Ashton začal prozpěvovat písničky z dob svých univerzitních studií. A Lutetia několikrát škytla a chichotala se a Judy zatančila jig, zatímco ostatní jí k tomu broukali „Irskou pradlenku“.
A když Ellery řekl: „Rád se vám přiznám, že jsem zase nabyl ztracené sebedůvěry,“ Lutetia McKellová zvolala „Ať žije náš šerlok a jeho sebedůvěra!“, a zatímco se Ellery radostně křenil, připili mu zbytkem šampaňského.

Potom, když se prostý čtenář dočetl „udělal to šofér“, jako by zájem o případ zavraždění Sheily Greyové opadl. Bylo to něco obdobného, jako když se ostřílený čtenář detektivky prokouše dvěma sty stránkami nové knihy a zavrhne tucty falešných stop, aby se konečně na straně 251 dověděl, že vrahem je zahradník. Jiné senzace zatlačily případ Greyové na dolní polovinu titulní strany a záhy jej odsunuly na stranu šestou či ještě dál dozadu.
O McKellových se už v novinách nepsalo.
Jim všem se nádherně ulevilo. Ashton s vervou doháněl, co zameškal. Jeho náměstkové sice nesložili ruce v klín v době, kdy se on obchodním záležitostem nemohl plně věnovat, ale zásadní rozhodnutí v obchodní politice musel učinit Ashton sám. Sklizeň kakaových bobů v Ghaně, dovoz cukru z Peru, rozšíření flotily obchodních lodí měl plné ruce práce a Judy s ním v poslední době obědvala v kanceláři, neboť i ona měla nyní práce až nad hlavu.
Lutetia spokojeně zase šila šatečky pro nemanželské děti a (poprvé za dvě desetiletí) najala švadlenu, aby jí pomohla dohnat, co zameškala.
Dane se znovu dal do práce na svém románu a tajně pochyboval, že se mu jej kdy podaří dopsat. V jeho představách byl spojen s loňským létem, létem, kdy se seznámil se Sheilou, scházel se s ní, dvořil se jí, stal se jejím milencem… vzpomínky na léto byly neodlučitelně spjaty se Sheilou a on věděl, že tomu nebude nikdy jinak. A bylo to také léto, kdy Sheilu navždy ztratil.
Nesměle si pohrával s nápadem, že rozdělaný román nechá tak a pustí se do jiného, ale zatím rozhodnutí odložil a říkal si, že ještě počká, až bude žaloba proti němu oficiálně vzata zpět. Od svých právních zástupců se po Ramonově zatčení dověděl pouze to, že hlavní líčení proti němu bylo odloženo na neurčito a že se čeká, až bude trestní stíhání proti němu zastaveno. Jenže dny míjely a žádnou zprávu nedostal.
Konečně se rozzlobil a zatelefonoval na policejní ředitelství.
Inspektor Queen ze začátku hovořil nějak divně a navrhl mu, aby zavolal na státní zastupitelství. Ale pojednou řekl: „Ostatně je dobré, že voláte. Pane McKelle, totiž –“
„Ano?“
„Bude třeba objasnit si ještě několik maličkostí. Snad bude lépe, když si o nich pohovoříme. Chtěl jsem vám sice zavolat později, ale můžeme to probrat už teď.“
„Co potřebujete vědět?“
„Něco vám řeknu,“ pravil inspektor. „Byl bych rád, aby u toho byl také můj syn. Hodilo by se vám, abyste přišel ke mně do bytu dejme tomu dnes ve dvě hodiny odpoledne?“
Dane přišel se svými rodiči a Judy. „Nevím sice, oč jde,“ řekl; „ale zmínil jsem se o tom otci a on usoudil, že bychom měli být přítomni všichni.“
„Já nevím také, oč běží,“ řekl Ellery a pátravě na inspektora pohlédl. „Můžeš s tím konečně vyrukovat, tati?“
Inspektor Queen řekl: „Toho Ramona Alvareze vyslýcháme ve dne v noci – a jak se mi zdá – celou věčnost. Je to divný patron.“
„Co tím myslíš, tati?“
„No, vyslýchal jsem stovky podezřelých z vraždy a nikdy jsem nepoznal někoho, kdo by byl na jedné straně takhle upřímný a na druhé zase jankovitý jako mezek. Doznal se sice, že se zdržoval v střešním bytě asi v době, kdy se vražda stala, ale stále opakuje, že když z bytu odešel, Greyová byla ještě naživu. A na této své výpovědi trvá.“
„Proč myslíte, že by se měl přiznat?“ otázal se starší McKell. „Copak nepopírají vrahové vždycky svou vinu?“
„Nebývá to tak často, jak si lidé myslí. Nicméně já jsem dospěl k názoru, že Ramon říká pravdu.“
„Tati, to je nesmysl,“ řekl Ellery. „Ten člověk je vinen. Prokázal jsem –“
„Tohle bych netvrdil, synu.“
Ellery na něj vyjeveně hleděl.
