Sally Lockhartová (3) - Tygr ve studni

Pullman Philip

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Strhující zápletka odhalující bezedné hlubiny ponurých vod Viktoriánského zločinu…

Nikdy nejste v bezpečí, zvlášť když se vám daří docela dobře. Buďte připraveni na to, že kdykoli můžete ztratit půdu pod nohama.

Na scéně se objevuje muž, pokud je to muž, kterého málokdo viděl, ale snad všichni se ho bojí. Říkají mu Cadik a tvrdí, že má dybuka – šotka přímo z pekel, který mu slouží. Skrývá se jako vypasený, zlomyslný pavouk uprostřed sítě neštěstí a zkázy, jež postihují celý svět. A Cadik je nyní na cestě do Anglie do Londýna, do Twickenhamu…

Píše se rok 1881a na Sally Lockhartovou se znova usmívá slunce. Její přátelé Jim Taylor a Webster Garland jsou v cizině na cestách, ale Sally žije se svou dcerkou Harriet v pohodlném domě v Twickenhamu a její podnik úspěšně vzkvétá. Nikdy se neměla tak dobře, netuší však, že její svět se má už brzy změnit k nepoznání a ona bude muset vzít rozum do hrsti a sebrat v sobě veškerou odvahu a rozhodnost. Zůstane úplně sama, nebezpečně blízko tygra ve studni…

Philip

Pullman

Tygr

vestudni

RUBÍN

Trilogie o Sally Lockhartové

Rubín v kouři

Stín na severu

Tygr ve studni

Dobrodružství Jima Taylora

Cínová princezna

THE TIGER IN THE WELL Copyright © 1991 Philip Pullman Translation © 2003 Jitka Minaříková

Cover design © 2003 Karel Šejna

V edici RUBÍN vydalo nakladatelství Egmont ČR, s.r.o., v Praze roku MMIII jako svou 994. publikaci.

Z angličtiny přeložila Jitka Minaříková.

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec.

Redigovala Eva Zvárová. Technická redaktorka Alena Mrázová. Sazba a tisk FINIDR, s.r.o., Český Těšín.

Vydání první. TS 13.

ISBN 80-7186-851-5

Více najdete na www.egmont.cz

KNIHA PRVNÍ

Soudní doručovatel

Jednoho slunečného dopoledne na podzim roku 1881 stála Sally Lockhartová na zahradě, pozorovala, jak si její malá dceruška hraje, a říkala si, že všechno je v pohodě.

Mýlila se, ale jak a v čem se mýlila, se měla dozvědět až o dvacet minut později. Člověk, který jí to měl dát vědět, teprve hledal cestu k jejímu domu. Prozatím byla šťastná, což bylo příjemné, a uvědomovala si to, což bylo vzácné: většinou mívala příliš napilno, než aby si toho stačila všimnout.

Šťastná byla jednak ze svého domu. Byla to prostorná budova v Twickenhamu, nazvaná V Sadu, postavená ve stylu z počátku století, světlá a vzdušná, s železnými balkony a prosklenou verandou s výhledem do zahrady. Zahrada, obehnaná omšelou cihlovou zdí, se skládala z rozlehlého prosluněného trávníku s několika květinovými záhony, popínavé révy a fíkovníku při jedné straně zdi, a v dolní části pak ze skupiny starých jabloní a švestek, které daly domu jméno.

U zdi naproti fíkovníku se tyčila zvláštní stavba se střechou stejně prosklenou jako veranda, ale po celé délce otevřená, a uvnitř s čímsi, co vyhlíželo jako kolejnice pro modely vláčků na tři stopy vysokých podpěrách. Celé zařízení mělo sloužit pro experimenty s fotografickým zachycováním pohybu. Zbývalo tu ještě leccos dokončit, ale to mohlo počkat, dokud se Sallyini přátelé nevrátí.

Přátelé: byla šťastná, že je má. Pětašedesátiletý Webster Garland, fotograf a její společník ve firmě Garland a Lockhartová, a dvacetiletý Jim Taylor, o dva roky mladší než ona, pro ni představovali rodinu, jinou neměla. Sdíleli s ní dům a společně zažili mnohá dobrodružství: byli bohémové, věrní, spolehliví, a právě teď byli v Jižní Americe. Webster Garland vždy jednou za pár let podlehl nutkání odcestovat s fotoaparátem někam daleko do divočiny. Tentokrát Jim odjel s ním, takže Sally zůstala sama.

Ale opuštěná nebyla. Byl tu její věrný personál – i ten ji naplňoval pocitem štěstí – služka Ellie, paní Perkinsová, kuchařka a hospodyně v jedné osobě, a Roberts, který měl na starosti zahradu a koně. Pak tu byl fotografický ateliér na Church Street, kam chodila jednou týdně zkontrolovat účty. A byla tu i její vlastní kancelář v City: finančně poradenská firma, kterou úspěšně vybudovala navzdory očekávání všech, kdo se domnívali, že ženy se něčím takovým zabývat nemohou, nebo by alespoň neměly, když si chtějí uchovat svou ženskost, a pokud je s nimi všechno v pořádku, ani by o nic takového nestály. Časem jí přibylo dokonce tolik práce, že si nedávno přibrala společnici: ráznou mladou ženu se suchým humorem jménem Margaret Haddowová, stejně jako ona vysokoškolsky vzdělanou a feministicky založenou. A konečně tu byla chůva, kterou najala, aby jí pomáhala s dítětem: Sarah-Jane Russellová, osmnáctiletá, schopná, laskavá a zamilovaná (aniž o tom měl on sám, či kdokoli jiný tušení) do Jima Taylora.

Ale centrem Sallyina štěstí bylo její dítě. Harriet byla rok a tři čtvrtě stará, sebevědomá a umíněná a natolik bezpečně si jistá láskou a pozorností všech kolem, že štěstí přímo vyzařovala, jako slunce vyzařuje světlo. Její otec, Frederick Garland, Websterův synovec, ji nikdy nespatřil, zahynul totiž při požáru téže noci, kdy byla počata. Kdyby byl přežil, byla by dnes Sally paní Garlandová a Harriet by nebyla nemanželské dítě. Sallyina láska k Frederickovi byla tvrdě zasloužená a naprosto bezvýhradná. To, co cítila k Harriet, bylo tak hluboké jako krev, jako sám život. Nikdy v životě nikoho a nic tolik nemilovala, dokonce ani netušila, že je to vůbec možné. V prvním čase, když Frederick zemřel a z jejich společné práce zbyly jen trosky, měla pocit, že už nechce dál žít, ale sotva ucítila houževnatý zárodek života v sobě, věděla, že žít bude a musí. A až na strašlivou mezeru, která po Frederickovi zbyla, se jí teď dařilo dobře – tak dobře, jak to jen pro neprovdanou matku ve viktoriánské době bylo možné, mnohem lépe než spoustě jiných žen, lapených v kleci nešťastného manželství. Měla peníze, nezávislost, přátele, domov i zajímavou práci a měla svou milovanou Harriet.

Utrhla dva čerstvě dozrálé fíky a zanesla je do sadu. Sarah-Jane seděla na dřevěné lavičce, kterou vyrobil Webster Garland, a něco šila, zatímco Harriet pomáhala svému hadrovému medvídkovi Brumlovi šplhat po provaze na strom pro imaginární med. Sally přisedla na lavičku k Sarah-Jane.

„Máš ráda fíky?“ zeptala se a jeden jí podala.

„Utloukla bych se po nich,“ přisvědčila chůva. „Díky.“

Sally zahlédla přes bok domu, jak kdosi u hlavní brány nahlíží do nějakého papíru. Pak ten člověk bránu otevřel, vešel dovnitř a zmizel z dohledu, jak kráčel k předním dveřím.

„Hattinko, pojď si vzít kousek fíku,“ vybídla dítě.

Sotva Harriet zahlédla jídlo, upustila Brumlu a přiběhla. Nedůvěřivě se zadívala na měkkou červenou dužinu plnou droboučkých zrníček. Sally si znovu ukousla.

„Bude ti to chutnat,“ ujistila ji. „Když to neochutnáš, nebudeš vědět, jaké to je. Brumla si vezme.“

Nakrmili Brumlu, Harriet si uďobla fíku a pak chtěla celý zbytek.

„Strašně rychle roste,“ poznamenala Sarah-Jane. „Podívej, tyhle šatičky už nepůjdou víc prodloužit. Tohle je naposled a pak bude potřebovat nové.“

„Měly bychom ji změřit,“ řekla Sally. „Uděláme na zeď čárku. Co říkáš, Hattie? Chceš vidět, jak jsi veliká?“

„Fík,“ ozvala se Harriet vyčítavě a natáhla ručičku po fíku Sarah-Jane. „Fík, plosím.“

Sally se rozesmála. „Ne, ten je pro Sarah-Jane. Koukni, tamhle jde Ellie a vede nám hosta.“

Harriet se přezíravě ohlédla, kdo jí to zase přichází složit poklonu. Ellie k nim kráčela přes trávník a muž od branky za ní. Byl to hubený člověk středních let, alespoň pokud to Sally dokázala posoudit, v obnošeném hnědém obleku a buřince. V ruce držel velkou bílou obálku.

„Slečno Lockhartová,“ řekla Ellie nejistě, „tenhle pán prý s vámi musí mluvit osobně.“

Muž pozvedl klobouk. „Slečna Lockhartová?“

„Ano,“ přisvědčila Sally. „Co pro vás mohu udělat?“

„Mám příkaz předat vám tohle do vlastních rukou, slečno.“ Pozvedl obálku. Sally na ní zahlédla červenou úřední pečeť. Automaticky ji od muže převzala. Je těžké nesáhnout po něčem, co vám někdo podává: zdvořilosti je snadné zneužít.

Muž znovu pozvedl klobouk a obrátil se k odchodu. Sally vstala.

„Počkejte prosím,“ zadržela ho. „Kdo jste? A co je tohle?“

„Všechno najdete vysvětlené uvnitř,“ ujistil ji. „Pokud jde o mě, jsem soudní doručovatel, slečno. Splnil jsem svou povinnost a teď musím zase jít, jinak zmeškám vlak. Krásné počasí na tuhle roční dobu, viďte…“

S nervózním úsměvem se otočil a zamířil po trávníku nazpět. Ellie vrhla na Sally ustaraný pohled a spěšně ho následovala.

Harriet zklamaná návštěvníkovým nevalným vkusem se vrátila k Brumlovi a jeho medu. Sally usedla. Uvědomovala si, že možná udělala chybu, když od něj obálku bez námitek přebrala: není snad možné předvolání, či co to vlastně je, odmítnout převzít? Nepřipouští člověk tím, že něco podobného převezme, že se možná něčím provinil…? Ale co, stejně to bude nějaké nedorozumění. Někdo něco popletl.

Roztrhla silný papír obálky a vytáhla dlouhý, pečlivě složený dokument. V záhlaví byla vyražena královská pečeť a pod ní se odstavec za odstavcem táhl text psaný právnickým krasopisem. Sally začala číst.

Dokument měl hlavičku Pozůstalostní, rozvodové a admiralitní oddělení Nejvyššího soudu a začínal:

Dne 3. ledna 1879 uzavřel navrhovatel, Arthur James Parrish s Veronikou Beatricí Lockhartovou (dále nazývanou ‚odpůrkyně‘) v kostele Svatého Tomáše, Southam, hrabství Hampshire, zákonný sňatek.

Sally zalapala po dechu. To bylo směšné. Veronika Beatrice bylo skutečně její jméno – jméno, které nepoužívala od chvíle, kdy jako dítě zrovna tak umíněné jako dnes Harriet oznámila otci, že se jmenuje Sally, a odmítla slyšet na cokoli jiného. Ale… vdaná? Někdo tvrdí, že se s ní oženil?

Četla dál:

Navrhovatel a odpůrkyně spolu naposledy žili ve společné domácnosti na adrese Telegraph Road 24, Clapham.

Navrhovatel má domicil v Anglii a Walesu, povoláním je komisionář a trvalé bydliště má na adrese Telegraph Road 24, Clapham. Odpůrkyně je povoláním finanční poradkyně a v současné době bydlí v domě V Sadu, Twickenham.

V manželství nejsou žádné žijící děti kromě Harriet Rosy…

Sally odložila papír.

„To je ale pitomost,“ ulevila si. „Někdo si ze mě dělá legraci.“

Sarah-Jane vzhlédla. Sally uviděla v jejích očích otázku.

„Někdo na mě podává žalobu o rozvod,“ řekla a rozesmála se. Ale její smích netrval dlouho a Sarah-Jane se ani neusmála.

„Zajít takhle daleko jen kvůli legraci by dotyčného přišlo dost draho,“ poznamenala. „Přečti si to radši celé.“

Sally znovu zvedla papír. Ruce se jí třásly. S narůstajícím úžasem pročetla několik dalších odstavců právnické řeči a dospěla až k dlouhému oddílu nadepsanému Odůvodnění.

Bylo snadné mu porozumět, ale takřka nemožné ho pochopit. Líčil příběh manželství, které nikdy neexistovalo: popisoval, jak se Sally a zmíněný pan Parrish vzali, usadili se v Claphamu, narodilo se jim dítě, Harriet (alespoň její datum narození bylo uvedeno přesně): jak se Sally trvale a vědomě chovala krutě ke svému „manželovi“, neuctivě k jeho obchodním společníkům, nezdvořile k jejich hostům, až si posléze manžel nemohl přivést nikoho domů, neboť neměl jistotu, že se jeho žena bude k návštěvě chovat slušně a společensky: jak začala pít a několikrát se objevila na veřejnosti opilá (podrobnosti zjištěny, jména svědků uvedena): jak špatně zacházela se služebnictvem a tři různé služebné dokonce donutila bez výpovědi odejít (jména a adresy k dispozici): jak zneužívala peněz, které jí manžel připsal, a v rozporu s jeho přáním trvala na tom, že si založí vlastní firmu: jak se s ní manžel pokoušel dohovořit, celou situaci urovnat a zacházel s ní nanejvýš ohleduplně: jak krátce po narození dítěte opustila společnou domácnost a dítě odvedla s sebou: jak není způsobilá mít dítě ve své péči, protože se v současné době stýká s osobami pochybné morálky a sdílí společnou domácnost s dvěma svobodnými muži (jména k dispozici), a tak dál a dál. Dokument měl pět hustě popsaných stran, ale Sally neměla sílu z nich přečíst víc než dvě.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ prohlásila jen stěží ovládaným hlasem. Strčila papíry do ruky Sarah-Jane a tupě se zvedla. Zatímco Sarah-Jane dokument pročítala, přešla Sally až na konec sadu, utrhla jabloňovou větvičku a rozlámala ji na kousky. Měla pocit, jako by se někdo vplížil do jejího života a všechno v něm pošpinil. Že o ní někdo dokázal napsat takovou spoustu hnusných lží – to snad nebylo možné. Nedokázala to pochopit.

Ale čekalo ji něco ještě horšího. Slyšela, jak Sarah-Jane zalapala po dechu a prudce se obrátila.

Sarah-Jane jí podávala závěrečnou část dokumentu. Byla nadepsána Žádost.

Sally ji uchopila a posadila se. Nohy se jí podlamovaly.

Na papíře stálo:

Navrhovatel proto žádá:

Aby bylo zmíněné manželství zrušeno.

Aby byla nezletilá Harriet Rosa s okamžitou platností svěřena do péče navrhovatele.

Aby –

To už stačilo. Sally nechtěla číst dál. Někdo, někdo neznámý, ten Parrish, ten lhář, ten šílenec, jí chce vzít její dítě.

Harriet seděla na trávníku jen pár yardů od ní, rozplétala konec kusu starého provazu, který jí dal Webster a pozorovala, jak se vlákna snaží svinout zpátky. Brumla ležel zapomenutý vedle ní. Byla plně zabraná do své činnosti, vrcholně soustředěná na neobyčejné vlastnosti tak podivuhodné věci, jako je provaz. Sally se zvedla, rozběhla se k ní a prudce ji sevřela v objetí. Uvědomovala si svou sílu a snažila se netisknout holčičku tolik, aby ji to bolelo, ale zároveň ji chtěla mít u sebe co nejblíže.

Harriet se trpělivě podvolila: objetí byla něco, co je nutné strpět. Nakonec ji Sally pustila, políbila a znovu ji postavila na trávník. Harriet zvedla provaz a pokračovala ve svých výzkumech.

„Jedu do města,“ oznámila Sally Sarah-Jane. „Tohle musím zanést svému právníkovi. Samozřejmě je to celé nesmysl. Ten chlap je blázen nebo co. Ale musím tam zajít. Ten případ se má projednávat ‒“

„Za čtrnáct dní,“ doplnila Sarah-Jane. „Před Královským soudním dvorem. Tady to píšou.“

Sally od ní vzala dokument. Nebylo jí příjemné dotýkat se ho. Zasunula ho zpátky do obálky, ještě jednou, dvakrát, třikrát políbila Harriet a odešla se vypravit na vlak do Londýna.

Sallyin právník, pan Temple, dávný přítel jejího otce, který jí pomáhal se založením firmy, minulý rok zemřel. Hlavním společníkem kanceláře byl teď jistý pan Adcock, kterého znala poměrně málo. Z toho, jak ho poznala, se jí dvakrát nezamlouval, ale to si teď nemohla dovolit připouštět. Byl to uhlazený, dosud mladý muž z rodu těch, kteří tolik dychtí po souhlasu svých nadřízených, že se po nich opičí nejen v názorech, ale i v návycích a chování. Pan Temple míval ve zvyku dát si občas šňupeček a u něj to působilo přirozeně. Pan Adcock to dělal také, jenže u něj to působilo strojeně. Sally ho pochopitelně nikdy neviděla v jeho klubu, ale pokud by někdy měla tu příležitost, byla by nejspíš pozvedla obočí nad konzervativismem názorů, které vyjadřoval – a nad faktem, že je vyjadřuje mnohem hlasitěji a mnohem konzervativněji, kdykoli je nablízku některý ze starších vážených členů.

Když Sally dorazila do jeho kanceláře, měl u sebe jiného klienta, posadila se tedy u starého tajemníka, pana Bywatera, který pro firmu pracoval už padesát let. Věděl o jejích záležitostech mnohem víc než pan Adcock a Sally byla tak rozrušená, že se nedokázala ubránit tomu, aby mu nevyklopila, proč přichází. Mlčky a nepohnutě vyslechl celou její historku. Sally se sice strachovala jeho ostrého jazyka, ale když se vypovídala, ulevilo se jí.

„Ach, můj ty Bože,“ povzdechl stařík. „Pročpak jste panu Templovi neřekla o svém dítěti?“

„Protože… Pane Bywatere, to si snad dokážete domyslet, ne? Byl nemocný. A já ho měla ráda. Nechtěla jsem, aby o mně ztratil dobré mínění.“

„Dobré mínění o vás měl pro váš zdravý rozum,“ zavrtěl hlavou, „ne proto, že by vás měl za světici. Měla jste mu to říct. Udělala jste závěť? To jsem si myslel, že ne. Kdo toho člověka zastupuje? Grant, Murray a Girling. Hmm. Uvidíme, co se mi podaří zjistit. Myslím, že pan Adcock vás už přijme.“

Naklonil hlavu, zaposlouchal se, pak otevřel dveře a ohlásil ji.

Pan Adcock byl vtělená úlisná přívětivost. Je to čistě profesionální vztah, připomínala si. Je právník, vyzná se v zákonech, kašli na to, jestli je ti sympatický.

Shrnula fakta tak jasně, jak jen mohla, a začala od Harriet. Pan Adcock naslouchal a tvářil se minutu po minutě vážněji. Tu a tam si udělal poznámku.

„Mohu vidět tu žalobu?“ požádal, když domluvila.

Prostudoval dokument od začátku do konce, zatímco Sally seděla vzpřímeně, bez hnutí a celá se chvěla.

„To jsou velmi vážná obvinění,“ prohlásil, když konečně dočetl. „Viní vás z opuštění společné domácnosti, zneužití finančních prostředků, dokonce i z opilství… Slečno Lockhartová, smím se vás zeptat, jestli pijete?“

„Piju? Sem tam si dám sklenku sherry, ale co na tom proboha záleží?“

„Musíme mít pevnou půdu pod nohama. Tak například ty služebné, na jejichž propuštění si obžaloba stěžuje: kdybychom mohli přesně dokázat, jak se to odehrálo, mohli bychom na tom postavit solidní obhajobu.“

Sally pocítila záchvěv úleku. „Pane Adcocku, žádné služebné neexistovaly. Nikdy neexistovala žádná domácnost na té – jak je to jméno – Telegraph Road v Claphamu. Nikdy jsem nebyla provdaná za toho Parrishe. Všechno jsou to jen výmysly. Vycucal si to z prstu. Je to samá lež.“

Zadíval se na ni pohledem, který poznávala: tázavým, shovívavým, vědoucím. Byl to pohled pana Templa, jenomže u toho starého muže se kdysi opíral o jasný názor a hluboké znalosti.

„Mám za to, že musíte nechat na svém právním poradci, aby sám posoudil, co je podstatné a co nikoli,“ usmál se na ni. „Samozřejmě budeme vycházet z toho, že k tomu sňatku nikdy nedošlo. Ale musíme pamatovat na všechny možnosti, nemyslíte? Bylo by nešťastné, kdybychom dopustili, aby bylo možné některý aspekt případu napadnout. Musíme bod po bodu projít všechny podrobnosti a být schopni soudci dokázat, že pro každou z nich existuje uspokojivé vysvětlení. Takže nejprve ze všeho…“

Vytáhl ze zásuvky list papíru a odklopil víčko stříbrného kalamáře. Jeho stůl byl až na psací mapu a kalamář prázdný. Sally měla ráda psací stoly zavalené knihami, papíry, tužkami, pečetními vosky a všemi ostatními potřebami svědčícími o probíhající práci, jako byl třeba její vlastní. Ne, napomenula se, přestaň s tím porovnáváním.

Pan Adcock namočil pero a úzkostlivě ho otřel o okraj kalamáře, aby inkoust neukápl.

„Tak tedy,“ řekl. „Kdy jste se poprvé setkala s panem Parrishem?“

Sally se zhluboka nadechla. „S panem Parrishem jsem se nikdy nesetkala. Až do dnešního rána jsem o něm v životě neslyšela. Pane Adcocku, ve vší úctě, já myslím, že zabývat se všemi těmi absurdními obviněními je zbytečná ztráta času. Jediné podstatné je, jestli za něho jsem provdaná, nebo ne, a to tedy nejsem.“

„Ovšem, ovšem,“ přitakal pan Adcock. „To je ústřední bod vaší obhajoby. Na to se spolehněte. Bude muset dokázat, že k sňatku došlo, a pokud ne, jak říkáte, nebude existovat žádný oddací list, žádný zápis v matrice… u Svatého Tomáše v Southamu, Hampshire. Ale jak jistě vidíte, všechna ta obvinění směřují k tomu prokázat, že nejste vhodná osoba k tomu, abyste měla dítě ve své péči, a takové tvrzení byste jistě nechtěla přejít bez námitek, nemám pravdu?“

„To jistě ne. Ale odmítám mu přiznat právo něco takového naznačovat.“

„K tomu už došlo. Právě proto tomu musíme čelit v plném rozsahu. Nesmíte nic tajit, slečno Lockhartová.“

„Není co tajit!“

„Zatajila jste narození svého dítěte,“ připomněl jí s káravým pohledem.

Neodpověděla. Pak těžce vzdychla.

„Tak dobře,“ přikývla a s námahou se v křesle napřímila. „Jak myslíte, pane Adcocku. Odkud začneme?“

O hodinu a půl později vyšla Sally unaveně z právníkovy kanceláře, srovnala si papíry pokryté jeho úhledným rukopisem a šla se rozloučit s tajemníkem.

„Pane Bywatere, co vlastně dělá takový komisionář?“ zeptala se.

„To je profese, ke které se hlásí ten Parrish?“ zeptal se pan Bywater. „Řekněme, že existuje chlápek ve státní službě v Kalkatě. Chce poslat domů pár krámů a mít jistotu, že je jeho stará matička v Littlehamptonu dostane. Složitá akce. Spousty balíků. Komisionář se o to postará. Nebo někdo jede poprvé na Východ. Za obchodem. Potřebuje mít jistotu, že jeho vzorky, třeba jeho levotočivý šroubovací trojitý parní otvírák sodovkových láhví, co váží půldruhé tuny, dorazí do Šanghaje včas, aby mohl místnímu vašnostovi předvést, jak ta věc funguje. Komisionář se o to postará. Zajistí lodní přepravu, pojištění, uskladnění, balení, všecičko. Dostane provizi. Tak to funguje. Někteří zprostředkovávají svatby. Seženou hejno nezadaných krásek, naloží je na loď a v Bombaji je vysadí na břeh. Jako provizi si nejspíš uříznou kousek manžela. Nebo porci svatebního dortu. Dojednávají smlouvy, nakupují za vás, prodávají za vás, vymění vám peníze, obstarají pas, zajistí vám lístky na vlak na Sibiř včetně lóže ve vladivostockém kabaretu, domluví vám setkání s dalajlámou, zaskočí za vás v partii pokeru na říční lodi na Mississippi, zkrátka cokoli. Pěkný život. Pestrý. Mimochodem, ten váš člověk má kancelář na Blackmoore Street. Hned u Drury Lane.“

„Vážně?“ podivila se Sally. „Možná bych tam mohla hned zajít. S tím určitě nepočítá.“

„A pan Adcock by měl na krku obhajobu případu vraždy,“ poznamenal starý tajemník. „Já bych se mu radši vyhnul. Nezaplétejte se s ním. Nejlepší je držet se toho, že za něj nejste vdaná, v životě jste o něm neslyšela a nemáte ponětí, o čem mluví. Nenechte se vyprovokovat. Bude nervózní.“

„Myslíte?“

„To se ví. Vyrukoval s nehoráznou lží. Jestli mu soud uvěří, nebo ne, záleží na tom, jak se teď zachováme. Koho tím chce pan Adcock pověřit?“

„Myslíte zastupováním u soudu? Nějakého radu Colemana. Prý je moc dobrý.“

„Tak to jsou tihle páni radové všichni. Musejí být, jinak by se jim celá ta právní stavba sesypala na hlavu, nemyslíte? To si nemůžou dovolit.“

Královští radové byli význační právníci, oprávnění vést obhajobu u vyšších soudů. Pan Adcock jako právní poradce nemohl před Nejvyšším soudem vystoupit, a proto musel obhajobou v Sallyině případu pověřit zmíněného radu Colemana. Věřila, že si v tom povede dobře: nic jiného jí nezbývalo.

Teď, když byl Jim Taylor v Jižní Americe (poslední dopis od něj přišel z Managuy, a to se zrovna chystali vydat se s průvodcem do džungle), neměla Sally jinou možnost zjistit si o záležitostech pana Parrishe něco víc, leda by si najala soukromého detektiva. Parrish byl s jejím životem zjevně velice dobře obeznámen, a Sally mrazilo při pomyšlení, jak dlouho a jak podrobně se musel někdo prohrabovat její minulostí. Všechno bylo přesně načasované: rozhodli se udeřit, když byla sama a její přátelé daleko, takže nemohli svědčit v její prospěch. Pro datum falešné svatby si vybrali čas, kdy byla Sally takřka beze zbytku pohlcena nebezpečným dobrodružstvím v souvislosti s jistým výrobcem zbraní a nezanechala po sobě žádné stopy – nic, čím by se dalo dokázat, že toho dne v kostele být nemohla. Znali přesnou adresu její kanceláře i Harrietino datum narození a věděli dokonce, kolik peněz do jakých cenných papírů kdy investovala.

Tu nejzávažnější otázku si zatím ještě nepoložila. Ale jak se vzdalovala od kanceláře svého právníka a kráčela po Strandu k Drury Lane, začala se jí vtírat čím dál tím naléhavěji. Proč? Oč tomu člověku jde? Proč?

Mosazná tabulka na dveřích v Blackmoor Street jí neprozradila nic kromě toho, že Arthur Parrish, komisionář, sdílí tuto budovu s firmami G. Simonides s.r.o., Anglo-levantská obchodní společnost, a T. a S. Williamsonovi, dovoz koření. Neměla by se tu zdržovat: Parrish určitě ví, jak vypadá, a –

A kdyby ji uviděl, tak co? Uvažuje, jako by se něčeho zlého dopustila. Nemá zapotřebí se skrývat jako provinilec. Už z toho začíná bláznit sama.

Obrátila a zamířila zpátky po Strandu. V čísle 223 byl obchod se zbraněmi.

„Chtěla bych koupit pistoli,“ oslovila prodavače s mohutným knírem.

„Pistoli na střelbu do terče?“

„Něco solidnějšího.“

Pistole na střelbu do terče byly lehké zbraně s jedinou ranou, které se často používaly i v místnosti a jejich dostřel byl asi deset yardů. Sally už dvě takové vlastnila, ale teď měla na mysli něco důkladnějšího. Prohlédla si Webley Pryse, Trantera, zaváhala nad koltem, ale nakonec se rozhodla pro Britského buldoka, poniklovanou pětirannou pistoli, která byla sice výkonná, ale zároveň i natolik malá, aby se vešla do kapsy.

„Má silný zpětný ráz,“ upozornil ji prodavač. „Těžko se z ní střílí, když na ni nejste zvyklá. Miřte kus pod cíl, jinak se netrefíte.“

„Líbil by se mi kolt,“ řekla mu, „jenže je moc velký. Tahle je tak akorát. Zvyknu si na ni, ve střílení mám dost velkou praxi. A krabici padesáti nábojů, prosím.“

Stálo ji to necelé čtyři libry. Nechala si zbraň i náboje zabalit a odnesla si je s sebou, což prodavače trochu překvapilo. Dámy a pánové při nákupech si takřka bez výjimky nechávali své zboží raději doručovat, než aby chodili po ulici s balíčky. Sally se však už teď cítila nad takové věci povznesená a vykračovala si s balíčkem bez zábran.

Ve střílení opravdu měla, jak říkala, dost velkou praxi. Střílet ji naučil otec a právě on jí také daroval lehkou belgickou pistoli k čtrnáctým narozeninám. Prodavači o tom přirozeně neřekla, ale už dvakrát vystřelila s úmyslem zabít. Poprvé k tomu došlo, když jí bylo šestnáct a ocitla se ve smrtelném ohrožení ze strany člověka, jenž zabil jejího otce. Ten člověk byl vůdce čínské tajné společnosti a jmenoval se Ah Ling. Byl napůl Holanďan a pod jménem Hendrik van Eeden pašoval na lodích pana Lockharta bez jeho vědomí opium. Sally na něj vystřelila v drožce u Východoindických doků, aby se zachránila před smrtí z jeho rukou. Jestli ho zabila, nebo ne, to nevěděla, protože v hrůze nad tím, co udělala, uprchla, a mrtvolu nikdy nikdo nenalezl.

Podruhé šlo o odplatu za smrt Fredericka Garlanda. Vpálila kulku do mechanismu Parního děla, strašlivé zbraně, kterou vynalezl zbrojíř Axel Bellmann, rozhodnutá zabít vynálezce i sebe. Sama zůstala naživu a nyní tomu byla ze srdce ráda. Axel Bellmann takové štěstí neměl. V otřesu z Bellmannovy smrti sama sobě odpřísáhla, že už nikdy nebude bojovat a nedopustí, aby ji násilí druhých vyprovokovalo k pomstě.

Jenže to nešlo dodržet. Než tenhle případ přijde před soud, čeká ji spousta cestování, spousta pátrání, spousta odhalení: nechtěla se nechat zaskočit, kdyby přitom došlo i na boj.

Ale znovu: Proč? Co tím ten člověk sleduje? Co jsem mu udělala? Proč? A kdo to vůbec je?

Novinář

Mnohem níže po proudu řeky než Twickenham se rozprostíraly Londýnské doky a přibližně ve stejné chvíli, kdy se Sally ukládala ke spánku, tam přistával parník se jménem Haarlem. Přivážel cestující z Rotterdamu. V Gravesendu přistoupil podle zvyklostí na palubu celník, ale tihle cestující toho k proclení mnoho neměli. Měli za sebou drsnou plavbu. Všichni byli chudí, mnozí z nich vyhladovělí a někteří nemocní.

Lodní lávka se sklopila a lidé tísnící se na palubě začali sbírat své rance a klopýtat po kluzkých kamenech přístaviště. Ženy měly na hlavách šátky, vousatí muži čepice se štítkem, nebo – v jednom či dvou případech – ošuntělé kožešinové beranice, na sobě záplatované kalhoty, na nohou obnošené boty a vynášeli z lodi svůj majetek – papírovou krabici převázanou provázkem, stočenou matraci, beztvarý ranec z přikrývky, koš plný šatstva, pánev, konvici… Jak jeden za druhým vycházeli z lodi a nejistě postupovali temným přístavištěm k plynové lampě zářící nad bránou, obrátil se jeden s přístavních dělníků k druhému s otázkou:

„Co je to za hatmatilku, Berte?“

„Myslíš, jak mluvěj? Jidiš, Same.“

„Jidiš? Kde se tak mluví?“

„Třeba hned na Cable Street. Jsou to Židi, kámo. Zrovna přijeli z Ruska nebo odkud. Ty o tom nic nevíš?“

První muž se otočil zpátky a díval se na proud uprchlíků. Pořád ještě vycházeli z lodi – kolik jich to tam bylo narváno? – už jich vyšla stovka či víc a stále se vynořovali další. Bylo tam pětileté dítě, které jednou rukou zápolilo s těžkým košem a druhou táhlo za ručičku rozespalého tříletého sourozence, zatímco jejich matka, zachumlaná do šály, tiskla v náručí nemluvně a vlekla ranec věcí, neuměle sbalených do kusu plachtoviny. Byl tam stařec s oteklou nohou, který se bolestně belhal o berli. Byla tam stařena, příliš nemocná, aby vůbec dokázala jít, takže ji nesli dva muži středních let, možná její synové. V davu přitahovaly pozornost některé jednotlivé tváře – mladá černooká žena omračující krásy, hubený muž s lstivě prohnaným výrazem, dítě s očima hluboko zapadlýma nemocí, buclatá žena tak veselá, že svým smíchem dokázala nakazit všechny kolem, mladík s rezavým plnovousem, planoucím pohledem a rudými skvrnami souchotin na tvářích, stařec v potrhaném kabátě a promaštěné beranici, s dlouhým bílým vousem a bílými spirálovitými pramínky vlasů rámujícími tvář moudrého laskavého světce, bystře se rozhlížející, víceméně hladce oholený protřelý muž s černou čepicí a v kabátě s kožešinovým límcem.

Přístavní dělníci je sledovali, jak se šourají k bráně, kde jim ve světle plynové lampy zahrazoval cestu uniformovaný úředník. Pokoušel se těm vpředu cosi vysvětlit.

„Adresy? Máte – adresy – kam máte jít? Musíte mít adresu. Nějaký – papír. Jméno – a – adresu. Místo, kam byste mohli jít. Rozumíte?“

Vychrtlý muž v rozedraném svrchníku, jehož bledá žena svírala jedno dítě v náručí a druhé se snažila uhlídat, konečně vyštrachal útržek papíru.

„Fashion Street,“ četl úředník. „V pořádku. Půjdete rovně po Dock Street pod viadukt a pak je to asi půl míle vpravo. Další!“

Po zběžném pohledu na adresy, které mu ukazovali, je nechával projít dál do města. Za bránou čekal asi tucet lidí – příbuzných nebo přátel – kteří se dychtivě či úzkostlivě rozhlíželi po nově příchozích. Ty, co neměli papír s rozluštitelnou adresou, posílal úředník do Židovského útulku na Leman Street nedaleko odsud.

Mezi cestujícími byly i dvě dívky, které přijely samy, a jejich nervozita upoutala pozornost ženy středních let v kožichu. Jak nejistě postupovaly k bráně, sledovány pohledem mladíka s rezavým vousem, přitočila se k nim, přátelsky jim položila ruku na paži a oslovila je v jidiš. Dlouhá řada přistěhovalců pomalu proudila bránou doků a vlévala se do nekonečného lidského moře East Endu.

Podobné výjevy byly v londýnském přístavu dosud novinkou, proto také přístavní dělník nevěděl, odkud cestující pocházejí.

Přistěhovalce vyhnaly z jejich domovů první pogromy, zuřivé útoky na Židy v Rusku, které začaly propukat v roce 1881.

První rodina ve frontě uprchlíků pocházela z Kyjeva. Muž byl obchodník s tabákem, jemuž zničili obchod, rozkradli zboží a za nečinného přihlížení ruských vojáků je naházeli vřeštícímu davu. Stařec s oteklou nohou byl krejčí, rovněž z Kyjeva: donutili ho kulhat ulicemi před ječící lůzou a mezitím mu vyplenili dům a ženu srazili do stoky. Stařec s bílými pejzy byl učenec z Berdičeva. Všechny jeho knihy mu před očima roztrhali a spálili, a když se je pokusil zachránit, kozák s vytasenou šavlí ho odehnal.

Jeden po druhém, rodina za rodinou putovali na západ s ranci všeho, co jim patřilo, a dopisem od bratrance v Londýně, bratra v Americe či sestry v Hullu jako zárukou, že budou mít po příjezdu kam složit hlavu: nebo také s ničím kromě naděje. Mnohé z nich pohánělo vědomí, že někdo jiný – přítel, soused, přítelův známý – takový dopis má, možná i s trochou přiložených peněz, a neodradilo je ani varování britského konzulátu, že Anglie je už plná nezaměstnaných a že by pro ně bylo lepší hladovět v Rusku, než umírat hlady v Londýně.

A tak přicházeli na nádraží v Moskvě nebo v Petrohradě, nastupovali do vlaků, které mířily přes Polsko nebo Rakousko-Uhersko, těmi dojeli až do Hamburku či Rotterdamu a tam utratili poslední zbytek peněz za lístek na parník. Některé skupiny si dohodly cestu lodí už v Petrohradě a zaplatily si průvodce, který je měl doprovodit do přístavu, provést je celnicí a nakonec je dopravit do Židovského útulku. Pro některé z nich cesta v Londýně ještě nekončila a průvodce je měl zavézt vlakem do Liverpoolu, kde hodlali nastoupit na další loď do New Yorku.

A když byli konečně na místě, bez znalosti angličtiny a bez peněz, nečekalo je nic jiného než bída a tvrdá dřina.

V následujících letech takových lidí přijížděly tisíce a tisíce a každý z nich by byl mohl vyprávět svůj vlastní příběh: nám však jde o příběh Sally Lockhartové, a proto se teď zaměříme na rudovousého souchotinářského mladíka.

Nepocházel z Ruska, ale z Německa, a jmenoval se Jacob Liebermann. Povoláním byl novinář, přesvědčením socialista a z Berlína unikl před policií jen o vlas – nebo si to alespoň myslel. Ve skutečnosti o jeho útěku dobře věděli a byli rádi, že se ho zbaví. V Bismarckově Berlíně Židy tolerovali, pokud si hleděli svého a vydělávali peníze, z nichž mohl stát vybírat daně. Socialisty tu nestrpěli zásadně. Liebermann napsal řadu článků pro socialistické noviny v jiných německých městech a začínal se pokoušet prosadit se i jako řečník, přestože trpěl velkou nervozitou. Poslední kapkou bylo, když napsal článek, v němž odhaloval roli, jakou sehrál Bismarckův soukromý bankéř při přijetí několika antiliberálních opatření, jež schválil německý parlament, a bylo mu naznačeno, že by pro něj bylo lepší odjet do ciziny.

Udělal to tedy a v průběhu cesty ho muž, kterého se právě chystal navštívit, pověřil jistým úkolem. Proto si teď přehodil přes rameno batoh, vyhrnul si límec a stáhl čepici do očí a s mnoha zastávkami pod pouličními lampami, při nichž nahlížel do potrhaného plánu, vyrazil směrem k Soho.

Suterénní místnost byla teplá, suchá a dobře osvětlená, zařízená hrubými lavicemi a židlemi a lemovaná regály s knihami. Na jednom konci primitivní pódium se stolem a dvěma židlemi. V řadě oken ve výšce podél jedné stěny by bylo vidět jen nohy kolemjdoucích, pokud by ovšem byla ulice osvětlená natolik, aby vůbec bylo co vidět, a pokud by skleněné tabulky nebyly zvenčí pokryté špínou a zevnitř sraženou párou.

V této chvíli sál vřel hádkou ve čtyřech jazycích – angličtině, polštině, němčině a jidiš. Řečník na pódiu, popudlivý muž v redingotu, bušil pěstí do stolu a hulákal v jidiš: další jazyky se rozléhaly z hlediště, kde asi třicítka dalších mužů naslouchala, skákala mu do řeči, pokřikovala, hádala se, kouřila, přikyvovala, nebo dokonce (v případě dvou přítomných) hrála šachy.

Z toho, jak vášnivá byla debata, by mohlo ledaskoho napadnout, že se jedná o schůzi anarchistů, kteří se nemohou dohodnout pouze o tom, kolik dynamitu dát do nejnovější bomby. Ve skutečnosti byli účastníci zcela jiného přesvědčení a anarchisty nesnášeli. Byla to schůze Ligy sdružení demokratického socialismu a spor se týkal otázky, zda bude nový deník, který v dohledné době chystali, vycházet v jidiš, v němčině, v polštině, nebo v ruštině. Podle výpočtů tu bylo dost exulantů, aby dokázali podpořit vydávání v kterémkoli z těchto jazyků, nemluvě ani o dalších přistěhovaleckých vlnách, které se sem valily týden co týden. Existoval dostatek argumentů ve prospěch každého z těchto jazyků a všechny už během večera několikrát padly, dobře i špatně formulované: ale žádný z nich nepřevládl. Skončí spor na mrtvém bodě?

Až nakonec se ozval šepot: „Zeptejte se Goldberga. Uvidíme, co nám řekne. Proč se nezeptáme Goldberga? Goldberga vždycky stojí za to si poslechnout. Měli jsme se ho zeptat už dřív. Uvidíme, co řekne Goldberg…“

Zanedlouho tenhle nápad zaujal celé shromáždění a všichni obrátili hlavy na konec sálu, kde muž jménem Goldberg seděl.

Byl to nápadně pohledný muž krátce před třicítkou: husté černé vlasy, výrazný nos, pronikavé černé oči. Měl statnou postavu s rameny zápasníka a pěstmi boxera. Seděl u stolu, před sebou rozházené papíry, zuřivě psal, prudce namáčel pero do kalamáře a nevšímal si inkoustových kaněk na stole, na papíře a na svých rukou, které přitom dělal. V zubech svíral štiplavě páchnoucí doutník.

Uvědomil si, že debata utichla, zvedl hlavu a jeden z mužů na konci sálu ho oslovil v jidiš: „Goldbergu, nemůžeme se dohodnout. Argumenty pro polštinu znějí nezvratně, dokud někdo nepromluví ve prospěch němčiny, a když se pak někdo zastane ruštiny, zdá se, jako by zas tohle byla jediná možnost, kdežto já celou dobu vím, že ty noviny by měly vycházet v jidiš. Jenže ‒“

Okamžitě se pozvedlo pět odporujících hlasů, on však jen zvýšil svůj, aby přehlušil vřavu, a mluvil dál.

„Jen tys nám k tomu ještě nic neřekl! Pověz nám, co si myslíš: v jaké řeči by ty noviny měly vycházet?“

Goldberg vyňal z úst doutník, oklepal popel a řekl jenom: „V angličtině.“

Vřava se zdvojnásobila. Zdálo se, že s tím Goldberg počítal, protože vzápětí zase pokračoval v psaní tam, kde přestal. Muž sedící vedle se nahnul kupředu, vztyčil ukazovák a zagestikuloval tak prudce, že málem převrhl kalamář. Goldberg naklonil hlavu, aby ho vyslechl, levou rukou přemístil kalamář z jeho dosahu a pravou dál pokračoval v psaní. Potom jedním či dvěma slovy odpověděl a rukou přitom dál čmáral po papíře, dokud nepopsal celou stránku. Popsaný papír odhodil na stranu a vrhl se na další.

Hádka pokračovala, až nakonec toho měl předsedající po krk. Udeřil do stolu ševcovským kladívkem a zjednal si ticho.

„No tak ticho! Ticho! Argumenty a debata jsou pro demokracii životně důležité, ale měli bychom jeden druhého taky vyslechnout a ne se jen překřikovat. Goldbergu, mohl byste nám vysvětlit, proč dáváte přednost angličtině?“

Mluvil jidiš a Goldberg mu odpověděl stejným jazykem. Jeho hlas, když se rozhovořil hlasitě, zněl drsně a rázně.

„Jsou k tomu tři důvody,“ řekl. Všichni se otočili, aby ho vyslechli, a seděli teď na židlích zkroucení, ruce přes opěradla. „Za prvé jsme v Anglii. Někteří z nás se chtějí vrátit tam, odkud přišli, jiní chtějí žít v Palestině, další se chystají do Ameriky, ale chcete slyšet, kde většina z vás zemře a bude pohřbena? V Anglii, přátelé. Vaše děti budou mít děti, které se tu narodí, budou se pokládat za Angličany a nebudou umět ani polsky, ani německy, ani rusky. Náklad novin například v polštině bude přirozenou cestou ustavičně klesat. Pokud jde o jidiš, tady platí to samé, navíc s tou nevýhodou, že ho budou odebírat jen Židé. Je snad tohle výlučně židovské hnutí? Má snad být socialismus k prospěchu Židům a pominout góje? Já bych neřekl, přátelé. Ale jak se dnes dívám po sále, a kdybych se podíval na řadu podobných schůzí, bylo by to stejné – co tu vidím? Každý z nás je Žid. Proč mezi sebe nepouštíte góje? Ano, já vím, nechcete je záměrně vyřazovat – prostě jen náhodou tisknete své informace v jidiš. Přátelé, jestli tohle je socialismus, tak se mi vůbec nezamlouvá. Měli byste mezi sebou přivítat schopné lidi dobré vůle ze společenství, ve kterém žijete, a toho docílíte publikováním v angličtině. Měli byste mezi sebou přivítat schopné lidi dobré vůle, i když jsou to ženy. Vlastně ‒“

Zbytek věty zanikl v bouři protestů i souhlasných výkřiků, ale Goldberg s tím počítal, takže se jen usmál a vyčkal, až se hluk utiší. Pak pokračoval:

„Ano, neměli bychom dělat žádné rozdíly. To je první důvod. Druhý je jednodušší. Dovedu si domyslet, že většinu příspěvků do těchhle novin, ať už se budou jmenovat, jak chtějí, budu psát já. Já budu psát anglicky a vy nemáte dost peněz, abyste si platili překladatele. Mimoto jedině psaním v angličtině se v tom jazyku můžeme zdokonalit.“

„Ale ty mluvíš anglicky moc dobře,“ ozval se nesmělý hlas.

„Copak moje angličtina, ta je v pořádku,“ prohodil vesele Goldberg. „Co bych chtěl zlepšit, je angličtina mých anglických čtenářů.“

Ozval se smích.

„A co ten třetí důvod?“ zvolal kdosi.

„Ten třetí důvod je vůbec nejpřesvědčivější. Je tak pádný, že sotva ho uslyšíte, už nebudete o jiném návrhu uvažovat ani na minutku. Můžu vám říct, že mě přesvědčil. Bohužel jsem ho už ale zapomněl.“

Úsměvy, další smích. Goldberg přesně věděl, jak si získat posluchače, a teď je měl na své straně. Budou bručet a reptat, ale věděl, že vyhrál.

„Navrhuji,“ ozval se starší muž v odřené čepici, „abychom návrh pana Goldberga přijali, přestože mě, když musím každé slovo luštit písmenko po písmenku, to přijde hodně zatěžko.“

„Ale ještě jsme ten návrh neprodiskutovali!“ ozval se jiný hlas. „Jestli chce Goldberg hodit za hlavu všechny tradice a nadělat z nás Angličany, připadá mi, že bychom to měli probrat důkladněji. Tak především…“

Zatímco se demokratičtí socialisté znovu pustili do své oblíbené zábavy debatovat o něčem, o čem stejně předem věděli, jak se dohodnou, Goldberg škrtl sirkou a znovu si zapálil doutník, pak zajel perem do kalamáře a pokračoval v rozepsané větě.

Sál byl tak přeplněný a hlučný, že si nikdo nepovšiml, jak se otevřely dveře a dovnitř se protáhla štíhlá postava. Rudovousý mladík z lodi s batohem v náručí se rozhlížel kolem a mžoural v oblacích kouře, který ho štípal do očí. Na něco se optal nejbližšího muže, pohlédl, kam mu ukázal, a pak se mezi sraženými židlemi prodral ke stolu, kde seděl Goldberg. Ten dosud zuřivě psal a nevšiml si ho.

Nakonec mladík zakašlal a zeptal se: „Pan Goldberg?“

„Ano?“ řekl Goldberg a ani nevzhlédl.

„Jmenuji se Jacob Liebermann. Přijel jsem do Londýna teprve dnes. Měl jsem…“

„Liebermann! Člověče, to jsem rád, že vás vidím! Ten článek v Arbeiter Freind… To jsem si početl! Pojďte a posaďte se.“

Podal mu ruku a přistavil židli. Liebermann se posadil a snažil se skrýt pohnutí. Sám slavný Daniel Goldberg četl jeho článek a pochválil ho! Jenže Goldberg se na něj teď zahleděl pozorněji a odložil doutník.

„Vám není dobře,“ řekl tiše. „Co je to? Souchotiny?“ Liebermann přikývl. Byl skoro na konci sil.

„Tak dobře, vypadneme z téhle zakouřené místnosti. Ti lidé se tu budou dohadovat až do půlnoci,“ řekl Goldberg. „Pojďte se mnou. Mám nahoře pokoj. Dejte sem ten batoh.“

Posbíral své papíry, přehodil si batoh přes rameno, pero vzal do zubů, zavřel kalamář a rázně se prodral davem. Liebermann šel za ním a nohy mu podklesávaly únavou.

„Ten úkol, co jsem dostal…“ mluvil cestou po schodech. „Larousse mi vyřídil váš vzkaz… Když jsem odjel z Berlína, vypravil jsem se do Litvy… Mám nějaké zprávy…“

„Vzpomínám si. Dobře. Tak povídejte.“

„Pane Goldbergu, existuje spiknutí proti Židům. Na hranicích se hromadí stovky, možná tisíce Židů – bez peněz, bez dokladů… Ti, co mají lístky, se shlukují na nádražích a v přístavech ‒“

„Ano, to všechno vím. Jaké jsou ty zprávy?“

„Hned k tomu dojdu.“

„Tak si s tím pospěšte. Tohle byla jediná vada toho vašeho bankéřského článku, pokud se na mě nebudete zlobit: nerozjíždělo se to dost rychle. Celá zpráva se dá shrnout v první větě. Něco jiného jsou polemiky, něco jiného jsou eseje, něco jiného jsou obrazy z cest a takové věci, ale zpravodajství musí obsahovat informaci hned na začátku. Zbytek jsou pak podrobnější komentáře, vysvětlení, předpovědi dalšího vývoje – můžete to zahodit, pokud chcete. To všechno o hranicích, pasech a nedostatku peněz už vím. Teď mi řekněte jednou větou to podstatné.“

„Za tím vším je člověk, kterému se říká Cadik a je právě na cestě do Londýna.“

„To už je lepší. Ještě z vás uděláme novináře. Už jsme tady…“ Ocitli se přede dveřmi na úzkém odpočívadle v druhém patře. Goldberg je otevřel, pustil Liebermanna dovnitř a pak škrtl sirkou, aby rozsvítil petrolejovou lampu. Liebermann klesl do nejbližšího křesla a rozkašlal se. Goldberg se něj díval: horečnaté tváře a lesknoucí se oči naháněly strach. Odložil batoh, vyklidil místo mezi příručkami a vládními sbírkami rozhodnutí, aby měl kam dát papíry, které si nesl, a nalil Liebermannovi sklenici brandy.

„Takže co víte o tom člověku, o tom Cadikovi?“

Liebermann uchopil sklenici oběma rukama, lokl si a zavřel oči, aby vychutnal, jak mu nápoj zahřívá ústa i hrdlo. Goldberg se posadil ke stolu.

„Poprvé jsem o něm slyšel v Rize,“ rozpovídal se Liebermann. „Byl jsem s kamarádem, a ten mi ukazoval kancelář něčeho, co se jmenuje Registrační úřad pro cizince při britském konzulátu.“

„Nic takového neexistuje,“ řekl Goldberg, „je to podvod.“ Vytáhl z kapsy lahvičku s inkoustem, vytáhl i pero. Papíry, které s sebou přinesl, zatížil na podlaze kamenem velikosti lidské pěsti a začal zapisovat Liebermannovo vyprávění.

„Tak jsem to zjistil. Předstíral jsem, že jsem ruský Žid, který chce jet do Anglie. Ten člověk tam – byl to Brit – se mě vyptával na spoustu věcí, podíval se na moje doklady a pak chtěl, abych zaplatil poplatek a zapsal se do knihy. To prý mi zaručí tříměsíční pobyt v Londýně, tvrdil. Byla tam spousta lidí, někteří měli z čeho zaplatit, jiní už peníze neměli. S tímhle se setkávali už od Kyjeva. Tranzitní poplatek v Moskvě, registrační propustka někde jinde, zvláštní razítko v pasu na hranicích – tak to šlo dál a dál, kam se jen hnuli, tam museli platit.“

„A co Cadik?“ připomněl Goldberg.

„Ano, jistě. Ten kamarád, s kterým jsem tam byl, mi o něm vyprávěl. Mám dojem, že se lidé – tedy Židé – bojí záhadné postavy, které říkají Cadik: jako by všechny jejich maléry – všechny ty překážky na jejich cestě, ta korupce i perzekuce – byly dílem právě tohohle člověka. Jenže, víte, oni jsou pověrčiví a myslí si, že to… není člověk. Od vesnic ve štetlu až po chudinské čtvrti ve Varšavě, Vídni a Bukurešti, všude se mluví o Cadikovi, jako by to byl démon, něco nadpřirozeného. Prý má za sluhu dybuka, maličkého pekelného skřeta, který o něj pečuje. Říkají mu Cadik – spravedlivý, svatý muž – aby udrželi zlo v šachu, je to takové zaříkávadlo. Když jsem tyhle řeči uslyšel poprvé, jen jsem rozhodil ruce: co si mám počít s takovou pověrčivostí? Ale teď… Já ho totiž viděl, Goldbergu. Myslím, že mají pravdu.

Došlo k tomu takhle: můj kamarád v Rize mě vzal do skladu v docích, odkud byl výhled na lodní lávku jednoho parníku. Bylo už pozdě v noci: doky už předtím na noc zavřeli, a kdyby nás někdo chytil, skončili bychom ve vězení. Chtěli jsme vidět Cadika, jak nastupuje na loď. Málokomu se to poštěstí: obyčejně ho nikdo nevidí, poněvadž vždycky cestuje v noci. Čekali jsme až hodně přes půlnoc a potom přijel k lodní lávce kočár.

Byl to velký přepychový kočár, pevný a bytelný. Z místa, odkud jsme se dívali, nebylo vidět, jak toho chlapa vynášejí, ale ‒“

„Jak ho vynášejí?“ podivil se Goldberg.

„Hned vám to povím. Když kočár poodjel, byl na lávce, dva lodníci ho zvedali a dva sluhové tlačili. Seděl na invalidním vozíku. Byl neuvěřitelně tlustý. Vedle něj stál komorník a držel přikrývku, či co. A – věřte mi, nebo ne – viděl jsem i toho dybuka.“

Goldberg vzhlédl. Liebermann měl napjatý výraz a brandy už skoro dopil. Goldberg mu nalil ještě trochu a Liebermann pokračoval:

„Maličký stín asi jako kočka – veliký jako kočka – ale lidský. Homunkulus, jakého uměli podle těch starých legend stvořit středověcí čarodějové. Hopkal a běžel za ním po lávce…“

Zavřel oči, zachvěl se a vzdychl.

„Každopádně toho muže naložili na loď a pak tam jeřábem naložili i kočár. A my s kamarádem jsme odjeli a po souši jsme se přepravili do Rotterdamu. A tam jsem o Cadikovi slyšel znovu. Bylo to na lodi, tu noc, co jsme vypluli. Byl jsem na palubě – vzduch dole byl vydýchaný a zakouřený – a snažil jsem se trochu zahřát za jedním ze záchranných člunů. A zaslechl jsem dva muže, jak si povídají. Lodní stroj běžel, slyšel jsem jeho hukot za pažením – říká se tomu tak? Byl jsem kousek od komína a za celní budkou jsem viděl světla města. Choulil jsem se pod nepromokavým pláštěm a viděl jsem na pozadí oblohy obrysy těch mužů, jak se opírají o zábradlí. Mluvili anglicky.

Jeden z nich povídá: ‚Šestapadesát pasažérů po pěti zlatých. Dohromady dvě stě osmdesát zlatých. Dlužíš mi deset procent – osmadvacet.‘ Poznal jsem ten hlas: byl to úředník, který razítkoval doklady cestujících při nástupu na palubu.

Ten druhý člověk řekl: ‚Nebyla řeč o deseti procentech. Dohodli jsme se na pěti.‘

Úředník namítl: ‚Ceny šly nahoru. Tohle je poslední takováhle plavba, kterou můžeme z Rotterdamu uskutečnit, úřady začínají taky vymáhat svůj podíl. Na mě by už nakonec nic nezbylo. Deset procent, nebo jdu za Cadikem.‘

Ten druhý něco zabručel, ale dal mu pár mincí. Pak řekl: ‚Cadik je v Rusku, aspoň co jsem slyšel. Snad tam nechceš jet za ním?‘

‚Bude se tudy vracet,‘ řekl úředník. Je na cestě zpátky do Londýna. Celá síť už je připravená.“

Ten druhý povídá: ‚Jestli už to dál nepůjde takhle, jak to uděláme příště?‘

A úředník mu poradil: ‚Až budeš v Londýně, zajdi na Blackmoor Street za jedním chlápkem. Jmenuje se Parrish. Ten ti poví co dál.‘

„Co na to řekl ten druhý, jsem už neslyšel, protože zahvízdala lodní píšťala. Viděl jsem, jak si podali ruce a pak úředník odešel. Ten druhý zůstal na palubě, dokud loď nevyplula z doků, a když jsme vyplouvali z přístavu, sešel do podpalubí. Pokud jde o mě, právě v té chvíli jsem dostal mořskou nemoc.“

Zmlkl a klesl do křesla. Goldberg si ťukal perem do zubů a oči mu hrály přemýšlením.

„Říkal jsi Parrish?“ ujistil se. „Na Blackmoor Street?“

„Takhle jsem to slyšel. Ale nic víc. Moc mě to mrzí, Goldbergu, ale když jsme vystoupili z lodi, nemohl jsem ho sledovat. Byl jsem dočista vyřízený. Takže o tom Parrishovi už nic víc nevím… Říká vám to jméno něco?“

„Ale ano,“ přisvědčil Goldberg. „O Parrishovi jsem už slyšel. Jen jsem nevěděl, že je zapletený i do tohohle… Liebermanne, to je ohromně zajímavé. Jsem vám moc zavázaný.“

Liebermann zavřel oči. V místnosti se netopilo a bylo tu chladno. Goldberg stáhl z postele přikrývky a zabalil ho do nich. Toužebně se zadíval na své doutníky, ale spokojil se s tím, že jeden z nich stiskl v zubech nezapálený. Pak si vyhrnul límec kabátu, kolem krku si omotal šálu a dal se do psaní.

Matrika

Druhý den ráno, poté co přikázala Sarah-Jane, aby nespouštěla Harriet z očí, a Ellie, aby nepouštěla dovnitř nikoho cizího, vyrazila Sally do své kanceláře v City.

Kancelář byla až v posledním, třetím patře staré budovy na Bengal Court, kousek od katedrály svatého Pavla, nahoru se šlo po úzkém schodišti. Ve stejné budově sídlil ještě pojišťovací agent, divadelní producent, dovozce tabáku, zástupce amerického výrobce psacích strojů a redakce cyklistického časopisu. Bývalo tu rušno a všichni zdejší pracovníci se chovali přátelsky, jenže Sally se teď nedokázala ubránit myšlence, že kdokoli z nich ji mohl v minulosti špehovat. Jak by toho o ní Parrish jinak tolik věděl, kdyby neměl své zvědy?

Když přišla, Margaret Haddowová už seděla v kanceláři. Byla o rok nebo o dva mladší než Sally, ale pro svůj zamračený, přísný vzhled a strohé chování se zdála starší. Sally jí bezvýhradně důvěřovala. Sekretářka Cicely Corriganová pocházela z Bromley a každé ráno se musela před odchodem postarat o svou nemohoucí matku, takže zpravidla chodívala o něco později.

„Máme toho dneska hodně?“ zeptala se Sally, když odkládala plášť a klobouk.

„Ani ne,“ odpověděla Margaret. „Do zítřka se musíme podívat na ty jihoamerické důlní podíly, a ráda bych, abys se mnou prošla složku pana Thompsona. Pak jsem se měla sejít s paní Wilsonovou, ale to až teprve ve tři. Říkala jsem si také, že ta australská zlatá naleziště půjdou nejspíš nahoru.“

„Mohla bys toho teď nechat a něco pro mě udělat?“

„Jistě, myslím, že ano. Oč jde?“

Sally jí všechno pověděla. Ta historka už začínala být otřepaná, ale přesto stále stejně neuvěřitelná. Margaret věděla o Harriet, mnohokrát navštívila i dům V Sadu a její reakce byla daleko účastnější než reakce právníka i jeho tajemníka.

„To je nehoráznost!“ rozčílila se. „Co mám udělat? Chceš, abych ti svědčila u soudu nebo tak? Stačí říct.“

„Já doufám, že se to až k soudu nedostane,“ řekla Sally. „Doufám, že do té doby zjistím, co tím ten chlap sleduje. Pokud se dozvím, oč vlastně jde, budu vědět, jak se s tím poprat. Chci dneska zajet do toho kostela a podívat se do matriky – za čtyřicet minut mi jede vlak – ale musím vědět něco víc o tom Parrishovi. Mohla bys k němu zajít do kanceláře?“

„Ale jistě! A co tam mám udělat? Zastřelit ho?“

Sally se usmála. „To zatím ne. Ale kdyby sis dokázala vymyslet nějakou přijatelnou záminku – něco, čím bys ho na oko pověřila – a pokusila se zjistit něco o jeho obchodech… Prostě cokoli. Nevím, po čem mám vlastně pátrat, protože o něm dohromady nic nevím. Pomůže mi všechno, co zjistíš.“

Krátce po poledni dorazila Sally vlakem do Portsmouthu a dvoukolá drožka ji zavezla k faře kostela Svatého Tomáše ve farnosti Southam. Bylo to předměstí Portsmouthu, stejné jako všechna ostatní: fádní řady cihlových domků, pár ušmudlaných krámků a křovinatý pás půdy podél trati, čekající na další zástavbu. Kostel byl nanejvýš padesát let starý: dost starý na to, aby působil špinavě, a ne dost starý na to, aby budil zájem. Fara vyhlížela podobně.

Farář, nějaký pan Murray, právě obědval, jak Sally řekla služebná. Nemohla by přijít tak za půl hodiny? Sally souhlasila a bezmyšlenkovitě vešla do kostela, aby zabila čas. Byla to konvenční novogotická stavba bez nejmenšího půvabu a jediné, co tu bylo zajímavé, byl seznam místních duchovních na stěně. Doposud se jich tu vystřídalo pět. Současný farář, reverend Murray, byl v úřadě teprve od minulého roku: v čase předpokládané svatby tu ještě nepůsobil. Tehdy tu byl farářem nějaký reverend Beech.

Když usoudila, že už se pan Murray nejspíš stačil naobědvat, vrátila se na faru. Služebná ji zavedla do pracovny, pan Murray vstal a podal jí ruku. Byl to vysoký, hubený, přísný muž středních let.

„Nemohla bych se podívat do záznamů ve vaší matrice?“ zeptala se Sally.

„Víte o tom, že nesahají dál než do roku 1832?“ upozornil ji pan Murrayi. „Pokud pátráte po svých předcích, tady jich moc neobjevíte.“

„Zajímá mě jen matrika sňatků,“ řekla Sally. „Z roku 1879. Pane Murray, jaká je tahle farnost? Jací lidé tu žijí?“

„Hodně rozmanití. Je tu malá církevní obec věřících – až příliš malá. Hodně lidí se stěhuje sem a tam. Lidé jsou dnes nestálí: nezůstávají v místě, kde se narodili. Ve své předchozí farnosti – bylo to na venkově – jsem mohl projít vesnicí a znal jsem každého jménem, znal jsem jeho rodinu a byl bych vám o každém mohl říct všechno. Ulicemi téhle farnosti mohu chodit celé dny a jen málokdy zahlédnu známou tvář.“

„Váš předchůdce, pan Beech – ten odešel na odpočinek?“ Rozhostilo se mlčení. „Proč se ptáte?“ řekl nakonec farář. „Chtěla jsem se zeptat na jistou svatbu, která se tu odehrála v roce 1879. Pokud je o ní záznam v matrice, chtěla jsem se ho zeptat, jestli si na ni vzpomíná.“

„Rozumím. Ano je na odpočinku. Jeho adresu vám bohužel dát nemohu.“

„Nemůžete?“

„Neznám ji,“ odbyl ji stručně. „Jestli chcete nahlédnout do matriky, měli bychom zajít do kostela.“

Vstal a otevřel dveře. Vyšla za ním z fary a následovala ho zarostlou uprášenou zahradou k bočnímu vchodu kostela.

V šedavém odpoledním světle a zatuchlém pachu sakristie vytáhl ze skříně hromádku knih a položil je před ni na stůl.

„Tady máte matriku sňatků,“ ukázal jí velkou zelenou knihu s tímto nadpisem na deskách. „Už od roku 1832 se používá stále stejná. Je tu záznam o každém sňatku uzavřeném v této farnosti. Jaké datum vás zajímá?“

„Rok 1879,“ řekla. „Leden. Bývá tu hodně svateb, pane Murrayi?“

„Tak dvě tři za čtvrt roku. Nijak moc. Tady to máte.“

Podal jí rozevřenou knihu. Na každé stránce byly dva předtištěné formuláře s okénky pro údaje o každé svatbě. U první na dané stránce neuměl ženich, jak si všimla, psát a podepsal se kostrbatým křížkem. Písmo jeho novomanželky nebylo o mnoho jistější.

Pohlédla na druhý záznam a spatřila své jméno.

3. ledna 1879 se Arthur James Parrish oženil s Veronikou Beatricí Lockhartovou. Bezděčně zatajila dech, pak se ovládla a četla dál. Její a Parrishův věk byly jednoduše odbyty slovem zletilí, ale to byla běžná praxe, jak viděla z ostatních záznamů. V rubrice Povolání bylo u ženicha uvedeno komisionář a oba snoubenci měli podle záznamu bydliště ve farnosti Southam. Rubrika Jméno a příjmení otce byla v jejím případě prázdná a pouze proškrtnutá stejně jako rubrika pro povolání jejího otce. Ženichův otec se podle zápisu jmenoval James John Parrish a byl úředníkem.

„Není tu záznam o něčí adrese?“ zeptala se. „Ani u svědků?“

„Ne, žádný. Adresy se nezapisují.“

„Takže ti svědkové mohli být odkudkoli? Znáte ta jména?“

Jména svědků byla uvedena jako Edward William Sims a Emily Franklinová. Pan Murray na ně pohlédl a zavrtěl hlavou.

Ale o jejím písmu nemohlo být pochyb. Podpis byl její, nebo přinejmenším neobyčejně dobře napodobený. Museli se někde zmocnit nějakého právnického dokumentu, protože běžně se podepisovala jako Sally, ale tady bylo její V, její B i její rychlé neúpravné Lockhartová. Ostatní písmo, kromě Parrishova podpisu, bylo písmo reverenda Beeche.

„Je nějaká možnost se zápisy nějak manipulovat?“ zeptala se.

„Manipulovat?“

„Prostě je zfalšovat. Tím myslím, jestli není možné, aby někdo do matriky dodatečně vpašoval falešný zápis.“

„Řekl bych, že je to vyloučené. Ty zápisy jdou přece po sobě. Záznamy se sem musí zanést v době sňatku – a všimněte si, že jsou všechny očíslované. Tohle je například sňatek číslo 203. K sňatku číslo 204 došlo – ukažte – v březnu téhož roku. Ne, je vyloučené zanést sem záznam mimo pořadí, jestli máte na mysli tohle. Pokud by tu někdo chtěl provést falešný zápis dejme tomu pro rok 1879, byl by to musel udělat už v tom roce.“

„Existují ještě jiné záznamy?“

„Mám povinnost informovat o sňatcích, které tu byly uzavřeny, každé čtvrtletí místního matrikáře. Posílám mu takovýhle formulář,“ ukázal jí list papíru, „se všemi příslušnými údaji. Co se s tím děje dál – to, abych řekl pravdu, nevím. Občas se ozvou, pokud objeví nějakou nesrovnalost, třeba vynechané slovo nebo nesrozumitelný pravopis, takže to zřejmě někdo kontroluje. Nejspíš to pak posílají dál do Somerset House.“

Somerset House v Londýně bylo místo, kde vedli Centrální matriku narození, úmrtí a sňatků. Sally se chystala, že tam také zajde, ale předem věděla, co tam objeví.

„Aha,“ přikývla. „Takže vám mnohokrát děkuji, pane Murray. Jenom si tohle ještě opíšu, pokud vám to nebude vadit.“

Opsala si záznam v plném znění: nezabralo jí to mnoho času. Duchovní zatím postával vedle ní, a sotva dopsala, nervózně znovu matriku uložil.

„Pokud jde o vašeho předchůdce, pana Beeche,“ napadlo ještě Sally, „není tady ve farnosti někdo, kdo by mohl vědět, kam se odstěhoval? Co třeba vaši sloužící?“

Vyhlížel rozpačitě a ještě uzavřeněji než předtím. „Služebnictvo na faře je, jak bych to řekl, vesměs nové,“ zavrtěl hlavou. „Bývalá hospodyně odešla ještě před mým příchodem, kočár pan Beech neměl, takže tu nebyl ani štolba. Zbyla tu jen služka, a ta odešla krátce poté, co jsem se přistěhoval. Musel jsem jí dát výpověď. Kam šla, to nevím.“

„A co církevní starší? Copak neexistuje nikdo, kdo by mi mohl říct, kde ho najít? Nevěděl by to biskup?“

„Já… Abych řekl pravdu, slečno Lockhartová, záležitosti farnosti nebyly příliš v pořádku, když jsem sem přišel. Pan Beech už nějaký čas churavěl. Myslím, že ať se vaše pátrání týká čehokoli, pan Beech – ať je kde chce – by vám v tom patrně nedokázal pomoci.“

„Tomu nerozumím,“ podivila se. „Chcete tím říct, že ještě pořád stůně? Pane Murray, k tomu, že se tolik vyptávám, mám opravdu velice vážné důvody. Rozhodně bych nechtěla pana Beeche obtěžovat, ale kdybych si s ním mohla pohovořit ‒“

„Slečno Lockhartová, opravdu nevím, kde je, a silně pochybuji, že by to věděl někdo jiný z farnosti. Pokud jde o biskupa ‒“ Pokrčil rameny. „Klidně se ho zeptejte. Chcete snad ‒“ Sklouzl pohledem ke skříni, kam uložil matriky. „Chcete snad naznačit, že tyhle zápisy nejsou přesné? Váš dotaz, jestli s nimi někdo nemanipuloval – to je velmi vážné obvinění.“

„Máte pravdu,“ přisvědčila. Má mu to říct? Možná ví víc, než je ochoten jí povědět, když nezná její pohnutky. Na druhé straně, může vůbec někomu věřit? „Je to velmi vážné. V téhle chvíli vám nemohu prozradit víc, ale kdyby se mi podařilo najít pana Beeche, možná by mi mohl nesmírně pomoci.“

Pronikavě si ji změřil temnýma očima v mrtvolně bledé tváři s neúprosným výrazem. Pak se odvrátil, otevřel jí dveře a přidržel je.

Zvedla se a vyšla ven. Zamkl za ní sakristii, pak si podali ruce a mlčky se rozešli.

Než jí jel vlak do Londýna, měla Sally čas zkusit ještě něco jiného. Zamířila na hlavní poštu a požádala, zda by mohla mluvit s poštmistrem.

Přišel k přepážce. Sally by si s ním byla raději pohovořila v soukromí, ale poštmistr se tvářil nevrle. Zůstala tedy stát mezi mužem, jenž podával obrovitý balík, a starší dámou, která si kupovala známky, a přešla k věci: „Snažím se vypátrat člověka, který žil před třemi lety v Portsmouthu. Nevíte prosím, jestli tu náhodou nechal svou novou adresu? Jmenuje se Beech. Reverend Beech ze southamské fary.“

Poštmistr si povzdychl. „Pochybuju, slečno. Mám se podívat?“

„Ano, prosím. Právě proto se ptám.“

Kysele na ni pohlédl a zmizel v zadní místnosti. Dáma, která kupovala známky, odešla a její místo zaujal mladík s poštovní poukázkou. Když vyřídil, co potřeboval, objevil se znovu poštmistr.

„O žádném Beechovi tu není ani zmínka,“ oznámil. V očích měl náznak uspokojení nad tím, že ji mohl tak lehko odbýt.

„Děkuji,“ řekla, sladce se usmála, aby ho vyvedla z rovnováhy, a obrátila se k odchodu.

Jak vycházela z pošty, ucítila na rukávu něčí ruku.

„Promiňte laskavě, slečno, ale ‒“

Byla to ta stará dáma, co kupovala známky.

„Prosím?“ řekla Sally.

„Nechtěně jsem vás vyslechla a možná bych se do toho neměla plést, ale jsem bývalá farnice reverenda Beeche, a jestli ho hledáte…“

„To tedy hledám! Jsem strašně ráda, že jste zaslechla, nač se ptám. Vy víte, kde je?“

Stará dáma se rozhlédla a naklonila se k ní trochu blíž. Sally ucítila vůni levandulové kolínské i zápach kuliček proti molům v její kožešinové štole.

„Myslím, že je ve vězení,“ špitla dáma.

„Opravdu? Ale proč?“

„To vám přesně neřeknu, poněvadž to nevím. A Bůh je mi svědkem, že bych nechtěla šířit pomluvy o ubohém pánovi, který upadl v pokušení, ale pravda vyjde najevo. Přestala jsem ke Svatému Tomáši chodit už rok nebo dva roky předtím, než ho… odvolali, ale znáte to, člověk ledacos zaslechne… Vždycky mi připadal strašně nervózní. Neměl rodinu – byl starý mládenec – a to člověku u kněze nějak vadí. Poslední rok, co jsem chodila k němu do kostela, vypadal opravdu nezdravě a to víte, když se ruka, která vám podává hostii, třese tak strašně jako jemu, zneklidní vás to, rozumíte…“

„A vy myslíte, že je ve vězení?“ nadhodila Sally.

„Víte, člověk ledacos zaslechne – to se rozumí, že úplně všemu z toho se věřit nedá, jenže on zmizel opravdu ze dne na den a církevní nadřízení to prý utajili před novináři, ale moje dobrá přítelkyně slečna Hyneová má vzdáleného bratrance na ministerstvu vnitra, a ten jí sice pochopitelně neprozradil, co o tom ví, ale od té doby, co s ním mluvila, prakticky nepochybuje o tom, že pan Beech je teď ve vězení.“

„To je neuvěřitelné,“ podivila se Sally. „A z čeho ho obvinili?“

„Tak tohle nikdo přesně neví. Ale je jisté, že z oltářního stříbra (něco z toho věnovala kostelu rodina Crossových, byly to nádherné předměty) zmizela řada věcí – marně se například pátralo po tom překrásném kalichu – a člověk se neubrání tomu, aby si tyhle věci nedal dohromady.“

„To jistě,“ přikývla Sally. „Takže vám mnohokrát děkuji, paní…“

„Slečna. Slečna Hallová. Vy nejste z Portsmouthu?“

Sally se stařenky zbavila tak zdvořile, jak to jen bylo možné. Vyptává se kvůli jedné misionářské společnosti, vysvětlila: reverend Beech svého času projevil zájem o jejich činnost, a když už se náhodou ocitla tady v sousedství… Ne, na čaj se slečnou Hallovou zajít nemůže, spěchá na vlak. Mnohokrát děkuji, sbohem.

Takže tu máme, uvažovala, jak vlak supěl v bledém podzimním slunci venkovskou krajinou Hampshiru, zmizelého faráře, který možná je a možná není ve vězení, a nezpochybnitelný zápis v matrice sňatků. Tohle musel někdo naplánovat už dávno dopředu: vlastně ještě dřív, než se Harriet narodila. Kdosi kolem ní upředl síť tak opatrně, že to vůbec nepostřehla, a pak si počkal na nejvhodnější příležitost, aby ji pevně zatáhl.

Nahmatala v kabelce hranatý tvar pistole a pak ruku zase vytáhla. Ještě ne. Napřed musím vidět cíl, pomyslela si, zatím ani nevím, jak ten Parrish vypadá.

Ale mráz jí běhal po zádech při pomyšlení na tu neviditelnou síť, která ji omotávala, a na to, jak snadné by bylo tváří v tvář důkazu v matrice začít pomaloučku věřit, že je pravý: že se nakonec kdysi skutečně provdala a pak ztratila paměť…

Margaret Haddowová stoupala po schodech ke kanceláři pana Parrishe v prvním patře a v duchu si nacvičovala svůj výstup. Sallyina situace byla jen stěží uvěřitelná, jenže Sally byla daleko nekonvenčnější mladá dáma, než za jakou se sama považovala, a Margaret ji svým nepřecitlivělým, upjatým způsobem měla nesmírně ráda.

Zaklepala, otevřeli jí a krátce nato už seděla v malé čisté kanceláři a za stolem proti ní sám pan Parrish.

Byl to pečlivě upravený muž s pečlivě upravenými černými vlasy a malým knírkem. Jako ze škatulky, pomyslela si Margaret, v očích měl však jakousi znepokojivou nehybnost a kolem úst náznak chtivosti. Nepůsobil ani trochu marnivě, třebaže podle běžných měřítek byl docela pohledný. Měl tmavý oblek, naškrobený límec, střízlivou kravatu a tři prsteny, které se mu třpytily na prstech. Takové nosilo v těch dobách mnoho mužů.

Margaret to všechno zaregistrovala a snažila se na něj přitom příliš nezírat. „Pane Parrishi, přijímáte zakázky i pro Ameriku?“ začala.

„Pracuji po celém světě,“ ujistil ji. „Co byste si přála?“

„Mám bratrance v Buffalu. Ve státe New York. Chtěl by začít podnikat jako dovozce jemného porcelánu a požádal mě, abych mu obstarala vzorky od nejlepších výrobců a poslala mu je…“

Pan Parrish si napsal stříbrnou tužkou pár poznámek.

„Většina těch firem má své vlastní agenty,“ upozornil ji. „Váš bratranec bude muset soutěžit se zavedenou sítí prodejců, to přece víte, ne?“

„Myslím, že si představoval, že se bude orientovat na vybrané kousky z umělecky zaměřených dílen. Ale já porcelánu nerozumím, pane Parrishi, a obchodu také ne. Jak by bylo nejlépe postupovat?“

Odložil tužku a vysvětlil, že nejlepší by bylo, kdyby její fiktivní bratranec napsal firmám, o jejichž výrobky má zájem, představil se a nabídl jim své služby. On, pan Parrish, mu může samozřejmě pořídit seznam jmen a adres, případně, pokud by si pan bratranec přál, koupit u každé z těchto firem vzorek a zaslat mu je k posouzení.

Na Margaret udělal velký dojem. Choval se energicky a věcně a to, co jí poradil, bylo rozumné. Nic nenasvědčovalo tomu, že by v jeho obchodech mohlo být něco nepoctivého.

Poděkovala, položila mu ještě pár otázek, aby podpořila věrohodnost své smyšlenky, a nakonec řekla, že bratranci napíše a zjistí jeho názor.

Pak, když už se zvedala k odchodu, ji vyděsil.

„Mimochodem, slečno Haddowová,“ prohodil, „vyřiďte prosím mé manželce, že jestli vás bude posílat, abyste mě špehovala, ničeho tím nedocílí. Platí? Rozumíte mi? Samozřejmě, pokud opravdu máte bratrance v Buffalu, který chce obchodovat s porcelánem, rád vám pomohu. Přejete si, abych postupoval, jak jsem vám navrhl? Ne? Myslel jsem si to. Takže si zapamatujte, co jsem vám řekl.“

Přistihla se, že neví, co říct. Celá rudá se ještě na okamžik podívala do jeho nelítostných očí, pak se otočila na podpatku a odešla.

„Nic, co by k něčemu bylo, jsem tam nezjistila,“ vyprávěla Sally o něco později u čajového stolku v domě V Sadu. „Připadám si jako největší hlupák. Od začátku věděl, kdo jsem, a já myslela, že na to jdu nevímjak chytře…“

Harriet se nahoře koupala a za chvilku, až ji Sarah-Jane uloží do postýlky, se Sally chystala jít za ní a chvilku s ní pobýt: povědět jí pohádku nebo zazpívat písničku. V téhle chvíli byly s Margaret samy a syčení konvice nad ohništěm a občasný klapot kopyt z cesty před hlavní bránou byly jediné zvuky kolem. Sally obvykle ráda pozorovala, jak se ze zahrady vytrácí denní světlo, ale tentokrát zatáhla závěsy brzy: spíš než jako slábnoucí světlo jí dnes soumrak připadal jako houstnoucí temnota a tu si nechtěla pustit dovnitř.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Ellie přišla odnést nádobí od svačiny. Byla to vyrovnaná, milá dívka, která pracovala pro Garlandovy, už když bydleli v Bloomsbury, ještě před požárem, při němž zahynul Frederick. Nedávno se zasnoubila s podkoním místního lékaře, a tak měla brzy odejít. Sally jí to přála, ale litovala, že ji ztratí.

Jak podávala Ellie šálek s talířkem, něco ji napadlo.

„Ellie,“ zeptala se, „kolik lidí vědělo, že se pan Webster a pan Jim chystají odjet?“

„Myslíte lidí ve městě, slečno? Myslím, že většina těch, co je znají. Nedělali s tím přece žádný tajnosti.“

„Řekla jsi někomu, kam jedou?“

„Jenom Sidneymu, slečno. Mýmu nastávajícímu. Neměla jsem, slečno?“

„Ne, to je v pořádku. Ale existuje někdo, kdo ví třeba to, že jsou právě teď někde v džungli? Nemluvila jsi s někým například o Jimově posledním dopisu?“

„Myslím, že jenom s kuchařkou, slečno. Vážně si nevzpomínám. Jenom – aha, počkejte. Ten dopis s rozmazaným inkoustem – ten poslední – jak jste mi říkala, že musel spadnout do Amazonky, pamatujete? Četla jste mi, co tam píše, o těch scvrklejch hlavách a tak, a jak si s panem Websterem říkali, že se vrátěj domů buď na lodi, nebo v papírový krabici. To kuchařce přišlo hrozně k smíchu. Povídala, že jestli pošlou domů svý vlastní scvrklý hlavy, pověsí si je nad kamna, aby jí mouchy nesedaly na maso. Zkrátka jsme se o tom v kuchyni bavily a byl u toho ten brusič. Taky k tomu něco řek a moc jsme se nachechtali. Vím, že to vlastně není nic k smíchu, ale pan Jim by se tomu smál nejvíc.“

„To určitě. Co je zač ten brusič?“

„Zapomněla sem, jak se menuje. Kuchařka to možná ví. Když loni skončil ten starej, přišel místo něho tenhle. Jednou za měsíc sem chodí nabrousit nože a nůžky a tak. Ale vlastně je divný…“

„Co je divné, Ellie?“

„No, k doktorovi Talbotovi nechodí. Sidney říká, že k doktorovým chodí pořád pan Pratt, ten předtím. Ale sem už nechodí, místo něj je tu ten novej. Je samá legrace, všechno ho zajímá a práci dělá dobře. Víte, starýmu panu Prattovi to vždycky všecko strašně dlouho trvalo. Pochybuju, že by mu kuchařka řekla, aby už nechodil, taková ona není, ale jednou tu tenhle novej chlápek prostě zaklepal a povídá, že starej pan Pratt už toho musel nechat a jestli by to po něm nemoh vzít. Udělala jsem něco špatně, slečno?“

„Jistěže ne, Ellie. Kdy má zase přijít, nevíš?“

„Byl tady minulej tejden, tak asi teď hned tak nepřijde. Nechodí pravidelně, jen se tu jednou za měsíc nebo tak nějak staví.“

„Až přijde příště, dáš mi vědět, ale nepovíš mu to? Prostě za mnou dojdi a řekni mi, že je v kuchyni.“

„Spolehněte se, slečno Lockhartová. Budu na to pamatovat.“ Sebrala šálky i talíře a odešla.

Margaret se ozvala: „Takže špeh.“

„Vypadá to tak, nemyslíš?“

„Nemyslíš, že bys měla jít na policii?“

„Vysmáli by se mi, Margaret. Kde je tu jaký zločin? Nezapomeň, že ten chlap je můj manžel, aspoň oni by si to mysleli. Má nejspíš právo sledovat svou ženu.“

„Tak zajdi za svým právníkem. Řekni mu to.“

„Ano, to udělám,“ souhlasila Sally. „To by možná pomohlo.“ Chvilku nato odešla Margaret na nádraží a Sally nahoru k Harriet. Tentokrát spolu byly zvlášť dlouho. Sally ji k sobě tiskla a přezpívala jí všechny písničky, na které si dokázaly vzpomenout, a pak se nabídla, že si budou hrát speciální hru s Brumlou, jenže tu dovedl správně hrát jen Jim: takže Sally zhasla svíčku a natáhla se potmě na postel. Harriet se schoulila k ní a Sally jí vyprávěla příběh o Jimovi a strýčku Websterovi v džungli. Za mnoho nestál: Sally věděla, že nemá ani desetinu Jimovy představivosti. Ale Harriet, jak spolu potmě ležely, se s ním zdála být spokojená.