„Ovšem, inspektore,“ zavrčel Ashton McKell, „tohle je váš problém, který se nás netýká. Proč do toho Danea znovu zatahujete?“
„Protože by nám snad mohl pomoci tento případ definitivně objasnit.
Probereme si to ještě jednou,“ pravil starý pán tvrdošíjně. Znovu uvedl důležité časové údaje: „Sheila Greyová poslala Ashtona pryč několik minut po desáté, čili v deset hodin tři minuty. Potom usedla a napsala o Daneovi dopis určený policii.
Pokusili jsme se načasovat, jak dlouho ten dopis asi psala – celý ten nepříjemný zážitek byl čerstvý, a proto psala rychle, bez rozvažování.
Pět policistek vlastnoručně znovu dopis napsalo. Nejlepší čas byl čtyři minuty a pár sekund, nejhorší šest minut. Dejme tomu, že Sheila psala dopis šest minut. Jakmile vás vyprovodila, pane McKelle, Sheila musela zpátky k psacímu stolu, usedla, vytáhla papír a pero ze zásuvky a řekněme, že si ještě jednou přečetla, co napsala, i když to není nijak jisté, dala list do obálky, kterou zalepila, na přední stranu napsala Otevřít jedině v případě, že zemřu násilnou smrtí, vsunula obálku do větší a na ni napsala Pro policii.
Párkrát jsme si to probrali a ať to vypočítáváme jak chceme, celý ten postup netrval déle než nanejvýš deset minut. Já osobně si myslím, že to je nadsazeno – spíš bych bral osm. Ale řekněme, že to trvalo těch deset minut. Takže napsala dopis, zalepila obálky a je třináct minut po desáté. Ale byla zastřelena o deset minut později. Co se asi odehrálo během těch deseti minut? Víme, že přišel vrah. Ale to mu trvalo šest set vteřin, aby vyndal revolver z nočního stolku a Sheilu zastřelil?“
„Hovořili spolu,“ nadhodil Dane.
„A ona zvedla telefon a zavolala policii, zatímco vedle ní stál vrah? Na tohle neskáču. Když volala centrálu, řekla, že je to nutné. A seržantovi, který bral telefon, pověděla ‚Někdo je v mém bytě‘, a jak si vzpomínáte, on prohlásil, že slova pronesla šeptem, jako kdyby si nepřála, aby ji vetřelec slyšel. Ne, ona se s tím vrahem nebavila. A teď stojíme před problémem – pořád nám není jasné, co se stalo během těch deseti minut, během toho kritického údobí, co dopsala dopis a než seržant zaslechl v telefonu výstřel.“
„Nedovedu pochopit, proč tě tohle rozčiluje,“ pravil Ellery popuzeně. „Je to přece jasné. Část těch deset minut zabírá Ramonův příchod a to, jak na ni vystřelil. A předtím, než přišel, prostě seděla u stolu nebo se dívala na náčrtek nebo se zabývala něčím stejně nepodstatným, co však zabralo čas.“
„Jenže Ramon podle svého doznání vešel do bytu ve čtvrt na jedenáct, čili deset hodin patnáct minut,“ namítl inspektor Queen. „A trvá na tom, že se zdržel čtyři, nanejvýš pět minut. To tedy máme už deset dvacet. A jestli Ramon říká pravdu, po jeho odchodu měl někdo jiný ještě dost času, aby vnikl do střešního bytu.“
„Jestli říká pravdu,“ opakoval Ellery posměšně. „Anebo jestli jeho časový odhad sedí, o čemž si dovolím velice pochybovat. To držel v ruce stopky? Tati, tady jde o minuty, ne o hodiny! Nevím, co ti to dneska vrtá mozkem.“
Inspektor neodpověděl.
A Ellery si ho ostře změřil a řekl: „Ještě něco. Ramon popírá, že ji zabil. Vysvětlil tedy, co u ní pohledával?“
„Přišel si pro výkupné.“
„Cože?“
„Ramon tedy také vydíral Sheilu?“ zvolal Ashton.
„To souhlasí. Hrál to na obě strany.“
„Ale z jakého důvodu by mu Sheila měla platit výkupné?“
„Říká, že to dělala kvůli vám, pane McKelle. O její pověst jí nešlo, ale o vaši, a proto byla ochotna Ramonovi zaplatit, aby držel zobák.“
Ashton se odmlčel.