Výběrčí daní

Ještě před odchodem řekla Margaret Sally: „Všimla jsem si jedné věci. Nejspíš to nic neznamená. Ale u Parrishe jsou dvě kanceláře: zadní, kde sedí, a pak přední, kterou musíš projít, když k němu přicházíš nebo od něj odcházíš. V té přední jsou dva úředníci a spousta spisů, příruček, všude haldy lejster, jak bys taky nejspíš čekala – jenže to nejsou žádné haldy, všechno je tam až nenormálně srovnané. A jak jsem vycházela, byl tam s těmi dvěma ještě třetí muž – vypadal jako Výběrčí daní s malým koženým kufříkem. Měla jsem na sebe takový vztek, že jsem ani pořádně nevnímala, o čem mluví, a když jsem se objevila, beztak zmlkli, ale mám dojem, že jsem toho, co vypadal jako Výběrčí daní, slyšela říkat: Tohle těm Židům pustí žilou, co?, nebo možná: Teď už těm Židům konečně pustíme žilou, co? Nic víc jsem neslyšela. Až teď jsem si na to vzpomněla.“

Sally to nic neříkalo. Ti muži mohli mluvit o čemkoli od výhry v sázce na dostizích, která připraví židovské bookmakery o spoustu peněz, až po něco mnohem zlověstnějšího, ale v žádném případě to nejspíš nemělo nic společného s jejím problémem. Jenže když Harriet usnula, znovu si na to vzpomněla. Jak se kolem sebe rozhlížela po něčem, co by jí odvedlo myšlenky jinam, vzala do ruky výtisk Illustrated London News a začala jím listovat.

Do oka jí padlo slovo Židé v jednom z titulků a začetla se do článku s tímto nadpisem. Psalo se v něm o nepokojích v Kyjevě a článek podrobně líčil, jak davy místní lůzy pronásledovaly tamní Židy, brakovaly jejich obchody a vylupovaly jejich domy. Nevypadalo to na nahodilé útoky či bezcílné násilí, protože všechno to bylo z pozadí kýmsi organizované: signály k útoku vydávalo hvízdnutí píšťalky, jak četla, a na zahvízdnutí píšťalky výtržníci také nechali bití a loupení a okamžitě se ztratili v davu. Vojáci místní posádky nepodnikli na ochranu Židů nic. Někteří z nich stáli a přihlíželi, když násilníci na ulici zesměšňovali a bili židovského starce.

Sally už někde jinde četla, že ruská vláda se po nástupu nového cara na trůn vydala cestou politiky antisemitismu. Starého cara už dříve v tomto roce zavraždili a vláda se zřejmě jaksi pokoušela svalit vinu na Židy, ale Sally netušila, že věci zašly takhle daleko. Je možné, že ti muži v Parrishově kanceláři mluvili právě o tomhle? Těžko říct.

Na jiném místě v týchž novinách byl článek o politické ekonomii a Sally se do něj ponořila, aby rozptýlila myšlenky. Ale článek ji jen popudil. Kdosi se pokoušel znovu oživit Mezinárodní dělnické sdružení, které se rozštěpilo na dvě větve, socialistickou a anarchistickou, a jakýsi Goldberg volal po vytvoření jednotné fronty proti kapitalismu.

Protože se Sally pokládala za kapitalistku, mohlo ji tohle jen stěží oslovit. O socialismu toho věděla jen málo a zajímala se o něj ještě míň. Ekonomické vztahy mezi lidmi nebyly rozhodně dokonalé, ale agitace, propaganda a laciná novinařina – vyrozuměla, že ten Goldberg je novinář – je těžko mohly vylepšit.

Odhodila noviny na podlahu.

Ach, ta bezmocnost… Špeh v kuchyni, zfalšovaný záznam v matrice. Co se to děje? Proč? Na konci toho všeho byla ta mrazivá věta na konci žádosti o rozvod: někdo chce Harriet. Někdo jí chce vzít její dítě. Zašla nahoru a odnesla do Harrietina pokoje lampu.

Holčička spala, nepoddajné vlasy vykartáčované a lesklé, ručičku omotanou kolem odhodlané, klidné, nevinné tvářičky. Brumla ležel na polštáři vedle ní na samém krajíčku, takže mohl co nevidět spadnout na zem. Sally ho přisunula blíž, pak se sklonila a holčičku políbila. Harriet jí nikdo nevezme, nikdy.

Přikryla ji a vrátila se dolů. Mohla by napsat Rose: jak to, že jí to nenapadlo dřív? Frederickova sestra byla její první kamarádka – a navíc byla provdaná za duchovního, a ten by mohl mít nějaký nápad jak najít nezvěstného reverenda Beeche z Portsmouthu.

Sláva, konečně mohla udělat něco pozitivního. Rozsvítila lampu, usedla ke stolu a pustila se do psaní.

O pana Parrishe se té noci zajímal ještě někdo jiný než Harriet. V hospodě na rohu Blackmoor Street, hned u dveří, aby mohli sledovat, co se děje na ulici, seděli dva mladí chlapci a už nějakou dobu vyčkávali. Většina světel v kancelářích dávno zhasla a úředníci i obchodníci, kteří tam pracovali, se rozjeli do svých domovů v Holloway, Islingtonu, Camberwellu, Actonu či Brixtonu. V kanceláři pana Parrishe se dosud svítilo, ale chlapci v hospodě věděli proč a věděli také, že je čas vyrazit.

Oba byli hubení a vyhlíželi otužile. Čepice měli stažené hluboko do čela, jeden z nich měl kolem krku bílou šálu a druhý modrobílý puntíkovaný šátek a oba měli pásky pobité naleštěnými mosaznými cvočky, jak bylo právě v módě na jižním břehu řeky v Lambethu. Jeden byl tmavovlasý, druhý zrzavý. Ten tmavovlasý se jmenoval Bill. Nebyl nijak zvlášť vysoký a v řeči uhlazený, ale i muži dvakrát tak velcí jako on si pořádně rozmysleli něco si s ním začít. Zadržela je chladnokrevná neohroženost v jeho očích stejně jako impozantně zjizvené klouby prstů. Jeho společník se jmenoval Liam a šel z něj, pokud to bylo možné, strach ještě větší. Nezdálo se, že by si měli navzájem příliš co říct.

Bill nechal svou pintu piva z poloviny nedopitou, stáhl si čepici do očí a vyklouzl na ulici. Liam ho beze slova následoval. Přibližně za deset minut, pokud půjde všechno tak jako v uplynulých třech týdnech, zahne na Blackmoor Street muž a zamíří do kanceláře pana Parrishe. Mezi Drury Lane, odkud muž vždy přicházel, a dveřmi kancelářské budovy byl úzký průchod na náměstíčko zvané Clare Court a právě tam Bill a Liam zabočili s takovou nenuceností, jako by tam bydleli.

Billa jeho životem v Lambethu zbystřené smysly varovaly, že za nimi po Blackmoor Street kráčí policista. Pokynul Liamovi, oba se přitiskli k nejbližšímu domovnímu vchodu a vyčkali, až je stejnoměrné kroky minou. Pak obrátili pozornost k největší nevýhodě Clare Courtu, totiž k plynové lampě na rameni ve výšce osmi stop. Bill si to tu obhlédl už dříve a vymyslel plán, jak si s touto nesnází poradit.

„Koukni,“ řekl tiše Liamovi, „já tě teď zvednu. Vem si tyhle kleště a vyrvi tu trubku z přívodu.“

Podal Liamovi bytelné kleště, udělal mu z rukou stoličku a zdvihl ho vzhůru. Stačilo škubnout a lampa okamžitě zhasla. Do nočního vzduchu začal unikat proud plynu, ale aťsi, pomyslel si Bill. Nebudou tu dlouho.

Vytáhl úlomek zrcátka, s rohy pečlivě obalenými lepenkou, aby mu nerozřízly kapsu, a přidržel ho při zdi, aby viděl, až bude jeho muž přicházet. Na ulici byl teď klid: i hospoda se vyprazdňovala, jak muži uvnitř dopíjeli a vyráželi k domovu za svými Carriemi, Adelinami, Emiliemi. V Billově zrcátku se sem tam objevila vrávorající postava, ale pokaždé měl dost času se tiše přikrčit ve stínu, než ho dotyčný minul.

Pak se pouze s minutovým nebo dvouminutovým zpožděním objevil muž, na něhož čekali: tělnatý chlapík v obnošeném tvídovém převlečníku s buřinkou na hlavě a koženou brašnou přes rameno.

„Už de,“ špitl Bill.

Liam se pohnul kupředu, stále ukrytý ve stínu. Bill posečkal, dokud muž nedošel až k průchodu na náměstíčko a pak ho konverzačně oslovil: „Promiň, kámo.“

Muž se váhavě zastavil a zamžoural do tmy.

„Co je?“ zeptal se.

„Nemáš sirku?“ zeptal se Bill.

Muž zašátral v kapse. Víc už Bill nepotřeboval. Natáhl ruku, popadl ho za klopu převlečníku a škubl tak silně, jak jen dokázal. Muž ani nestačil zaječet. Liamova pěst ho zasáhla do čelisti a omráčený se svalil na zem. Chlapci ho rychle odtáhli do tmy.

Zmocnili se kožené brašny, těžké a cinkající. Bill si ji přehodil přes rameno a vtom zahlédl v šerém světle z ulice, jak se u mužových rtů cosi stříbřitě zalesklo.

„Bacha!“ řekl tiše a Liam odkopl mužovi ruku od rtů. Policejní píšťalka se odkutálela do stoky. Bil sevřel muže za límec a vší silou mu ho zkroutil.

„Poslouchej,“ zašeptal. „Nepokoušej se s náma prát. Mohli sme ti vrazit kudlu do žeber, kdybysme byli chtěli. Nakonec eště pořád můžem. Chci to, co máš po kapsách – no tak. Koukej to všechno navalit. A jestli jenom pípneš, nestihneš toho pak ani zalitovat.“

Muž se roztřeseně zvedl na kolena a začal vyprazdňovat kapsy. Rohovinový hřeben, hrst drobných, svazek klíčů –

„Všechno,“ zavrčel Bill.

Krabička zápalek. Kapesník. Dýmka. Váček s tabákem.

Bill ztratil trpělivost, škubnutím rozhalil muži sako a sáhl dovnitř. V kapse u vesty našel to, co hledal: umolousaný, silně opotřebovaný zápisník.

„Tak to by bylo,“ řekl Bill. „Za minutku tě praštím, protože se mi tvoje kšefty vůbec nezamlouvaj.“

Muž zamžikal a zaprotestoval: „Ne – počkejte – přece mě Jen klídek, to přijde až za moment. Říkám ti to předem, aby sis pak nemoh stěžovat, že sem tě nevaroval. Ale napřed mi pověz: kolik dalších chlápků dělá pro tvýho šéfa?“

„Nikdo, přísahám Jedině ty?“

„V tomhle směru ano, čestné slovo!“

„A nemá eště další pokoutní kšefty, o kterejch se ti nechce mluvit?“

„Ne! Prosím tě, kamaráde, nech mě na pokoji! Jsem jenom chudák, co se snaží vydělat si na živobytí.“

Bill ho udeřil a zastrčil zápisník do kapsy. Pak se zvedl a muže ležícího v odpadové strouze upozornil: „Bejt tebou, tak si tu nezapaluju fajfku. Ze zdi uniká plyn. Mohlo by to bouchnout. Chceš ještě jednu? Ne?“

Místo další rány ho nakopl, on i Liam si znovu stáhli čepice do čela, společně vyrazili přes Clare Court a zmizeli za rohem. Sotva byli z dohledu, ozval se Liam: „Tak teď mi naval můj podíl a já padám.“

Bill hrábl do kožené brašny a odpočítal hrst mincí. „Tumáš,“ podal mu je. „Dvacet. Tak sme se domluvili.“

„Je tam vo moc víc, to víš sám.“

„Řekli sme dvacet,“ odbyl ho Bill, „a víc nedostaneš. Jestli se ti to nelíbí, vemu na příští fušku Bridie.“

„Bridie nech na pokoji,“ ohradil se Liam. „Tu do toho netahej.“ Chladně si jeden druhého přeměřili a pak se rozešli. Liam zahnul vlevo a pokračoval na jih k řece a Lambethu. Bill zamířil své kroky směrem k Soho.

Margaret Hadowová by byla nešťastnou Billovu oběť poznala: byl to ten muž, kterého dopoledne viděla v Parrishově kanceláři, ten, který říkal něco o Židech. Jmenoval se Tubb.

Dvacet minut poté, co ho Bill opustil, znovu stoupal po schodech k panu Parrishovi, tentokrát podstatně váhavěji než dopoledne.

„Jdete pozdě,“ vytkl mu Parrish, když vstoupil do kanceláře.

„Pane Parrishi, víte, moc mě to mrzí, ale přepadli mě –“

Parrish vyvalil oči, když si všiml, jak je jeho zaměstnanec zřízený. Pohled na krvácející nos a monokl na otékajícím oku byl skličující, ale pouze z estetického hlediska. Chybějící brašna byla něco jiného.

„Kde máte tašku?“ obořil se na něj.

„To je právě to, pane, sebrali mi ji ‒“

Parrish vstal.

„A zápisník?“

Pan Tubb polkl. „Ten taky. Všechno mi vzali,“ vysvětloval. „O všechno mě obrali.“

Pan Parrish svíral čelisti a v očích měl zuřivost.

„Kdy?“ vyštěkl.

„Před chviličkou – šel jsem rovnou sem, pane ‒“

„A kde?“

„V té malé uličce tamhle nalevo – praštili mě a zatáhli mě tam, pane – nemohl jsem nic ‒“

Parrish vztekle zavrčel a vyběhl ven. Pan Tubb se plný sebelítosti posadil a utřel si nos manžetou. Pan Parrish se za chviličku vrátil, trochu zrudlý, jak se hnal ze schodů a za roh na Clare Court, prošmejdil uličku jako lovecký pes a pak se znovu vyřítil po schodech nahoru.

Hodil panu Tubbsovi na hlavu policejní píšťalku.

„Nač jsem ti dával tohle?“ rozkřikl se.

„Snažil jsem se, pane Parrishi ‒“

„Našel jsem ji ve škarpě, ty ufňukaná trosko!“

„Vykopli mi ji z ruky, pane ‒“

Hněv pana Parrishe vybuchl v přívalu ran, kterými zasypával Tubbsovu hlavu i ramena. Nebyly tak promyšlené jako Billovy, ale bolely stejně. Nakonec toho pan Parrish s povzdechem nechal, a rozvážně se posadil.

„Seznam,“ řekl. „Pojďte, sepíšeme to. Musíme to dát zase dohromady, vy a já, Tubbsi. Neuškodí, když budeme vědět, o co všechno jsme přišli. Myslím, že to bude to nejmenší, s čím nás pan Lee nechá vyváznout.“

Pan Tubb popotáhl nosem a přitakal. Pan Parrish vzal svou stříbrnou tužku a list papíru.

„Tak tedy,“ začal. „Kolik peněz bylo v té brašně?“

„Tři sta padesát liber,“ odpověděl sklesle pan Tubbs.

„Hmm. To je trochu míň než minulý týden,“ zamyslel se pan Parrish. „Máte to správně? Co částky za jednotlivé domy? Ano, já vím, že to bylo v tom zápisníku, Tubbsi, ale máte snad taky nějakou paměť, ne? Víte, k čemu může být vaše paměť dobrá? K tomu, aby cifry vypadaly správně i tehdy, když si je jen vymýšlíte. Tak jdeme na to. Namáhejte svou paměť. Kolik jste odnesl z čísla 12 na Greville Street?“

„Šedesát čtyři libry, pane Parrishi.“

„Dobře. Už vám to dochází. Číslo 52, Dorset Place?“

Pan Tubb vyhodil od oka další číslo. Pak se ozval: „Ehm – pane Parrishi?“

„Ano?“

„K čemu nám tohle bude?“

„Abyste mohl jít zítra do čísla 12 na Greville Street a vybrat od nich čtyřiašedesát liber. A to samé na Dorset Place, na Tackley Street a na všech ostatních místech. Jinak přijde pan Lee zkrátka a my si to odskáčeme, nemám pravdu? Nemusí to být až zítra. Jestli chcete, můžete začít ještě dnes v noci. Takže, kolik jste vybral na Endell Street?“

Soho bylo v těch dobách jednou z nejlidnatějších londýnských čtvrtí. Bylo špinavé, hlučné, páchnoucí a rozhodně ne elegantní. Zároveň bylo živé, kosmopolitní a vzrušující.

Bill s koženou brašnou přes rameno a zápisníkem v kapse nenápadně spěchal úzkými přecpanými uličkami a vychutnával všechny vůně polévek, česneku, sýra, grilovaného masa i smažených ryb, které naplňovaly vzduch. V Soho se člověk, který měl rád dobré jídlo, najedl nejlíp z celého Londýna. Za tři šilinky jste v Soho mohli sehnat večeři, po které jste se sotva valili, a Bill měl hlad. Jednou se zastavil, aby si prohlédl výlohu židovského pekařství a vyhledal po kapsách drobné. Stačilo to. Zbývalo mu ještě pár pencí, takže vešel dovnitř a koupil si bagel.

Dojedl ho, když docházel k Dean Street. Na Novém královském divadle, malé budově vlevo, visel plakát na kabaret, ale Bill si ho nevšímal. Bez povšimnutí minul i budovu Společnosti pro blahovůli a soulad, kde se podle poutače právě konala přednáška slečny Letitie Millsové o výhodách zdrženlivosti, doprovázená světelnými obrazy.

Hned vedle tohoto střediska střídmé životosprávy a vznešených myšlenek stál ošuntělý penzion, z jehož otevřených hlavních dveří se na ulici rozlévalo světlo a hluk. Bill vklouzl dovnitř, proklestil si cestu davem lidí, kteří se už nedostali na socialistické shromáždění v jídelně a nezbývalo jim než se tísnit v chodbě, a vyšel po schodech do třetího patra. I když formálně šlo o penzion, podobalo se to zde daleko spíše klubu: jedna z místností byla plná knih a novin a tři nebo čtyři lidé si tu potichu četli, nebo psali, v další probíhaly hned tři šachové partie s diváky, kteří je šeptem komentovali, v jiné zase vysvětloval muž s mohutným plnovousem výhody anarchismu malé skupince studentů, z nichž ani jeden nevypadal nakloněn tomu pokládat jeho slova za bernou minci.

Bill zaklepal na dveře, pod nimiž bylo vidět úzký proužek světla, a ozval se hlučný hlas: „Ja? Immer herein!“

Bill vešel dovnitř. V pokoji bylo vedro a nakouřeno a lampa na stole ozařovala změť knih, papírů a novin, přelévajících se ze stolu na podlahu a kupících se v hromadách na potrhaném koberci.

U stolu seděl muž, za nímž Bill přišel, a naproti němu jiný muž, jménem Kid Mendel. Bill zůstal tiše stát s očima dokořán a automaticky smekl čepici, protože Kid Mendel byl uznávaný vůdce židovských gangů v Soho. Židé, Irové a Italové mezi sebou pracně udržovali přibližnou rovnováhu sil a Kid Mendel nad nimi státnicky kraloval. Byl to vysoký, dobře oblečený třicátník s veselýma očima a mírně plešatícím čelem. Vědělo se o něm, že zabil vlastníma rukama dva muže a zorganizoval bankovní loupež na Wellington Street: věděla to dokonce i policie. Ale policie na něj byla krátká. Rozhlásil, že se hodlá uchýlit na odpočinek do Brightonu, aby stačil zahájit nové století jako bohatý a všemi vážený člověk, a pak se poohlédne po nějakém tom křesle v parlamentu, a protože to tvrdil bez mrknutí oka a protože to byl Kid Mendel, nikdo neprojevil žádné pochybnosti.

A když teď Bill zastihl tohoto velkého muže na návštěvě u pana Goldberga, za kterým sem přišel, stoupl ten pán v jeho očích ještě víc.

Pan Goldberg pokynul doutníkem.

„Můj přítel Bill Goodwin,“ představil ho. „Už končíme, Bille.“

„Těší mě,“ pronesl Kid Mendel a Bill k němu neohrabaně přistoupil, aby si s ním stiskl ruku. „Odkud jsi, Bille?“

„Z Lambethu,“ odpověděl chraptivě Bill.

„Dan tvrdí, že jsi šikovný mladík. Třeba si spolu někdy popovídáme. Tak teď už musím jít, kamaráde,“ obrátil se k panu Goldbergovi a vstal. „Byla to zajímavá debata. Vypadá to slibně, pokud se nepletu. Měj se, Bille.“

Bill s posvátnou úctou sledoval, jak odchází.

Goldberg se zasmál a Bill se otočil. Muž za stolem byl mladší než Kid Mendel, ale to bylo všechno, co o něm Bill věděl. Byl záhadný a trochu připomínal ďábla. Billa by nijak neudivilo, kdyby zahlédl rohy a kopyta, nebo zaslechl zasvištění hadovitého ocasu: kouř z jeho doutníku rozhodně páchl po síře až dost. Objevil se jednoho dne u policejního soudu v Lambethu, kde Bill účinkoval jako hlavní hvězda programu, v němž kromě něj vystupovaly ještě železná tyč, rozbité sklo a ukradené stříbro. Bill ho nikdy předtím neviděl, ale jeho svědectví bylo natolik přesvědčivé, že si sám začal živě vybavovat, jak s ním právě v inkriminovaný den byl a pomáhal zajišťovat výlet židovských sirotků do Hampstead Heath.

„Mám to, pane Goldbergu,“ ohlásil a postavil koženou brašnu na stůl. „A tohle taky.“

Položil vedle brašny umolousaný zápisník.

„Výborně,“ pochválil ho pan Goldberg. „Posaď se. Přepočítal jsi to?“

„Samozřejmě ne.“ Zdálo se, že už jen pouhé pomyšlení na něco takového Billa urazilo. „Ani sem na to nešáh. Akorát sem dal Liamovi jeho podíl.“

Goldberg odstrčil paží haldu knih, aby na stole udělal místo, a vysypal obsah brašny. Vyhrnul se z ní vodopád zlatých sovereignů, stříbrných mincí a zmuchlaných bankovek. Goldberg je hbitě spočítal.

„Tři sta třicet. Tady je dvacet pro tebe a deset si nechám na výlohy, takže zbývají tři stovky. Teď mě poslouchej. Znáš Židovský útulek na Leman Street?“

„Leman Street – cože, tam dole u doků?“

„Ano, tam. Chci, abys tam ty peníze zanesl a předal je řediteli. Řekni mu, že dárce si přeje zůstat v anonymitě. Pokud bude mít nějaké řeči, jednoduše se ho zeptej, jestli je chce, nebo ne.“

„Dobře, pane Goldbergu. A na co je ten notes? Zkoušel sem si ho přečíst, ale nemoh sem to rozluštit. Asi to bude tím jeho písmem.“

„Nejspíš, Bille. A teď poslyš, je tady melamed. Pan Kipnis. Čeká na tebe vedle. Vezmi si svou knihu – je tamhle – na židli u okna.“

Bill vzal knížku v plátěné vazbě, na kterou mu Goldberg ukázal, poděkoval a vyšel z místnosti. Goldberg si znovu zapálil doutník, uvelebil se s nohama na stole a začal pročítat zápisník.

Melamed byl učitel hebrejštiny, ne učený muž jako rabín, ale chudý dříč, který trávil celé dny tím, že vtloukal základy jazyka do hlav zlobivých kluků. V Billově případě však nevyučoval hebrejštinu, ale učil ho číst, protože Bill byl negramotný a jako Žid se za to styděl.

Že je Žid, to nevěděl odjakživa. Nebyl si úplně jistý, kdo vlastně je, ani odkud pochází. Vyrostl mezi irskými rodinami v Lambethu, školní docházce se vyhnul, rostl jako dříví v lese a jediné, co se naučil, bylo jak někoho přeprat nebo obelstít. V třinácti letech došlo v jeho životě k zásadnímu obratu: začal vypomáhat v domácnosti Reubena Levyho, chudého krejčího na Walnut Tree Walk a zamiloval se do jeho dcery Rebeky – nebo možná ani ne tak do ní jako do jejího bohatého, hřejivého, krásného rodinného života opředeného rituály a vzpomínkami. Byla to kouzelná atmosféra. Učarovala mu. Chtěl se stát její součástí.

Neměl důvod předpokládat, že není Žid. Rozhodně vypadal spíš jako Žid než jako Ir. Doslechl se, že k tomu, aby se stal opravdovým Židem, musí absolvovat jakýsi obřad: ale ještě než k tomu dojde, musí se naučit číst a psát. U všech Židů, které znal, si všiml jedné věci: všichni byli vzdělaní. Třeba starý Reuben Levy – zničehonic dokázal nechat práce a pustit se do debaty, v níž vyjadřoval zasvěcené názory na politiku, náboženství, literaturu, zákonodárství, prostě na cokoli, a ostatní Židé kolem se okamžitě přidali – obyčejní chudí pracující lidé a každý z nich mluvil jako Šalamoun. Člověk jako Kid Mendel, říkal si Bill, musel určitě hodně studovat: bez čtení by se neobešel. Jenom tak se mohl stát tím, čím je.

Dokud se nesetkal s panem Goldbergem, nikomu se se svou touhou nesvěřil. Pan Goldberg objevil starého vyčerpaného melameda, pana Kipnise, který už neměl nervy na to učit malé kluky, a dal ho s Billem dohromady. Bill se teď dřel do úmoru, učil se A, B a C, škrábal písmena na břidlicovou tabulku a pan Kipnis se mezitím posiloval kradmými doušky z ploché lahvičky.

A Dan Goldberg ve vedlejší místnosti zatím uložil umolousaný zápisník do zásuvky, nalil si sklenku brandy a vytáhl své vlastní poznámky o další pozoruhodné akci pana Parrishe: o jeho soudním sporu týkajícím se ženy jménem Lockhartová.

Cvičná střelba

Příštího rána čekala Sally Lockhartovou setkání se třemi klienty a psaní spousty dopisů, takže na návštěvu jejího právníka se jí podařilo vyšetřit čas až odpoledne.

Zdál se překvapen, že ji vidí.

„Nových informací mám pro vás jen málo,“ řekl. „Případ přijde před soud, jak už víte, čtrnáctého příštího měsíce – překvapivě brzy, ale možná je to koneckonců jen dobře, nemyslíte?“

„Jak by to mohlo být dobře, pane Adcocku? Do té doby skoro nic nestihneme!“

„A co bychom měli stihnout?“

Rozhodil ruce. Stěží dokázala ovládnout svou nelibost.

„Chcete mi snad říct, že není potřeba dělat nic? Pro všechno na světě, co jen ‒“

„Tvrdíme, že nemá pravdu, pokud jde o váš sňatek,“ řekl pan Adcock. „Z toho vycházíme. Načrtl jsem si výpovědi ke všem jednotlivým bodům, a pokud si přejete, můžeme je společně znovu jeden za druhým probrat, ovšem musím vás upozornit, že na třetí hodinu mám domluvenou schůzku s dalším klientem.“

„Pane Adcocku, zajela jsem se podívat do matriky v Portsmouthu a zápis v ní je zfalšovaný.“

„Jak, prosím?“

Pozorně vyslechl její vyprávění o tom, co zjistila. Pak svraštil čelo, sešpulil rty a zamyšleně bubnoval prsty do stolu.

„Matrika byla neporušená? Nikdo s ní nic neprováděl – nepřidal nebo nezaměnil stránku – nic takového?“

„Právě na to jsem se nejvíc zaměřila. Ne, nic takového jsem nezjistila. Matrika byla netknutá. Je tam zápis, že jsem se za toho člověka provdala 3. ledna 1879 – jenže k té svatbě nikdy nedošlo, přísahám, že ne. Musíme najít pana Beeche, faráře, který tam ten záznam zanesl, chápete? Když ho najdeme a on potvrdí, že k té svatbě nikdy nedošlo, bude celý případ vyřízený. Vyhrajeme.“

Shovívavě se usmál.

„Nerad to říkám,“ prohodil, „ale tak jednoduché to opravdu není. Po tom reverendu Beechovi se samozřejmě porozhlédněte, když máte pocit, že to stojí za námahu. Pokud si budete přát, najmu vám soukromého detektiva, i když to samozřejmě bude znamenat další výdaje. Ale může se stát, že farář potvrdí verzi protistrany a ne tu vaši. A musím vám připomenout, že toto je pouze jeden ze sporných bodů. Zůstávají tu všechna další obvinění: opuštění společné domácnosti, opilství, špatné zacházení se služebnictvem, zneužití peněžních zdrojů, neschopnost řádně pečovat o dítě, blízké vztahy s osobami pochybné morálky‒“

Rozpřáhl ruce. Jak svým pečlivým a melodickým hlasem vyjmenovával jednotlivá obvinění, cítila každé z nich jako ránu do srdce: už více než den do nešťastného dokumentu nenahlédla a pozapomněla, jak na ni působí. Takhle na ni mohl zaútočit jen někdo, kdo ji nenávidí. Pocit, že vás nenávidí někdo, koho znáte, z důvodu, jenž si umíte domyslet, je dost zlý: ale vědomí, že vás nenávidí kdosi neznámý z důvodů, o nichž nemáte ani tušení, je ještě daleko horší. Tohle vědomí Sally rázem znovu zaplavilo a nadobro ji ochromilo, takže neměla sílu se s právníkem přít. Místo toho jen sklíčeně přikyvovala s očima sklopenýma k podlaze.

„Ano,“ hlesla nakonec. „Jistě. Ale přesto bych ráda, kdybyste najal toho soukromého detektiva a našel pana Beeche. Jediné vodítko je, že se vytratil za poněkud podezřelých okolností, že možná ukradl část chrámového stříbra a může být ve vězení. Ale to jsou pochopitelně jen řeči.“

Právník se zatvářil vylekaně.

„Milá slečno Lockhartová, smím vám poradit – smím vás snažně poprosit – abyste tyto výroky nikde neopakovala? Zákon na ochranu cti existuje, jak vám musím důrazně připomenout, právě proto, aby zabránil výrokům tohoto druhu, a to poslední, co bych si přál, je, abyste se dostala do rozporu navíc ještě s ním.“

„Dobře. Už si dám pozor. Ale povíte to tomu detektivovi?“

„Poskytnu mu všechna potřebná vodítka. Mohli bychom nechat trochu přešetřit i samotného pana Parrishe, pokud byste s tím souhlasila. Čím se zabývá, v jakém prostředí žije, co říkáte? Mohlo by to být užitečné.“

Sally povzbuzena tím, že od něj konečně slyší i nějaký konstruktivní návrh, souhlasila. Pak se zeptala: „Pane Adcocku, kdyby došlo k nejhoršímu, co bude dál?“

„No, s tím si zatím nemusíte lámat hlavu. Na to bude dost času později.“

„Ale já to chci vědět. Můžou mi vzít Harriet – mou dceru – můžou mi ji odebrat?“

„Pokud by soud rozhodl ve smyslu žaloby, nařídil by vám, abyste ji předala do péče jejího ot – pana Parrishe. Ale tím se teď ‒“

„A kdybych to odmítla?“

„To by znamenalo urážku soudu – a za tu by vás zatkli a uvěznili.“

„A odebrali by mi Harriet násilím?“

„Slečno Lockhartová, takovéhle úvahy opravdu nikam nevedou ‒“

„Vzali by mi ji? Násilím?“

„Ano, nakonec, když by všechny ostatní možnosti selhaly, by to dopadlo takhle. Ale nemá smysl zacházet v úvahách do extrémů. Zákon je tu pro člověka, ne člověk pro zákon. V mnohém může pomoci kompromis… Rozumnou dohodou se dá vyřešit všechno…“

„Jakýpak kompromis, když mi někdo, o kom jsem v životě neslyšela, chce vzít mé dítě? Jak můžete mluvit o kompromisu? V čem by měl spočívat? Já vám nerozumím, pane Adcocku.“ Pozvedla ruku, aby ho umlčela, a zvedla se k odchodu. „Dobrá. Omlouvám se, jenom jste odpovídal na mou otázku. Už půjdu. Rozhodně najměte toho soukromého detektiva, to je výborný nápad. Kdy mám zase přijít?“

„Máme ještě něco přes čtrnáct dnů. Ano, před soudním přelíčením bychom se ještě setkat měli… Co takhle za týden?“

Sally připadalo, že by se měli vídat každý den, že by měl jejímu případu věnovat veškerý svůj čas, ale přesto přikývla.

„A co ten obhájce, pan Coleman? Kdy se s ním sejdu?“

„Ach, ten je velice zaneprázdněný. Nevím, jestli si na vás bude moci udělat čas.“

Sally se v úžasu znovu posadila. „Chcete říct, že mě přijde k soudu hájit a ani si předtím nevyslechne, co bych mu k tomu mohla povědět?“

„Já jsem váš právník, slečno Lockhartová. Poslouchám, co mi říkáte, a dám mu instrukce. Bude mít všechny potřebné listiny, spolehněte se. Jestli na tom trváte, mohu ho požádat, aby se s vámi setkal, ale ujišťuji vás, že královský rada Coleman je vynikající a schopný advokát. Budete v nejlepších rukou.“

„To ráda slyším. Ale přesto bych se s ním rozhodně ráda setkala, listiny sem, listiny tam. Mohl byste to zařídit?“

„Udělám, co budu moci. I když je, jak říkám, velice zaneprázdněný.“

Sally zasmušile vyšla z kanceláře. Zastavila se u pana Bywatera, starého tajemníka, aby ho pozdravila, a ten na ni kývl, aby přišla blíž.

„Něco pro vás mám,“ řekl.

Z kapsičky u vesty vytáhl list papíru.

„Promluvil jsem si s jedním starým známým, býval tajemníkem v právnické kanceláři, která zastupuje toho vašeho člověka. Požádal jsem ho, aby zkusil něco vyčenichat. Do dnešních záležitostí té firmy už pochopitelně nevidí, to nepřichází v úvahu, ale na jméno Parrish se upamatoval. Vypadá to, že někdy před třemi čtyřmi lety proběhlo soudní řízení proti jistému muži z Blackmoor Street ‒“

„Tam má přece Parrish kancelář!“

„Počkejte,“ zarazil ji. „K tomu se hned dostanu. Obžalovaný, nějaký Belcovitch, byl obviněn z jakýchsi nekalých praktik, šlo o komplikované obchodní záležitosti, můžete si to vyhledat, když budete chtít, někde to tam všechno bude. Podstatné je, že proces prohrál a prohrál i u odvolacího soudu. To je to, co je na povrchu. Podstatnější je, že se ničím neprovinil, ale to vyšlo najevo až mnohem později a to ještě jen v souvislosti s vyšetřováním docela jiného případu. Ale tou dobou už bylo pozdě. Belcovitch se mezitím utopil. Žalující strana – ten člověk, co ho obvinil –, se jmenoval Lee. Po nějakém čase, když byla Belcovitchova firma na prodej, Lee ji koupil a dosadil tam Parrishe jako manažera. Firma změnila jméno. Všechno proběhlo legálně, žádná levota. Podstatné na tom je, že Parrish tam není šéf. Šéfem je Lee. O tom Leeovi nevím nic. Jediné, nač si můj kamarád vzpomíná, je, že s tím nějak souvisela jedna adresa ve Spitalfields. Má dojem, že to bylo náměstí s nějakým francouzským jménem, ale přesně si to nemohl vybavit. F– nějak Square. Tady to máte.“

Podal Sally papír s krasopisně napsanou adresou.

„Není tam číslo,“ dodal.

„To je adresa pana Leea? Nebo si tím váš přítel nebyl jistý?“

„Nedokáže si vzpomenout. Ví jenom, že měla něco společného s případem Lee versus Belcovitch.“

„Belcovitch… Byl ten člověk, který ten proces prohrál, Žid?“

„To nevím. Řekl bych, že ano, ale najisto to myslím nezjistíme. Záleží na tom?“

„Ne. Nejspíš ne. To mě jen tak něco napadlo. Mnohokrát vám děkuji, pane Bywatere. A poděkujte za mě vašemu příteli. Povíte to panu Adcockovi?“

„Pokud budete chtít, slečno. Nemůže to být na škodu.“

Jeho tón jasně naznačoval, že si zároveň nemyslí, že by to mohlo být příliš k užitku. Sally mu poděkovala, rozloučila se a odešla.

Pár slov na kusu papíru a jen vzdálená souvislost s jejím případem: nezdálo se, že by stálo za to se na tu adresu vypravit hned. Odpoledne se chýlilo ke konci a Sally nechtěla přijít domů pozdě. Jak kráčela po Middle Temple Lane k Fleet Street, několikrát po sobě zívla a cítila, jak ji zmáhá nesmírná únava. Ze všeho nejradši by se teď pořádně vyspala, jenže to nešlo, protože všude kolem ní kdosi nastražoval pasti, rozprostíral sítě, kladl jedovaté návnady. Musí být bdělá a aktivní, musí skoncovat s touhle absurdní záležitostí, smést ji jako pavučinu, které se koneckonců nápadně podobá. Ten člověk musí být šílený.

Napřímila záda, pozvedla hlavu, široce rozevřela oči a pokusila se odehnat neodbytnou ospalost. Nikdy předtím si neuvědomila, jakou únavu mohou vyvolat starosti.

Když zahnula na Fleet Street, zastavila se u Stánku s novinami a koupila si nejnovější výtisk Illustrated London News a Jewish Chronicle. Teď když nad tím tak přemýšlela, byla zvědavá dozvědět se něco víc o pogromech v Rusku. Výrobce zbraní, Axel Bellman, který přivodil Frederickovu smrt, dostával finanční podporu z ruských zdrojů a od té doby ji všechno, co se v té zemi dělo, začalo zajímat.

Frederick…

Občas, ve chvílích, kdy to nejméně čekala, ji přepadl neodbytný pocit, že stojí vedle ní a stačí otočit hlavu, aby ho spatřila. Byla si tím naprosto jistá. Nebyla to je představa nebo snění: určitě tam byl.

Takový pocit měla i teď, když se vzdalovala od novinového Stánku, a byl to pocit tak živý, až zalapala po dechu a šťastně, rozdychtěně se napůl otočila a ze rtů jí splynul začátek jména Fred…

Nikdo tam nebyl. Viděla jen mlhavý šedý podvečer, zvědavého kolemjdoucího v černém plášti a hustý provoz na Fleet Street. Frederick nikde.

Ale pocit, že je jí nablízku, nevymizel. Ten náhlý záblesk bezvýhradného štěstí a absolutní jistoty dosud ozařoval všechno kolem, stejně jako Websterův magnéziový blesk zanechával v očích svůj mihotavý odraz ještě dlouho poté, co dohořel a pohasl.

Zastrčila si noviny pod paži a vyrazila k nádraží a k domovu.

Sarah-Jane toho večera odešla navštívit svou vdanou sestru v Twickenhamu. Sally zůstala sama a z důvodů, které nebyly jasné ani jí, začala poklízet obývací pokoj.

Byla to ústřední místnost domu, kde po večerech sedávali, pracovali, četli a rozprávěli a také jedli, s výjimkou (velmi řídkých) oficiálních příležitostí, kdy večeřeli v jídelně. Byla to největší místnost v domě s francouzskými okny vedoucími na verandu, odkud byl výhled do zahrady. Sloužila jako pracovna, obývací pokoj i knihovna. Využívala se jako všechno možné, jenom ne jako laboratoř. Webster Garland rád prováděl chemické pokusy a stará kuchyně na Burton Street v Bloomsbury, která za časů, kdy tam ještě bydlívali, sloužila i jako obývací pokoj, často páchla chemickými výpary a kouřem: podobné činnosti však Sally z obývacího pokoje domu V Sadu vykázala.

Rozsvítila plynové lampy a nejprve přerovnala velký stůl. Odložila atlas, v němž sledovala Websterovu a Jimovu jihoamerickou výpravu, a všechny své pracovní dokumenty uklidila do malého ořechového sekretáře u okna. Na stole stála i váza s květinami, které jí přinesla Margaret: tu postavila na krbovou římsu vedle vyřezávaných hodin, které si rok předtím přivezli ze Švýcarska. Pak tu byly dvě úhledné hromádky knih. V místnosti byla knih spousta, ale tyhle dvě hromádky uchovávala tak, jak je tu Webster s Jimem zanechali. Na jedné byla učebnice fyziky, německý cestopis, v němž kdosi vylíčil svou výpravu do Bolívie, a německý slovník s pírkem a lakmusovým papírkem použitými místo záložek. Uložila je do malé otočné knihovničky u Websterova křesla. Jimovy knihy byly převážně šestákové krváky s křiklavými obálkami a názvy jako Strž kostlivců nebo Ohnivák Ned. Pousmála se, když je brala do ruky, při vzpomínce, jak pyšný Jim byl, když mu vydali jeho první povídku. Byl tu i výtisk Dickensových Nadějných vyhlídek a Scottovy Železné pěsti. Postavila je na poličku táhnoucí se podél celé zdi a pak zvedla obraz ze stojanu u dveří.

Webster ho koupil krátce před svým odjezdem a ještě ho ani nedal zarámovat. Byla to malá olejová studie od Camilla Pissarra, jednoho z impresionistů: slunce na silnici za městem za jarního rána se světlem tak svěžím a živým, až člověk málem cítil ve tváři větřík ženoucí ty drobné bílé vločky na modři oblohy. Webster kupoval obrazy impresionistů už od jejich první výstavy před pěti či šesti lety, protože v jejich experimentech se světlem poznával některé ze svých vlastních snah zachytit fotografií ubíhající čas.

Nic naplat, tenhle Pissarro bude muset počkat na zarámování až do jeho návratu. Sally slíbila, že to zařídí, ale teď na to nebyl čas. Odnesla obrázek nahoru do Websterovy pracovny, složila stojan a uklidila ho.

Na příborníku stál ve svém malém mahagonovém stojánku stereoskop a krabice obrázků…

To byly počátky firmy Garland a Lockhartová. Přesvědčila tenkrát Fredericka, aby nafotografoval sérii komických snímků stereoskopy, těmi salonními optickými hračkami, které poskytovaly magickou iluzi trojrozměrného vidění a šly na odbyt tak dobře, že mohli výrobu rozšířit a rozjet obchod naplno. A tady teď všechny byly: Scény ze Shakespeara, Britské zámky, Zákoutí starého Londýna… Ale byly tu i ty docela první: Jim jako mladý David s obludnou Goliášovou hlavou z papírmaše, Sally jako pomocnice v kuchyni, která právě objevila v kredenci roj černých brouků, každý velikosti husy, malá Adélka, kterou vysvobodili z bezútěšného penzionu ve Wappingu, na klíně Frederickova pomocníka Třasáka Molloye, jako ilustrace k sentimentální písni… Adélka zmizela. Určitě byla dosud někde v Londýně, ale nikdy ji nenašli. Město ji v jediné vteřině pohltilo.

Ty stereofotografie jí připomněly někdejší časy tak živě, až se přistihla, že jen stěží potlačuje slzy. Uložila je zpátky do krabice, přiklopila víko a zastrčila je i se stereoskopem do příborníku.

Harrietiny hračky… Přes všechnu snahu vždycky nějaká zůstala pod polštářem nebo pod křeslem. Sally se porozhlédla a objevila za pohovkou jednu z kostek stavebnice. Později ji odnese nahoru.

A vezme tam i Frederickův portrét. Stál ve stříbrném rámu na klavíru: fotografie celé postavy zobrazující ho ne v upjatém oblečení jako na oficiálním portrétu, ale v šatech, které běžně nosil, jak si ho pamatovala, vlasy pocuchané, v očích úsměv. Byl to jediný jeho obrázek, který měla. Pořídil ho Charles Bertram, Websterův společník v jeho fotografických experimentech, který byl teď také v Jižní Americe. Charles byl hodný člověk, milý a laskavý, a před rokem ji požádal, jestli by se za něho neprovdala, a když mu řekla ne, měla strach, aby mu neublížila.

Něco ji napadlo. Kdyby tenkrát souhlasila, že si Charlese vezme: byl by Parrish sklapl svou past už tehdy? Koneckonců ji nastražil už dávno předtím. A byl by svatbu předem překazil, nebo by byl počkal, až k ní dojde, aby se pak zdálo, že se dopustila bigamie?

Mohlo to být příšerné, ale Charles by jí byl věřil. A pan Temple byl tehdy ještě naživu. I kdyby byl Parrish tenkrát začal tvrdit, že Harriet je jeho dítě, mohla mít lepší šanci ho odrazit.

Co se dá dělat, Charlesovu nabídku odmítla a nesmí si teď začít přát, aby se byla zachovala jinak. Věci jsou, jak jsou.

Sebrala fotografii, Harrietinu kostku a pár dalších drobností a zanesla je do ložnice. Pak vytáhla ze skříně kožený kufřík, odnesla ho dolů a cestou nahlédla do kuchyně, kde si kuchařka, paní Perkinsová, četla noviny a chovala na klíně kočku.

„Dobrej večír, slečno,“ pozdravila ji kuchařka. „Ellie říká, že jste se vyptávala na toho brusiče.“

„Ano. Myslím, že není ten, za koho se vydává. Asi už se tu neobjeví, ale kdyby přece jen přišel, ráda bych ho nečekaně přistihla – prostě sem vejdu, až to nebude čekat. Paní, Perkinsová, přišla jsem vám jen říct, že si teď půjdu chvilku zastřílet, tak abyste se nevylekala.“

„Dobře, slečno. Jste hodná, že jste mě upozornila.“

V obývacím pokoji, nyní vyklizeném, urovnaném a na pohled skoro strohém, rozložila Sally velký těžký paraván pokrytý světle zeleně potištěným látkovým přehozem a postavila ho ke vzdálenější stěně.

Sundala přehoz a odložila ho na stůl. Vespod se objevila obyčejná dřevěná deska posetá dírkami. Připíchla na ni papírový terč, upravila světlo, aby na něj dopadalo jasněji a otevřela kufřík, který si přinesla z ložnice.

Byla v něm její pistole pro střelbu na terč: jednočinný francouzský model od Flauberta, skvěle vyvážená zbraň, s níž mnohokrát soutěžila ve střelbě s Jimem nebo Charlesem. Střílela líp než oni, ale s Websterem se vůbec nemohla měřit, přestože ten nikdy nevystřelil, dokud mu neukázala, jak na to. Měl ruku stejně pevnou jako oko. Tenhle typ střelby byl v současnosti velmi v módě: podobným lehkým zbraním se říkalo salonní pistole podle názvu místností, kde se často používaly. Dobrá pistole jako její flobertka byla naprosto přesná až do vzdálenosti nějakých deseti yardů, což naprosto stačilo, a nebyla příliš hlučná.

Odstrčila stranou křeslo, nabila pistoli a vystřelila. Ne moc přesně, příliš daleko doleva. Aťsi. Tohle bylo něco, s čím si dovedla poradit a měla k tomu i potřebné nářadí.

Pracovala zhruba půl hodiny, vystřílela krabici s padesáti náboji a nijak přitom nespěchala. Čas od času si udělala přestávku, aby vyčistila zbraň a vyměnila terč, a když skončila, cítila se o mnoho lépe. Její zásahy se shlukovaly těsně kolem středu terče a dopracovala se klidného, nezúčastněného rytmu, potřebného pro soustředění.

Ještě než sundala terč a znovu zakryla desku, rozhodla se vyzkoušet novou pistoli, britského buldoka.

Byla to dost škaredá věc, docela jiná než protáhlá elegantní flobertka. Vložila náboj do komory, pevně sevřela pistoli, připravila se na zpětný ráz a zamířila nízko, jak jí poradil prodavač.

Když stiskla kohoutek, rozlehla se místností ohlušující rána a okna zadrnčela. Zápěstí ji zabolelo, jako by jí do něj kopl kůň, trochu moc na to, že se chlubila, jak je zvyklá střílet. Těžkou dřevěnou desku, s níž padesát zásahů ze salonní pistole ani nepohnulo, odhodil náraz na zeď a rozštípl ji odshora až dolů.

Sally mžourala v kouři, který teď naplňoval celou místnost, odložila zbraň, popošla k desce a cestou si protřepávala zápěstí. Kulka prošla dřevem a zaryla se do stěny. Ale trefila jsem skoro do středu terče, pomyslela si Sally. Narovnala zástěnu a uklidila zbraň. Alespoň teď bezpečně věděla, že pokud z ní vystřelí, nadělá dost škody, ale pokud ji přitom nebude držet oběma rukama, ublíží sama sobě. Při troše neopatrnosti by si mohla zlomit zápěstí.

Všechno zas uklidila, otevřela okna, aby chladný podzimní vzduch vyhnal z místnosti kouř, a znovu zakryla desku látkou. Pak, jak měla občas ve zvyku, vytáhla z dózičky na příborníku jednu z Jimových cigaret, usedla a zapálila si. Vyvětrám z místnosti jeden kouř a zaplním ji jiným, napadlo ji.

Zběžně listovala novinami, které si koupila cestou domů. V Illustrated London News nebyla o událostech v Rusku ani zmínka, ale v Jewish Chronicle objevila ke svému překvapení článek od Daniela Goldberga. Její překvapení pramenilo z toho, že nepokládala Jewish Chronicle za noviny nějak zvlášť nakloněné socialismu a měla představu, že ten Goldberg je jakýsi agitátor či demagog. Ale tenhle článek byl napsaný klidně a racionálně. Vycházel z názoru, že problém židovských přistěhovalců je třeba posuzovat jako součást širší sociální otázky, zahrnující vzájemné osobní i vlastnické vztahy mezi lidmi.

Psát uměl dobře. Článek byl čtivý, přesvědčivý a srozumitelný a Sally se přistihla, že zdráhavě uznává jeho argumenty.

Poslední odstavec zněl:

Existuje však přece jen břemeno, které musí Židé nést pouze proto, že jsou Židé, břemeno, jehož jsou jejich ostatní dělničtí druzi ušetřeni. Mám tím na mysli aktivity pana Arnolda Foxe. Tento pán, stržen svým antisemitským zápalem, nyní shromažďuje to, co bláhově považuje za pravdivé údaje ohledně přílivu velkého počtu Židů z Ruska. Rozhodně je ochoten využít jakýchkoli argumentů, na něž jeho představivost připadne, k diskreditaci všech Židů v očích anglického národa: a my bychom se rozhodně měli vyhnout tomu, abychom mu k tomu poskytli třeba i sebemenší záminku. Toto píši v pevné víře, že všichni židovští majitelé dílen, kteří čtou Chronicle, okamžitě ztrojnásobí mzdy svých dělníků a zkrátí jejich pracovní dobu na polovinu panu Foxovi na zlost. Taková je moc tisku.

Sally se usmála a odložila noviny. O malých dílnách a praxi zaměstnávání chudých lidí za hladové mzdy v nezdravých podmínkách věděla jen málo: šlo o krejčovské dílny? Truhlářské? Ševcovské? Jistě to musí být ohavné, ale určitě jde o víc než pouze o svévoli a ziskuchtivost majitelů, jak naznačuje Goldberg.

Pohlédla na švýcarské hodiny na krbu. Půl jedenácté: nepřipadala si unavená, ale lehnout si půjde. Přečte si nějaký Jimův krvák.

Zvedla se a pootevřela jeden z horních dílů oken, aby vyvětrala zápach střelného prachu, který se dosud vznášel ve vzduchu.

Jak rozhrnovala záclony, zaslechla třesk rozbitého skla.

Bylo to někde opodál vlevo, v místech, kde stál při zdi Websterův přístřešek pro pojízdnou kameru s prosklenou střechou.

V okně neviděla nic, jen odraz pokoje za sebou. Rychle znovu zatáhla okenní závěs a stála teď mezi ním a oknem. Ozval se další třesk, a když se její oči přizpůsobily mlhavému světlu ze zamračené oblohy, zahlédla postavu – mladíčka, možná ještě chlapce – jak se krčí na zdi nad přístřeškem a právě zvedá ruku, jako by se chystal hodit kámen.

Pak kámen skutečně vylétl a Sally slyšela cinkot skleněných střepů dopadajících na dřevěnou podlahu a zároveň k ní dolehl pronikavý smích. Chlapec pozvedl tvář k obloze a obkročmo se posunul po zdi nad další skleněnou tabuli.

Sally se rozběhla pro lampu, rozrazila francouzské okno dokořán a rozkřikla se: „Přestaň! Okamžitě s tím přestaň!“

Postava se zachichotala, mrštila dolů další kámen, pak popadla hůl a zuřivě s ní mlátila kolem sebe, bušila jako zběsilá, sklo s třeskem pršelo na zem a poletovalo vzduchem.

Sally vyrazila na verandu a seběhla po schodech na zarosený trávník s lampou vysoko nad hlavou.

„Přestaň!“ křičela. „Nech toho a slez!“

Chlapec se vztyčil, stále ještě se zalykal smíchem a pustil se na zdi do tance. Sally znejistěla: na jeho neovladatelném chechtotu bylo cosi děsivého. Jako by to byl šílenec, nebo snad démon či duch – ne, pomyslela si zlostně, nebuď hloupá – ale z té křepčící postavy bez tváře k ní vanulo tolik zloby, až se zachvěla.

Pistole.

Mohla by pro ni doběhnout, nabít ji a –

Právě se začala otáčet, když z domu za sebou zaslechla výkřik.

Hlas Sarah-Jane –

Prudce se obrátila a vtom se ozvalo další zaječení. Tentokrát to byla Ellie a kdesi v domě bouchly dveře.

Sally zapomněla na postavu na zdi, vrazila francouzským oknem dovnitř a otevřela dveře do haly.

Pod schodištěm se choulila Ellie a vzlykala. Koberec na podlaze byl shrnutý a na podlaze se válely porcelánové střepy – snad z rozbitého šálku nebo talířku…

„Ellie, co se stalo?“

Sally pověsila lampu, kterou dosud držela v ruce, na držák v hale a sklonila se.

„Tam nahoře, slečno ‒“ koktala Ellie a dívala se nahoru po schodech.

Sally si vzpomněla na výkřik Sarah-Jane, nechala Ellie být, a vyběhla po schodech až na odpočívadlo. Tam se zastavila. Byla tu tma, ale ve světle zdola bylo vidět, že všechny dveře jsou zavřené.

„Sarah-Jane?“ zavolala třesoucím se hlasem. „Sarah-Jane?“

Jen ticho a strach zaplavující ji zvolna od hlavy až k patě.

Pak se potichoučku otevřely dveře Harrietina pokoje na konci chodby a vynořila se z nich Sarah-Jane…

Rozběhly se k sobě.

„Co se děje? Nestalo se jí nic? Co to bylo?“

„Ne – ne – nic jí není – spí. Vlastně je všechno v pořádku. Bože, to jsem se vyděsila ‒“

Sarah-Jane na sobě dosud měla plášť i čepec. Ruce měla studené.

„Ale co se stalo?“ vyzvídala Sally.

Mluvily naléhavým šeptem.

„Zrovna jsem přicházela bránou a podívala jsem se nahoru do Harrietina okna, ani nevím proč a – bože, to byla hrůza, uviděla jsem tam obličej, obličej nějakého chlapa – v té chvíli jsem zařvala – a vrazila jsem dovnitř, Ellie zrovna vycházela z kuchyně, a utíkala jsem nahoru – a tam na schodech ten chlap byl – proběhl těsně kolem mě a já myslím, že jsem vykřikla podruhé, a pak se zezdola ozvala rána – to vrazil do Ellie – a pospíchala jsem za Harriet…“

„On byl u ní v pokoji?“ zděsila se Sally.

Ellie nejistě stoupala s lampou po schodech.

„Nestalo se jí nic, slečno?“ zeptala se z okraje odpočívadla. „Vrazil do mě, slečno, až jsem upadla, a pak se hnal ke dveřím a…“

Sally vešla k Harriet. Ellie přidržela lampu ve dveřích a Sally se sklonila nad postýlkou. Harriet spala tak tvrdě a klidně, jako by se nic nestalo. Slyšely, jak lehce oddychuje: teď už bylo všude ticho. Třesk skla ustal.

Sarah-Jane se dívala z okna.

„Je pryč,“ zašeptala.

Sally poklekla u postýlky, pohladila Harriet po tvářičce a něžně jí zasunula holou ručičku pod přikrývku.

„Zdá se, že je v pořádku,“ zašeptala. „Ellie, zamkla bys, prosím tě, všechny dveře a ujistila se, jestli jsou všechna okna zajištěná? Neublížil ti, když tě porazil?“

„Ne, slečno. Jenom jsem se lekla. Postarám se o ty dveře. Pak se mrknu na kuchařku, jestli je v pořádku. Ale nejspíš to ani neslyšela…“

Předala lampu Sarah-Jane a sešla dolů.

„Neměly bychom jít na policii?“

„Ano. Ale až ráno. Teď v té tmě nikam chodit nebudu a nikdo jiný taky ne. Všechno pozamykáme: teď už zpátky nepřijdou.“

Vzala od Sarah-Jane lampu a myslela na to, že ze všeho nejdřív teď půjde nabít revolver a se zpětným rázem si nebude lámat hlavu. Sarah-Jane se rozhlížela po podlaze, pak nazvedla pokrývku a nakoukla pod postel.

„Co je?“ zeptala se Sally.

„Nemůžu najít Brumlu. Víš přece, jak vyvádí, když ho nemá…“

„Nejspíš bude někde v postýlce,“ pokrčila rameny Sally a počkala, než Sarah-Jane vyjde. „Ráno ho najdeme.“

Middle Temple Lane

Ale nenašly. Harriet se po něm sháněla, sotva se v sedm ráno probudila. Při hledání zpřeházela celý svůj pokoj, stáhla z postýlky přikrývky, nadzvedla okraje koberců, vyndala z krabice všechny kostky stavebnice a vzbudila Sally. Sally se bez valného nadšení připojila k hledání, ale medvídka neobjevily ani do snídaně a Sally Harriet řekla, že se nejspíš někam uložil k zimnímu spánku. Ten výraz se Harriet líbil, ale moc se jí nezamlouvalo, že jí Brumla o svém odchodu předem nic neřekl.

Sally nevěděla, co si o tom má myslet. Proč by kradli hračku hadrového medvídka? Oni znamenalo pochopitelně Parrish. Zamýšleli snad původně unést Harriet a rozruch v domě jim to překazil? Ale proč by se s tím namáhali, když už brzy má proběhnout soud, který by měl Parrishův nárok zlegalizovat?

Nedávalo to smysl a bylo to jen další zašmodrchané klubko úzkosti. Sotva byly po snídani, zašla Sally ke sklenáři na Church Street, aby se postaral o zasklení rozbitých tabulí, potom k zámečníkovi objednat nové zámky na všechny dveře a bezpečnostní závory na okna a nakonec zamířila na policejní stanici.

Všechno si zapsali a seržant slíbil, že zajde s konstáblem do domu V Sadu a porozhlédne se tam, jak nejdřív bude moct. Jakmile si uvědomil, že Sally není provdaná a mluví o svém vlastním dítěti, jeho chování se změnilo. Neřekl sice přímo, že si za všechny tyhle problémy může sama, ale dal jí to znát tak zřetelně, jak jen mohl. Sally sklesle odešla.

A čekala jí spousta práce. Část její bytosti si přála zůstat celý den s Harriet, ale byli tu klienti, s nimiž se měla setkat, schůzky, na které se měla dostavit, a nemohla všechno pořád nechávat na Margaret. Navíc jí bude soudní spor stát spoustu peněz a sklenářské opravy a zámečnické zabezpečení domu také nebudou zadarmo. Když nebude vydělávat, jejich pohodlné živobytí bude brzy to tam.

A tak spěchala do City se záměrem vyřídit všechno co nejrychleji a pak se zhruba na hodinku zajet podívat na dům v Claphamu, kde s Parrishem podle jeho tvrzení po svatbě údajně žila.

Telegraph Road byla jedna z mnoha takřka identických ulic řadových domků kousek od ladem ležících pozemků. Takové ulice vyrůstaly všude na předměstích jako houby po dešti a vytlačovaly venkovskou krajinu, jak se město šířilo dál a dál. Bydleli tu úředníčci, drobní podnikatelé a obchodníčci. Sally čekala, že komisionář bude bydlet trochu luxusněji, ale možná když teprve začínal… Zdálo se, že nikdo není doma a Sally si pohrávala s myšlenkou jen tak zkusmo zazvonit u dveří.

Zaváhala. Ale kvůli tomu sem přece přišla, ne?

Prošla úzkou brankou v cihlovém plotě, sotva dva kroky od hlavních dveří a zatáhla za zvonek. Hlasitě zařinčel v malé hale. Nikdo nešel otevřít. S úlevou zazvonila ještě jednou, ale právě když se chystala zamířit k odchodu, uslyšela kroky.

Žena středních let v zástěře a čepci otevřela dveře.

„Je doma pan Parrish?“ zeptala se Sally.

„Ne. Vy jste paní Parrishová?“

Ženin hlas byl nepřátelský a tvář také.

„To rozhodně ne,“ ujistila ji Sally. „A kdy by měl přijít?“

„To vám nepovím.“

„Teď je v práci?“

„Nejspíš.“

„Jak dlouho tu u něj pracujete, pokud se smím zeptat?“

„Dost dlouho, abych věděla, která bije. Řeknu panu Parrishovi, že jste tu byla, nemějte starost.“

Zdálo se, že se chystá zavřít dveře.

„Ne – počkejte – prosím vás, jak se jmenujete?“ vztáhla k ní Sally ruku.

Místo odpovědi ji žena zpražila pohrdavým pohledem a zabouchla jí dveře před nosem.

Sally si povzdechla.

Vyšla z miniaturní zahrádky a bez zaváhání, aby si to snad ještě nerozmyslela, přešla k sousednímu domku a zaklepala. Dveře se otevřely takřka okamžitě: to chvění krajkových záclon si tedy jen nenamlouvala.

„Prosím?“ zeptala se služebná.

„Je vaše paní doma?“

„Podívám se, madam. Koho mám ohlásit, prosím?“

„Jmenuji se Lockhartová.“

Ani ne patnáct vteřin nato se ve dveřích objevila asi čtyřicetiletá žena překypující zvědavostí.

„Promiňte, že vás obtěžuji,“ omluvila se Sally, „ale váš soused, pan Parrish – znáte se s ním?“

„Pan Parrish – ano, jistě – proč? Kdo jste?“

„Pokouším se ho najít. Jedná se o jistou… rodinnou záležitost,“ plácla nazdařbůh Sally. Taky si mohla předem vymyslet nějakou historku.

Tvář ženy okamžitě zkameněla.

„Vy jste jeho manželka, viďte?“ řekla. „Vím o vás všechno. Myslím, že je to ostudné, pokud vás zajímá můj názor. Myslím, že byste se měla stydět. Je to slušný člověk, váš manžel. Zato vy – o vás těžko říct jediné dobré slovo.“

A podruhé během pěti minut se Sally zabouchly dveře před nosem.

Bylo těžké nebrat si to osobně. Bylo těžké pokrčit rameny a hodit to za hlavu. Existovali lidé – možná spousty lidí – kteří té lži věřili, a když se na ni dívali, viděli v ní manželku, která opustila svého muže a rozbila domov.

Slepě kráčela ulicí a přemítala, jak dlouho se dokáže bránit, než tomu uvěří sama. Možná začne být ten tlak v určité chvíli příliš silný a sama dojde k názoru, že se celý čas mýlila – ovšemže za něj byla vdaná – nechápe, jak to mohla popírat – tolik se stydí – a jediné, co jí pak zbude, bude zápas o to, aby si směla nechat Harriet…

Ne! Tak daleko to přece dojít nemůže, nebo snad ano? Přece ví, co prožila, ne?

Ale je tu ten zápis v matrice a…

Ocitla se před kostelem stejného stáří a stylu jako byl kostel Svatého Tomáše v Portsmouthu, fádní budovou postavenou pro potřeby fádní čtvrti, na místě, které tu projektantovi prostě vybylo a potřeboval ho nějak zaplnit. Bezděčně vstoupila dovnitř a zastihla tu tři ženy upravující květinovou výzdobu a střízlivě oblečeného, postaršího muže s bystrým pohledem, jenž rovnal na lavicích modlitební knížky.

Popošla k němu a tiše se optala: „Promiňte, kdo je v téhle farnosti farářem?“

„Máme tu vikáře, ne faráře,“ odpověděl muž. „Pan Harding tu momentálně není. Vrátí se v sobotu. Mohu pro vás něco udělat? Já jsem kostelník. Jmenuji se Watkins.“

„Pokouším se jen najít někoho, kdo by znal jistého pana Parrishe,“ řekla.

Rysy mu ztuhly. „Myslíte pana Arthura Parrishe? Zdejšího správce farnosti?“

„On je tu správcem farnosti? To jsem nevěděla. Ale to jméno souhlasí, ano.“

„Hmm… tady ho samozřejmě zná každý. Chcete jeho adresu?“

„Ne. Já bych totiž jen…“

Zřejmě vyhlížela vyčerpaně a skutečně měla pocit, že omdlí, protože muž řekl: „Nechcete zajít do sakristie, slečno? Donesu vám sklenici vody.“

Šla za ním. V malé šeré místnosti s rozvěšenými rochetami kůrových zpěváků byl stejný suchý zatuchlý pach jako v sakristii v Portsmouthu a Sally znovu přepadla myšlenka, že ztrácí paměť – že se před ní minulost ustavičně znovu vynořuje jako série fotografických snímků, jenže trochu jinak.

Pan Watkins se po chvilce vrátil se sklenicí vody. Vystrčil hlavu ven, rozhlédl se a pak pečlivě zavřel dveře.

„Co jste vlastně chtěla vědět, slečno?“ zeptal se a podal jí vodu.

„Děkuji. Těžko se to vysvětluje. Chci zjistit něco o panu Parrishovi. Má… má tady v okolí dobrou pověst?“

„Ano, myslím, že by se to tak dalo říct,“ zaváhal pan Watkins. „Svým povinnostem správce farnosti se věnuje svědomitě. Pravidelně se zúčastní bohoslužeb. Štědře přispívá. Na výroční besídku sboru obstaral bednu pomerančů. Umí příjemně hovořit. To je asi tak všechno, co vám o něm můžu povědět, slečno.“

„Má rodinu?“

Stařík chvilku mlčel, jako by si ji chtěl odhadnout, než odpoví. Trpělivě vyčkávala.

„Prý existuje nějaká paní Parrishová,“ řekl nakonec.

„Viděl jste ji někdy?“

„Ne. Můžu vědět, proč se na to vyptáváte, slečno? Nevím, jestli dělám dobře, rozumějte. Líp bych to dokázal posoudit, kdybych věděl, oč vám vlastně jde.“

„Ano. Je to celkem jednoduché. Pan Parrish tvrdí, že je se mnou ženatý, a já vím, že není. Nevím o něm vůbec nic. Jeho sousedé se mnou nechtějí mluvit, tak mě napadlo… napadlo mě, že se třeba něco dozvím tady.“

Přikývl.

„Rozumím. Dalo by se říct, že je to neobvyklá situace. Nevím, jestli by vám pan vikář mohl být něco platný… S panem Parrishem udržuje velmi dobré vztahy. Občas o tom i trochu zažertuje. Říká mu můj perfektní Parrish. Nebo Parrish je parťák, co má páru. Ano, a té besídce, co na ni Parrish koupil pomeranče, říkal Parrishova parádní party. Tomu se smáli celé hodiny. Pan vikář rád vtipkuje. A s panem Parrishem jsou jedna ruka.“

„Tak to mi určitě nepomůže,“ posteskla si Sally. „Natolik už jsem se poučila. Jak dlouho už je tady pan Parrish správcem?“

„Počkejte chvilku. Přistěhoval se sem před dvěma lety odněkud z jižního pobřeží, pokud si dobře vzpomínám, tak ‒“

„Z Portsmouthu.“

„To je ono. A hned zkraje se přišel představit panu vikáři. On se nežinýruje, rozhodně žádné vysedávání v koutku. Myslím, že měl i doporučující dopis, pan vikář mi to řekl. On si totiž nic nedokáže nechat pro sebe. Říkám si…“

Upíral oči na odřený sekretář v rohu. Pak jako by se k něčemu odhodlal.

„Poslyšte, udělám teď něco, co bych dělat neměl,“ řekl. „Udělám to jen proto, že pana Parrishe nemám rád. Neměl bych to říkat, vím, že mou křesťanskou povinností je mít úctu ke každému, ale nemůžu si pomoct. Tomu chlapovi nevěřím.“

Vytáhl kroužek s klíči na řetízku a odemkl sekretář. Prohrábl neurovnanou kupku papírů a podal Sally dopis.

„Je tu hrozný nepořádek,“ poznamenal. „Pan vikář je hodný člověk, má dobré srdce a smysl pro legraci, ale je až moc důvěřivý. A potřeboval by, aby mu tu někdo udržoval pořádek. Ale to víte, já nejsem v postavení, abych mu to mohl říkat.“

Sally se podívala na podpis a sedla si. Byl to dopis od reverenda Beeche. Stálo v něm:

Vážený pane Hardingu!

Mám to potěšení Vám tímto dopisem představit a vřele doporučit pana Arthura Parrishe.

Pět let byl jedním z mých farníků a po celou tu dobu nad jiné vynikal jak svou pravidelnou a zbožnou účastí na všech bohoslužbách, tak svými osobními vlastnostmi.

Jak jsem se dozvěděl, stěhuje se nyní do domku ve Vaší farnosti, a proto bych vás rád ujistil, že v něm naleznete oddaného křesťana i přičinlivého druha.

Věřte mým slovům.

Váš oddaný

Gervase Davidson Beech

Dopis byl datován 14. července 1879 – šest měsíců po zápisu do matriky, už poté, co kostel v Portsmouthu převzal jiný kněz. Zpáteční adresa byla rozmazaně vytištěna na levném papíru. Zněla: U Svatého Anselma, Taverham Walk, Norwich.

Sally poskočilo srdce.

„Mnohokrát vám děkuji,“ řekla. „Ani si neumíte představit, jak mi tohle pomůže… Bývá, já se v takových věcech nevyznám, bývá obvyklé, aby kněz psal takovéhle dopisy?“

„To nevím slečno, já jsem jen kostelník,“ pokrčil stařík rameny. „Jenomže, jak už jsem říkal, pan Harding je velice hovorný a otevřený. Sám od sebe bych se o tom nikdy nedověděl. Ale pan vikář mi o tom vyprávěl a ten dopis mi ukázal. Takže to asi běžné nebývá.“

Přečetla si dopis znovu. Písmo bylo nahuštěné a vyškolené a místy podivně roztřesené, jako by byl pan Beech starý a nemohoucí muž. Ale ať už je to jak chce, má teď adresu a to jí stálo za tu cestu.

„Děkuji, pane Watkinsi,“ řekla ještě jednou a vstala. „Moc jste mi pomohl. Tenhle pan Beech je totiž farář, který zanesl do matriky záznam o mé údajné svatbě s Parrishem, a já se ho marně pokoušela vystopovat.“

Starý kostelník vyhlédl ze dveří sakristie a znovu je zavřel. „Dejte mi svou adresu, slečno,“ požádal. „Jen tak pro případ, že bych se něco doslechl. Nejspíš se to nestane. Pan Parrish je tu náramně oblíbený, to je bez debaty, ty pomeranče a tak, dobré slovo pro každého, štědré příspěvky. Ale znáte to, člověk k někomu důvěru má a k někomu ne.“

Sally zaváhala, jestli mu nemá dát spropitné, ale místo toho se rozhodla vhodit peníze do pokladničky na místní chudé. S adresou pana Beeche v kabelce pak vyrazila domů do Twickenhamu.

A zastihla tam návštěvu.

„Roso! To jsem ráda, že tě zase vidím! Ale nenapadlo mě, že přijedeš tak brzy ‒“

„Přece nebudu sedět doma. Za co mě máš?“

Rosa byla vedle Jima Taylora její nejdávnější přítelkyně. Byla to Frederickova sestra. Když se s nimi oběma Sally seznámila, vydělávala si Rosa k pohoršení svých rodičů na živobytí jako herečka. Ona i Frederick představovali velké zklamání pro svého otce: byl to biskup, a třebaže byl bratr Webstera Garlanda, neměl v sobě nic z jeho uměleckého nadání, smyslu pro humor a velkorysosti. Po mnoha nářcích, modlitbách a naléhání přerušil veškeré styky mezi svými dětmi a sebou i jejich matkou. Teprve když se Rosa provdala za duchovního a opustila jeviště, uvolil se ji znovu uznat za svou dceru. Frederickova smrt ho nepochybně hluboce zasáhla, ale přešel ji mlčky. Sally věděla, že o faktu, že Frederick zplodil dítě, nikdy nepadne ani zmínka, třebaže se dohadovala, že Rosa to matce naznačila.

Rosin manžel, reverend Nicholas Bedwell, byl člověk docela jiného ražení. Podílel se už na prvním Sallyině dobrodružství, během něhož se seznámila s Rosou. V mládí boxoval, byl nebojácný a přátelský, a třebaže ho jako kněze mrzelo, že Sally porodila dítě, které nepocházelo z manželského lože, jako člověk to chápal a jak on, tak Rosa Harriet bezvýhradně milovali. Aby nezavdala důvod k zbytečným pomluvám, vystupovala Sally, kdykoli k nim přijela na návštěvu, jako paní Lockhartová. V opravdovém smyslu slova skutečně vdova byla a ten malý podvůdek, třebaže byl Sally i Rose upřímně proti srsti, jim umožňoval otevřeně se přátelit.

Nicholas Bedwell měl na starosti rušnou farnost v Oxfordu a nemohl se uvolnit, ale Rosa přijela okamžitě a své dvě vlastní děti zanechala v péči chůvy. Teď seděla se Sally v obývacím pokoji (čerstvě zajištěném novými zámky), obě pily čaj a Sally jí vyprávěla všechno od okamžiku, kdy obdržela žádost o rozvod, až po to, jak získala adresu pana Beeche.

„Něco tak absurdního jsem ještě v životě neslyšela,“ prohlásila Rosa. „To mu přece nemůže projít. Co tomu říká tvůj právník? U soudu se tomu všemu přece nanejvýš vysmějí, ne?“

„Přála bych si, aby byl trošku optimističtější,“ vzdychla Sally. „Chce se soustředit na vyvracení všech těch nesmyslů…“ Pleskla rozvodovou žádostí o čajový stolek, u něhož seděly. „Všech těch řečí, že jsem notorik a tak. Podle mě to vůbec není podstatné. Podle mě by se měl soustředit na tu záležitost s fingovaným manželstvím a bušit do té konstrukce tak dlouho, dokud se nerozpadne na kusy. Jenže on pořád jen kličkuje… nevím.“

„Tak si najdi jiného. Jdi za jiným. Pro všechno na světě sežeň si někoho schopného!“

„Ale on schopný určitě je. Určitě se vyzná v zákonech. A když jsem u něho byla posledně, přišel s pár rozumnými nápady…“ Jenže jsem to byla já, kdo jel do Claphamu a sehnal Beechovu adresu, pomyslela si, byla jsem to já, kdo objevil matriku v Portsmouthu. Udělal ten nákladný soukromý detektiv až dodnes vůbec něco?

Rosiny rudé vlasy zářily ve světle krbu. Mračila se.

„Tak si říkám, neměli bychom odvézt Harriet k nám do Cowley?“ nadhodila a měla na mysli jejich domov v Oxfordu. „O ni tu přece jde, ne? Ten chlap chce Harriet. Ty jsi mu ukradená: celý ten rozvod je jen kvůli tomu, aby ji dostal.“

„A aby mu dal právo mít ji u sebe. Vtip je v tom, že pokud je dítě nemanželské, připadá do péče matky. Ale pokud jsou spolu rodiče oddaní, patří do péče otce. Tohle mi vysvětlil ten právník. Takže ano, jde tu jen o ni. Jenže já o ni musím bojovat legálně, Roso. Musím podstoupit tu frašku, musím se o ni soudit, protože jinak ji automaticky přiřknou jemu a já ji ztratím…“ Zčistajasna a ke svému vlastnímu překvapení se rozplakala. Byly v místnosti samy – Harriet chůva právě koupala – a Rosa se okamžitě zvedla, pevně ji objala a Sally se k ní přitiskla tak těsně jako od Frederickovy smrti dosud k nikomu.

„Já prostě nevím proč!“ zanaříkala, když potlačila vzlyky. Seděly vedle sebe na staré pohovce. „Kdybych to věděla, mohla bych… nevím… Nabídnout mu něco jiného, podplatit ho, bojovat s ním jinými zbraněmi, ale právě to, že to celé vůbec nechápu, mě tolik děsí… Je to jako zápasit s duchem, s šílencem nebo něčím takovým… A když ještě navíc zjistím, že si to všechno připravoval dávno dopředu, už v době, kdy Harriet ani ještě nebyla na světě, že mě celou tu dobu někdo sledoval…“

„Prověřila sis všechno?“

„Všechno? Všechno, myslím, že všechno… Kde bych měla ještě hledat?“

„Sommerset House. Víš přece, matrika narození a úmrtí. Tam přece musí být záznam o Harrietině narození, ne?“

Sally se napřímila. „Ano! No jistě! Že mě hned nenapadlo…“ Ale vzápětí se znovu zachmuřila a opět se schoulila s výrazem, jaký u ní Rosa nikdy předtím neviděla, uštvaným a beznadějným.

„Určitě to tam zfalšoval,“ hlesla. „Já to vím. Půjdu se tam podívat, ale vím předem, co najdu.“

„Ne,“ prohlásila Rosa. „Podívám se tam já. Zajdu tam zítra. Poslyš, jestli to všechno připravovali, ještě než se Harriet vůbec narodila, nechtějí ji pro sebe. Chtějí ji jen proto, že právě tím ti nejvíc ublíží.“

Sally se nad tím zamyslela. Byla to pravda, ale pochopit celý záměr tím nebylo o nic lehčí. Bezděčně sklouzla očima ke stěně. Rosa sledovala její pohled a uviděla díru po kulce z minulé noci. Povytáhla obočí.

„Ano,“ přisvědčila Sally. „Mám novou pistoli. Říkala jsem si, že…“

„A já si myslela, že pistolí máš už jednou provždycky dost,“ řekla opatrně Rosa. „Po té první záležitosti.“

Myslela tím situaci, kdy Sally vystřelila na Ah Linga, čínsko-holandského piráta. Rosa byla tenkrát nablízku a dorazila jen o vlásek později, než aby tomu stačila zabránit. Sally tehdy zbraň zahodila a doufala, že už se nikdy žádné ani nedotkne.

„Ale tohle je… Připadám si bezpečnější. Ne, to taky není pravda. Mám vztek, Roso. Se zbraní bych mohla… Ano, já vím. Je to špatné, ano, vím to. Ale kdybych mohla zachránit Harriet jen tím, že bych toho chlapa odstřelila, vůbec bych se nerozmýšlela. S chutí bych zmáčkla kohoutek. A jediné, co mě v téhle chvíli drží nad vodou, je pomyšlení, že bych tu možnost měla. Jsem snad kvůli tomu nějaká bestie? Je to nemorální? Nelidské? Neženské? Mně je to jedno. Já se nemíním vzdát. Nebudu tu zbaběle sedět a čekat, až se to stane. Budu bojovat právní cestou, dokud to půjde, a pak, když bude potřeba…“

Seděla s pěstmi sevřenými v klíně. Rosa se na ni dívala a pak položila ruku na její.

„Ale zase jsem o krok dál,“ řekla Sally. „Mám adresu pana Beeche…“

„A já dojdu vyhledat Harrietin rodný list.“

„A taky je tu ten člověk, nějaký Lee odněkud ze Spitalfields. Ten s tím má něco společného. Pojď, dáme Harriet spát a pak mi pomůžeš napsat dopis pro pana Beeche. Myslíš, že Nick ví, jak hledat záhadně zmizelé faráře?“

Druhý den zašla Rosa do Sommerset House a vrátila se celá zmatená, protože zaplatila penny za kopii rodného listu Harriet Rosy Parrishové, narozené podle záznamů 30. září 1879 na Telegraph Road v Claphamu. Otec se jmenoval Arthur James Parrish, matka Veronika Beatrice Parrishová, rozená Lockhartová. O Harriet Rose Lockhartové narozené tentýž den v domě V Sadu, Twickenham, tam žádný záznam neexistoval.

„Začínám chápat, jak to myslíš,“ řekla. „Je to lež a podvod, ale ta práce, jakou si s tím musel dát… Ale my je dostaneme. Na něco ještě přijdeme.“

Nezmínila se, i když to Sally ani připomínat nemusela, o tom, jaká je škoda, že Sally nenechala Harriet pokřtít, protože v tom případě by teď měla v ruce doklad, který by mohl podpořit její verzi případu. Ale na to už bylo pozdě.

Rosa se zdržela V Sadu dva dny. Byla to divná doba: kdesi nad Sallyinou hlavou se schylovalo k bouři, o níž věděla, že co nevidět vypukne, ale Rosina energie a zdravý rozum jí nedovolovaly uvěřit, že by jí mohla ublížit. A přesto věděla, že k tomu dojde. Sally připadalo, že žije napůl v jednom a napůl v jiném světě a neví, kam vlastně patří.

V den, kdy Rosa odjela, přišel další právnický dokument. Sotva ho Sally otevřela, uháněla na Middle Temple Lane.

„To je soudní příkaz,“ ulekl se právník. „Ach, můj bože. To nám ještě scházelo. Co jste to prováděla, slečno Lockhartová?“

„Soudní příkaz – co to znamená?“

„Je to nařízení, kterým vám soud přikazuje, abyste se zdržela – ach, bože, bože, bože – vy jste se vypravila do domu pana Parrishe?“

„Ano.“

„A obtěžovala jste – v každém případě jste, jak se zdá, rozrušila jeho sousedku.“

„Cože? Mluvila jsem s ní sotva minutu. Pokud někdo někoho rozrušil, tak ona mě. Co má pro všechno na světě znamenat ten soudní příkaz? Znamená to snad proboha, že se nesmím chodit nikoho vyptávat?“

„Přesně tak. To bylo velmi neuvážené, slečno Lockhartová. Staví nás to do velmi obtížné pozice vzhledem k ‒“

„Začal už se někoho vyptávat ten váš soukromý detektiv?“

„Ne, zatím ne.“

„A proč ne, pro boha živého? Vždyť už nám nezbývá skoro žádný čas!“

„Slečno Lockhartová, musím vás požádat, abyste na mne tímto způsobem nezvyšovala hlas. Uvědomuji si, že ženy jsou svým založením vznětlivější než muži, ale o vás jsem se domníval, že se umíte lépe ovládat. Soukromého detektiva jsem dosud nenajal.“ Sally pevně stiskla zaťaté pěsti, aby se donutila zachovat klid. „Ale, pane Adcocku, hovořili jsme o tom už před třemi dny. Prosím vás – proč jste toho detektiva ještě nenajal?“

„Měl jsem pro to dobrý důvod. Chci mít jistotu, že zvolíme toho nejlepšího. Ověřoval jsem si doporučení – chtěla byste si prohlédnout všechna dobrozdání, která jsem prošel? Slečno Lockhartová, nesmíte ztrácet důvěru ke svému právníkovi. Plně chápu úzkost, kterou jistě cítíte, ale nijak nám neprospěje, když vyústí ve zbytečné rozčilení. A už vůbec nám neprospěje, když budete podnikat kroky jako ty, které jste už podnikla, a zahájíte pátrání na vlastní pěst. Pomyslela jste na to, jak jste ztížila práci detektivovi, kterého tím pověříme? Bude muset čelit nepříznivému dojmu, který jste vyvolala, ještě než se svou prací započal. A ostatně, když se teď znovu dívám na ten soudní příkaz, je sporné, zda podobné šetření vůbec můžeme vést. Leda snad jen velmi taktní a okrajové… A navíc s tolika bezpečnostními opatřeními, že… Slečno Lockhartová, obávám se, že jste do značné míry poškodila naše zájmy. Protistrana bude nevyhnutelně argumentovat tím, že –“

Sally vstala.

„Pokouším se pochopit,“ řekla, „věřte mi, pane Adcocku, že se opravdu pokouším pochopit, jak je možné, že by naprosto cizí člověk mohl připravit nevinnou ženu o její vlastní dítě, a když ta žena začne klást otázky, hrozí jí soudní sankce. Co je to za zákony, když vám přitíží pouhá snaha zjistit, proč se vůbec někdo zaměřil právě na vás? Umíte si představit, jaký je to pocit?“

Rozpřáhl ruce. Chtěl vyhlížet moudře a tolerantně, ale vypadal jen slabošsky a pošetile. Sally odvrátila pohled a zamířila ke dveřím.

„Když už se k jeho domu víckrát nepřiblížím, žádná žaloba mi v tomto směru nehrozí?“ zeptala se s rukou na klice.

„Formulace je dost všeobecná… Pokud to mohu posoudit, ano, k jeho domu a těm sousedům, které jste – ehm – navštívila, a dalším místům, kde by vaše přítomnost mohla pravděpodobně vzbudil nelibost… Bylo by možné vznést námitku, že i tohle je příliš všeobecné. Myslím, že by bylo namístě ji vznést. Pokud si přejete, mohu ‒“

„Ne. Neztrácejte čas. Domluvil jste mi už schůzku s panem Colemanem? Tím advokátem?“

„Á, tady jsme měli štěstí. Pan Coleman souhlasí se schůzkou sedmnáctého v půl šesté navečer.“

„To je den před…“

„Přesně tak, den před soudním přelíčením. Musel jsem panu radovi Colemanovi vaše hledisko zformulovat dosti důrazně. Zastává názor, že setkání s vámi je v zásadě zbytečné, ale laskavě se uvolil vašemu přání vyhovět.“

Tak aspoň něco, pomyslela si Sally. Začínala už být myšlenkou na soud posedlá. Ten případ jí pohlcoval myšlenky do té míry, že se nedokázala soustředit na cokoli jiného déle než na pár minut. Donekonečna si přemílala v hlavě slova pana Adcocka a jako zlatokop hledající zrnka zlata se v nich pokoušela najít něco, k čemu by mohla upnout svou naději. Snažila se netrápit se jeho pomalostí, ale vidět v ní jeho cit pro zákony a právnickou prozíravost.

Ale dlouho jí to nevydrželo. V nitru zuřila. Jak je vůbec možné tak bezcharakterně překrucovat zákony? Zamyslí se vůbec někdy právníci, kteří sestavují žaloby a soudní příkazy a připravují soudní líčení, nad tím, co vlastně dělají? Je možné všechnu vznešenost a slávu anglického zákonodárství tak snadno zneužít k tak očividné nespravedlnosti?

Netroufala si připustit, že ano. Stále tomu ještě nevěřila, stále ještě doufala, že soud smete celý případ ze stolu, a část její mysli stále ještě odmítala uznat, že se nejedná jen o zlý sen. Z hlediska predátora to bylo ideální duševní rozpoložení oběti.

Pan Parrish měl naproti tomu se svým právníkem rozhovor vysoce uspokojivý.

„Najali Colemana,“ informoval ho pan Gurney.