„Mimochodem, byla chytřejší než vy,“ podotkl inspektor suše. „Ramon říká, že hned přišla na to, že tím vyděračem bude on – že vás patrně jednou ve středu sledoval, aby zjistil, kde trávíte odpoledne a večer, a přišel na to, že navštěvujete v přestrojení její byt. Ale stejně mu peníze dala, aby vás chránila.“
Ashton odvrátil hlavu. Lutetia na něj vyčítavě pohlédla, ale potom její tvář zjihla a vzala manželovu ruku do svých dlaní.
„Ramon říká, že prostě toho večera k ní přišel, aby ještě trochu víc utáhl šroub. Dostával od ní tisícovku měsíčně, ale i s tím, co bral od vás, pane McKelle, nevyšel, protože to prohrál na dostizích. Takže potřeboval ještě víc a řekl si, že ženu zmáčkne snáze. Tak za ní zašel. Říká, že zpola ležela v křesle, držela se za hrdlo a vypadala, jako by byla v bezvědomí, protože měla oči zavřené. Zdálo se, že si ani neuvědomovala, že v pokoji někdo je. Ramon si řekl, že tohle nevypadá dobře, a tak koukal zmizet. Zpozoroval na stole dopis, adresovaný její rukou policii, řekl si, že by v něm mohlo něco být, z čeho by mohl vytřískat peníze, a zastrčil jej do kapsy. Tak zní jeho výpověď, a já jí věřím.“
„Kudy vyšel z bytu?“ vyštěkl Ellery. „Kterými dveřmi? Řekl ti to?“
„Vyšel zadními dveřmi k obslužnému výtahu.“
„To nám tedy vysvětluje, proč ho Dane nepotkal,“ zamumlal Ellery a odmlčel se. Dlouhou dobu neříkal nikdo nic.
„Jenže já pořád nechápu, co to má co dělat se mnou,“ prohlásil Dane konečně.
Inspektor neodpověděl, ale Ellery se probral a pravil: „Pokud je pravda, že Sheila se dala vydírat – a nebude nesnadné si ověřit, kdy Sheila vybírala po tisící dolarech z účtu, a data nám jistě Ramon poskytne – pak je nepravděpodobné, že by ji chtěl zabít… To znamená, že mnou provedená analýza zločinu byla mylná, že vyděrač nebyl vrahem…
Nedostatečně jsem vyhodnotil časové údaje… Ty tedy věříš tomu, že mezi deseti hodinami třinácti minutami a deseti hodinami třiadvaceti minutami, čili v průběhu deseti minut přišli do Sheilina bytu dva lidé? Vyděrač Ramon a potom vrah? A věříš, že ji Ramon nezastřelil?“
„Tím jsem si jist.“
„Proč tedy Ramon utekl,“ vybuchla Judy, „když ho pan Queen obvinil?“
„Vyděračství je závažný trestní čin, slečno Walshová,“ řekl inspektor Queen. „Prostě propadl panice. A zejména, když byl navíc obviněn ještě z vraždy.“
Ale Ellery vrtěl hlavou a mumlal si spíš pro sebe, než aby to slyšeli ostatní: „Tady něco vážně nehraje… Víme že Sheila vybírala názvy pro kolekce podle určitého systému, který dodržela sedm let po sobě. Používala jména svých milenců jako anagramy a poslední kolekce se jmenovala Lady Norma. Je to anagram jména Ramon. Nebo někoho jiného? Roman? Moran? Jiného nic mě zatím nenapadá… Vypátral jsi ještě někoho od doby Eddwina Odonnella, kdo by se s ní intimně stýkal, tati?“ Inspektor zavrtěl hlavou.
„Čili jsme zase zpátky u Ramona. Nejenže Sheilu vydíral, ale byl i jejím milencem. A jestliže byl jejím milencem, pak ho Sheila pustila k vodě kvůli Daneovi. Jeho žárlivost byla prostě silnější než chamtivost. Podle mne je tedy jejím vrahem Ramon.“
„Kuriózní je jedna věc, pokud to slovo kuriózní vůbec správně vystihuje,“ odvětil inspektor Queen suše. „Ramon totiž prohlásil, že jejím milencem nikdy nebyl. Toť vše.“
„Prohlásil!“ vybuchl Ellery. „Už mám těch Ramonových prohlášení plné zuby! Lže a basta!“
„Synu, uklidni se.“
„Nebyl jejím milencem?“ zeptal se Ashton McKell a bylo vidět, že se mu ulehčilo.