„Je dobrý?“

„Ze všech nejlepší.“

„A koho máme my? Ne toho nejlepšího? A jestli ne, tak proč?“

„Nepotřebujeme toho nejlepšího. Máme Sandersona. Na tak neprůstřelný případ, jako je náš, stačí druhý nejlepší. Coleman nemá šanci, ani kdyby mluvil jako Demosthenes s Ciceronem dohromady.“

O těch pánech pan Parrish něco slyšel, ale už dávno. Zavrčel. „Doufám, že víte, co děláte.“

„Coleman to ví taky. Odvede zatraceně dobrou práci. Už se těším, až si poslechnu jeho argumenty. Ale nevyhraje a ví to. A já vím, že to ví, protože znám jeho tajemníka.“

„Tak dobře,“ přikývl Parrish. „A co ta druhá záležitost? Ta finanční stránka?“

„Ta, jak víte, závisí na tom, jestli bude rozsudek takový, jaký má být. A to bude. Majetek vaší ženy je z právního hlediska váš: zvláštního rozhodnutí není zapotřebí. Zákon je v tomto směru jasný.“

„Takže všechen její majetek patří mně?“

„Takhle bych to neformuloval,“ mírnil ho pan Gurney, jehož svědomí se sice v průběhu let už valnou měrou vypařilo, ale přesto po sobě zanechalo malou loužičku úzkostlivosti. „Vyjádřil bych to raději tak, že váš majetek, s nímž vaše manželka neoprávněně nakládala v rozporu s vaším přáním, přejde přirozeně a náležitě zpět pod vaši kontrolu.“

„Říkejte si to, jak chcete,“ mávl rukou pan Parrish. „Je to prašť jako uhoď. Stručně řečeno, v momentě, kdy soud rozhodne v můj prospěch, přiklepne mi tím nejen to dítě, Bůh mu požehnej, ale i kontrolu nad penězi a majetkem mé ženy. Je to tak?“

„Přesně tak,“ přisvědčil právník.

„A nejsou v tom žádné háčky? Zádrhele na poslední chvíli? Poslal jsi ten soudní příkaz?“

„Musela ho dostat dnes ráno.“

„Paráda,“ zaradoval se pan Parrish. „Víte, pane Gurney, na co se těším ještě víc, než na to, že dostanu zpátky své peníze?“

Pan Gurney vydal neurčitý zvuk naznačující zdvořilou zvědavost.

„Na svou malou holčičku,“ rozněžnil se pan Parrish. „Nechal bych její matce všechny ty prachy, namouduši, jen abych už měl zase na rameni tu její zlatovlasou hlavičku. Máte děti, pane Gurney?“

Právník měl dva syny v Etonu, oba hloupé, oba líné a oba až hrůza náročné. Při představě jejich zlatovlasých hlaviček na rameni se mu dělalo nanic. Vydal další neurčité zamručení.

„Ale přesto,“ uzavřel pan Parrish a zvedl se, „abych byl spravedlivý sám k sobě, nemůžu finanční stránku věci přehlížet. Uklidňuje mě pomyšlení, že moje malá holčička nebude mít nouzi.“

A s těmi slovy odešel. Pan Gurney by byl nad svým klientem žasl, pokud by byl býval ještě úžasu schopen: ale ta trocha představivosti, soucitu a lidské účasti, kterou dostal do vínku, odplynula už před léty zároveň s jeho svědomím. Odložil papíry pana Parrishe a vrátil se k nekomplikované, hladké záležitosti soudního vystěhování jisté vdovy z nájemního bytu.

Cestou z Middle Temple Lane si Sally uvědomila, že panu Adcockovi zapomněla říct o vloupání, muži v Harrietině pokoji a zmizení hadrového medvídka.

Zastavila se u Gate House, kde ulice ústila na Fleet Street. Má se vrátit a povědět mu o tom? Při pomyšlení na jeho případnou reakci se rozhodla, že to neudělá. Nejspíš existuje zákon, který zakazuje něco namítat, pokud vás někdo vykrade: bylo od ní hodně nemoudré, že šla na policii, protože tím se sama ocejchovala jako agitátor a buřič a ovlivnila soud ve svůj neprospěch. Musí se teď připravit na další soudní příkazy, které jí zakážou se o celé věci vůbec zmiňovat: musí odstranit nové zámky a vyměnit je zpátky za staré, aby nepůsobila lupičům zbytečné potíže…

Ani se svým představám nedokázala zasmát. Nezasmála se už celé dny, taktak že se tu a tam usmála. Nevěděla a Rosa jí to nechtěla říkat, že je bledší než kdy předtím a pod očima má tmavé kruhy. Věděla, že nejí: prostě neměla chuť. Špatně spala, sebeslabší zvuk ji probudil a pak už nedokázala znovu usnout, a když se spánek přece jen dostavil, přinášel jí znepokojivé sny. Minulou noc se jí zdálo, že nechala Harriet čekat na lavičce v parku, odešla se poradit s právníkem, zapomněla ji tam a vzpomněla si na ni až doma: takže ji nezbylo než v panice běžet zpátky a lavička byla samozřejmě prázdná. Probudila se s provinilým pláčem, odešla ke své spící dcerušce, lehla si k ní, pevně ji objala a šeptala jí, že ji nikdy neopustí, nikdy ji nenechá samotnou, dokud dovnitř nezačalo pronikat studené šedavé světlo svítání a nepřipomnělo jí, že je zase o den blíž soudnímu přelíčení.

Bylo to jako čekání na popravu.

A tak nebyla zrovna ve vstřícné náladě, když ji, jak zahýbala na Fleet Street, zatahala za rukáv neznámá ruka.

Ohlédla se v domnění, že uvidí žebráka, a automaticky sahala po peněžence, aby vyhledala minci a co nejrychleji se ho zbavila. Ale postava, kterou spatřila, zjevně žebrák nebyl.

Byl to mladík s čepicí staženou do očí, modrým puntíkovaným šátkem na krku a širokým páskem posázeným mosaznými cvočky, přidržujícím manšestrové kalhoty. To, co z jeho tváře zahlédla, ji dvakrát nepovzbudilo, protože tu Billovy životní zkušenosti poznamenaly výrazem zarputilé hrozby.

S překvapením tohle všechno zaregistrovala a pak sklouzla pohledem na ruku s drsnými klouby, spočívající na jejím rukávu.

„Slečna Lockhartová?“ oslovil ji mladík a ohromil ji tak ještě víc. „Poslyšte. Já vím, kdo jste. Jeden chlápek by chtěl ‒“

Jeho tichý chraplavý šepot a jeho výhružné vzezření na ni byly trochu moc. Vytrhla mu svou ruku, popadla za ho loket, k jeho úžasu ho odtáhla do kouta Gate House a přistrčila ho ke zdi. Strach jí dodal síly a její manévr byl tak nečekaný, že se Bill vůbec nebránil a na chvíli ho to vyvedlo z rovnováhy – ale než si uvědomil, co se děje, bolestivě se mu do žeber zarylo cosi tvrdého. Podíval se a uviděl matný niklový lesk pistole.

Stála tak, že ho clonila tělem před zraky kolemjdoucích. Věděla, co dělá: Bill ucítil, jak se mu na hlavě ježí vlasy a všiml si, že kohoutek je natažený. Stačilo stisknout spoušť a bude s ním konec. Její ruka byla pevná jako skála a z jejího výrazu bylo znát, že by to udělala s chutí.

„Vyřiď mu,“ zasyčela, „že pokud mi poskytne sebemenší záminku, vpálím do něj kulku. A to platí pro každého, koho za mnou bude posílat se vzkazy. A taky pro každého, kdo se znovu vloupá do mého domu. Drž se ode mě co nejdál, rozumíš? Nech mě na pokoji!“

Mluvila tiše a naléhavě a chladná nenávist v jejích očích – krásných hnědých očích, jaké by člověk u někoho tak světlovlasého nečekal – mu vzala řeč. Takhle se dámy nechovaly. Dámy u sebe nenosily pistole, nedávaly na sobě znát vztek. A tak stál nehybně a mlčky a tiskl se ke zdi Gate House, když mu pistole mizela z očí, jak odcházela a ztrácela se v rušném davu, který ji nakonec pohltil.

„Byla jak tygřice, pane Goldbergu,“ vyprávěl později. „Nechtěla nic slyšet. Bez mrknutí by mě byla odpráskla.“

Bylo to později téhož večera a seděli spolu v nelákavé hospodě poblíž Covent Garden. Goldberg v klobouku se širokou klopenou střechou a černém plášti kouřil doutník, který si vysloužil uznalý pohled i od otrlých nádeníků u vedlejšího stolu.

„Tak se nedá nic dělat,“ řekl. „Co to říkala o vloupání?“

Bill zopakoval všechno, co si stačil zapamatovat.

„Někdo se k ní vloupá do domu a ona si myslí, že to byl Parrish,“ vzdychl Goldberg. „Oslovíš ji na ulici a hned za tím vidí Parrishe. Asi se není čemu divit. Ale je to škoda. Musíme si vyčíhat vhodnou chvilku.“

„Víte, kde bydlí, pane Goldbergu? Mohli bysme třeba ten dům hlídat.“

„Ne, sakra, do toho se pouštět nebudu. Nedávno jsem pod vymyšlenou záminkou navštívil Parrishova právníka, a když se ke mně jeho tajemník otočil zády, sebral jsem mu ze stolu pár lejster. Tím jsem narazil na její případ. Nevím, Bille, nějak to smrdí. Je v tom nějaká lumpárna. Čím víc toho Parrishe poznávám, tím je mi odpornější. Dnes nám to zkrátka nevyšlo. Příště to musíme zkusit jinak.“

Dům u kanálu

Ten víkend vzal Goldberg Billa do Amsterodamu.

Měl tam promluvit na kongresu socialistických stran Holandska a Belgie a očekávalo se, že jeho řeč vyvolá rozruch. Bill ještě v životě nebyl nikde mimo Londýn, a přestože se snažil vyhlížet co nejvyrovnaněji a nejklidněji, držel se Goldberga jako klíště. Neuměl samozřejmě ani německy, řeč, kterou Goldberg mluvil nejčastěji. Goldberg ho představil jako svého osobního strážce, přítele z Londýna, a Bill si se všemi zdvořile potřásal rukou, popíjel z velkých sklenic světlé holandské pivo a pozoroval. Udělalo na něj velký dojem, jak si všichni ti lidé Goldberga váží. Kamkoli přišli, ať už to byl soukromý dům, kavárna nebo přednáškový sál, všude Goldberga poznávali a zdravili, všude se kolem něho shlukovali obdivovatelé nejrůznějšího druhu: starší pánové, kteří vyhlíželi jako vědci, rozložití Rusové s hrozivými plnovousy, prostí dělníci i odboráři a v neposlední řadě mladé ženy. Goldberg se mezi nimi pohyboval jako král, který se vrátil z exilu: viseli mu na rtech, kupovali mu pití, dávali mu doutníky, vstávali a tleskali, když vstoupil do místnosti, napjatě naslouchali, když mluvil svým zřetelným, drsným, posměvačným hlasem. Bill se neubránil vzrůstajícímu obdivu, když viděl, jak s jeho přítelem a ochráncem všichni jednají jako s významnou osobností.

Protože neuměl číst, nevěděl, že Goldbergovy články už nějaký čas vycházejí ve všech radikálních novinách po celé západní Evropě, a protože nerozuměl politice, nemohl vědět, že Goldberg představuje pro lidi reálnou možnost posunout socialistické názory do hlavního proudu diskusí a vytáhnout je z mělkých stojatých vod nesvárů, kde se ocitly po rozpadu Mezinárodního dělnického sdružení v roce 1872.

Kongresu se vedle účastníků z Holandska a Belgie zúčastnili delegáti z Německa, Francie, Británie, Ruska a Dánska. Billa nejdřív těšilo všechny je pozorovat a snažit se uhodnout, jakou řečí mluví, i když z toho, co říkali, nerozuměl ani slovu. Chodil s Goldbergem, kamkoli se hnul, držel se mu nablízku a sledoval ho věrně jako pes a stejně málo jako pes chápal, co jeho pán říká nebo dělá. Druhý den však zaslechl, jak kdosi mluví jidiš, a – zase jako pes – nastražil uši a zpozorněl.

Seděli v přeplněné hospůdce nedaleko doků: sál byl plný kouře a slaného pachu nakládaných sleďů: Goldberg právě probíral nějakou teoretickou otázku se skupinkou účastníků z Berlína a Bill je automaticky pozoroval a všímal si především, jak jistá mladá žena debatu ustavičně přerušuje pohrdavými poznámkami a jak na její výpady reaguje Goldberg. Odpovídal jí se stejným břitkým humorem jako mužům a o nic méně uštěpačně, třebaže párkrát zrudla zlostí. Byla to přísná tmavovláska hrdého vzezření, s krásnýma velkýma, hněvivýma očima. Bill usoudil, že bude nejspíš Židovka. Uvažoval, jak by mu asi bylo, kdyby se na něj taková dívka dívala se stejně vášnivou prudkostí jako teď na Goldberga, a právě v té chvíli za sebou uslyšel jidiš.

Otočil se a střetl se s pohledem mluvčího. Bylo mu něco přes dvacet, seděl u stolu s dvěma dalšími mladíky a popíjel šnaps. Měl zachmuřenou tvář s vysedlými lícními kostmi, hustou kštici černých vlasů a úzkou černou bradku. Očividně věděl o Billově spojení s Goldbergem, protože mu pokynul jako známému a pozvedl sklenici, jako by ho zval k přípitku. Bill pohlédl na Goldberga, ale ten neměl čas si ho všímat, zvedl se tedy a váhavě přešel k mladíkovu stolu.

„Avram Cohn,“ představil se mladík a podal mu ruku.

„Bill Goodwin,“ řekl Bill a stiskl mu ji.

Cohn řekl něco v jidiš. Bill upadl do rozpaků.

„Jenom anglicky,“ poprosil. „Jidiš moc neumím.“

„Tak anglicky, proč ne,“ souhlasil Cohn. „Pojď, posaď se a dej si s námi šnaps.“

Bill polichocen jeho pozorností usedl. Cohn mu představil své dva druhy: zrzka jménem Meyer a fanaticky vyhlížejícího mládence jménem Giuliani, který si ustavičně něco okusoval: nehty, rty, vousy.

„Takže vy jste z Anglie,“ zahájil hovor Cohn.

„Jo, z Londýna,“ přikývl Bill a chopil se skleničky s ledově chladným nápojem, který mu Cohn nalil. Napodobil Meyera a obrátil do sebe skleničku naráz jako on. Zalapal po dechu a oči mu zalily slzy.

„Jste společník slavného Goldberga?“ vyzvídal Cohn a nalil mu další skleničku.

„No… dalo by se říct, že pro něj občas dělám.“

„A o jakou práci jde?“

Bill váhal, jestli mu může povědět o panu Tubbsovi. Jestli jsou to socialisti, bude s nimi nejspíš všechno v pořádku. A jsou to Židi, tak by souhlasili s věnováním všech těch peněz židovskému útulku. Obrátil do sebe druhou skleničku (tentokrát to už nebylo tak strašné, i když nápoji stále ještě nepřišel na chuť) a rozhlédl se kolem. Goldberg se hlasitě hádal s dívkou a nikdo další nebyl tak blízko, aby ho mohl slyšet.

„Naposledy jsem pro něj,“ rozpovídal se, „vybíral daně. V Londýně je jeden chlap, jmenuje se Parrish. Vydělává prachy na Židech, ve svejch dílnách, a vedle toho má půl tuctu dalších podniků – heren, barů s holkama, míst, kam choděj ty nóbl frajeři, pracháči. Tak jsme si řekli, že mu něco z těch zisků seberem. Pan Goldberg tomu říká lidová daň. Jednou o něm chce napsat, aby všichni věděli, co je zač, ale já onehdy sebral jednomu z jeho chlápků tři stovky babek. Prostě jsem ho picnul.“

„Picnul?“ nechápal Cohn. Všichni tři pozorně naslouchali, udělalo to na ně dojem, pomyslel si Bill.

„No… praštil jsem ho. Sebral mu prachy. Dali jsme je židovskýmu útulku.“

„Aha…“ řekl Cohn. Všichni se tvářili zaujatě a uctivě.

Muž jménem Meyer prohodil: „Nejste proti násilí, co? To je dobře. V tom je síla.“

„Když jde o dobrou věc,“ upřesnil Bill.

„Samozřejmě,“ přitakal Meyer. „Tak jsem to taky myslel. A mají na to ostatní přátelé v Londýně stejný názor jako ty?“

„No, některý,“ zaváhal Bill. „Ano. Feniáni. Irové. Pár jich znám. V Lambethu, tam, co bydlím.“

„Feniáni?“ podivil se Giuliani.

Cohn něco rychle vychrlil v jidiš. Giuliani s pohledem upřeným na Billa přikývl. Pak se Cohn zeptal:

„Ty znáš nějaké feniány?“

„Některý jsou mý kamarádi. Vědí, že je neprásknu. Znám spoustu Irů, už odjakživa.“

„A co si o tvých feniánských kamarádech myslí pan Goldberg?“

„No… o tom jsem s ním vlastně ještě nemluvil. Má svoje vlastní názory, to je jasný. Chci říct, že si ho vážím.“

„Pochopitelně,“ souhlasil Cohn. „To my všichni. Ale přesto nemusí o všem vědět, ne? To je zajímavé, co říkáš o těch Irech. Rád bych nějaké z nich poznal.“

„Můžu tě s nima seznámit,“ navrhl Bill.

„Šlo by to? No, výborně. A ještě jednu věc…“

Znovu Billovi nalil. Bill to sledoval a byl v pokušení odmítnout, ale ostýchal se. Opřel si loket o stůl a naklonil se blíž, aby lépe slyšel, jak začal Cohn potichu, jako mezi svými, hovořit o politické úloze násilí. Meyer k tomu občas něco prohodil, Giuliani si okusoval nehty. Bill upíjel šnaps, bezmyšlenkovitě, jak byl zvyklý pít. Cohnův hlas mluvil dál. Před Billem jako by se otevíral nový svět, jako by pronikal do tajů naprosto neznámého jazyka, aniž by se ho musel pracně učit. Teoretická zdůvodnění… Že to má hlubší význam… Násilí může být čisté a ušlechtilé… A pochytil nové slovo: terorismus. Terorista. To slovo ho rozechvělo čímsi, co by byl mohl těžko definovat jinak než jako vzrušení. Cohn mluvil dál, o nacionalismu, o svobodě, komunismu, anarchismu a dynamitu.

Když vyšli z hospody, uvědomil si Bill náhle, že je sám s Goldbergem. Nevěděl přesně, jak k tomu došlo, a nevěděl přesně, kde vlastně jsou, prostě byl najednou sám a cítil se trapně a zdrojem jeho rozpaků byl právě Goldberg.

„Co jsi vykládal těm všivákům v hospodě?“ vyjel na něj Goldberg.

„Cože?“

Bill zamžikal. Cítil se při těch slovech, jako by ho někdo udeřil. Pokusil se vyjasnit si hlavu.

„Říkali mi… Vyptávali se… Na Iry a vůbec všechno. Na feniány. Dynamit a tak…“

Goldberg měl v očích zuřivost. Bill, který se jakživ ničeho nezalekl, náhle zjistil, že se třese strachy.

„A dál?“ vyptával se Goldberg.

„Povídali… Mluvili o něčem, nevím, o terorismu ‒“

Bez sebemenšího varování se zčistajasna ocitl přimáčknutý na zeď s nohama ve vzduchu. Goldberg ho tam jednou rukou přidržoval a druhou, sevřenou v obrovitou pěst mu držel pod bradou. Bill věděl, že je silák, že má ramena jako nádeník, ale taková rychlost a prudkost – nezbýval mu dech na to, aby se bránil, i kdyby –

„Tyhle řeči jsou jed,“ zahřměl Goldberg. „Lidé jako tamti jsou traviči. Jsou to příživníci, paraziti, pijavice. Nemají nic společného s námi, nic společného s pokrokem, nic společného s tím, čeho chceme dosáhnout. Víš, co dokážou bomby? Viděl jsi někdy nějakou vybuchnout? Viděl jsi nevinné děti roztrhané na kusy? Já ano. Bojovat? To se ví, že budeme bojovat, když budeme muset. Ale budeme bojovat se zlem a ne s těmi, kdo za nic nemůžou. A dokážeme to rozlišit. Kdežto tamti nechtějí nic než zabíjet, zabíjet kohokoli, zabíjet pro zabíjení, šířit paniku, prolévat krev, ničit. Jak by tohle k čertu mohlo zlepšit svět? Používej svůj hlas. Používej svůj mozek. Používej slova. Mluv s lidmi. Přesvědčuj je. Organizuj. To jediné k něčemu vede. V tom spočívá rozum, odvaha i slušnost. Jestli tě ještě někdy uvidím s těmi zbabělými darebáky, Bůh je mi svědek, že s tebou skoncuju. Mysli. Dívej se kolem sebe. Porovnávej. Naslouchej. Uvažuj. Kteří lidé jsou dobří? Kteří zlí? Používej mozek!“

Nikdo předtím s Billem takhle ještě nemluvil. Zmocnila se ho hrůza, ani ne tak z Goldbergovy fyzické síly, jako z té výzvy. Ale nebyl to ochromující, nepříjemný strach: bylo v něm i jakési vzrušení. A hrdost. Goldberg si o něm myslí, že za něco stojí.

Nevěděl přesně, jak se s Goldbergem dostal až do sálu, kde měl odpoledne promluvit. Vybavoval si, že kdesi jedli nakládané sledě, vybavoval si, jak do sebe lil jeden hrnek horké kávy za druhým, vybavoval si chůzi úzkými uličkami, po nábřežíčkách, přes mosty, kolem nákladních člunů, u nichž štěkali psi a muži s dýmkami tam vykládali uhlí, žoky tabáku a sůl. Vybavoval si přetopený zakouřený sál, zaplněná sedadla, vzrušenou atmosféru a napjaté ticho, když Goldberg začal mluvit. Bill stál vklíněný do rohu vzadu v sále, neměl si ani kam sednout, a třebaže se mu ustavičně zavíraly oči, pokaždé, když mu hlava poklesla, sebou škubl a znovu se probral.

Goldberg mluvil německy. Jeho zřetelný, trochu drsný, ale výrazný hlas, jeho vzrušené oči a usměvavé rty, jeho neuspořádané poznámky, to, jak se postupně vzdaloval od řečnického pultu až nakonec stál přímo proti posluchačům, na poznámky zapomněl, mluvil spatra, a jeho řeč zněla skoro jako zpěv – Bill cítil, jak si ho ten hlas a celá řečníkova osobnost podmaňují, i když obsah slov mu zůstával utajen. V tom muži byla vášeň, vtip, odvaha i vize: bylo v něm pohrdání, výsměch a hněv. Byla v něm myšlenková síla. Byla v něm naděje. Billa to nadobro strhlo. Dupal, aplaudoval a křičel s ostatními a na Avrama Cohna, Meyera, Giulianiho i feniány a terorismus dočista zapomněl.

Ucítil, jak mu kdosi třese ramenem a vzbudil se. Hlava ho příšerně bolela, v ústech měl odpornou pachuť a připadalo mu, že bude zvracet: jsou snad už znovu na moři?

Ale Goldberg něco říkal. Bill se pracně napřímil a poslouchal.

„Cadik – teď je tady. V Amsterodamu. Seber se chlapče, půjdeme slídit. Bolí tě hlava? Dobře ti tak. Příště se drž piva. A teď si vezmi kabát – venku je pořádná zima.“

Bill vůbec nevěděl, kde vlastně jsou. Ve světle petrolejky viděl úzkou malou místnost s železnými kamínky a kulatými okénky. Pak si vzpomněl: jsou na nákladním člunu. Jeden z lodníků je má někam zavézt – snad do doků? To už zapomněl. Nevadí. Goldberg chce, aby šel s ním, a mají najít Cadika.

S námahou vstal a nasoukal si paže do rukávů pláště.

„Co uděláme s tím… Cadikem… Chcete ho chytit? Co vlastně budeme dělat?“

Goldberg napjatě vyhlížel okénkem. Bill toho moc neviděl: venku byla tma a nezdálo se mu, že se člun pohybuje, ale pak se za okénkem v mlze přesunulo osvětlené okno a Billovi se zatočila hlava. Znovu si sedl na kavalec.

„Jak jsem říkal, budeme ho sledovat,“ řekl Goldberg. „Uvidíme, jestli se nám podaří zjistit, kdo to vlastně je a co má za lubem. Jen si ho prohlédneme.“

Bill si nadzvedl límec kabátu a kolem krku si uvázal modrobílý šátek. Pak si uvědomil, že je v kabině ještě třetí muž. Ležel na horním lůžku palandy a rukou opřenou o loket si podpíral hlavu.

„Jeho kočár vyložili už dnes odpoledne z jednoho nákladního člunu, co přijel po Rýně,“ řekl tiše. „Prý snad přijel z Kolína. Teď plujeme po Herengrachtu, abychom zjistili, jestli je v tom domě, kde myslíme, že nejspíš bude.“

„A co pak?“ ptal se Bill. „Chcete ho oddělat, nebo co?“

Goldberg se rozhlédl. „Chceme jen zjistit, jak se věci mají, Bille. Nic víc.“

„Víš, co je to dybuk?“ zeptal se druhý muž.

„Dybuk? Co to má být?“ podivil se Bill.

„Zlý duch. Démon. Totiž ten chlap má dybuka jako svého osobního sluhu. Obvykle se tihle démoni zmocní lidí – vstoupí do jejich těla. Tenhle žije venku. Lidi ho viděli. Možná ho za chvilku uvidíš sám, když se budeš dobře dívat.“

Bill nevěděl, jestli se tomu má vysmát. Goldberg se obrátil zpátky k okénku a muž na palandě se na něj nezúčastněně díval.

Člun lehce drncl o břeh kanálu. Bill zaslechl zvenčí hlas utišující koně a tiché odfrkávání, jak kůň pohazoval hlavou.

„Jdeme,“ vybídl ho Goldberg. Potřásl si rukou s mužem na palandě a řekl mu něco německy. Bill muži pokynul a následoval Goldberga po malém žebříku na palubu.

Okamžitě ho zahalila studená mlha. Byla naprostá tma. Rozdíl mezi vodou a vzduchem se stíral: těch pár světel, která Bill zahlédl – několik žlutavých oken, slabá zář z přídě člunu – se mihotalo v rozmazaných kruzích dusivé vlhkosti. Překročil skulinu mezi dehtem natřenou palubou a kamenným nábřežím, zaslechl, jak Goldberg říká pár slov vozkovi, a přitáhl si kabát těsněji k tělu, když se mu chlad zakousl do plic.

Člunař mlaskl jazykem, kůň znovu zabral a napjal vlečné lano. Člun se znovu těžce pohnul kupředu. Goldberg poklepal Billlvi na rameno, pokynul mu a Bill ho následoval temným průchodem mezi dvěma velkými budovami, jež v mlhavém přítmí vyhlížely jako cosi mezi skladišti a zámky. Ve druhém patře jedné z budov se svítilo, druhá byla temná.

Na druhé straně vyšli do úzké uličky sousedící s dalším kanálem. Podél vody se táhlo stromořadí a naproti, na druhé straně uličky stály další vysoké elegantní cihlové domy. Všude bylo ticho, až na ustavičný kapot vody.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Bill.

„Půlnoc pryč. Ještě ses nevyspal z toho šnapsu? Panebože, poslouchej. Že by to byl on?“

Bill nastražil uši a pak uslyšel klapot kopyt a drnčení železných kol. Goldberg se rozplynul v temnotě za kmenem nejbližšího stromu a Bill vklouzl zpátky do uličky. Zůstal stát přitisknutý k vlhkým cihlám, zatímco se klapot kopyt přiblížil a kočár zastavil.

Goldberga Bill vůbec neviděl, přestože věděl, že musí být sotva pár yardů od něj. Sáhl do kapsy a vytáhl svůj úlomek zrcátka.

Uviděl v něm, ve světle, které se nyní linulo z domu, trochu přízračný odraz velkého černého kočáru s vozkou na kozlíku a dvěma lokaji v livreji, kteří se u dveří kočáru hmoždili s jakýmsi zařízením. Zpod kočáru vysunuli železnou plošinu a nyní upravovali její výšku. Když s tím byli hotovi, jeden z nich položil na schody vedoucí k domu dřevěnou rampu a druhý odjistil dvířka kočáru. Nebyla to běžná dvířka: zdálo se, jako by se odsunula celá boční stěna vozu.

Lokajové vlezli dovnitř a za několik okamžiků se začal vynořovat prostorný invalidní vozík. Sloužící s ním velmi opatrně vyjeli na železnou plošinu a pak, zatímco ho jeden pevně přidržoval, druhý pohnul postranní pákou a spustil vozík na úroveň dlažby.

Na vozíku nehybně seděl mohutný muž, zahalený temnotou. Bill z něj neviděl nic víc než tmavý obrys, bizarně korunovaný cylindrem. V jedné chvíli zahlédl velkou ruku v rukavici, jak se bezvládně zhoupla dolů, a uslyšel příkaz vyřčený tichým, hlubokým, chraplavým hlasem. Lokaj, který byl blíže, ruku okamžitě uchopil a složil ji i s druhou muži do klína.

Když byla plošina konečně dole, chopili se oba sloužící rukojeti vozíku a vytlačili ho po rampě vzhůru. A pak Bill zahlédl něco, z čeho málem omdlel.

Z mužovy hlavy se cosi vysoukalo – temný, drobný obrys velikosti kočky – seskočilo mu to na kolena a tam se to s tichým brebentěním schoulilo.

Dybuk, pomyslel si Bill a tělo i duši mu zaplavila mrazivá vlna děsu.

Ten obrys byl napůl lidský, napůl ďábelský: měl ruce, měl ocas a vyzařovala z něj zloba. Byl to obrys, jaký by mohl poskakovat a tančit peklem a vysmívat se zatracencům. Bill ho pozoroval těch pár chvilek, dokud sloužící nevytlačili vozík po rampě a nezajeli s ním do domu, a pak si uvědomil, že strachy celou dobu nedokázal dýchat.

Vypustil vzduch z plic s tichým rozechvělým zasténáním.

Vždyť je to k smíchu. To ten šnaps. To ta mlha: není v ní pořádně vidět. Zrcátko se vlhkem určitě zamlžilo. Jenže to zlo v té malé postavičce – a to, jak se muži vynořila z hlavy – nebo mu snad seděla na rameni?

Pak tiché kapání vody přehlušil jiný zvuk. Z kočáru se ozvalo zasténání. Je to dívčí hlas, uvědomil si Bill – a naříká bolestí –

Třesoucí se rukou znovu pozvedl zrcátko. Vozka dosud seděl na kozlíku, zády k Billovu úkrytu, koně nehybně stáli a pára z jejich boků se mísila s mlhou. Dveře do kočáru byly dokořán.

A pak vyrazil z domu ten malý ďáblík, jediným odrazem přeskočil chodník přímo do kočáru a dívka zavřískla.

Než si Bill stačil něco pomyslet, Goldberg už urazil polovinu vzdálenosti mezi svým stromem a kočárem. Ale než se stačil přiblížit ještě víc, objevila se dívka na železné plošině sama – tmavý plášť, záplava tmavých vlasů, ústa i oči hrůzou dokořán – a pak se skácela na chodník jako podťatá.

Okamžitě se zase zvedla. Nic neviděla: byla kdesi mimo dosah strachu i myšlenek. Se strnulou tváří proběhla kolem Goldberga, jako by tam vůbec nebyl, zamířila přímo ke břehu a vrhla se do vody. Okamžitě se potopila.

Bill vyrazil z uličky a pospíšil si k okraji vody za Goldbergem. Voda byla černá a mlha tak hustá, že neviděli ani do poloviny kanálu a dokonce ani nedokázali rozeznat, kde začíná hladina. Šířily se po ní drobné vlnky, ale po dívce nebylo nikde ani stopy.

Za nimi se ozval nějaký hlas, Goldberg se otočil a odpověděl stejnou řečí. Byl to vozka. Ustrašeně se ohlížel k domu, odkud se do mlhy linulo zlatavé světlo z domovních dveří. Objevil se sluha a vozka pokynul hlavou k nim.

„Náhodou jsme šli kolem,“ pošeptal Goldberg Billovi.

Pak něco povídal holandsky vozkovi, něco o policii, usoudil Bill. Sluha ho vyslechl, kývl a rozběhl se zpátky do domu. Bill se nakláněl přes okraj, ale nic neviděl. Dívka zmizela.

Během několika dalších minut se z domu vynořili tři další sloužící s lucernami a jeden z nich odběhl pryč přes nedaleký můstek: pak přišel policista se sítí a lodním hákem, krátce nato přibafal od mostu parní člun s elektrickými světly a přistál u břehu.

Strážník působil schopně a klidně. Bill předpokládal, že jde o rutinní postup při hledání a vytahování utonulých. Za normálních okolností se cítil v přítomnosti policistů nesvůj, ale po tom, čeho byl před chvilkou svědkem, by jim byl nejraději co nejblíž. Byli skuteční, byli to lidé a ne přízraky z nočních děsů.

Po pár minutách, když spustili na hladinu veslici a začali prohledávat vodu lodními háky, šťouchl Goldberg Billa a tiše promluvil.

„Ti sluhové po nás začínají divně pokukovat. Myslím, že je načase zmizet. Teď ji stejně nenajdou a viděli jsme už dost.“

Prohodil k mužům na břehu něco neurčitého a povšechného, popřál jim dobrou noc a hodně štěstí a zamířil k odchodu. Bill ho následoval. Ještě naposledy se ohlédl k domu, ale po muži na invalidním vozíku ani po jeho dybukovi nebylo nikde ani vidu ani slechu.

Brusič

Den po setkání s Billem přišel Sally dopis s norwichským razítkem. Okamžitě ho otevřela.

Vážená slečno Lockhartová!

S politováním Vám musím oznámit, že reverend Beech již na této adrese nebydlí a není mi známo, kde se v současné době zdržuje.

Vracím Vám proto Váš dopis a doufám, že mi prominete, že jsem ho otevřel, abych zjistil Vaši adresu.

Se srdečným pozdravem Váš

MUDr. T. D. Gunston, ředitel Svatého Anselma

Její dopis byl přiložen. V první chvíli nevěděla, co si o tom má myslet, a zalila ji vlna zklamání. Pochopitelně si myslela, že Svatý Anselm bude farnost, ale jestli je to něco, co má ředitele a ten ředitel je navíc lékař, bylo to všechno ještě zmatenější. Jde o sanatorium? Misii?

Vstala od snídaně, odnesla si šálek s čajem k sekretáři a okamžitě doktoru Gunstonovi odepsala.

Vážený pane doktore!

Děkuji Vám, že jste mi vrátil můj dopis pro pana Beeche.

Velice naléhavě s ním potřebuji mluvit ohledně jisté krajně důležité záležitosti. Nemám mnoho času a jediné vodítko, jak ho nalézt, jež se mi podařilo získat, byla právě adresa Svatého Anselma, kterou jsem považovala za farnost, kde je farářem. Píšete, že se tam již nezdržuje: smím se Vás zeptat, jaká instituce je vlastně Svatý Anselm a jak dlouho u Vás pobýval?

Cokoli mi budete moci sdělit, mi pomůže.

Dopis podepsala, oznámkovala a cestou do City ho odeslala.

Poslední dobou si navykla vysedávat mlčky celé minuty u svého psacího stolu, zprvu si přitom obvykle pohrávala s perem a pak nadobro znehybněla. Bylo to jako spánek – jako opravdový spánek, a ne to neklidné polobdění, které ji trápilo v noci. Byly to chvíle, kdy zodpovědnost ustupovala do pozadí, stav, kdy existovala tak málo, jak jen bylo možné.

Margaret Haddowovou to znepokojovalo a znepokojovalo to i jejich sekretářku Cicely Corriganovou. Cicely jí nosívala dopisy k podpisu, nebo jí kladla nepodstatné otázky, jen aby ji z toho podivného transu probudila, a Margaret se toho dne, kdy Sally odepsala na dopis ze Svatého Anselma, rozhodla, že ji vezme na oběd a promluví si s ní.

Zašly do hostince, kde už spolu byly dřív. Ženy se vyskytovaly v City tak vzácně, že jste mohli stát na rušné křižovatce v nejrušnější denní dobu a po deset minut jste viděli pouze muže, a Sally s Margaret se tam stále cítily trochu nepatřičně a byly hostince, kam jednou zašly a už se tam víckrát nevrátily. Ale tahle hospůdka byla přívětivá, boxy, kde seděly, byly pohodlné a dobře tu vařili.

Margaret objednala za obě: jehněčí kotlety na rožni se zeleninou, a když jídlo donesli, donutila Sally, aby ho snědla.

„Co je to s tebou?“ zeptala se. „Vím, jaké máš starosti, ale jinak ti přece nic není, ne? Jsi zdravá, chytrá, máš trochu peněz a mimořádně šikovnou partnerku, když se to tak vezme, nejsi na tom zdaleka tak špatně. Sněz tu kotletu. A ten květák je vynikající. Všichni vaří květák moc dlouho, ale tady vědí, kdy ho slít. Trochu šťávy?“

Sally se usmála.

„Omlouvám se,“ řekla. „Asi si to moc beru. Už pomalu nedokážu myslet na nic jiného.“

„Tak teď mysli na tohle. Dnes odpoledne má přijít ta únavná paní Carpenterová. Zas bude vykládat, že její milovaný manžel by byl trval na zlatu, zlato nikdy neztratí cenu, všechno dej do zlatých dolů, miláčku. Má nějakých šest tisíc liber a chce navíc nějaké životní pojištění… Do čeho jí poradíme, aby investovala?“

Sally upila trochu vody.

„Mně se docela zamlouvají ty podílové listy bolivijských železnic,“ zamyslela se. „Hickson je nabízí a vede si dobře.“

„Jenže já teď nedávno o Hicksonovi četla – nebo mi to říkal pan Battle…“ Pan Battle měl kancelář v patře pod nimi a byl to jakýsi novinář. Margaret poklepávala na stůl ve snaze si vzpomenout. „Aha, už vím. Pan Battle mi ukázal článek v jedněch novinách, už nevím v kterých, a tam Hicksona cupovali na kousky. Bylo to jen o chlup od urážky na cti, říkal pan Battle, a ten by to měl vědět. V tom článku se naznačovalo, že Hickson vlastní pod různými jmény spoustu těch námezdních robotáren. Nevím, nakolik je to pravda: dělalo to trochu dojem, že se ho někdo snaží zdiskreditovat a nemá k tomu důkazy. Zeptám se pana Battla, jestli ten článek ještě má.“

„A proč ti to ukazoval?“

„Mluvili jsme o socialismu. Byly to socialistické noviny.“

„Aha,“ řekla Sally. „Takže co si o Hicksonovi myslíš?“ Margaret se zašklebila. „Těžko říct,“ pokrčila rameny. „Vím, že by člověk na takové řeči neměl dát, ale…“

„Myslíš, že na tom něco je? Dobře, možná Hickson nebude pro paní Carpenterovou to pravé. A co chemický průmysl? Němci dělají fantastické věci…“

Probraly investice paní Carpenterové, potom stav trhu obecně a důsledky, které na něj mají vládní ekonomická opatření. Byla to debata, jaké Sally zpravidla velmi bavily, takže jí oči postupně znovu ožily a do tváří se jí vrátila barva.

Margaretina léčba byla natolik úspěšná, že si Sally po kotletě dala ještě žemlový nákyp, pak se podívaly, kolik je hodin, a uháněly zpátky na Bengal Court, aby nepropásly paní Carpenterovou.

O víkendu se Sally rozhodla jet do Oxfordu. Rosa jí řekla, ať přijede, kdy bude chtít, a Sally si byla jistá, že to jí i Harriet prospěje. Dítě přece musí vycítit něco z její úzkosti, ne? Nijak se to sice neprojevovalo, protože Harriet byla svým založením odolná a veselá a nijak zvlášť hloubavá: ale i ona se začínala v noci budit a minulý týden se v postýlce dvakrát počůrala, což bylo něco, o čem si myslely, že z toho už vyrostla.

A tak se v sobotu ráno sbalily a vypravily se se Sarah-Jane na nádraží na vlak do Oxfordu. Byl svěží podzimní den a Sally se vybavil jistý den před devíti lety, kdy jela do Oxfordu s Frederickem podat zprávu o nezvěstném bratrovi témuž muži, kterého teď jela navštívit. Nakonec to dopadlo tak, že Matthew Bedwell zahynul rukou muže, jehož Sally později zastřelila: něco takového by se v její současné situaci, která se jen hemžila právníky, jistě stát nemohlo, jenže přesto i dnes ujížděla po krásné High Street v podzimním slunci, které ozařovalo zlaté budovy, s pistolí a třemi kulkami v kabelce…

Na faru přijely právě k obědu a Harrietina šestiletá sestřenice a čtyřletý bratranec, May a Matthew, je radostně uvítali. Rosa byla právě v plných přípravách na vesnickou slavnost: byla to jediná příležitost, kdy se v posledních letech mohla aspoň trochu přiblížit k divadlu jinak než jako divák.

Reverend Nicholas, mohutný muž, v jehož usměvavé tváři bylo kolem očí dosud znát pár jizev z někdejších boxerských časů, ji srdečně přivítal.

„To je ale šílenost,“ řekl. „Rosa mi o tom vyprávěla. Ten chlap je zřejmě pěkný lump. Pojďte, najíme se a odpoledne vyrazíme na procházku. Kdoví, třeba najdeme nějaké kaštany…“

U jídelního stolu jich bylo plno a děti byly hlučné, ale pro tentokrát jim to otec prominul, když viděl, jak to Sally těší.

Odpoledne v lese, zatímco se kokršpaněl Bedwellových brouzdal listím a děti rejdily kolem a hledaly kaštany, vyprávěla Sally Rose i jejímu manželovi o soudním příkazu a dopisu od Svatého Anselma.

„O tom místě jsem už slyšel,“ uvědomil si Nicholas Bedwell. „Nevím, čím to, že mě to nenapadlo dřív. Je to takový útulek: provozuje ho jedna z těch dobročinných organizací, které se starají o duchovní v obtížné situaci – znáš to přece – obyčejně mluví o ‚starých a nemohoucích‘, nebo podobně. Napsala jsi řediteli?“

„Ano, hned obratem. Ale pochybuji, že se od něj něco dozvím: napsal mi jasně, že neví, kde je pan Beech teď.“

„Našel jsem si Beeche v Crockfordově adresáři duchovních. Je mu něco přes padesát – starý tedy není, ale nemohoucí pochopitelně být může. Působil v cizině jako misionář: třeba tam chytil malárii nebo něco podobného.“

„Kde působil?“

„V Číně. Ale to byl ještě daleko mladší. Pokud vím, existují nemoci, které se pořád vracejí, až nakonec člověka dostanou… Jako poslední adresa je tam u něj uvedená ta fara v Portsmouthu, ale můj Crockford je už trochu obstarožní. Došly jim kaštany? Měl bych jim rozhodit pár dalších.“

Věděl, že kaštanů mnoho nebude, a tak jich s sebou vzal z domova plnou kapsu a nenápadně je trousil v místech, kde se děti chystaly hledat. Harriet našla ke své velké radosti tři.

Kráčeli dál, hovořili o podzimu, o tom, jak ty děti všechny rostou a kam budou May a Mathew chodit do školy, i o Rosině živém obrazu na slavnosti, a když děti začínaly být unavené, obrátili se na zpáteční cestu k faře. Mlha houstla, a kdesi opodál někdo pálil listí.

Upekli kaštany v krbu v dětském pokoji a pak Nicholas vyprávěl všem pohádku. Harriet seděla Sally na klíně, choulila se k ní a dumlala si palec: druhé dvě děti seděly na pohovce vedle Rosy a s vykulenýma očima napjatě poslouchaly, v duchu se vžívaly do princezny a syna chudého dřevorubce a dovídaly se, co to znamená být statečný, nebojácný, milovaný, vítězný i zodpovědný. Nicholas byl stejně dobrý vypravěč jako Jim, pouze jeho příběhy byly odlišné.

Harriet pohádku neposlouchala. Byla unavená a uklidňující hlas spolu s máminým klínem, ňadry a teplými pažemi ji konejšily. Když nadešel čas jít spát, odnesla ji Sally nahoru a opatrně ji odstrojila.

„Nebudeme ji budit jen kvůli mytí,“ pošeptala Sarah-Jane. „Ať se radši vyspí. Umyjeme ji ráno.“

Políbila Harriet na tvářičku, odhrnula jí z čela nepoddajné světlé kudrny a uložila ji do postele vedle své vlastní.

Druhý den ráno šli do kostela. Sally si nebyla jistá svými pocity ohledně bohoslužeb, ale když byla u Bedwellů, vždycky s nimi ze slušnosti chodila. Bylo by pěkné v něco takového věřit, ale bylo to trochu moc snadné: svět nebyl tak jednoduchý. Rozhlížela se po starém kostele, sledovala linie kazatelny, četla si staré nápisy na zdech, snažila se rozpoznat, co dělají postavy na barevných sklech oken a poslouchala Nicholasovo kázání. Byly to opět příběhy: při Nicholasově kázání nikdo neusínal, ale potíž byla v tom, že nemohl opakovat rok co rok totéž. Jednoduchý, přímočarý argument lidé zapomenou, ale příběhy nezapomínají, a pokud by uslyšeli nějaký, který vyslechli už dřív, byli by to reverendovi připomněli.

Pak je čekal oběd a všeobecné loučení. V Sallyině srdci se začínala hromadit tíha a uvědomila si, proč sem přijela. Byl to stejný popud jako ten, jenž ji přiměl poklidit obývací pokoj a vynést odtamtud všechny staré vzpomínky: dosavadní životní pořádek se chýlil ke konci.

Na nádraží se s Rosou pevně objaly.

„Můžeš ji sem poslat, kdy budeš chtít,“ zašeptala jí Rosa. „Pokud bys chtěla, můžeš tu zůstat taky.“

Sally zavrtěla hlavou.

„Ne, to je už pozdě,“ odmítla. „Před tamtím se neschovám. Dojde k tomu a já chci být přitom. Ve středu se mám setkat s královským radou, který mě bude zastupovat. Jestli je tak dobrý, jak tvrdí můj právník, ten případ tak jako tak vyhrajeme.“

„Myslím to vážně,“ nevzdávala se Rosa. „Převezmeme nad ní poručnictví. Adoptujeme ji. Cokoli, jen abychom tenhle kolotoč zastavili.“

Sally se usmála. „Měla bych nastoupit. Průvodčí se už kouká netrpělivě. Kdyby se Nickovi podařilo něco zjistit o reverendu Beechovi ‒“

„Právě píše dopisy. Najdeme ho. Tak běž, nastup si ‒“

Sally nastoupila k Sarah-Jane a Harriet, průvodčí hvízdl na píšťalku a vlak se dal do pohybu. Sally dlouho mávala Rose, jak se vzdalovala v podzimním slunci.

V pondělí navečer, po namáhavém odpoledni se dvěma náročnými klienty a návštěvě jednoho domu v Islingtonu dorazila Sally domů a zastihla tam Ellie celou rozpálenou nedočkavostí.

„Slečno – slečno šeptala jí už ve dveřích. Je tady, slečno! Ten brusič!“

„Brusič…“ Unavená Sally si na okamžik nemohla vzpomenout. Pak jí to došlo a oči jí zasvítily. „Výborně,“ řekla. „Kde je?“

„V kuchyni, slečno – ale už je skoro hotový. Zrovna se balí. Půjdu tam a pokusím se ho zdržet ‒“

„To je v pořádku. Hned tam jdu.“

Odhodila plášť i klobouk a rázně vykročila ke dveřím na konci haly ve stínu schodiště, vedoucím do kuchyně. S rukou na klice se zastavila a naslouchala. Nezřetelně slyšela mužův hlas a pošeptala Ellie:

„Jdi přímo dovnitř a zůstaň stát u zadních dveří. Je v nich klíč?“

Ellie přikývla. Doširoka otevřené oči jí zářily v šeru.

„Tak zamkni.“

Stiskla kliku a vešla dovnitř. Ellie proklouzla za ní a vyrazila k zadním dveřím. Paní Perkinsová překvapeně vzhlédla od těsta, které právě zadělávala, a Sally se zastavila tak, aby zahradila druhou únikovou cestu.

Muž stál u kuchyňského stolu se skříňkou na nářadí v ruce. Před sebou měl rozloženou řadu pečlivě očištěných a nabroušených nožů. Zarazil se v půli věty, trhl sebou a pak smekl čepici.

„Dobrej večír, madam,“ pozdravil.

Měl kníry, tmavé vlasy a mírně zakulacenou postavu. Tvářil se přívětivě.

„Jak se jmenujete?“ oslovila ho Sally.

„Cave, madam. George Cave. Děje se něco, madam?“ Zaváhala. „Šel byste prosím se mnou?“ vyzvala ho a poodstoupila. „Chtěla bych se vás na pár věcí zeptat.“

„Jistě, jak si přejete, madam,“ souhlasil.

Odložil skříňku, kterou držel v ruce, a vyšel před ní do haly. Paní Perkinsová a Ellie se ani nepohnuly.

„Tudy,“ vybídla ho Sally a ukázala k obývacímu pokoji. Posadila se k jídelnímu stolu a muž zůstal mlčky stát u dveří. „Kdo vás sem poslal?“ zeptala se Sally.

„Nikdo, madam. Šéfuju si sám. Dělám ve spoustě domů ve městě a v krámech taky. Hodně zákazníků jsem přebral po starým panu Prattovi. Už to všechno nestačil, nohy mu zkrátka už tolik nesloužily.“

„Ale k doktoru Talbotovi nechodíte.“

„Kde to je, madam?“

„Hertfort Street.“

„To je rajon pana Pratta. Hertford Street a Nelson Square si ještě nechal. Je to pár kroků od místa, kde bydlí, takže to ještě zvládne. A mně to nevadí, ani trochu. Mám dost práce, abych se uživil. To víte, město roste. Je tady ten novej hotel a ‒“

„Znáte člověka, který se jmenuje Parrish?“

Zamyslel se.

„Měl by bydlet tady v Twickenhamu, madam? Protože já si takový jméno nevybavuju.“

„Ne.“

Upřeně ho pozorovala a cítila, jak jí buší srdce. Muž vypadal upřímně zmatený.

„Vyptáváte se služebnictva na mé záležitosti?“ vybafla.

„To rozhodně ne, madam. Povídal snad někdo, že bych ‒“

„Vím, že probíráte věci, které se týkají téhle domácnosti. Řekla mi to moje služebná.“

„V tom případě byste si o tom měla promluvit radši s ní, madam. Záležitosti jinejch lidí mě rozhodně nezajímají tolik, abych je šmíroval, jak mi, koukám, chcete naznačit. Jsem poctivej člověk, slečno, dycinky jsem byl. Spousta lidí ve městě by mi to dosvědčila. A když se vám něco nelíbí, nemusím sem chodit. Mám dost jiný práce, abych si vydělal na živobytí. Jestli máte nějakou stížnost, můžeme to probrat na rovinu. Jináč už vypadnu, a pokud bude vaše kuchařka chtít, aby se jí někdo postaral o nože, bude si na to muset najít někoho jinýho.“

Sally cítila, že rudne. Vstala.

„Omlouvám se, pane Cave. Nezlobte se. Měli jsme tu nějaké nepříjemnosti a vypadá to, že někdo přesně ví, co se v tomhle domě děje. Takže se jen pokouším zjistit ‒“

„Tak to už stačí, madam. Nestojím o to chodit do domu, kde mě podezíraj, že špehuju. Mám dost jinejch zakázek.“

Bez ohledu na její další omluvy se obrátil a vyšel ven. Zhruba za minutu uslyšela prásknutí zadních dveří.

Znovu ztěžka dosedla na židli. Všechno kolem téhle záležitosti bylo tak hnusné a ona už byla tolik unavená.

Elliin přítel Sidney, podkoní doktora Talbota měl se svou dívkou schůzku na osmou téhož večera. Oba měli rádi kabarety a v Britannii dávali nový kus. Pondělí nebylo na návštěvu kabaretu nejlepší den – hlediště bývalo poloprázdné – ale mohli spolu aspoň posedět v teple, držet se za ruce a dát si něco maličko k pití. Doktor Talbot, na rozdíl od mnoha jiných zaměstnavatelů, se ke svými služebníkům choval liberálně – stejně jako slečna Lockhartová – nejednal s nimi přísně ani tvrdě, a nebylo těžké dostat od něj na večer volno.

O přestávce v polovině představení, pověděla Ellie svému snoubenci o brusiči. Sidney už věděl o vetřelci, který se nedávno vloupal do domu a dělal si vážné starosti. Prohlásil, že v tom domě chybí muž a nabídl se, že by tam mohl přespávat on. Ellie ho odbyla, ať dá pokoj: na tohle mu přece neskočí. Ale pokud šlo o brusiče, neměl žádné pochyby.

„To bude lump,“ usoudil. „To je znát už na hony daleko. Na chlápky se sladkejma řečičkama je lepší si dát pozor. Vsadím se, že měl na všechno odpověď, co?“

„Ale to by přece měl mít, právě když je nevinný, ne?“ namítla Ellie.

„Ne. Právě v tomhle se pleteš. Studoval jsem případy, co se dostaly před soud, a je prokázané, že průměrný nevinný obviněný obyčejně nemá po ruce historku, která by sedla. To je normální, nemyslíš? Lidi zapomínají. To je přirozený. Kdepak jsi byla čtrnáctého srpna večer? Vidíš, už si nevzpomeneš. Ale takovej lump to na tebe okamžitě vybalí, bude ti koukat přímo do očí a mazat ti med kolem pusy. Nachystal si to předem, chápeš? Hned se to pozná. Celá ta věc s tím Prattem – to jsou samý kecy. Co je zač ten Třasák, co jsi o něm mluvila?“

„Aha ten, pan Molloy. Říkají mu Třasák. Jen tak z legrace. Někdy dávno pracoval pro pana Garlanda. Teď má penzion, nahoře v Islingtonu. Slečna Lockhartová tam dneska šla…“

Bylo příjemné popovídat si se Sidneym. Znal spoustu věcí, vždycky byl ochotný naslouchat a nešlo mu jen o to jedno jako některým jiným, co znala. Jasně, byl trochu neomalený, ale to se jí u chlapa líbilo, dokazovalo to, že není jen vycpaný panák. A uměl brát věci vážně. Od samého začátku měl se slečnou Lockhartovou účast a sledoval všechno, co se dělo.

Když se kapela vracela do sálu (a otírala si z knírů pivo, jak řekl Sidney, a pár muzikantů to skutečně dělalo), stiskl jí ruku.

„Na to můžeš dát krk,“ zahučel, „že v tom má prsty ten brusič. Dobře že jste se ho zbavily, jestli chceš něco vědět. Tyhle frajeři vždycky ze všeho vyklouznou. Zato neohrabaný, zapomnětlivý nekňubové, co všechno myslej dobře…“

Objal ji paží kolem zad a ona se usmála.

„Teď zapomínáš na sebe, Sidney,“ poznamenala.

„Co jsem ti říkal? To jen dokazuje, že já jsem slušnej chlap ne?“ Nechala ho, aby ji držel kolem ramen. Svorně sledovali druhou půli představení.

Královský rada

Středeční ráno bylo už od úsvitu chladné a větrné. Sally se příliš nevyspala: každou chvíli se budila, hlavu plnou úzkosti při pomyšlení na schůzku s advokátem, a dalo jí hodně práce znovu usnout. Uviděla šedavé světlo při okrajích závěsů, uslyšela bubnování deště do oken a upadla do nepokojné dřímoty, v níž setrvala, jak se jí zdálo, jen pár minut, než ji Ellie přišla vzbudit.

Když odjížděla do City, přešel už déšť v prudký liják a vítr rval větévky z holých korun stromů. Do kanceláře dorazila promrzlá a zmoklá, zjistila, že oheň nechce hořet, protože vítr fičel opačným směrem, a pak si nemohla umýt ruce od popele a mouru, dokud se neohřála voda v konvici.

Den se neodvíjel o nic lépe. Dopoledne zjistila, že udělala chybu v dopise, jenž odeslala svým makléřům, a ti v důsledku toho špatně investovali peníze jejího klienta. Naštěstí nešlo o velkou částku, a nakonec se ukázalo, že investice nebyla prodělečná, ale byla to nepozornost, o jaké se domnívala, že by se jí nikdy nemohla dopustit. A bylo to přesně to, co si její firma nemohla dovolit. Koneckonců má teď partnerku a je zodpovědná i za ni.

V rychlosti zhltla oběd – sendviče, které jí připravila paní Perkinsová, jablko z vlastní zahrady a kávu připravenou na neochotném ohni – a přitom se zabrala do finančních sloupců v Timesech a týdeníku Finacial Chronicle. Do oka jí přitom padlo jedno jméno a musela znovu projít celou stránku, než ho znovu objevila. Bylo to jméno Daniela Goldberga a zmínka o něm byla součástí úvodníku vybízejícího vládu, aby přistoupila k rázným opatřením proti zahraničním agitátorům, kteří zneužívají tradiční britskou pohostinnost k rozsévání nenávisti a nesvárů. Goldberg byl podle všeho dobře známou postavou v socialistických kruzích na kontinentu, před časem ho vyhostili z Pruska a později i z Bruselu. Noviny se dožadovaly jeho vyhoštění z Británie, ale neopomněly přitom zdůrazňovat, že samozřejmě podporují tradiční svobodu projevu a myšlení, díky níž byla tato země odedávna majákem pro jiné, nicméně však, atd…

Sally si úvodník přečetla, aniž by se přiklonila na jednu či druhou stranu. Znepokojilo ji to: neměla ráda podobné neutrální pocity, které zbarvovaly svět do šeda. Měla by vůči socialismu zaujmout nějaký postoj, protože šlo o zásadní otázku. Dokonce měla i představu, jaký by ten postoj měl být, jenže dokud ji naplňovala nenávist a obavy z toho, co jí provádí Arthur Parrish, nezbývala jí už na nechuť k nějaké ekonomické teorii síla.

Odložila noviny, udělala si pár poznámek o pohybu na kapitálovém trhu, bloumala po místnosti sem a tam, uvařila si ještě trochu kávy. Cicely Corriganová, nejlaskavější bytost na světě, nakonec ztratila trpělivost.

„Pro všechno na světě, slečno Lockhartová, proč nevypadnete ven a nejdete třeba na procházku? Tady teď není co dělat a jen se zbytečně nervujete. Běžte, pořádně promokněte, vymrzněte a unavte se, pak si doma dejte pořádnou horkou koupel a budete se cítit daleko líp. Já to tu dám do pořádku a zamknu.“

„Dobře,“ přikývla Sally. „Možná to udělám.“

Oblékla si kabát, nasadila klobouk, nazula boty, které se sušily u krbu, a bez jediného ohlédnutí k papírům ležícím na jejím stole, odešla.

Stále ještě mžilo a vzduch byl plný nepříjemné lezavé mlhy, ale Sally toho nedbala a rázně vykračovala kolem katedrály Svatého Pavla, po Ludgate Hill a pak dál po nábřeží až k budovám parlamentu. Nadcházející odliv odhaloval protější břeh řeky, blátivý, šedý a posetý odpadky. Pod nízkou oblohou se bezútěšně táhly přístavní hráze, sklady dříví, pily, slévárny, hutě na olovo: ramena parních jeřábů proti Whitehall Stairs se nesmyslně zdvihala a klesala. Westminster Bridge vyhlížel teď za odlivu na svých dlouhých úzkých pilířích vratce. Všechno bylo špatně. Svět se zbláznil.

Sally zavrtěla hlavou, když Big Ben odbil třetí, a svižným krokem se pustila přes most. Na jižním břehu zahnula vpravo směrem k Lambethu a následující dvě hodiny jen usilovně pochodovala. Na téhle straně řeky to neznala a záhy si uvědomila, že zabloudila. Vyhovovalo jí to: když sama neví, kde je, těžko to může vědět někdo jiný. Dlouhé řady nevzhledných malých domků, železniční mosty, vězení, nemocnice, kaple, blok elegantních domů z osmnáctého století, strojírenský závod, tržiště, chudobinec, divadlo, domy, další domy, kriketové hřiště, plynárna, pivovar, stáj, stavební podnik, nádraží, škola, ponuré bloky řemeslnických dílen, další domy, útulek pro slepce, tiskárna…

Třebaže žila v Londýně tak dlouho, neměla ani tušení, jak rozlehlé je to město. Koneckonců jím vždycky projížděla vlakem a četla si přitom noviny nebo si dělala poznámky: Londýn byl pro ni pojem, ale ne realita. V každém z těch domů žili reální lidé. V každém z těch závodů se řešily reálné problémy. Za těmi dveřmi se lidé zamilovávali, umírali, rodili, možná žili léta uvěznění v manželské nenávisti. Ten malý kulhavý chlapec: proč kulhá? Vypadal nezdravě, byl chudě oblečený: zbil ho snad někdo? Nebo se narodil chromý? Ta stará žena s tácem sirek – tenhle starý Žid přehrabující knihy na Stánku antikváře – tamhleta žena, možná tak v Sallyině věku, ale dočista bezzubá s tváří poznamenanou na jedné straně jizvou po popálenině – Sally cítila, jak se jí při pohledu na ty chudé, anonymní lidi cosi pohnulo v srdci. Anonymní byli jen kvůli její vlastní nevědomosti: každý z nich měl svůj vlastní život stejně jako ona.

A tak se bezcílně potulovala, dívala se, všechno vstřebávala a prociťovala, dokud ji kostelní hodiny odkudsi z blízkosti St George Circus nepřipomněly, že je pět hodin. Hned nablízku bylo stanoviště drožek. Našla tam čekající dvoukolák a požádala vozku, aby ji zavezl do Templu.

Na Blackfriar Bridge byl hustý provoz, a když Sally zaplatila drožkáři na konci Middle Temple Lane a spěšně zamířila na Pump Court, kde měl královský rada pan Coleman své kanceláře, bylo už dvacet minut po páté. Byla tma a okna nad malým náměstíčkem žlutě zářila do husté mlhy. Sally zaváhala, kterými dveřmi má vstoupit, ale vtom se z temnoty vpravo od ní vynořila postava a přispěchala k ní.

„Slečno Lockhartová! Už jsem začínal být velice znepokojen ‒“

Byl to její právník, pan Adcock. Byl prostovlasý, klobouk zřejmě nechal uvnitř, a také rozčilený.

„Jdu přece včas, ne? Nebyla ta schůzka dohodnutá na půl šestou?“

„Půl šesté už skoro je. Bylo by krajně nepříjemné, kdybychom se opozdili – pan Coleman je tak zaneprázdněný ‒“

Otevřel jí dveře a Sally vystoupila na schůdek a vkročila do chodby, kde už čekal vrátný a uvedl je do teplé kanceláře. Ocelová pera tří úředníků, kteří tu mlčky pracovali, skřípala po papíře v jasném plynovém osvětlení.

Jeden z nich s nimi prošel další kanceláří a uctivě zaklepal na dveře. Nikdo se neozval. Úředník opatrně otevřel dveře a ustoupil, aby mohli projít dovnitř.

„Pan Coleman přijde za minutku,“ ujistil je tichým, tlumeným hlasem. „Tady na něj prosím laskavě počkejte.“

Sally vešla dovnitř a v teplém přepychu místnosti si až nyní uvědomila, jak je promoklá a jak urousaně asi vyhlíží. Její boty zanechávaly na naleštěné podlaze loužičky. Pan Adcock si vzal od vrátného svůj klobouk a žmoulal nervózními prsty jeho krempu.

Úředník se vzdálil. Sally neviděla důvod, proč by si neměla sednout, takže se posadila.

„Zjistila jsem něco o panu Beechovi,“ prohodila. „Vy si nesednete, pane Adcocku?“

„Beechovi? Jakém Beechovi?“ zapátral v paměti a usedl na další židli s kolmým opěradlem obrácenou k psacímu stolu.

„Toho kněze, co podepsal zápis v matrice,“ připomněla mu.

„Aha, ovšem. Co jste zjistila?“

„Že strávil nějaký čas v –“

Ale dál už se nedostala, protože vtom se dveře rozlétly, dovnitř rázně vkročil statný muž v taláru, zpola sklouzlém z jednoho ramene a hodil na stůl tlustý stoh papírů. Hrubé černé vlasy měl sčesané přes plešaté temeno, ježatý narezlý knír mu spadal do tváří. Masitý nos, opuchlé oči a tvrdá, nelítostná ústa, tvář, jež nebyla schopna nasadit žádný výraz krom nemilosrdného, zastrašujícího pohrdání.

Pan Adcock byl okamžitě na nohou a automaticky se uklonil, s dlaněmi sepjatými jako k prosbě.

„Pane rado – váš tajemník nás sem uvedl – dovolili jsme si tu na vás počkat ‒“

Rada si odfrkl. Sally nevěnoval žádnou pozornost, posadil se ke stolu a začal převracet své papíry.

„Takže?“ promluvil po chvíli, aniž zvedl oči.

„Ehm – má klientka, slečna Lockhartová, si velmi přála s vámi hovořit, pane rado, pokud si vzpomínáte. Měla pocit, že by tím – ehm – snad mohla objasnit několik drobných ‒“

„Ztráta času,“ zavrčel pan Coleman.

„Prosím?“ ulekla se Sally.

Podíval se na ni, jako by ho tím zaskočila. Jeho malá očka vyzařovala pohrdání.

„Řekl jsem, že je to ztráta času. Četl jsem všechny dokumenty, osobní setkání nemůže ničemu přispět. Přesto jste tady.“

Znovu sklopil pohled k papírům před sebou, pročetl si další a tužkou si něco poznamenal. Sally si všimla, že se týkají nějakého obchodního sporu – ne jejího případu.

„Právě jsem se chystala povědět panu Adcockovi, co jsem zjistila ohledně kněze, který ‒“

„Na to už je pozdě. Tenhle spor nevyhrajete tím, že budete šmejdit a vyhrabávat nějaké takzvané důkazy.“

„Může to být důležité.“

„Důležité by to bylo, jen pokud by to mohlo na situaci něco změnit, a to nemůže.“

„A co tedy může něco změnit? Jak můžu ten soud vyhrát, pane rado?“

„Tím, že se nebudete plést do práce svému obhájci.“

„Rozumím. A on ho vyhraje sám?“

Jeho spalující pohled se znovu obrátil k ní. Čelila mu opovržením. Pan Adcock vedle ní se přímo rozplýval nervozitou.

„Myslím, že slečna Lockhartová, by vás ráda ujistila, že –“ začal, ale rada ho nenechal domluvit.

„Váš případ je velmi chatrný,“ pronesl řezavě, „a nedává mnoho naděje na úspěch. Pokud zvolíte přístup, jaký zaujímáte vůči mně, zaručuji vám, že prohrajete. Drzost a sarkasmus na mě nepůsobí a určitě nezapůsobí ani na soud. Vaše jediná šance je mlčet, odpovídat na otázky, které vám soud položí, tak stručně, jednoduše a zdvořile, jak jen budete schopna, a nedomnívat se troufale, že víte, jak si počínat ve věci tak delikátní a obtížné jako je soudní obhajoba, lépe než ti, jimž nesaháte ani po kotníky.“

Sally ztratila dech. Na okamžik zavřela oči, sevřela pěsti a zaslechla, jak rada obrací další list papíru. Uvědomovala si, že pan Adcock vedle ní se pohupuje dopředu a dozadu, pohlcen drtivými obavami. Pak se nadechla a řekla:

„A směla bych se zeptat, jaký postup hodláte při mé obhajobě zvolit?“

„Do toho vám nic není. Četl jsem celý spis. Víc vědět nepotřebujete.“

„Pokud jste četl celý spis, pak víte, že ústředním sporným bodem případu je otázka, zda jsem za Parrishe skutečně provdaná, nebo ne. A pokud –“

Vstal, zahákl si palce do kapes vesty a sežehl ji pohledem.

„Ústředním bodem je tu morálka,“ zaburácel. „Slušnost. A nesmí vás ani na okamžik napadnout, že nějaká kouzla s oddacími listy a podpisy na tom mohou cokoli změnit. Přicházíte za mnou jako žena, která podle vlastního doznání odhodila svou ctnost, nezachovala se o nic lépe než hanebná prostitutka a snaží se bastardovi, jehož počala, odepřít důstojnost a výsadu legitimního jména a domova. Taková jste v očích ostatních lidí: necudná, chtivá, bezcharakterní a opovrženíhodná. Ne, nesnažte se protestovat. Jediná naděje, jak byste si mohla udržet své dítě, je, když mi umožníte přesvědčit soud, že všeho litujete. Že se hanbíte. Že hořce želíte, že jste tak unáhleně a bezohledně opustila svůj domov. Buďte zticha, trochu si poplačte a možná se podaří za pomoci mých argumentů soud přesvědčit, že bude v zájmu toho nešťastného dítěte, když bude žít s vámi a ne se svým otcem. Nehodlám si nechat překazit své úsilí odvést i v tomhle předem ztraceném případu co nejlepší práci vaším sentimentálním žvaněním o důkazech – jako by šlo o nějaký senzační román pro pobavení zahálčivých žen. O zákonech nevíte nic: to není pro ženy. Přestaňte si plést hlavu věcmi, kterým nerozumíte, a utrácet můj čas svým hloupým tlacháním. Buďte zticha, tvařte se zahanbeně a nechte mě dělat mou práci.“

Sally několik vteřin nehybně seděla a pak se sladce usmála.

„Kolik vám za tenhle zážitek platím?“ optala se. „Ne, prosím, neobtěžujte se s odpovědí. Mezi gentlemany se o penězích nemluví. Povězte mi: co se stane s mým dítětem, když zítra prohraju?“

„Budete požádána, abyste synka předala otci. Čas a místo určí soud.“

Sally bezděčně vytřeštila oči a zatajila dech. Bylo jasné, že si nedokáže udržet tak chladnou hlavu, jak si myslela.

„A to říkáte, že jste přečetl celý spis,“ řekla třesoucím se hlasem.

„Ovšem,“ odsekl pohrdavě.

„Škoda, že vám uniklo tolik zmínek o tom, že mé dítě je holčička a ne chlapec,“ řekla a vstala. „Děkuji vám, že jste mi všechno vyjasnil. Pevně doufám, že budete u soudu vystupovat stejně přesvědčivě jako tady. Na shledanou.“

Bez jediného pohledu na pana Adcocka se obrátila a vyšla ven. Zaslechla, jak její právník mumlá omluvy, slyšela, jak ho královský rada zarazil v půlce věty, slyšela jeho rychlé kroky, opouštějící budovu a spěchající za ní úzkou uličkou na Middle Temple Lane.

Na konci uličky se zastavila a nechala se dohnat.

„Pan rada Coleman,“ spustil právník udýchaně, „je jeden z nejvýznamnějších a neuznávanějších obhájců v celé zemi. Kdybych byl tušil, že se s ním budete jednat tak – obávám se, že to musím říci – drze a neomaleně, nikdy bych byl ‒“

„Drzost a sarkasmus, tak to myslím řekl,“ přerušila ho Sally. „Ale na tom nesejde. Když nevěděl, že moje dítě je holčička, jak si mohl dovolit tvrdit, že četl spis?“

„Podružný detail ‒“

„Aha, tak ona je detail, říkáte? Tak se v právnické řeči říká mému dítěti? Právnických řečí jsem už pro dnešek slyšela dost, díky, pane Adcocku.“

Zamířila pryč, ale ucítila na paži jeho ruku a zastavila se.

„Slečno Lockhartová, záměrem pana Colemana, věřte mi, bylo připravit vás na stres a… nepříjemnosti, kterým budete muset zítra u soudu čelit. Bylo to velmi prozíravé počínání, názorná ukázka toho, s čím na vás protistrana nepochybně hodlá vyrukovat. A pokud si vzpomínáte, sjednal jsem vám tuto schůzku na vaše naléhání. Čas pana rady Colemana je tak nesmírně vzácný…“

„Dobrou noc,“ řekla, vyškubla paži z jeho sevření a odešla.

Dvě hodiny nato, promrzlá a promoklá až na kůži dorazila domů. Horká koupel, sendvič, sklenice Websterovy whisky s horkou vodou, pár dopisů, nakouknutí do Harrietina pokoje, ospalý polibek, postel. Poprvé za celé týdny spala skvěle. Konečně došla k rozhodnutí. Věděla přesně, co musí udělat.

Opatrovnictví

Cicely Corriganová seděla vzadu v soudní síni v lavicích pro veřejnost a snažila se porozumět tomu, co slyší. Byla skoro sama. Na druhém konci lavice seděl tmavovlasý muž zachumlaný do velkého šedého převlečníku a celou dobu si něco zapisoval do malého notýsku. Třeba je to chudý básník, napadlo ji, který tráví celé dny v soudních síních, aby si mohl posedět v suchu.

Líčení netrvalo dlouho. V nepřítomnosti žalované byl výsledek předem daný. Sallyin zástupce se formálně pokusil tvrdit, že se sklíčena výčitkami a lítostí odhodlala napravit své chování a požádal soud, aby odložil vynesení rozsudku o šest měsíců, během nichž se jeho mandantka pokusí o smíření. Advokát pana Parrishe se však postavil proti tomu: na to už je dávno pozdě, prohlásil, a pan Parrish již ostatně řadu pokusů o smíření podnikl, jak osobně, tak prostřednictvím svého právníka, ale pokaždé se u odpůrkyně setkal pouze s pohrdáním a odmítnutím. Podrobnosti a dopisy byly pochopitelně k dispozici, pokud by si soud přál do nich nahlédnout. Soud si to nepřál. Pan Parrish vyhlížel skromně, lítostivě a celkem vzato i docela ušlechtile.

A tak bylo necelých dvacet minut po zahájení přelíčení ukončeno a případ uzavřen. Bylo zahájeno rozvodové řízení imaginárního manželství a nezletilou Harriet Rosu Parrishovou, známou jako Harriet Rosa Lockhartová, svěřil soud do péče jejího otce, Arthura Jamese Parrishe. Sallyiným právníkům dal na vědomí, že jejich mandantka musí ještě téhož dne do sedmnácté hodiny dítě přivést do kanceláře Parrishova obhájce: nyní bylo jedenáct hodin dopoledne. Pokud tak neučiní… neobjasnili to, ale Sally o tom věděla a Cicely to vysvětlila: bude obviněna z pohrdání soudem a hrozí jí vězení. Kostky byly vrženy.

„Ale co si teď počnete?“

„Schovám se,“ řekla Sally. „A pak mu dokážu, že lže. Vezmi si ještě koláček.“

Seděly v kavárně na Strandu. Sally měla po celý zbytek dne spoustu zařizování, ale domluvila se s Cicely, že se tam v půl páté sejdou. Margaret měla schůzku s klientem, jinak by tam byla přišla také. Cicely se dosud nevzpamatovala z nového úhlu pohledu, z něhož slečnu Lockhartovou náhle viděla: matka od dítěte… Automaticky sáhla po posledním koláčku a snažila se přestat na ni civět.

„Kde je… Kde máte… Kde je teď Harriet?“ zeptala se.

„U přátel. V bezpečí. Nejmíň do zítřka nám tam nic nehrozí a pak se porozhlédnu po vlastním bydlení.“

„V Londýně?“

„No, pokud bych se nedokázala ukrýt v Londýně, asi se neschovám nikde. Už celé dny nemyslím na nic jiného a jsem si jistá, že dělám dobře. Kdybych odjela do ciziny, nebudu mít možnost zjistit, co za tím vším je – potřebuju být tady. Potřebuju trochu pátrat. Stejné by to bylo, kdybych zmizela někam na venkov. A na vsi byla bych nápadná, každý by si mě hned všiml. V Londýně si nikdo nikoho nevšímá. Všichni jsme anonymní. Je to jediné místo, kde můžu být. Je mi jen líto, že házím na slečnu Haddowovou takové břemeno. A na tebe taky. Jsem ti strašně vděčná, Cicely…“

Slečna Lockhartová se změnila. Už nebyla skleslá, oči jí zářily, tváře zrůžověly, vypadala, jako by z toho všeho měla nakonec radost. Dopila čaj a požádala o účet.

„Vyřiď slečně Haddowové, že jí dnes večer napíšu. Netroufám si přijít do kanceláře, protože tam to budou určitě sledovat, ale dám jí vědět, kde mě najde. Celá tahle věc mi zabere spoustu času – možná si bude muset sehnat někoho na výpomoc – ale to jí všechno napíšu v tom dopise. Díky, žes pro mě tohle všechno udělala. Není to ani zdaleka součást tvé práce…“

Nechala Cicely dojídat koláček, vyhrnula si kožešinový límec pláště vysoko ke krku a k tvářím a vyšla do vlhkého podvečera.

Byla už skoro tma a ulice byly plné lidí. Sally počkala na omnibus, když přijel, usedla v jeho přeplněném kymácejícím se nitru mezi tlustou dámu s rukávníkem a pána s mokrým deštníkem a rovnala si v hlavě, co bude dělat dál. Nejdřív musí dát Harriet večeři, pak ji uložit do postele a vyložit jí, že se ráno vydaly na dobrodružnou výpravu jako strýček Webster a Jim. Potom přijde čas na nejoblíbenější říkánky a modlitbičku.

A potom, až Harriet usne, domluví se Sally s panem a paní Molloyovými, jestli by nemohla jejich penzion využívat jako určitý záchytný bod, místo, kam by se mohla v případě potřeby uchýlit, kde by se mohla scházet s Margaret, kam by jí mohla Sarah-Jane posílat zprávy z Twickenhamu. Potom večeře a postel. Nebyla unavená, ale věděla, že spát bude.

Omnibus zastavil. Sally se prodrala ven a vystoupila na ulici. Teď už se setmělo úplně: pouliční lampy zářily v mlze jako obrovité, přízračné jiřiny. Kolemjdoucí spěchali se sklopenými hlavami, zachumlaní do vyhrnutých límců a šál. U přístřešku pro drožkáře na křižovatce se krčil malý metař, připravený vyrazit a zamést ulici, kdyby se někdo chystal přejít. Na rohu náměstí, kam Sally zahnula, se nad svou pánví se žhavým uhlím osaměle hrbil prodavač horkých kaštanů, ani se nenamáhal nabízet hlasitě své zboží a pouze prohraboval kaštany na ohni, kdykoli hrozilo, že vzplanou.

Sally došla na náměstí. Sama tu kdysi nějaký čas, ještě než se měla narodit Harriet, bydlela: penzion patřil jejím starým přátelům, muži s přezdívkou Třasák Molloy a jeho ženě. Třasák pracoval pro Fredericka, když se Sally setkala s Garlandovými poprvé, a poté co jeho žena zdědila trochu peněz, Sally jim radila, jak koupit dům a začít s podnikáním.

Penzion stál na druhém konci náměstí, pod stromy malého ústředního parčíku a Sally ho neviděla, dokud nedošla až na půl cesty k němu. Ale pak se na místě zastavila.

Přede dveřmi čekala drožka. Na prahu stáli dva muži a jeden z nich byl policista.

Sally připadalo, jako by jí něco sevřelo srdce. Přece ji ještě nemohli najít, to jistě ne… Ucouvla, ustoupila na schůdky nejbližšího domu a dívala se přes zábradlí.

V osvětlených dveřích bylo vidět obrys postavy paní Molloyové. Dívala se na něco, co jí policista ukazoval a vrtěla hlavou. Druhý z mužů o krok postoupil a zdálo se, že něco namítá, ale paní Molloyová znovu zavrtěla hlavou. Sally neslyšela z jejich hovoru pro rachot povozů z ulice za ní a ustavičný šum padajících kapek všude kolem ani slovo: bylo to jako pozorovat tři droboučké postavičky v kukátkovém kinematografu.

Jen je nepouštějte dovnitř, prosila Sally v duchu.

Pak se oba muži obrátili k odchodu a policista ještě přes rameno něco říkal. Když nasedali do drožky, přibouchla paní Molloyová dveře s prásknutím, které uslyšela i Sally.

Drožkář švihl opratěmi, drožka se odlepila od obrubníku a mířila přímo k ní. Sally sestoupila ještě o schůdek níž, jasně si uvědomujíc osvětlené okno kuchyně za svými zády, a zahalila si tvář vysokým límcem pláště.

Jakmile drožka zahnula za roh a zmizela z dohledu, vyrazila Sally z úkrytu, pádila po chodníku, uklouzla na vlhkém dláždění, chytila se zábradlí, aby znovu získala rovnováhu, vyběhla po schůdcích a zabušila na dveře Molloyových.

„To jsem já!“ volala otvorem na dopisy. „Paní Molloyová – to jsem já ‒“

Slyšela blížící se kroky. Vzápětí nato se dveře otevřely a Sally vtrhla do malé haly.

„Nestalo se jí nic? Je tu ještě?“

„Pane Bože, slečno, za koho mě máte?“ pohoršila se paní Molloyová. „Dovnitř bych je nepustila, žádnej strach. Jenomže on říkal, že za půlhodinku je tady zas, s povolením k prohlídce. Radši byste měla ‒“

„Za půl hodiny? Musím pryč. Odvedu si ji. Mohla byste mi pomoct – mohla byste ji převléknout? Já půjdu naházet do tašky pár věcí – a pan Molloy by nám možná mohl zavolat drožku ‒“

„Ale kam chcete ject, slečno?“

„To nevím. Někam. To si rozmyslím v drožce. Prosím vás, paní Molloyová, kdyby náhodou přišli dřív –“

Paní Molloyová, nebojácná a spolehlivá, přikývla, ale ve tváři jí bylo vidět spoustu pochybností. Sally si pospíšila nahoru do své ložnice v prvním patře, popadla cestovní brašnu, kterou si s sebou přinesla z domu V Sadu, naházela do ní pár kusů oblečení, toaletní potřeby, nějaké boty, pouzdro s psacími potřebami z nočního stolku a nakonec malý balíček z voskovaného plátna, který těžce dopadl do kupy šatstva v brašně. V balíčku byla pistole.

Rozhlédla se kolem, ale mnoho toho s sebou beztak nepřinesla. Ještě peněženku – tady je, šekovou knížku, klíče.

Zavřela brašnu a spěchala dolů, kde narazila na pana Molloye s šálou kolem krku a buřinkou na hlavě, který právě vcházel hlavními dveřmi.

„Drožka už čeká, slečno,“ řekl jí. „Je to čtyřkolka, proti dvoukoláku je rychlejší, a když budete mít náskok…“

„Pán Bůh vám to zaplať,“ oddechla si. „A Harriet –“

„Moje žena ji oblíká. Řek bych, že je to pro ni náramný dobrodružství. I když vlastně nevím, děti pokládaj spoustu věcí za normální, protože nemaj tušení, co je normální a co ne. Kam chcete ject, slečno?“

„To opravdu nevím. Ale napíšu vám, jak jen budu moct, a dám vám vědět, kde jsem.“

„Nebojte se, slečno, my vás nedáme. Mohla byste tu klidně zůstat, kdybyste chtěla.“

„Jestli se vrátí s povolením k prohlídce, dřív nebo později by nás našli…“

Otevřely se dveře, v nich se objevila malá postavička a za ní paní Molloyová s velkým papírovým sáčkem.

„Mami,“ zaradovala se Harriet a pak dodala přidušeným hlasem, jak se k ní Sally sklonila a přitiskla ji k sobě. „Sušenky! Koukej!“

Netrpělivě se jí vykroutila z náručí a sáhla po sáčku.

„Vemte si je, zrovna jsem je čerstvě napekla,“ řekla paní Molloyová. „Člověk nikdy neví, viďte?“

„Dejte mi tu tašku, odnesu vám ji,“ nabídl se její manžel.

Paní Molloyová se shýbla a políbila Harriet, která ji roztržitě objala a stále přitom pevně svírala sušenky. Byla tak nabalená v kabátku, kloboučku, rukavičkách a vysokých botičkách, že se stěží batolila. Sally ji zvedla na ruku, druhou rukou si nasadila klobouk, pak sáhla po svém perziánovém rukávníku a přehodila si jeho šňůrku kolem krku.

„Před chvilkou jsem ji posadila na nočníček a dala jsem jí čistou plenku,“ zašeptala paní Molloyová. „Zatím nebude potřebovat přebalit. A tady – abych nezapomněla – jsou pěkný, řádně vyvětraný a máte tam i všechno na praní…“

Zvedla velkou plátěnou tašku nacpanou složenými plenkami a podala ji svému muži, který se právě znovu objevil ve dveřích. Sally by byla ráda řekla tisíc věcí, ale měla čas jen na jedinou.

„Díky,“ řekla. „Nevím, co bych si bez vás počala… Zítra vám napíšu. Sbohem.“

Harriet, důstojně mžourající zpod krempy svého kožešinového kloboučku, pochopila, co se děje, a přendala si sušenky do levé ručičky, aby mohla pravou zamávat. Pak uprostřed zmatku pohledů, díků a neobratných pohybů, snesli Sally a pan Molloy plátěnou tašku na ulici, naložili ji do drožky a Harriet se uvelebila uvnitř u okénka.

„Kam to bude, madam?“ zeptal se drožkář.

„Aha. Ehm – na Charing Cross,“ řekla Sally.

Zavřela dvířka, posadila se a vzala Harriet na klín. Drožkář tiše pobídl koně, povolil brzdu a drožka se dala do pohybu. Sally se vykláněla ven, ohlížela se a mávala tak dlouho, jak to jen bylo možné, dokud drožka nezahnula za roh a přívětivé domovní dveře nezmizely z dohledu.

KNIHA DRUHÁ

Villiers Street

Ubytování našla na Villiers Street, v úzké uličce vedle nádraží Charing Cross. Bytná byla Němka a nejevila vůbec žádný zájem o nic kromě Sallyiných peněz. Sally jí zaplatila předem guineu za týdenní pronájem ložnice a salonku. Za uhlí a svíčky se platilo zvlášť a Sally si za ně zaplatila: prádlo se muselo posílat ven, jídlo si bylo možné objednat po předchozí dohodě. Sally si ho objednala.

„Vaše jméno, prosím?“ zeptala se bytná, když si poznamenala všechny body, na nichž se dohodly. Stály ve studené, chabě osvětlené hale, Harriet se nedůvěřivě rozhlížela kolem a dosud pevně svírala sáček se sušenkami.

„Paní Marchbanksová,“ vyslovila Sally první jméno, které ji napadlo. Levou ruku skrývala v rukávníku: musí si koupit snubní prsten. Co nosí vdovy? Měla by vystupovat jako vdova, za každou cenu musí být nenápadná. Tolik toho ještě musí zjistit.