A jeho syn dodal: „A já z toho všeho pořád ještě nejsem nijak chytrý.“
„Vůbec se vám nedivím,“ řekl starý policista, „tohle je jeden z těch případů, kde to vypadá jednou tak a podruhé zas docela naopak. Ale naštěstí se v téhle věci nemusíme spoléhat jenom na Ramonovo slovo. Ellery, my to můžeme prokázat.“
„Že byl jejím milencem,“ vyštěkl Ellery, „anebo to, že jím nebyl?“
„To, že jím nebyl. Jakmile Ramon prohlásil, že se Sheilou neměl žádné milostné pletky, ten náčrtek označený dole ‚Lady Norma‘ si vzali do práce naši technici. Nevím, jaké metody laboratoř použila, zda použili ultrafialových paprsků či třeba chemickou zkoušku sirníkem amonným, ale fakt je ten, že zkouška měla pozitivní výsledek a obstojí jako důkaz před kterýmkoli soudem.
Pod slovy ‚Lady Norma‘ jsme na tom náčrtku našli jiné jméno.“

Otcovo odhalení sjelo jako blesk z čistého nebe. Toho pochmurného lednového odpoledne se Ellery cítil, jako by dostal elektrický šok. Možná že dlouhé týdny nečinnosti v nemocnici, nedostatečný tělesný pohyb otupily také jeho soudnost – ale nyní si zakryl dlaněmi oči a přemítal o nové situaci. Jméno kolekce neznělo tedy Norma, takže nešlo o anagram Ramonova jména, nebylo tedy ani důvodu předpokládat, že Ramon byl Sheiliným milencem, čili šofér říkal pravdu, a domněnka, že vyděrač byl také vrahem, byla neudržitelná.
Vrahem Sheily Greyové byl někdo jiný.
Ellery se strašně zmýlil.
„Někdo použil zmizíku,“ pokračoval inspektor Queen, „Sheila měla lahvičku v zásuvce psacího stolu – aby původní název zahladil a na vymazané místo napsal hůlkovým písmem Lady Norma. Původní jméno bylo totiž napsáno psacím písmem. A nepochybně můžeme prokázat, že původní název je napsaný Sheilinou rukou.“
„Zmizík!“ zamumlal Ellery. „Měl bych se asi zase vrátit do mateřské školy. Tati, jak zněl původní název?“
Inspektor vyndal z aktovky fotografickou zvětšeninu dolní části posledního náčrtku Sheily Greyové. Podal ji Ellerymu a ostatní přítomní se kolem něho seskupili.
„Tady je,“ řekl Ellery a polkl na sucho.
Na laboratorní fotografii bylo vidět dvě slova, která vyvstávala pod zřetelnějším názvem ‚Lady Norma‘.
Lady Edna.
„Lady Edna,“ pronesl Ellery pomalu, zatímco ostatní beze slova na něj zírali. „Edna – anagramem je Dane.“
„Takže tu kolekci chtěla skutečně pojmenovat po vás,“ oslovil inspektor Danea, zatímco Ellery mlčel jako ryba. „Zřejmě to udělala ještě předtím, než jste se pohádali. A toho večera ležel náčrtek na jejím psacím stole. A když jsme vyloučili Ramona, kdo mohl být jediným dalším návštěvníkem v jejím bytě, který měl i motiv zahladit Daneův anagram a nahradit jej ‚Normou‘, aby na Ramona padlo podezření – můžete mi to říct, Dane?“
Dane neodpověděl. Výraz jeho obličeje se náhle změnil. Svaly mu cukaly, oči mu horečně plály a zatínal pěsti. Z hrdla se mu vydralo nesrozumitelné zachroptění.
Potom se Dane s divokým výkřikem vrhl na inspektora a jeho prsty se sevřely kolem jeho hrdla.
Útok byl tak nečekaný, že starý pán nestačil uskočit. Ellery se pokusil vykročit, ale nohy se pod ním podlomily. Nakonec Daneův otec přece jen inspektora násilím vyprostil ze synova sevření.
Starý pán usedl, těžce oddychoval a držel se za hrdlo. Jako kdyby. byl náhle přerušen elektrický proud, Dane se zhroutil do křesla, rukama si zakryl obličej a dal se do pláče.