„Promáčí v noci postel?“ zeptala se bytná.

„Ne – to ne. Tedy – většinou ne. Občas.“

„Dám vám voskované plátno. Přikryjete jím matraci, prosím. Pojďte za mnou.“

S cestovní brašnou pod paží a taškou s Harrietinými plenkami v druhé ruce následovala Sally bytnou po úzkém schodišti do druhého patra. Bytná postavila lampu, kterou nesla, na okenní parapet, vytáhla jeden ze svazku klíčů a odemkla nejbližší dveře.

„Tady to je,“ řekla. „Dojdu vám pro ten vikslajvant. Nezapomeňte na něj, prosím.“

Sally vešla do malého salonku a posadila Harriet na pohovku.

„Je tu jen jedna postel,“ upozornila bytná. „Bude muset spát s vámi. Donesu vám svíčky a něco na zatopení. Počkejte chvilku.“

Zmizela. Sally odložila cestovní brašnu a přešla k oknu. Villiers Street se vlhce leskla ve světle, které se linulo ze sousední hospody a půltuctu pouličních lamp: napravo hřmotil Strand rachotem kol, klapotem kopyt a před nádražím povykovali dva konkurenční kameloti. Bylo tu hlučněji než v Islingtonu, nepoměrně hlučněji než uprostřed takřka naprostého ticha domu V Sadu.

„Mami,“ ozvala se Harriet. „Tma.“

Sally se otočila, usedla a vzala ji na klín. Rozvázala stuhu kožešinového čepečku, sundala jí ho z hlavičky a uhladila světlé kučeravé vlásky, skoro tak nepoddajné, jako míval její otec.

„Ano, je tma, ale ta paní nám přinese svíčky a pak si rozsvítíme. Taky si zatopíme, aby nám bylo teplo a dáme si pár sušenek, co říkáš?“

„Všechny sušenky.“

„Nějaké si necháme na zítřek. A pak půjdeš spinkat.“

„Všechny sušenky.“

„Uvidíme. Podívej, už nám nesou oheň…“

Harriet natáhla krk, aby si prohlédla hubeného chlapce s nudlí u nosu, který přitáhl uhlák a kbelík s několika žhavými uhlíky, a vysypal je na ohniště. Aniž věnoval Sally či Harriet třeba jen sebemenší pozornost, vytáhl z kapsy u vesty svíčku, zasadil ji do svícnu na krbové římse a škrtl sirkou. Když se rozhořela, přiložil na oheň pár kousků uhlí a pak přidal celý obsah uhláku. Prohrábl žhavé uhlíky, až se promíchaly s ostatními, a znovu se vytratil.

„Doufám, že to bude hořet,“ posteskla si Sally. „Nemám sirky. Taky nám mohl přinést trochu dřeva…“

Zvedla se a urovnala uhlí trochu promyšleněji. Ve světle svíčky vyhlížel pokoj o něco, třebaže ne o mnoho, útulněji. Harriet se na pohovce opřela a stáhla si rukavičku, aby si mohla strčit palec do pusy.

„Jsi utahaná, kočičko?“ zeptala se Sally.

„Mmm.“

„Teď ještě nespi. Počkej, až tě svléknu a lehneš si do postýlky. Za chviličku to bude.“

Po chvíli se objevila bytná s dalšími svíčkami, malou otýpkou dříví na podpal a tuhým voskovaným plátnem. Uvolila se donést trochu mléka pro Harriet a čaj, chléb a sýr pro Sally a pět minut nato už svíce zářily, závěsy byly zatažené a dveře zavřené.

Zatímco Harriet seděla u stolu s mlékem a sušenkami, odešla Sally s jednou svíčkou do ložnice. Bylo tam lezavě chladno a postel navlhle páchla, jako by ji dávno nikdo neprovětral. Sally sundala přikrývky i prostěradla a odnesla je vedle, aby se u ohně prohřály. Pak rozložila tuhé, šustivé voskované plátno a pokryla jím matraci.

„Budeš muset rychle vyrůst, holčičko,“ zašeptala.

Pod postelí byl nočník, koupelna a záchod byly o patro níž. Sally vzala ze stojanu na umyvadlo v ložnici džbán, donesla trochu horké vody a vybalila toaletní potřeby.

Harriet už dopila mléko, a když ji Sally svlékla, zjistila, že má plenku díkybohu dosud suchou. Holčička byla beznadějně ospalá: tvářičky měla červené a dumlala si palec. Sally ji posadila na nočník, pak ji umyla, převlékla ji do noční košilky, vykartáčovala jí vlasy a pak znovu ustlala postel, tentokrát už s trochu zahřátým povlečením.

Když ji nesla do postele, Harriet se zničehonic rozplakala – zoufalým hlasitým nářkem.

„Co je? Copak je, holčičko?“

„Ovečka – Ovečka ‒“

Od té doby, co se ztratil Brumla, byla hadrová ovečka hračkou, bez níž neusnula. A teď ji zapomněly u Molloyových. Sally usedla na postel, přivinula Harriet k sobě a něžně ji kolébala, zatímco holčička tiskla hlavu k jejímu rameni.

„Pšš, maličká – pšš, pššš – poslouchej – napíšeme paní Molloyové, aby dala ovečku listonošovi, a ten nám ji přinese, ano? Hned zítra ten dopis pošleme. Jsme na dobrodružné výpravě. Ovečka – ovečka tam zůstala, aby dneska v noci pohlídala pána a paní Molloyovy. Protože je to moc statečná ovečka. Ale podívej ‒“ Dostala nápad: posadila Harriet tak prudce, že samým překvapením přestala plakat. „Podívej, myška!“

Doufala, že nezapomněla, jak se to dělá: rychle vytáhla z kabelky kapesník, roztřepala ho, přeložila a pak ho kroutila, utahovala a zauzlovávala tak dlouho, až z něj vznikla neohrabaná hračka s dvěma oušky a ocáskem. Tohle ji naučil táta, když byla malá.

Harriet od ní myšku vzala, jednou ručičkou si ji přitiskla k hrudi a paleček druhé ruky dosud pevně dumlala v puse. Sally ji políbila, položila ji na chrastící prostěradlo a sfoukla svíčku.

Otevřenými dveřmi sem ze salonku pronikalo právě tolik světla, aby Sally stačila postřehnout, jak se holčičce na tvářičkách lesknou slzy. Pocítila takový nával něhy, že i jí zvlhly oči a hrdlo se jí sevřelo.

Za okamžik se znovu ovládla, hladila Harriet po hlavičce a tiše jí zpívala.

„Zelená se rozmarýnka, červená růžička, až já budu králem, malá, budeš královnička.“

Vzpomínala si, jak když v dětství stonala, sedával u ní táta trpělivě ve tmě, svým hlubokým hlasem jí zpíval takovéhle písničky, vyprávěl jí pohádky a jí bývalo hned zase líp, protože se cítila v bezpečí. Matku nikdy nepoznala. Táta jí byl otcem i matkou, stejně jako ona bude muset být matkou i otcem pro Harriet.

Po chvilce holčička usnula. Sally ji pečlivě přikryla a po špičkách se odkradla do salonku.

Oheň mezitím skoro vyhasl. Poklekla, přiložila na něj kus novin, pár klacíků a další uhlí. Když se znovu rozhořel, vstala a podívala se na své ruce. Neměla vodu, aby si je mohla umýt, leda by si pro ni znovu zašla dolů: a tak si je otřela do sukně, unaveně se posadila ke stolu a zápěstím si odhrnula vlasy z očí.

Zhluboka se nadechla a zvolna vydechla. Pak si přitáhla svíčku trochu blíž, vyndala z brašny malý sešitek a tužku a pustila se do psaní.

25. října 1881

Nevím, co si mám počít. Neumím ji pořádně umýt ani nakrmit a vůbec nevím, jak tohle zvládneme, ale koneckonců, spousta žen si s tím poradí. Tolik jsem si zvykla nechávat všechno na Sarah-Jane (Nezapomenout: poslat jí peníze na měsíc dopředu – bude už do té doby všechno za námi?), že jsem si vůbec neuvědomovala, kolik věcí je potřeba udělat a na co všechno se musí pamatovat.

Co si jen počnu?

V hotovosti mám deset liber a možná nějaké drobné. Zítra musím zajít do banky, vyzvednout další peníze a založit si nový účet na jiné jméno. A koupit si snubní prsten. Nenosí ho vdovy na druhé ruce nebo tak něco? Koho bych se tak zeptala? A proč to nevím sama? Myslím, že si nebudeme žít tak špatně – najdeme si nějaké příjemnější bydlení než tohle – ale nesmím, za žádnou cenu nesmím, navazovat jakýkoli kontakt s domem V Sadu, s Molloyovými, s obchodem, se svou kanceláří, s nikým. Zbývají mi jen dopisy.

To budu takhle žít až do smrti?

Zejména se nesmím pokoušet spojit se svým právníkem. Odvolá se proti tomu rozsudku? Můžu se odvolat já? Možná bych mu mohla napsat. Ale myslím, že v tomhle směru jsem už za sebou spálila všechny mosty.

Ze všeho nejdůležitější, protože nemohu dokázat, že Harriet není jeho dcera, bude zjistit, proč to Parrish dělá a co za tím je. Kdo za tím je. Zjistit všechno, co se dá. Jestli je namočený v něčem nezákonném, dítě mu do péče nesvěří.

A pak ten farář, pan Beech. (Nezapomenout: jen co budeme v bezpečí, musím dát Rose svou novou adresu.) Tohle je nejslabší článek, ten falešný zápis v matrice. Pokud se mi podaří zjistit proč,

Přestala psát, protože zaslechla, jak se Harriet pohnula, ale ta jen něco zamumlala ze spaní. Sally přiložila na oheň pár dalších kusů uhlí a znovu usedla.

Budu vědět, jak ho porazit. To je jediná šance.

O něco dříve toho večera zaslechla Ellie v domě V Sadu zvonek u dveří. Vzhlédla od karet, s nimiž hrála na kuchyňském stole pasiáns, a podivila se: „Kdo to jen může být?“

„To se nedovíš, dokud se nezajdeš podívat,“ řekla paní Perkinsová, která podřimovala v houpacím křesle nad novinami.

Ellie znepokojeně vstala. Měla už za sebou nepříjemný policejní výslech stejně jako Sarah-Jane a začínala si dělat starosti, jestli někomu nepověděla trochu moc o tom, kam se Sally poděla. Třeba toho seržanta napadlo pár dalších otázek, nebo možná mají povolení prohledat dům.

Ale nebyl to nikdo od policie. Byl to tmavovlasý mladý muž v neúpravném převlečníku. V první chvíli ho pokládala za pobudu, tím spíš, že měl trochu divný přízvuk, ale zdál se dost zdvořilý.

„Pokouším se najít slečnu Lockhartovou,“ řekl. „Je doma?“

„Ne, pane,“ zavrtěla Ellie hlavou. „Nevím, kde je.“

„A kdo má dům na starost v její nepřítomnosti?“

Ellie za sebou zaslechla Sarah-Jane a ohlédla se.

„Smím se zeptat, kdo jste?“ zeptala se Sarah-Jane.

„Jmenuji se Daniel Goldberg. Jsem novinář. Vím, co slečnu Lockhartovou potkalo a myslím, že bych jí mohl pomoci, ale budu si s ní muset promluvit osobně.“

Ellie ustoupila stranou. Sarah-Jane se ani o krok nepřiblížila ke dveřím: obě se teď trochu bály cizích lidí.

„Nemohu vám říct, kde je teď slečna Lockhartová, protože to nevím,“ prohlásila Sarah-Jane. „Od dnešního rána se domů nevrátila. Nevím, kdy se tu objeví. Nemyslím, že bych vám to měla prozrazovat, i kdybych to věděla, ale skutečně nevím.“

„Mohl bych jí tu nechat vzkaz?“ zeptal se neznámý.

„Když myslíte, proč ne,“ souhlasila Sarah-Jane. „Nechcete o tom psát, viďte že ne? Bude to v novinách?“

„Zatím ne.“ Něco naškrábal do zápisníku. Vytrhl list, přeložil ho a na rub napsal Sallyino jméno. „Prosím postarejte se o to, aby to dostala. Je to důležité. Na shledanou.“

Pozvedl klobouk se širokou střechou a zamířil k odchodu. Ellie za ním zabouchla dveře.

Sarah-Jane se pochybovačně dívala na lístek se vzkazem. „Myslíte, že mluví pravdu?“ zaváhala Ellie.

„Nevím. Já nevím už vůbec nic. Možná bych jí to mohla poslat k paní Molloyové… Ale jestli není ani tam, jak říkal ten policista, tak to stejně nedostane.“

„Možná bude lepší nechat to plavat,“ usoudila Ellie. „Dokud se nám neozve.“

Sarah-Jane přikývla. Položila lístek na věšák a Ellie se vrátila do kuchyně.

Ředitel pobočky

Sally se několikrát za noc probudila, protože Harriet byla neklidná a postel úzká. Jednou dokonce holčička ze spaní vykřikla, ale matčino teplo ji záhy znovu ukonejšilo k spánku.

Když konečně usoudila, že je čas vstát, zvedla se z postele, ztuhlá a unavená, oblékla si župan a nechala Harriet ještě dospat, než rozdělá oheň a voda v konvici se začne vařit. Půjde to takhle dál ještě dlouho? Přemítala. Bylo to všechno tak provizorní. Musejí si co nejdřív najít lepší bydlení: pak bude moci poslat pro Sarah-Jane a začít doopravdy pátrat, co za celou tou záležitostí vězí.

Připravila čaj a pak šla zpátky do ložnice vzbudit Harriet. Za tu chvilku se už stačila v posteli počůrat. Sally zůstala nerozhodně stát. Co v takovém případě dělala Sarah-Jane? Nemohla si vzpomenout. Dobře, tak co udělá ona?

Odhrnula přikrývky, aby se nepromočily a pak holčičku zvedla. Harriet protestovala a bránila se, ale Sally ji odnesla do salonku, postavila ji ke krbu a stáhla z postele prostěradlo. A co teď? Měla by ji umýt, ale copak ji může nechat u otevřeného ohně, než donese vodu? Příště už bude chytřejší: musí mít vodu po ruce, než půjde malou budit. A čaj uvařit až potom: takhle vystydne, než si ho stačí vypít, a voda se jí mohla hodit na umytí.

„Počkej tady, holčičko,“ řekla. „Maminka dojde pro vodu. Nechoď k tomu ohni…“

Popadla džbán a spěchala dolů do koupelny. Bylo obsazeno. Chvíli váhala: a pak se otevřely dveře sousedící s koupelnou a vyšel z nich muž v plášti a buřince. V neskrývaném úžasu na ni zůstal zírat, jak tam stojí v županu, pak odvrátil pohled a zamířil po schodech dolů. Sally zrudla rozpaky. Pak se otevřely dveře koupelny a vyšel další muž, rovněž úplně oblečený. Zarazil se stejně jako ten první a zdálo se, že se chystá něco říct, ale nakonec se jen zamračil a beze slova sešel ze schodů.

Zaskřípěla zuby, vběhla dovnitř, naplnila džbán vodou z plynového ohřívače, pospíšila si zpátky k Harriet a důkladně za sebou zavřela dveře.

„Tak pojď, Hattinko, umyjeme se,“ vybídla dcerku a nalila vodu do umyvadla.

„Ne,“ protestovala Harriet, dosud rozespalá, zadupala a přitiskla se tvářičkou k Sallyiným stehnům.

Sally jí svlékla mokrou košilku, lepící se tělu, důkladně holčičku umyla houbou, pak ji zabalila do ručníku a hledala čisté oblečení. Jenže odjížděly v takovém spěchu, že nezabalila pro Harriet žádné punčošky.

„Budeš si muset vzít ty, cos měla včera,“ povzdechla si. „Dneska nakoupíme jiné. A myslím, že maminka si bude muset taky vzít ty včerejší. Tak pojď – stoupni si hezky…“

Po trpělivé námaze se jí konečně podařilo holčičku obléct a pak si všimla, že mezitím vyhasl oheň. Neměla už žádný papír, aby ho znovu rozdělala.

„Ach jo, Hattinko, tohle bude fuška, viď?“ posteskla si a posadila Harriet do křesla.

Holčička se na ni dívala ještě stále rozespalýma očima, pak je jakoby opovržlivě zavřela a zavrtěla se v křesle, aby se na studeném hladkém koženém potahu schoulila co nejpohodlněji.

„Ano, chviličku si tam schrupni,“ řekla Sally. „Maminka se oblékne a pak… nevím. Pak se nasnídáme.“

Otřela voskované plátno na posteli prostěradlem, které z ní stáhla, a oblékla se. Měla by zajít dolů, přinést si ještě trochu vody a také se umýt, ale netoužila po dalších setkáních na schodech v županu. Potřebuje víc soukromí.

A čistoty. Dokud si nenajdou něco, kde se budou cítit víc doma, kde se budou moci zabydlet a posílat prádlo k vyprání, bude muset oběma nakoupit několik párů punčoch a taky nějaké spodní prádlo. Po snídani si sepíše seznam. A musí sehnat jiné bydlení.

Oblékla se, donesla vodu, svlékla se, umyla, znovu se oblékla a pak se cítila o něco líp. Podle jejích hodinek bylo osm a ráno za oknem bylo vlhké a mlhavé. Slyšela pouliční provoz na Strandu, zvedla Harriet na okenní parapet, pevně ji držela a ukazovala jí, co se venku děje.

„Poslouchej!“ upozornila ji. „Slyšíš vlak?“

Kdesi za černou zdí nádraží Charing Cross na protější straně ulice hvízdala lokomotiva. Harriet ukázala dolů na ulici.

„Tommy!“ zaradovala se.

Muž s mlékařským vozem naléval mléko do velkých džbánů, které mu nastavovala nějaká služka. Jeho kůň pokojně stál a potřásal hlavou.

„Ne, to není Tommy, ale vypadá jako on,“ vysvětlila Sally. „Tohle je jiný mlékař. Mlékař z Charing Cross.“

Z okna bylo vidět mnoho věcí: metař, prodavač novin, spousty povozů. Harriet se nejvíc líbily čtyřkolé kočáry, pro eleganci, s jakou se pohybovaly. Viděly také strážníka, hřmotného a tlustého, jak má správný strážník být, dva vrabce, holuba a dámu s malým černým poskakujícím psíkem, který Harriet rozesmál. A když pak přitiskly tváře k oknu, viděly i samotný Strand a mohly číst reklamy na bocích projíždějících omnibusů. Harriet si myslela, že je čte: podívala se na nápis, něco řekla a Sally ho pak přečetla správně.

V půl deváté někdo zaklepal na dveře a vešla bytná s podnosem, na kterém nesla čaj, topinky, máslo a marmeládu. Harriet, která dosud přesně nechápala, kde jsou a co má tohle znamenat, a neměla ráda zamračené obličeje, potichoučku a nastraženě sledovala, jak Sally vysvětluje příhodu s prostěradlem a žádá o papír a dříví, aby mohla rozdělat oheň.

Pak ženy odešly do ložnice. Harriet se dívala na tác. Topinka byla hodně tenoučká. Harriet uvažovala, jestli tenká topinka chutná stejně jako tlustá, nebo nějak jinak. Pak maminka s tou paní vyšly z ložnice, maminka vypadala rozzlobeně, ta paní nesla mokré prostěradlo a tvářila se naštvaně. Hněvají se na mě, pomyslela si Harriet a dostala strach.

Ale pak ta cizí paní odešla, maminka k ní přistoupila, dala jí pusu a pak si daly topinku. Nechutnala jinak, ale marmeláda ano a mléko taky.

Ve skutečnosti došlo k tomu, že bytná Sally pověděla o několika stížnostech, které dostala na to, že se Sally objevila před několika mužskými nájemníky nevhodně oblečena. Něco takového prý nelze tolerovat a Sally musí ještě týž den penzion opustit.

Sallyiny námitky nebyly k ničemu. Bytná se už rozhodla pevně a neoblomně, dokonce natolik, že Sally vrátila zálohu na zbytek týdne. Obě musejí odejít hned po snídani.

Teď, když už bylo po hádce (velmi uměřené, žádné zvyšování hlasu, na obou stranách jen zachmuřená zdvořilost), cítila Sally, jak mazala Harriet máslo na topinku, skoro ulehčení. Kismet, říkala si. Osud. Stejně se nám tu nelíbilo.

„Dneska si najdeme nějaké jiné bydlení,“ řekla Harriet. „A pak pošleme pro Sarah-Jane, aby přišla a nastěhovala se k nám, co říkáš?“

„A ovečka.“

„Aha, jistě, ovečka taky. Samozřejmě. Napíšeme paní Molloyové, aby dala ovečku listonošovi, vzpomínáš? Teď se najez. Pak si sbalíme věci a všechno to zařídíme. Máme na to dnes celý den.“

Tři čtvrti hodiny nato, po mrazivém rozloučení s bytnou, se Sally a Harriet ocitly na Strandu. Nepršelo sice, ale bylo chladno a lezavo a ve vzduchu bylo tolik vlhkosti, že Sally mohla sledovat, jak se jí v kapičkách sráží na chlupech kožešinového rukávníku, ještě než došly na roh Villiers Street.

Měla v plánu zajít nejprve do své pobočky Londýnské banky, která byla jen pár kroků odsud. Jednou rukou pevně svírala brašnu, za druhou držela Harriet a společně se proplétaly strkajícím se davem mezi kameloty, čističi bot, úředníky spěchajícími do práce, dámami na nákupech, veřejnými posluhy, poslíčky kličkujícími tlačenicí jako rybky v houštině šedých chaluh, a Sally celou dobu myslela na to, že kancelář Arthura Parrishe je odsud jen kousek a že ji nikdo nesmí zahlédnout.

Říkala si, jak je to směšné, že na rušné ulici, jako je Strand, je přece stejně v bezpečí jako kdekoli jinde, ale přesto byla nervózní a se svou velkou brašnou také nápadná.

Došly k bance, vstoupily dovnitř a Sally posadila Harriet na židli vedle zavazadla.

„Pohlídej tašku,“ řekla jí. „Maminka si dojde pro penízky.“

Na účtu měla dvě stě liber. Když si je vyzvedne a založí si někde nový účet pod jiným jménem, bude si moci na rok pronajmout malý domek nebo byt a docela spokojeně si žít. Nebyla sice zrovna nadšená pomyšlením, že bude mít u sebe takovou částku v hotovosti, ale nebude s ní přece muset chodit daleko – v sousedství byla řada dalších bank. Kdyby požádala, aby jí vystavili šek, mohli by ji vystopovat. Hotové peníze se vystopovat nedají.

Přistoupila k pokladníkovi a vyložila mu, co chce. Už se chystala vypsat šek, když si povšimla jeho výrazu.

„Promiňte mi na okamžik, slečno Lockhartová,“ omluvil se a vstal. „Musím si něco ověřit u ředitele.“

Sklouzl po ní zvědavým pohledem a zmizel ve dveřích za přepážkou. Sally ucítila, jak jí srdce bije na poplach. Rozhlédla se: Harriet si klidně hrála, počítala vysoustruhované prstence na noze mahagonového stolu vedle sebe. Vrátný ve své zářivé uniformě stál shovívavě opodál a právě smekl čepici, aby otevřel dveře vycházející dámě. Zastavil by ji, kdyby jí nezbývalo než vyrazit s Harriet na útěk?

„Slečno Lockhartová?“

Za překážkou stál ředitel pobočky spolu s rozpačitě se tvářícím pokladníkem. Byl to plešatící muž středních let s blahosklonným úsměvem. Sally s ním až doposud mluvila jen dvakrát, naposledy více než před rokem.

„Chci si vyzvednout peníze se svého účtu,“ řekla Sally. „Je snad něco v nepořádku?“

„Myslím, že bych si s vámi měl promluvit v soukromí,“ vyhnul se ředitel odpovědi. „Byla byste tak laskava a zašla se mnou do mé kanceláře?“

Sally prolétlo hlavou: tohle je špatná zpráva. Chystá se mi říct něco zlého. Pokladník si s ředitelem vyměnil pohled a pak si odešel k vrátnému, jako by si s ním chtěl jen trochu poklábosit.

Sally zvedla Harriet a následovala ředitele do dveří na konci bankovní haly. Ještě než promluvil, posadil se za svůj stůl. Sally seděla proti němu s Harriet na klíně, celá vylekaná.

„O co jde, pane Emesi? Proč nemohu dostat své peníze?“

„Na vašem účtu žádné peníze nejsou,“ oznámil jí. „Účet je dokonce zrušený.“

Cítila, jak jí poklesla brada. Za chvíli se však znovu vzpamatovala.

„Prosím? Co se stalo s mými penězi? Na tom účtu bylo dvě stě liber. Kam se poděly?“

„Váš – ehm – váš manžel přišel dnes ráno hned po otevření banky s dokumenty od soudu, které ho zmocňují… Nebyl jsem v situaci, chápete… Přišel v doprovodu svého právníka a ‒“

„Vy jste mu dal mé peníze?“

„Jeho peníze. V očích zákona patří osobní majetek manželky jejímu manželovi, a ten s ním může nakládat podle vlastního uvážení. Tedy pokud neexistuje manželská smlouva. A ten právník ‒“

„Ale já za toho člověka nejsem provdaná! Nikdy jsem nebyla! Není to můj manžel!“

Harriet k ní poplašeně zvedla vylekané oči. Sally ji mechanicky pohladila vlásky.

„Slečno – ehm – slečno Lockhartová, nebyl tu nejmenší prostor k pochybnostem. Právník měl u sebe veškeré potřebné doklady. Užasl jsem, když jsem tu – ehm – informaci obdržel poprvé, jak si jistě dovedete představit. Ale podnikl jsem všechny myslitelné kroky k tomu, abych se ujistil, že jednám správně ‒“

„Chcete říct, že jste to všechno věděl už dřív? Tak proč jste mi to proboha neřekl?“

„Nebyla jste tu.“

„Ale mé peníze –“ Sally si přejela rukou po tváři a přistihla se, že bezmocně vrtí hlavou.

„Z právního hlediska jeho peníze. To vám musím připomenout. Banka se nedopustila ničeho nelegálního.“

„Vy jste nechal toho člověka – toho cizího člověka – jen tak odejít se všemi mými penězi?“

Byla natolik v šoku, že nedokázala cítit ani hněv. Seděla bez dechu jako omámená.

„Neřekl bych, že cizího člověka,“ namítl ředitel. „Podle zavedených právních zásad má manžel ‒“

„Jak dlouho už tohle všechno připravoval?“

„Banka přirozeně nevydá klientovy peníze jen tak ze dne na den. Upozornění jsme dostali už před časem. Zbývalo jen předložit příslušné doklady, aby byly splněny všechny formality a se včerejším soudním rozsudkem ‒“

Sally vstala. Uprostřed svého šoku si vzpomněla na pokladníka a vrátného. Nepředává právě teď tomu chlapovi vzkaz? Parrishova kancelář je jen jednu dvě ulice odsud: třeba už tam v téhle chvíli spěchá. Zvedla Harriet a přitiskla ji k sobě.

„Zachoval jste se hanebně,“ řekla řediteli. „Nemám slov, abych vyjádřila, jak jste odporný. Dovolíte tomu člověku – tomu zloději – aby ukradl moje peníze – předáte mu je na přepážce, a mě se ani nenamáháte předem varovat – vy mizerný podvodníku, vy zbabělce…“

Jeho protáhlý obličej připomínal krysu. Tváře se mu leskly potem, ale jeho úsměv byl stejně korektní jako vždy. Sally se prudce obrátila a vyšla z kanceláře. Pokladník stál ve dveřích banky, jako by někoho vyhlížel: vrátný byl pryč. Hádala správně. Jak šla ke dveřím, udělal pokladní nesmělý pohyb, jako by jí chtěl zabránit v odchodu, a Sally se zastavila.

„Zkuste se mě jen prstem dotknout,“ pronesla zřetelně, „a budete toho do smrti litovat. A teď mi okamžitě uhněte z cesty.“

Lidé se otáčeli, Sally vnímala jejich užaslé tváře a natažené krky. Vykročila k pokladníkovi a ten ustoupil stranou. Otevřela dveře, vyšla na ulici a o minutu později už byla o dvě stě yardů dál uprostřed anonymního davu na Strandu.

A Harriet ji tahala za ruku. Chtěla jí něco pošeptat. Sally se k ní sklonila a poslouchala, ale neslyšela, co holčička říká. Zvedla ji, ale v uších jí dosud hučelo: a tak ji jen rychle políbila a spěchala dál. Harriet ztichla. Normálně Sally mluvila, Harriet žvatlala, a i když to nebyl zrovna rozhovor, přesto si spolu povídaly. Dnes ráno Sally, rty sevřené a nervy napjaté k prasknutí, mlčela, a Harriet tedy také.

Ještě nebylo ani deset, jak si všimla na hodinách nad jednou trafikou. Možná by si měla chvilku sednout, dát si šálek kávy, popovídat si s Harriet, trochu se zklidnit.

To byl dobrý nápad. Hned přes ulici byla kavárna. Za pět minut už seděly u stolku v rohu, Harriet svírala v rukou velkou sklenici mléka a Sally sledovala, jak jí servírka nalévá ze stříbrné konvice kouřící kávu.

„Mohla byste mi donést noviny?“ požádala

„Jistě, paní,“ přisvědčila servírka.

Zase paní. Bude si na to muset zvyknout. Je paní… Třeba paní Jonesová. A už teď je na konci sil a to je teprve deset. A všechny ty peníze… Celá se chvěla. Co si jen počne? Jistě, v peněžence má ještě dost na to, aby si mohly najít jiný penzion a pár týdnů vystačit. Tím by získala čas, aby mohla napsat Margaret a dohodnout prodej několika cenných papírů.

„Mami?“

„Ano, holčičko?“

„Já chci ovečku.“

„Ano, já vím. Jen co budeme v novém bytě, napíšeme si pro ni!“

„V jakém novém bytě?“

„No, tam, co jsme bydleli včera, se nám nelíbilo, takže si najdeme – díky,“ obrátila se k číšnici, která jí nesla noviny. „Poohlédneme se po nějakém jiném bydlení. Pěkném.“

„A Sarah-Jane,“ připomněla Harriet.

„Víš… Tu pozveme až potom. Ale brzy. Slibuju ti, že brzy. Ale napřed musíme najít pěkné bydlení. A najdeme ho. Ale teď se musí maminka podívat do novin, aby věděla kde ho hledat.“

„Proč?“

„Protože… Protože v novinách se takové věci hledají. V inzerátech. A teď už mlč, ať se maminka může podívat.“

Harriet poslechla, třebaže nevyhlížela ani zdaleka uspokojeně. Stáhla si rukavičky a přejížděla nehtíčkem vetkaný vzor ubrusu. Hezky to tady vonělo. Už se nepamatovala, jestli se jí ten byt, kde bydlely včera, nelíbil. Vlastně si z něj vůbec moc nepamatovala, zato se dobře pamatovala na svůj vlastní pokoj s houpacím koněm, Brumlovým pelíškem, který vyrobil strýček Webster, a domečkem pro panenky. Najednou si tu hrozně moc přála mít ten domeček pro panenky.

Pak se maminka najednou zakuckala, jako by jí do krku zaskočil drobeček. Oči měla najednou veliké a vlhké, obličej rozpálený. Harriet se na ni se zájmem zadívala.

Článek, který Sally objevila v novinách, zněl:

POHŘEŠOVANÁ

ÚTĚK MANŽELKY PO VÝROKU SOUDU

Po rozsudku, jenž včera vynesl Nejvyšší soud, zmizela manželka s dítětem již podruhé.

Pan Arthur Parrish, komisionář, bytem Telegraph Road 27, Clapham, vznesl nedávno žalobu proti své manželce a žádal, aby mu soud svěřil do péče jejich dítě. Paní Parrishová opustila před několika měsíci společnou domácnost.

Dítě mu včera přiřkl do péče ctihodný soudce Hawke. Takřka vzápětí se však ukázalo, že paní Parrishová a její dvouletá dcera Harriet zmizely z adresy, kde se dosud zdržovaly. Místo jejich současného pobytu není známo.

Paní Parrishová je dvacet čtyři let stará, má světlé vlasy a hnědé oči. Mohla by používat příjmení Lockhartová, k němuž se vrátila, poté co opustila společnou domácnost minule.

Policie zahájila pátrání a na paní Parrishovou byl vydán zatykač pro únos.

Sally odhodila noviny, protřela si oči a omámeně se rozhlížela kolem. Kolik lidí už tohle četlo? A co je to s anglickými zákony, když dovolí, aby policie stíhala ženu za únos jejího vlastního dítěte?

Prudce sáhla po Harriet, posadila si ji na klín a přitiskla ji k sobě. Harriet se vykroutila, aby se jí mohla podívat do tváře.

„Mami?“

„Copak, maličká?“

„Já chci bochánek. Slona bochánek.“

„Aha –“ Sally se dala do smíchu a musela si znovu utřít oči. „Sloní bochánek. Takový, jako jsme dávaly slonovi, ano? A jak se říká?“

„Plosím.“

„To už je lepší.“

Sally přivolala servírku a požádala ji o rozinkový bochánek a ještě trochu kávy. Díky Bohu za tyhle kavárny, pomyslela si. Pokud máte pár pencí, můžete tu zůstat, jak dlouho chcete, a ještě vám nosí jídlo, pití i noviny.

Vyhlédla ven na davy procházející kolem. Snad není možné, aby ji někdo poznal, nebo ano? Možná měly přece jen odjet do ciziny. Možná by si měla obarvit vlasy.

Když Harriet dojedla, Sally zaplatila a znovu posbírala zavazadla. Harriet šla poklidně za ní a brala všechno jako samozřejmost.

Ona myslí, že vím, co dělám, napadlo Sally.

Jako zázrakem se, sotva vyšly ven, objevila prázdná drožka. Sally ji zastavila a požádala vozku, aby je dovezl do Bloomsbury. Za minutku už ujížděli podél jižního konce Trafalgar Square. Harriet držela Sally za ruku a pozorovala lesklý koňský hřbet, třpytící se vlhkostí, i otěže, které se táhly od kozlíku a škubly doprava, jak drožka zahýbala z Cockspur Street na Haymarket.

Proč zrovna Bloomsbury, to Sally sama nevěděla, leda snad proto, že tam už jednou nalezla bezpečí ve fotografickém obchodě. Harriet tam byla počata té noci, kdy zahynul Frederick. V Bloomsbury bylo jaksi bezpečno. Sally nechápala, že ji to nenapadlo dřív.

Na Russel Square zaplatila drožkáři a zůstaly s Harriet stát jako cestující, kteří se právě vylodili.

„Kam teď?“ zeptala se Sally.

„Domů,“ prohlásila Harriet.

„Najdeme si nějaké bydlení,“ řekla Sally. „Tam pak budeme doma. Ale kudy teď máme jít? Tudy? Tamhletudy? Po tamhleté ulici? Řekni si.“

Harriet se zamyslela. Náměstí bylo rozlehlé. Sally ji zvedla, aby se mohla lépe rozhlédnout a holčička ukázala na ulici při východní straně.

„Dobře,“ souhlasila Sally, „zkusíme to tam. Buď hodná a drž se u mě, až budeme přecházet.“

Tašky byly čím dál těžší. Harriet poslušně cupala vedle ní ulicí, kterou vybrala, kolem vysokých cihlových domů, klasicky jednoduchých, ale vesměs zámožně vyhlížejících. Tady to nebylo nic pro ně.

Sally zahnula do užší ulice a pak na malé náměstíčko uzavřené před pouličním provozem bránou. Jmenovalo se Wellcome Passage.

„Tady to vypadá hezky, Hattinko,“ prohodila Sally. „Co kdybychom zkusily někde zaklepat? U kterých dveří to máme zkusit?“

Harriet ukázala, Sally zaklepala. Objevila se mladá služka pro všechno a prohlížela si je pootevřenými dveřmi, zatímco Sally vysvětlovala: „Hledám ubytování. Nevíte jestli tady někdo nepronajímá pokoje?“

„Paní Parkerová v čísle pět, milostpaní,“ řekla služka. „Ale nevím, jestli má něco volnýho. Hned tamhle to je.“

Číslo pět byl ošuntěle vyhlížející dům, vysoký a úzký jako všechny ostatní v okolí, s oprýskanými hlavními dveřmi a klepadlem, které už léta nikdo nevyleštil. Ale bylo oblýskané používáním, takže dům nebyl opuštěný, a v truhlících za okny byla spousta květin.

Dveře otevřela jiná služka, tentokrát starší, méně upravená a méně zvědavá.

„Ano, máme volný pokoj, milostpaní. Zajdu pro paní Parkerovou. Pojďte dál z toho vlhka.“

Úzká hala byla zatarasená stojanem na deštníky a bicyklem a stěny byly přeplněné obrázky – nepodařenými, mizerně zarámovanými akvarely. Dům páchl kapustou.

Za pár minut vyšla z kuchyně domácí, malá, boubelatá, čiperná žena se zářícíma očima, a otřela si ruce do zástěry.

„Dobrý den,“ pozdravila Sally. „Slyšela jsem, že máte pokoj k pronajmutí, je to tak? Sháním ubytování.“

„Ano… Ano,“ přisvědčila paní Parkerová vzrušeně, poodstoupila a prohlížela si Sally, jako by jí brala míru na šaty. „Ale ano.“ Měla hluboký, zvučný hlas s nádechem londýnského nářečí. „My jsme se už setkaly.“

„Opravdu? Nevzpomínám si ‒“

„V duchovní rovině. Jako zasvěcenec rozpoznám příznaky. Vy jste ještě duchovně mladá, má milá, takže to asi nepostřehnete. Pod jakým jménem se pohybujete v současném převtělení?“

Ta otázka byla nepříjemně blízko středu terče. Sally zamžikala a pak se upamatovala. „Promiňte – paní Jonesová. A tohle je má dcera Harriet.“

Harriet šťouchala do pedálu bicyklu. Sally ji zvedla, aby ho na sebe náhodou nepřevrhla. Paní Parkerová si holčičku soustředěně prohlížela a ta její pohled bez zájmu opětovala.

„Má moudrého ducha,“ prohlásila paní Parkerová. „A vy – vy máte duši mladou. Máte starosti, má milá. Máte svá tajemství. Pojďte…“

Vedla je dvě patra nahoru. Dům byl trochu zanedbaný, některá místa pronikavě páchla doutníkovým kouřem, jiná zas leštěnkou na nábytek. V druhém patře odemkla paní Parkerová zeleně natřené dveře.

„Zelený pokoj,“ řekla. „Barvy, které vidíme ve fyzickém světě, k nám vyzařují z nekonečna. Jejich vibrace ovlivňují duševno. Vám, paní Jonesová, bych doporučila raději modrou, jenže Modrý pokoj má na šest měsíců pronajatý jeden obchodní zástupce. Ale zelená vám nijak neublíží.“

Pokoj byl ošumělý, ale příjemný. Na stěnách byly další malůvky – vyhlížely jako imaginární krajiny se spoustou zelené barvy.

„Ehm – a kolik ‒“

„Guineu za týden,“ řekla paní Parkerová. „S jídlem dvacet sedm šilinků a šest pencí. Uhlí a plyn se platí zvlášť, prádlo posíláme ven.“

„Je tu ještě jedna věc. Moje dcera ‒“ Sally posadila Harriet, která se jí už začínala v náručí vrtět, na židli a polohlasně pokračovala: „‒ se totiž, občas ‒“

„Tudy,“ vybídla ji paní Parkerová, otevřela dveře ložnice a ukázala ji Sally. „Počůrává se?“ mluvila dál. „jedna z drobných nepřijemnůstek fyzického světa. S tím si nelamte hlavu, má milá. Natáhneme přes matraci tuhle gumovou podložku. Líbí se vám ty obrazy? Ty maluje můj syn Rodney. Přesněji řečeno, vede mou ruku, protože on sám je v duchovním světě. Jídlo tu máme, paní Jonesová, striktně vegetariánské, jsem si jistá, že vám to nebude vadit, a podává se v jídelně. Na jak dlouho jste říkala, že ten pokoj chcete?“

„Tak – asi na týden. Prozatím. Víte, právě jsem přijela do Londýna. Budeme si hledat něco trvalejšího…“

„Ovdověla jste?“ zeptala se paní Parkerová radostně.

„Harrietin otec zemřel, ještě než se narodila.“

„Teď ji vidí, má milá, teď ji vidí. Oběd je za dvacet minut. Lizzie vám sem přijde zatopit a ustlat. Poprosím vás o týdenní nájem předem.“

Sally zaplatila za týdenní nájem a stravu, za uhlí a plyn ke svícení a zjistila, že kromě všech duchovních výhod, které se jim tu nabízejí, budou mít s Harriet koupelnu a záchod samy pro sebe, protože na patře nikdo jiný není.

„Věřím, že hygiena ve všech osobních záležitostech je velmi žádoucí,“ podotkla paní Parkerová na vrcholu schodiště a živě pokynula hubenému mladíkovi, který se vynořil ze dveří o patro níž.

„To máte pravdu,“ souhlasila Sally.

Když paní Parkerová odešla, vrátila se Sally do ložnice a odložila klobouk a rukavice. Harriet si hrála s dveřmi šatníku a zhlížela se v zrcadle na jejich vnitřní straně. Sally usedla na větší ze dvou postelí v malé místnosti a zmožená únavou se natáhla a zavřela oči.

Jen minutu nato, jak jí připadalo, jí Harriet třásla rukou.

„Mami! Mami!“ budila ji.

Někdo klepal na dveře. Sally se donutila vstát a spěchala otevřít.

„Paní Parkerová vzkazuje, že se podává oběd,“ oznámila unaveně služka.

„Díky,“ řekla Sally. „Hned budeme dole. Pojď, Hattinko, umyjeme si ruce.“

Zatímco služebná scházela ze schodů, Sally v rychlosti svlékla Harriet kabátek a klobouček, přičísla jí vlasy, odvedla ji do koupelny, umyla jí ruce a pak – málem by byla zapomněla – vyndala zbytek svých skromných finančních zásob z kapsy pláště a zastrčila si ho za výstřih šatů. Pak si pospíšily dolů.

Oběd sestával z dušené zeleniny, brambor a třeného pudinku s džemem. Harriet ho odmítla jíst a uvedla tím Sally do rozpaků: má trvat na tom, že jíst musí, a vyvolat scénu? Může jí dovolit, aby oběd nechala, jen aby byl klid? Přistihla se, že se kromě ostatních pocitů také stydí, že ví tak málo o tom, co její dcera jí a nejí. Sarah-Jane se o všechno starala tak spolehlivě a nenápadně, že Sally skoro ani nepostřehla, že sama nedělá v tomhle směru nic. Zato teď si to uvědomila velmi silně.

Přiměla Harriet sníst alespoň celou porci pudinku, což znamenalo zůstat u stolu, ještě poté co ostatní odešli. Když konečně skončily a zamířily zpátky ke svým pokojům, zastihli na schodech pana Parkera.

Spiklenecky se rozhlédl, naklonil se jí k uchu a zašeptal: „Pokud byste někdy měly chuť na masový piroh – hned za rohem je šikovný obchůdek – když budete mít zájem – sám si tam občas večer pro něco na zub zajdu – neříkejte to mé ženě – donesu vám taky, když budete chtít.“

Zamžoural nezměrnou slastí ze své skryté slabůstky a vrátil se dolů.