„Nemůžu to už vydržet, jsem unaven. Nemohl jsem ji nechat, Judy. Odpusťte mi to Judy, Judy… Teď víte, co ve mně bylo špatného. Byl jsem na pokraji šílenství z toho, co jsem udělal Sheile. Už poprvé, když jsem ji bezmála zardousil, to bylo zlé. Ale když jsem znovu ztratil hlavu, později, té strašné noci… Nemohl jsem se nevrátit, vrátil jsem se zpátky. Říkal jsem vám, že jsem se nějakou chvíli procházel a pak se vrátil. Ale nezmínil jsem se, že jsem uviděl Ramona, jak vstoupil do obslužného výtahu a vyjel nahoru. Nahoru do Sheilina bytu… A pak mi to došlo, všechny ty telefonické hovory, které vedla v mé přítomnosti a vyhýbavě odpovídala, když jsem se jí zeptal, kdo volá. Myslel jsem si, že hovořila s mým otcem, ale co jestli jsem se mýlil? Dejme tomu… dejme tomu, že měla pletky s Ramonem? S otcovým šoférem! Vyjel jsem nahoru za ním, on mě neviděl, protože jsem použil předních dveří. A byl jsem tiše, takže mě neslyšeli. Ramon hovořil se Sheilou v její pracovně, Sheila občas něco zamumlala – jejím slovům jsem nerozuměl, ani tomu, co říkal on – ale zdálo se mi, že hovoří důvěrným tónem a jednou dvakrát se zasmál tak, že… že jsem si byl jist, že jsou milenci. Proč by tam jinak přišel? Ani ve snu mě nenapadlo, že ji může vydírat. Nemyslel jsem na nic jiného než na to, jak se Sheila zachovala… jak sprostě, bezcitně… Dlouho se u ní nezdržel, ale slyšel jsem, jak řekl, že se vrátí, a vyložil jsem si to tak, že s ní stráví noc, a zmocnil se mě slepý vztek, že jsem byl tak pokořen a celý jsem se roztřásl. Ale ovládl jsem se, ruce se mi přestaly chvět – na Ramonovi mi v té chvíli vůbec nezáleželo, on byl nula, ale Sheila, Sheila… A tak jsem ze zásuvky jejího nočního stolku vyndal revolver, ruce se mi už netřásly a kráčel ke dveřím její pracovny a ona seděla u stolu a mluvila do telefonu a já jsem vystřelil rovnou do toho jejího prolhaného, falešného srdce a ona padla na zem a telefon jí vyklouzl z ruky a já šel a položil sluchátko do vidlice… A ještě něco jsem musel udělat. Věděl jsem, podle čeho nazývá své kolekce, protože mi to řekla a ukázala mi jeden dokončený návrh pro podzimní přehlídku toho roku a dole jej označila anagramem mého jména ‚Edna‘. Myslil jsem už chladně, vztek mě přešel a věděl jsem, že to jméno tam nesmí zůstat, protože někdo by si mohl domyslet, že ‚Edna‘ je vlastně přeskupením písmen z ‚Dane‘ a že se podle toho pozná, že jsem byl jejím posledním milencem, a tak jsem rychle prohledal stůl a našel ten hotový návrh. Neodvažoval jsem se jej zničit, protože o tomhle dohotoveném návrhu byl asi záznam v módním salónu, vědělo o něm víc lidí, a proto jsem se dal do práce se zmizíkem, až ‚Lady Edna‘ se dočista ztratila. Potom jsem dostal nápad. Nebylo vyloučeno, že na mne padne podezření. Co kdybych napsal na návrh jiný anagram, abych policii zavedl na falešnou stopu? A kdyby na to nepřišli sami, mohl jsem je na to nějak upozornit… A hned mě napadlo ženské jméno, které se dalo vytvořit jako anagram Ramonův. Vůbec jsem nepochyboval, že byl jejím milencem a nakonec opravdu byl před pár minutami v jejím bytě a nepříčetně jsem na něj žárlil… A proto jsem ho do toho namočil, hůlkou jsem napsal ‚Lady Norma‘, abych se pokusil napodobit Sheilin rukopis, na to jsem neměl čas. To všechno mi zabralo asi tak dvě tři minuty… Tati, mami, Judy, odpusťte mi to, je ve mně něco nenormálního, a bylo, už od dětství. Všechno se zhatilo, zvrtlo se to nějak docela jinak, než jsem předpokládal. Nejdřív, tati, obžalovali tebe. Nikdy by mě nenapadlo, že se něco takového stane. A potom jsi stála před soudem ty, marni. To bylo hrozné. Opravdu, věřte mi, že bych nikdy nedopustil, abyste byli odsouzeni. Kdyby všechno ostatní selhalo, kdyby Queen nepřišel se spásnou myšlenkou, kdyby se nenalezl ten výčepní nebo nevyšla najevo ta výhra v televizní soutěži, přihlásil bych se sám jako viník. Určitě bych to udělal. Musíte mi věřit. Byl bych se přiznal…
Sheilo! Och, Sheilo!“

85