Sally zjistila, že postel už mezitím někdo ustlal a Harriet zívala, rozhodla se tedy, že ji nechá na chvilku zdřímnout. Vyhledala na dně cestovní brašny myš z kapesníku, poopravila ji a Harriet ji okamžitě přivinula k sobě, zavřela oči a usnula.

Sally přešla do vedlejšího pokoje, zavřela dveře, vzdychla si a bezmezná únava změnila její vzdech v zívnutí, které jako by nemělo nikdy skončit. Pak se posadila, vytáhla svůj sešit a dala se do psaní:

Už jsme přestěhované, takže o tamtom bydlení psát nebudu: bylo to příšerné. Tady je to sešlé, ale přívětivější. Ale ty peníze… Už asi hodinu jsem na ně ani nevzpomněla. Ale to, že mi je takhle sebral – a ředitel ho s nimi nechal odejít, plánoval to celé dny a nic mi neřekl

V tomhle místě přestala psát. Rozplakala se zlostí. Pak si promnula oči a psala dál:

Nemá cenu plakat. Mám tři libry a šest pencí a jídlo a bydlení zaplacené na týden dopředu.

Teď musím:

Ze všeho nejdřív

1. Napsat Margaret – poslíček? Prodat Anglo-egyptské, Kanadské železniční – nechat peníze na jejím účtu. Nebo opasek na peníze, nosit je u sebe v hotovosti.

2. Napsat Molloyovým – ovečka.

Časem

3. Sehnat nějaké stálé bydlení.

4. Přivést si na pomoc Sarah-Jane – když mám na starosti Harriet, nemůžu pátrat kolem Parrishe.

5. Zjistit proč.

Odložila tužku, zachvěla se zimou a pak si uvědomila, že si může zatopit, když bude chtít. Šedé venkovní odpoledne bylo kalné a studené, ale aspoň zůstávalo venku. S leknutím si uvědomila, že ještě neuběhlo ani čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy seděla s Cicely v kavárně. Ještě včera touhle dobou měla domov, dceru a peníze. Co je vlastně teď? Uprchlík?

Připravila na oheň a zapálila ho, pak si umyla ruce a začala vybalovat.

Kavárna

Poté co vyzvedl Sallyiny peníze z její banky a prozíravě je uložil ve své vlastní, zastavil se pan Parrish u sebe v kanceláři. Nakoukl k Rubinsteinovi, trafikantovi v přízemí, a popřál mu dobré jitro, vyzvedl ze schránky poštu, pozdravil své dva úředníky, opatrně se rozhlédl kolem a usedl k záslužné dopolední práci.

Když mu jeho pozlacené hodinky oznámily, že je poledne, vzal plášť i klobouk a znovu vyrazil. Hbitě rázoval po Strandu, pak po Fleet Street, minul katedrálu Svatého Pavla, Anglickou banku a pokračoval dál na Cornhill. Chůze ho těšila. Máchal pažemi a dýchal s využitím bránice podle metody doktora Alvera ze Švédského ústavu věd, jehož přednášky loni na jaře navštěvoval.

Na Cornhillu nahlédl do novin a rozhlédl se po čísle 14. Když ho objevil – šlo o kancelářskou budovu s neokázalou mosaznou tabulkou, na níž stálo: Arthur C. Montagu, soukromá vyšetřovací agentura – okamžitě vešel dovnitř.

Tou dobou bylo v Londýně podobných vyšetřovacích agentur – dnes bychom jim říkaly soukromé detektivní agentury – celá řada. Montaguova agentura z nich byla největší: dynamicky se rozvíjející, dravá firma s dvacetiletou praxí, početným, dobře vycvičeným personálem a vyznačující se krajní diskrétností. Pokud jste chtěli vědět, s kým utekl váš manžel, nebo čím to, že se vedoucímu vaší kanceláře tak neobvykle skvěle daří, zrovna když zjišťujete, že vaše pokladna je jaksi čím dál prázdnější, Arthur C. Montagu s diskrétním personálem uplatnili své dvacetileté zkušenosti, zjistili to a poslali vám účet. Inzerovali – rovněž diskrétně – v Timesech, a právě tam jejich jméno objevil i pan Parrish.

Za okamžik už seděl v elegantní moderní kanceláři plné sluchátek, rour pneumatické potrubní pošty a psacích strojů. Bystrý mladý pracovník si všechno zapisoval.

„Manželka – popis? Vida! Fotografie. Výborně. A dcera – věk? Jméno? Fotografie? Ne? Škoda. Zmizely kdy? Včera. Vystupuje jako Lockhartová z firmy Garland a Lockhartová, fotografové, Twickenham. Máte důvod se domnívat, že mohla odjet do ciziny? Máme okamžité telegrafické spojení s pobočkami v Paříži a Berlíně, pane Parrishi. A v nejbližších týdnech nám mají instalovat nový telefonní systém. Ne? Možná je stále v Londýně? Možná ne. Nějaká jména obchodních společníků, přátel… Taylor… Garland… Bertram. Charles Betram – kdopak je to? Garlandův společník, v současné době v Jižní Americe – nemohla náhodou odjet tam, co myslíte? Kancelář v City: finanční poradenství – no tohle! Podnikavá dáma ta vaše manželka, pane. Ano, jistě, lepší by bylo, kdyby taková nebyla, máte pravdu, nehodí se to, ovšem: ale dnes je jiná doba, že? Emancipace! Prosím? Tak tedy, pane Parrishi, zahájíme pátrání. Chápete jistě – nemohu nic slíbit – Londýn je velký – ale firma Arthur C. Montagu je dobrá, proklatě dobrá, zatraceně dobrá. Arnolde! Dej okamžitě do oběhu ten popis a pošli sem pana Billingse.“

Pan Billings byl detektiv, který měl mít pátrání bezprostředně na starosti. Vyhlížel houževnatě a ve tváři měl zasmušilý výraz loveckého psa, který budil důvěru.

Pan Parrish zaplatil zálohu na výdaje pana Billingse, zastrčil si do kapsy letáček objasňující cenové tarify firmy Arthur C. Montagu a odešel. Měl v plánu ještě jednu návštěvu, v souladu s radou, kterou mu kdysi dal Gentleman Jack Draper, slavný boxer střední váhy: když je soupeř v koutě, pusť se do něj ze všech sil a nandej mu, co se do něj vejde.

Pan Billings byl metodický muž, ještě metodičtější než pan Parrish, třebaže nebyl obeznámen s vědeckými obchodními principy, na nichž pan Parrish založil svůj úspěch. Chvilku nato, co odešel z kanceláře už zahýbal na Bengal Court, protáhlé náměstíčko mezi čtyřmi kostely. Sluneční světlo sem nikdy neproniklo, všechno tu tonulo v uprášené atmosféře soustředěné na vydělávání peněz. Číslo tři byl dům stejně tmavý a strohý jako ostatní. Pan Billings, navzdory své tváři a svému povolání v hloubi srdce veselý člověk, se kolem sebe rozhlédl s jistou nechutí. Tohle není místo pro ženu, říkal si, když vcházel do čísla tři.

Za posuvným okénkem tu seděl vrátný, který ho poslal ho do třetího patra: a když tam pan Billings vystoupal, zjistil, že je tu vzdušněji a celkový dojem je přívětivější, protože na okenním parapetu stál květináč s jakousi pestrou květinou, z okna byl výhled na štíhlou kostelní věž s trochu absurdní kupolí a dál pak na londýnskou radnici.

Uviděl dveře s tabulkou S. Lockhartová, finanční poradenství a zaklepal na ně.

„Dále,“ ozval se ženský hlas.

Že by to bylo tak snadné? pomyslel si. To asi sotva…

Mladé ženě za psacím stolem bylo něco přes dvacet a nebyla to slečna Lockhartová, čili paní Parrishová. Ta byla podle fotografie, kterou měl u sebe, hezká, kdežto tahle ne. Alespoň ne na první pohled. V jejím výrazu byla jakási pobavená sebedůvěra, která se panu Billingsovi ani za mák nezamlouvala: na tuhle ženskou si hned tak někdo nepřijde. Naposledy viděl pan Billings takovýhle výraz ve tváři své tety, když ho v dětství přistihla, jak kouří za zahradní kůlnou. Nebude to s ní lehké.

Ale aspoň to zkusí.

„Slečna Lockhartová?“ zeptal se.

„Ne, já jsem slečna Haddowová. Slečna Lockhartová tu není. Mohu pro vás něco udělat?“

„Víte, potřeboval bych mluvit přímo se slečnou Lockhartovou. Zastupuji právnickou firmu Gillray a Gillray v souvislosti s jistou závětí. Slečna Lockhartová zdědila určitou částku peněz a –“

„Mohla bych vidět vaši vizitku?“

Navíc je pohotová. Vyhledal v kapsičce vesty vizitku, podal ji ženě za stolem a trochu ho vyděsilo, když okamžitě sáhla po Kellyho adresáři na poličce za sebou. Pokud si ověří adresu na vizitce, zjistí, že je uvedena jako adresa pro poštovní zásilky a stačí zapátrat jen pár krůčků dál, aby zjistila, že jde o adresu pronajatou firmě Arthur C. Montagu, soukromá vyšetřovací agentura. Lepší bude hrát s ní na rovinu, usoudil: je moc chytrá na to, aby se nechala oblafnout.

Ale ještě než stačil cokoli říct, někdo zaklepal na dveře a v té chvíli Sally definitivně opustilo štěstí.

Slečna Haddowová otevřela a požádala příchozího: „Mohl byste prosím chviličku počkat? Mám tady návštěvu ‒“

„Zpráva od slečny Lockhartové, slečno,“ přerušil ji vojenský hlas.

Pan Billings viděl návštěvníka otevřenými dveřmi: byl to veřejný posluha. Náhle ho něco napadlo.

„Počkejte okamžik, slečno,“ řekl a vykročil ke dveřím. Stáli tam teď všichni tři, ale druzí dva byli na vteřinku zaskočeni a ta vteřinka mu stačila. „Poslední dobou došlo k řadě případů, kdy muži v uniformě veřejných posluhů oklamali veřejnost. Můžete mi ukázat svou knížku?“ požádal muže.

Posluha, statný šedovlasý muž s několika stužkami vyznamenání na hrudi, se chystal odpovědět, ale slečna Haddowová ho předešla.

„Knížku jsou oprávněni kontrolovat pouze ti, kdo chtějí využít jeho služeb. Není mi známo, že by k tomu byl oprávněn ještě někdo jiný.“

„Ale to je v pořádku, slečno,“ řekl posluha. „Já svou knížku klidně ukážu každýmu.“

Vytáhl složený sešitek. Pan Billings mu ho vzal z ruky, rychle do něj nahlédl a řekl: „Na shledanou, slečno.“ Vrazil sešitek posluhovi zpátky do ruky a vyrazil po schodech dolů.

Margaret Haddowová se za ním dívala a její zmatek přecházel v rozmrzelost. Cítila, že jí ten muž přelstil, i když nechápala v čem a jak. Převzala dopis od posluhy, dala mu spropitné, posadila se a začala číst.

„Drožku! Drožku!“

Pan Billings měl štěstí. Právě kolem projížděl volný čtyřkolák, drožkář ho zaslechl a otočil se tak prudce, že málem přejel metaře, který stačil jen taktak uskočit na obrubník s přívalem nadávek, z nichž některé pan Billings slyšel vůbec poprvé.

„Kancelář sboru veřejných posluhů na Strandu,“ křikl pan Billings a naskočil. „Jak nejrychleji to půjde.“

Drožkář byl duší lovec: pár metařů zranil už dřív a byl ochotný kdykoli ulovit dalšího. Trhl otěžemi, práskl bičem a vehnal drožku do úzké skuliny mezi uzavřený kočár a povoz se stavebním materiálem: z jednoho se ozval vylekaný křik, z druhého lavina nadávek. Pak drncali a nadskakovali jako římský válečný vůz po Lombard Street. Pan Billings si uznale přidržoval klobouk a blahořečil přísným pravidlům sboru veřejných posluhů.

Sbor se skládal z Vysloužilých vojáků a námořníků a bylo možné si u něj najmout posluhu, aby za vás vyřídil nějakou pochůzku, doručil vzkaz, donesl balíček, roznesl oběžníky, vybíral u vchodů peníze nebo kontroloval lístky u vchodu, hlídal v noci prázdnou budovu – zkrátka víceméně cokoli: a na všechny tyto služby byly stanoveny pevné sazby, vytištěné právě v té knížce, kterou si pan Billings vyžádal.

Každý z veřejných posluhů měl ve své knížce vytištěno také osobní číslo, které v případě neoprávněných nebo falešných posluhů chybělo. Pan Billings si číslo tohoto nefalšovaného exempláře svého druhu poznamenal. Teď doufal, že slečnu Haddowovou porazí na celé čáře.

Drožka s malebným švihnutím biče, trhnutím brzdou a smýknutím kol zastavila, pan Billings vyskočil, hodil vozkovi minci, křikl na něj: „Počkejte tady!“ a hnal se do budovy.

U navoskovaného, vyleštěného stolu seděl vousatý seržant ve službě. Pan Billings neztrácel čas.

„Posluha číslo 318,“ oslovil ho. „Desátník. Můžete mi zjistit, kde právě je?“

„Proč, pane?“

„Naléhavá záležitost. Policejní vyšetřování. Potřebujeme ho jako svědka v případu vraždy – ach, promiňte: moje vizitka. Právnická kancelář. Váš muž číslo 318 by podle všeho mohl potvrdit našemu klientovi alibi – může zachránit nevinného člověka před šibenicí. Takže kde je, rychle?“

Na seržanta působila představa šibenice stejně silně jako na kohokoli jiného. Obrátil se k velké knize objednávek, zalistoval v ní a při obracení stránek si olizoval prsty.

„318 – desátník Lewis,“ řekl nakonec. „Má doručit dopis na adresu Bengal Court, City. Od slečny Lockhartové, Wellcome Passage číslo pět, Bloomsbury. Odešel v ‒“

„Já už ho najdu,“ ujistil ho pan Billings a vyrazil znovu ven, zatímco seržant strnul s prstem napřaženým nad knihou objednávek.

Margaret Haddowová zmuchlala dopis od Sally a zaklela. Použila slovo, které kdysi zaslechla od drožkáře a nyní jí připadlo přiměřené.

Skutečně ji přelstil. Ten honicí pes s buřinkou už nejspíš touhle dobou zjistil Sallyinu adresu – nebo ji co nevidět zjistí – a co pak? Jediné, co mohla podniknout, bylo rozjet se tam okamžitě sama. Jenže má za dvacet minut obchodní schůzku: má za ní přijít klient, kterému schůzku už jednou odložily. Rozhodně si nemohou dovolit ztratit klienta, ale stejně tak nemůže nechat Sally na holičkách.

Strčila hlavu do vedlejší kanceláře, kde Cicely Corriganová zařazovala dopisy do šanonů.

„Musím odejít,“ oznámila jí. „Spěchá to. Teď poslouchej – asi za dvacet minut má přijít pan Patten. Budeš se mu za nás muset hluboce omluvit a sjednat s ním schůzku na jiný termín. Je mi líto, že tě tu tak ‒“

„To bude on, ne?“ řekla Cicely.

Zaposlouchaly se. Zvenčí byly slyšet hlasy. Margaret vztekle zavřela oči a rychle přemýšlela.

„Takže tam budeš muset zajet sama,“ rozhodla. „Je to opravdu moc důležité. Vezmi si kabát a klobouk a necháš se zavézt drožkou na Wellcome Passage v Bloomsbury – budeš si to pamatovat? Jdi do čísla pět. Drožkáři řekni, ať na tebe počká. Najdeš tam slečnu Lockhartovou. Řekni jí, ať jde… třeba do Britského muzea, je to tam jen kousek, a počká na mě v Asyrském sále. Na té adrese – Wellcome Passage – nesmí zůstat. Dorazím tam, jen co budu moct. Aha, ještě peníze na drožku. Tady máš. Až odvezeš slečnu Lockhartovou do muzea, vrať se zpátky sem. A teď si pospěš – je to strašně důležité.“

Cicely, celá popletená, ale ochotná, si oblékla ošumělý plášť, nasadila si klobouk od loňska, vzala peníze a Margaret spěchala ke dveřím.

Zatímco Cicely sbíhala ze schodů, obrátila se Margaret ke své návštěvě a trochu ji zaskočilo, že s panem Pattenem přišel ještě další muž. Ten tu byl díky tomu, že pan Parrish pamatoval na radu Gentlemana Jacka Drapera, ale to měla Margaret zjistit až za pár minut.

Pan Parrish dojednával jistý obchod v zastoupení Misionářské společnosti, když pan Billings vtrhl do přední kanceláře a začal naléhat na tajemníka.

„Pochybuji, že bych mohl rušit pana Parrishe uprostřed jednání,“ bránil se tajemník, mladý muž s rybí tváří a vysoce loajálními zásadami. „Právě teď je u něho státní tajemník Spojených misií Jižní Indie a Ceylonu. Nemyslím, že bych ‒“

„Zanes mu tohle, chlapče,“ zarazil ho pan Billings a načmáral na vizitku firmy Arthur C. Montagu: Mám adresu slečny Lockhartové – E. Billings. „Tak běž. Nestůj tu tak vyjeveně.“

Tajemník polkl a zaklepal na dveře vnitřní kanceláře. Pan Parrish nemá rád, když ho někdo vyrušuje, ani když má lepší náladu, ale aspoň to zkusí…

Jeho zaměstnavatel od něj vzal kartičku, pohlédl na ni, oči se mu zúžily a okamžitě vstal.

„Čeká venku?“ zeptal se.

„Ano, pane Parrishi.“

„Řekni mu, ať počká. Budete mě muset omluvit, pane Pryore: naléhavá záležitost. Vybavení vaší misie probereme jindy. Ale ještě do té doby vám pošleme lodí do Madrásu ty bible a tropické helmy. Na shledanou – doprovoďte pana Pryora ven, Blaku, no tak.“

Misionář, jenž se těšil, jak se zmíní ještě o sítích proti moskytům a vějířích, si sotva stačil uvědomit, že ho tajemník vystrkuje ze dveří a podává mu klobouk, a vzápětí nato si už pan Parrish nasazoval svůj.

„Kam?“ bylo jeho jediné slovo k panu Billingsovi.

„Bloomsbury. Mám venku drožku.“

„Výborně.“

Za minutu se už řítili po Drury Lane. Drožkář si tohle odpoledne užíval.

Cicely Corriganová běžela na stanoviště drožek na King William Street celá nervózní. Ještě nikdy předtím si sama drožku nenajala, přestože už se v jedné kdysi s otcem svezla: kolik má dát drožkáři spropitného? Prý strašně sprostě nadávají, když nedostanou dost…

Přála si mít v sobě samozřejmost slečny Lockhartové, nebo sebejistotu slečny Haddowové: obě byly tak dospělé. Udělají tohle s člověkem školy?

Nic naplat, bude muset vystačit s tím, co má. Doběhla k drožce, která stála na stanovišti jako první v řadě, a požádala: „Do Bloomsbury. Wellcome Passage, prosím.“

„Prosím, slečno,“ přikývl drožkář a švihl otěžemi. Rozjeli se.

To šlo docela hladce. A na spropitné se koneckonců může vždycky zeptat slečny Lockhartové.

Ale nezdálo se, že by jeli příliš rychle. To se ví, byl hustý provoz: uvízli za omnibusem, jenž se pomalu sunul vpřed za nějakým vozem, který zdržoval i jej – vykláněla se do strany, aby zahlédla, co to je – a byl to ke vší smůle pohřební vůz: potom, když dojeli na Ludgate Circus, museli zastavit úplně, protože policista právě pouštěl napřed vozidla zprava, z Farrington Road.

Trvalo to snad deset minut, než se konečně znovu hnuli kupředu. Dopravní zácpa se postupně uvolňovala a za chvilku už drožka ujížděla po Fleet Street. Zahnuli vpravo na Chancery Lane, ulice lemované po obou stranách vysokými, důstojnými, právnicky vyhlížejícími budovami, pokračovali po Holbornu kolem starých domů se sedlovými střechami, tyčícími se nad ulicí do výšky čtyř a více pater: pak ještě vpravo na Southampon Row a byli v Bloomsbury. Cicely tyhle končiny neznala, jen jednou ji sem otec vzal i s bratrem do Britského muzea.

Drožkář odsunul přepážku, která ho od ní dělila, a Cicely sebou trhla.

„Kamže to bude, slečno?“

„Aha. Wellcome Passage. Nevím, kde to je…“

„Musím se zeptat.“

Postroj zacinkal, kůň zpomalil a krokem zajeli k chodníku. Po něm si vykračoval vysoký policista, mohutný jako socha. „Wellcome Passage?“ zeptal se drožkář. „Víte, kde to je?“

„To je zvláštní,“ podivil se strážník. „Jste už druhá drožka za posledních pět minut, co se mě na to ptá. Tamhle, kamaráde – rovně a první ulicí doprava. Ale zajet tam nebudete moct.“ Cicely se nastražila: někdo jiný také hledá Wellcome Passage. To je to, čeho se strachovala slečna Haddowová.

Drožka zahnula do uličky, dojela k přehrazenému vjezdu na Wellcome Passage a zůstala stát. Vedle už čekala jiná drožka.

Cicely vystoupila a přešla k vozkovi. Něco nebylo v pořádku. Nevěděla co, ale najednou ji přepadla úzkost.

„Mohl byste tu na mě pár minut počkat?“ požádala. „Přijdu ještě s jednou dámou a pojedeme pak do Britského muzea.“

„Napřed musíte zaplatit,“ prohlásil drožkář.

„Aha – promiňte – kolik?“

„Libru a šest pencí, zlato.“

Cicely hrábla do peněženky, vyhledala mince, podala mu je a zrudla, když drožkář při pohledu na ně povytáhl obočí. Kolik mu má dát? Kolik by dala slečna Lockhartová?

„Pokud tu ještě budete, až se vrátím,“ řekla neohroženě, „dostanete spropitné.“

Muž přikývl. Cicely oběhla zábranu, zatímco druhý drožkář celý výjev se zájmem sledoval: bude to nějaký závod?

Cicely našla číslo pět a zaklepala na dveře. Otevřela jí služka s nezúčastněným výrazem a popelavými vlasy.

„Je tady slečna Lockhartová?“

„Lockhartová? Aha, vy myslíte Jonesová. Paní Jonesová. Ti dva už na ni čekají nahoře. Chcete počkat s nimi?“

„Ti dva?“

„Dva pánové. Právě přijeli. Dneska odpoledne je to tu jak na Piccadilly Circus. Chcete jít nahoru, nebo ne?“

„A ona tu není?“

„Před chvílí i s holčičkou odešla. Hezké mrně. Počítám, že se za chviličku vrátí. Tak půjdete dál nebo ne? Těmi otevřenými dveřmi hrozně táhne.“

Byla to očividně velmi zvláštní, značně neformální služebná, a vůbec to nebyl dům, v jakém by si Cicely slečnu Lockhartovou dovedla představit.

„Nevíte, kam šla?“ zeptala se ještě.

„Nemám tušení a navíc je mi zima,“ odsekla služebná.

Cicely se nerozhodně rozhlédla kolem.

„Počkám tady,“ rozhodla se.

Služebná pokrčila rameny a zabouchla dveře.

Cicely pocítila ještě větší úzkost. Ti muži nahoře – nejspíš přijeli tou druhou drožkou, která tu stejně jako ta její čeká – na co? Aby slečnu Lockhartovou odvezla?

Viděla oba drožkáře na konci ulice, jak ji pozorují: ten její kysele, ten druhý s jakousi napjatou zvědavostí. Neslyšně tleskla sevřenými pěstmi a odvrátila oči. Nad uličkou se snášel kalný šedý soumrak s chladnou mlhou prosycující vzduch nad střechami. Co když slečna Lockhartová odešla nadobro? Jak dlouho by tu měla čekat? Jak dlouho bude ochoten čekat drožkář?

Ale shodou okolností se sotva minutu nato slečna Lockhartová vynořila zpoza rohu. V jedné ruce nesla košík, na druhé dítě a vypadala unaveně. Škubla sebou, když zahlédla Cicely.

„Slečno Lockhartová! Díky Bohu ‒“ zaradovala se Cicely.

„Cicely – co tady děláš? Dostala slečna Haddowová můj dopis?“

„Ano – a poslala mě sem, protože pan Patten, víte, ten klient, přišel zrovna, když už byla skoro na odchodu, a řekla mi, ať si pospíším – slečno Lockhartová, jsou tu nějací dva muži a čekají na vás v domě. Říkala jsem si, že bude lepší, když počkám venku pro případ… Ano a slečna Haddowová přijde. Mám vám vyřídit, ať na ni počkáte v Britském muzeu a opustíte tenhle dům. Asi proto, že nejspíš věděla o těch mužích. Máte na ni počkat v Asyrském sále. Mám tady drožku…“

„Ach bože… Děkuji ti, Cicely. Tak bychom ji měly zřejmě radši poslechnout. Pojď, Hattinko…“

„Mami,“ ozvala se holčička a něco jí pošeptala.

Slečna Lockhartová kývla a beze slova podala Cicely košík. Zamračeně odnesla dítě do úzké mezery mezi domy, nadzvedla jí sukénku i spodničku a nechala ji, aby si ulevila do odpadové strouhy. Cicely se zatočila hlava. Rozpaky a studem div neomdlela. Měla pocit, že se jí to všechno snad jenom zdá. Vědět, že má slečna Lockhartová dítě, bylo už samo o sobě dost šokující, ale nechat ji udělat tohle přímo na ulici –

Netušila, co to stálo samotnou Sally.

Minutu nato už seděly všechny tři v drožce, Harriet Sally na klíně, projely Russell Square a blížily se ke vchodu do Britského muzea.

Cicely vyprávěla všechno, co se sběhlo, jak nejlépe uměla. Sally přikyvovala. Bylo to docela jasné. Znamená to, že se budou muset znovu stěhovat. Jak dlouho může tohle Harriet ještě vydržet? Jak dlouho to může vydržet ona sama?

Byla bledá a pevně svírala rty. Vyhlížela unaveně. Holčička jí seděla na klíně, tvářičky rudé, palec v puse, opírala se jí o rameno a upírala na Cicely velké temné oči, které zdědila po matce.

Drožka zastavila, Sally vystoupila, vytáhla Harriet a pak vzala od Cicely košík.

„Asyrský sál?“ ujistila se. „Doufám, že přijde brzy. Za dvacet minut zavírají. Ale – díky, Cicely.“

Letmo se usmála a pospíšila si bránou dovnitř. Cicely se vzpamatovala a odsunula přepážku k vozkovi.

„Zpátky do City,“ požádala ho. „Roh Cornhill a Gracechurch Street.“

Když se rozjeli, přistihla se, že se celá chvěje, ale nevěděla, jestli rozrušením, studem nebo zimou. Skutečně se cítila zahanbená, třebaže vůbec netušila proč: připadalo ji, jako by zčistajasna zahlédla, jak dospělá slečna Lockhartová ve skutečnost je, daleko dospělejší, než by si kdy byla pomyslela, a že dospělost znamená zvládnout věci, které ona sama bez uzardění nedokáže ani pojmenovat. Slečna Lockhartová teď působila méně jako bohyně – to rozhodně. Vyhlížela starší, unavenější, měla dokonce snad i vrásky. Žádný ideál. To jak držela holčičku nad odpadovou strouhou… Ale přitom jako by rázem byla daleko skutečnější. Silnější. Všechny věci jsou tak zvláštní, když člověk nahlédne pod povrch… A zapomněla se zeptat, kolik má dát drožkáři spropitného: ale s tím by za daných okolností slečnu Lockhartovou beztak mohla těžko obtěžovat. Musí trochu dospět také sama.

Sally nechala Harriet vyťapat schody, ale pak ji zvedla a ke vchodu ji donesla. Zřízenec u vchodu ji upozornil: „Za čtvrt hodiny zavíráme, madam.“

Přikývla. „Mohl byste mi ukázat, kde je Asyrský sál?“

„Nalevo, madam. Jděte a narazíte na něj.“

Sally znovu postavila Harriet na zem, ale holčička se vzpouzela.

„Hattinko, miláčku, musíš jít sama, maminku už bolí ruka –“

„Já nechci!“

Sally se rozhlédla. Zřízenec si ji nevlídně měřil stejně jako muž u pultu těsně u vchodu.

Přemohla bolest v ruce a nesla Harriet řeckými i římskými sbírkami s chladnými bělostnými sochami, tvářícími se studeně a samolibě: Egyptským sálem s obrovskými kamennými bohy, faraony a obelisky, které na ni dosud nikdy nepůsobily tak cize jako teď, až do Asyrského sálu. Obrovité kruté tváře se zašpičatělými bradkami, gigantický býk, postavy kráčející ploše na kamenných deskách kamsi stranou, za nějakým surovým vychloubačným cílem, už před tisíciletími zapomenutým…

Nikdo jiný tu nebyl. Sally postavila Harriet na zem a pak postavila i košík. Byly v něm nové toaletní potřeby – mýdlo a pořádná osuška – a sáček zázvorových sušenek. Harriet vyhlížela neklidně a rozpáleně. Sally jí dala sušenku a jen doufala, že se náhle neobjeví zřízenec a nevykáže je ven za znesvěcení Asyřanů drobečky. Proč sem nedají nějakou židli? Harriet stála a opírala se jí o nohy, jednou ručičkou ji objímala a v druhé svírala sušenku. Kdyby teď byly doma, Sarah-Jane by věděla co dělat: dala by jí sklenici mléka a uložila by ji do postele, protože má i trochu teplotu, jak Sally odhadla.

Musí počítat s tím, že do penzionu paní Parkerové se už vrátit nemůže, protože tam na ti bude někdo číhat. Takže přišla o všechno, co měla – o své šaty, oblečení pro Harriet, všechno až na to, co měly na sobě a v tomhle košíku.

Když si uvědomila nezměrnost toho, oč se pokouší, a smůlu, která se jí lepí na paty, zaplavil ji strach a únava. Tolik si přála se vyspat, a vyspat se někde v bezpečí! A jak to potřebovala i Harriet: opírala se, chuděrka, o ni a stěží udržela v ručičce sušenku. Sally se shýbla, zvedla ji, přivinula ji k sobě a nechala ji, aby jí položila hlavičku na rameno. Harriet okamžitě zavřela oči. Sally si pomyslela: nesmím se o nic opřít. Musím se udržet na nohou. Jestli vydržím stát zpříma a bez opory, dokud nepřijde Margaret, všechno s námi dobře dopadne.

Zvolna přecházela sem a tam v šerém světle pronikajícím dovnitř zaprášenou skleněnou střechou. Po obou stranách se rýsovaly obludné prastaré kameny s vytesanými výjevy otroků, bitev a lovů na lvy jako vzpomínky na zlý sen, který ne a ne pominout.

Sušenka vypadla Harriet ze spících prstíků. Sally se opatrně sklonila, odložila sušenku do košíku a srovnala si holčičku v náručí do pohodlnější polohy.

Spíše sama pro sebe než k dítěti, zašeptala: „Neboj, maličká, zvládneme to. Vrátíme se domů a všechno bude v pořádku. Budeme si hrát s ovečkou a se Sarah-Jane, vrátí se k nám Jim i strýček Webster a zase budeš spát ve své postýlce… Kde je ta Margaret? Za chvilku budou zavírat…“

Poodešla ke dveřím a vyhlédla do dlouhé chodby s přízračnými starými sochami. Chodbou zvolna kráčeli dáma s pánem a pročítali si nápisy, nějaký mladík si kreslil, zřízenec se díval na hodinky. Nikdo další nebyl v dohledu. Pak zřízenec uložil hodinky zpátky do kapsy, prohodil něco k dámě a pánovi, ti přikývli a zvolna zamířili k východu. Mladík odložil tužku.

Sally ucouvla v naději, že ji zřízenec přehlédne a že se jí možná podaří tady přečkat noc, i kdyby měla třeba přespat na podlaze: ale zřízenec za minutku nahlédl dovnitř a ohlásil: „Zavíráme, madam.“

Srdce jí nepokleslo, níž už klesnout nemohlo. Přikývla, zvedla košík a vydala se na zpáteční cestu mezi obelisky, faraony, Venušemi a Minervami.

Když vyšla ven, zůstala stát na úpatí širokého schodiště a bylo jí do pláče. Harriet jí těžce spočívala v náručí, nohy ji bolely, připadala si ulepená, špinavá, zaprášená, promrzlá a vystrašená. S námahou vykročila k bráně.

Předjela drožka a zastavila. Vystoupila z ní Margaret, podala drožkáři peníze, obrátila se a spatřila Sally. Rozběhly se k sobě.

„Ach, díky Bohu!“

„Co se to děje?“

„Máš pro mě ‒“

„Vezmu ti ten ‒“

Překotně mluvily jedna přes druhou, pak se Margaret chopila košíku a Harriet už byla zase vzhůru: rozpálená, s nevyspalýma očima a palcem v puse.

„Zajdeme si někam na čaj,“ rozhodla Margaret.

Zamířila za roh na Duke Street, do tiché uličky s přívětivou kavárnou na rohu.

„Vysedávám po kavárnách víc…“ začala Sally, ale nevěděla jak větu dokončit. Nechala všechno na Margaret, která objednala čaj a teplé máslové placičky, a sama vyčerpaně klesla na židli a opřela si záda.

Margaret začala vysvětlovat, proč se opozdila. A bylo to vážné. S pane Pattenem všechno vyřídila hladce, jenže se objevil ještě jiný muž – s úředním výnosem.

„Výnosem? Jakým výnosem?“

„Neprohlédla jsem si to podrobně – chtěla jsem co nejrychleji vypadnout. Ale v zásadě jde o to, že ten Parrish si obstaral soudní příkaz, který ti zakazuje přístup k tvým penězům. Tvé akcie, podílové listy – na nic z toho nesmíš ani sáhnout. A na základě úředního oprávnění s nimi může disponovat on. Ach, Sally ‒“

„To není možné,“ ustrnula Sally a její hlas byl tak slabý, že ho sama stěží slyšela. „Už mi sebral všechny peníze z banky…“

„Cože? Chceš říct, že ten lhář křivě přísahal a teď si ještě dovolí tohle – o kolik tě připravil?“

„O dvě stě liber… Chtěla jsem prodat, nevím, třeba Kanadskou železniční – jen abych měla něco v hotovosti – jenže… A pak je tu naše obchodní partnerství – jestli dokáže tohle, může ho právně zpochybnit taky – bože, Margaret, já se tak bojím…“

Mluvila tiše, ale zdálo se, že Harriet neposlouchá. Opatrně upíjela mléko a dávala pozor, aby ho nerozlila. Margaret uchopila Sally za ruku a stiskla ji.

„Přestaň se bát a vypij si čaj,“ vybídla ji. „Za chviličku vymyslíme, co s tím. Harriet, vezmeš si placičku, když ti ji nakrájím?“

Sally zhluboka dýchala, dokud se jí nepřestaly třást ruce, a pak upila trochu čaje.

„Kdybych jen věděla proč,“ vzdychla. „Představovala jsem si, že když budu mít peníze, budu si moct – já nevím – pronajmout nějaké bydlení, zůstat někde v koutku schovaná, nebo tak něco a pak se začnu bránit a časem zjistím, co tímhle vším sleduje – jenže on je moc rychlý, Margaret. Už mě vyhnal i z toho nového bydlení, a byli tam na mě tak hodní – domů do Twickenhamu si netroufnu, tam to určitě hlídají – a teď nemůžu ani ke svým penězům…“

Musela přestat.

„A co dělá tvůj právník?“ podivila se Margaret. „Tohle je přece neslýchaná drzost. Měl by to umět nějak zarazit.“

„Nemůže. Jediné, co nám zbývá, je dokázat pravdu. Dokud Parrish lže, trvá si na tom a má dokumenty na podporu svých tvrzení a dokud to všechno do sebe napohled zapadá jako teď, tak… Chci říct, že soudci nezbývá než… Je to jen moje slovo proti jeho, a on je ctihodný muž, ne? Správce farnosti a vůbec. Já jsem, jak to vidí soud, nemorální žena, která žije v bůhvíjakém doupěti neřesti se dvěma svobodnými muži. Co jiného můžeš čekat? Myslela jsem, že se v Londýně schovám, ale můj bože, je to jako žít za sklem…“

Margaret vytáhla zápisník a stříbrnou tužku.

„Nejdřív ze všeho,“ řekla, „potřebuješ tohle: peníze, přístřeší ‒“

„A koupel,“ doplnila Sally.

Margaret si to zapsala úhledným těsnopisem, který se naučila na universitě.

„A výhledově potřebuješ ‒“

„Čas na pátrání. Bezpečí – abych se mohla spolehnout, že se jí –“ pokývla hlavou k Harriet, „– nemůže nic stát. Je těžké vláčet ji pořád s sebou, chuděrku: celý den nedělám nic, než že se o ni starám, krmím ji a tak dál. Ne, že by mi to vadilo, jenže musím taky něco podnikat na svou obranu. A obojí dělat nemůžu. Takže ze všeho nejvíc potřebuji čas a bezpečí. Peníze. Tím se k tomu zase vracím.“

„To koneckonců nebude tak těžké,“ ujistila ji Margaret. „Na dnešní noc ti najdeme hotel. Mohla bys jít k nám, ale momentálně jsou tam sestřenice a není tam dost místa. Zítra ti ‒“

Sally ji náhle popadla za ruku. „Koukni tamhle,“ vyzvala ji. „Ti tři chlapi… Není to Parrish? Ten vpředu?“

Margaret vzhlédla, pak hbitě vylovila z peněženky hrst mincí a strčila je Sally do ruky.

„Odejdi přes kuchyň,“ pobídla ji. „Určitě tam je zadní vchod. Hlavně běž, zmiz, pospěš si.“

Sally popadla Harriet, příliš vylekanou, než aby se zmohla na protest, a vrhla se ke dveřím kuchyně. Slyšela za sebou mužský hlas, přecházející v křik, slyšela, jak Margaret hlasitě volá policii, a pak už se ocitla za dveřmi v malé kuchyni, kde jakási mladá žena právě mazala u stolu máslem suchary.

„Promiňte,“ řekla jí Sally. „Naléhavý případ. Dá se tudy projít na ulici?“

Dívka byla tak ohromena, že na ni jen civěla s otevřenými ústy. Sally rozrazila dveře a uviděla před sebou malý temný dvorek obehnaný vysokými zdmi. Vyděšená Harriet se hlasitě rozplakala.

Sally si ji přehodila z pravé ruky na levou, opřela se zády o zeď a sáhla do košíku.

Dveře do kuchyně se znovu rozlétly a servírka vykřikla. Muž ve dveřích vyrazil kupředu – a pak se zarazil při pohledu na pistoli v Sallyině ruce.

„Ano, je nabitá,“ ujistila ho Sally. „A taky vystřelím. Zvedněte ruce nad hlavu a projděte těmi dveřmi zpátky. Slečno – přidržte mu je.“

Oba uposlechli. Muže Sally neznala: tuctová tvář s knírem, tuctové šaty. Zvolna couval zpátky do dveří a Sally postupovala za ním.

Kavárna, ještě před okamžikem plná vzrušeného zájmu, ztichla. Za prvním mužem stáli dva další – Parrish a ještě jeden, kterého Sally dosud neviděla. Margaret a dva z návštěvníků kavárny stáli, nervózní a vytřeštění. Při pohledu na pistoli se zvedli ještě dva další a ucouvli ke zdi.

Chvilku bylo ticho a pak promluvil Parrish: „Sally, miláčku, tímhle přece nic ‒“

Otočila se k němu jako tygřice a prst na spoušti jí ztuhl. Cítila, jak jí planou oči, a Parrish před tím pohledem o krok ucouvl.

Sally se zeptala: „Kde je vedoucí?“

„Já jsem vedoucí,“ ozvala se žena v černém za pokladnou.

„Máte klíč od vchodu?“

„Ano, mám.“

„Pojďte prosím se mnou ven. Jestli se hnete,“ obrátila se Parrishovi, „vy, nebo jeden z těch chlapů, zastřelím vás. Hlavně tebe, Parrishi. Zabiju tě.“

Parrish a jeho muži stáli a bez hnutí sledovali, jak vedoucí odděluje jeden klíč ze svazku připevněného u pasu. Sally se nemohla podívat, co dělá Margaret. Couvala ke dveřím a stále držela muže na mušce.

„Vyjděte se mnou ven,“ požádala vedoucí. „Všichni ostatní zůstanou, kde jsou.“

Žena uposlechla. Muži zamčení uvnitř se vrhli ke dveřím a začali lomcovat klikou: hosté neklidně vykukovali okny, po nichž stékaly kapky sražené páry.

Sally postavila Harriet, vzala klíč a strčila ho do kabelky. „Ty ostatní také, prosím,“ požádala, protože ji napadlo, že by ve svazku mohl být duplikát. Vedoucí jí klíče beze slova podala, Sally je odhodila na ulici, jak nejdál mohla, a zaslechla, jak kdesi ve tmě šplouchly do bláta.

„Moc se omlouvám,“ řekla. „Nic jiného mi nezbývalo.“

Muži bušili do dveří. Sally opatrně odložila pistoli s dosud nataženým kohoutkem nazpět do košíku, zvedla Harriet a pospíšila si za roh. Pár užaslých kolemjdoucích se zastavilo a zíralo na ni. Nebude dlouho trvat, než ti chlapi rozbijí okno a vylezou ven, pomyslela si Sally: zastav drožku, uteč, schovej se, dělej něco…

Přivalil se omnibus mířící na Holborn. Sally si proklestila cestu davem na chodníku a vysoukala se s Harriet na otevřenou zadní plošinu: pak se prodrala mezi cestujícími sestupujícími po schůdcích z horního patra, sklonila hlavu, protlačila se dovnitř, sedla si a Harriet vzala na klín.

Vyhlížela z okna, ale nezahlédla žádné známky pronásledování. Výkladní skříně už svítily, New Oxford Street se hemžila nakupujícími, obchodníky mířícími k domovu, kameloty, květinářkami. Odpoledne bylo pryč a všechno halila temnota.

„Až na konečnou, prosím,“ řekla Sally průvodčímu a podala mu čtyřpenci. Vzala od něj lístek, opřela si záda a teď, když napětí povolilo, se začala znovu třást.

Bezmyšlenkovitě hladila Harriet vlásky pod čepečkem.

„Schováme se, Hattinko, viď?“ šeptala.

„Chci domů,“ řekla Harriet.

Sally nedokázala odpovědět. Tiše seděla, tiskla dcerku k sobě a proud dopravy je unášel k East Endu.

Hřbitov

Sally a Harriet seděly v omnibusu, dokud nezůstal stát. Harriet spala, Sally byla celá ztuhlá, prochladlá a zoufale ráda by se také prospala. Vzala košík, uložila Harriet pohodlněji do ohybu levé paže a vstala.

„Kde to jsme?“ zeptala se průvodčího.

„Whitechapel Road,“ řekl jí. „U Londýnské nemocnice. Dál nejedeme. Tohle je konečná.“

Vylezla ven, stála na rušném chodníku a pokoušela se zorientovat. Byl podvečer a ulice i chodník byly přeplněné: vzduch byl plný rachotu kol, vůně smažených ryb a mihotavé záře petrolejových lamp. Harriet si mnula oči. Sally ji na chviličku postavila, holčička se jí pevně chytila za sukni a dala se do pláče. Sally se podívala do peněženky. Měla tři šilinky a sedm pencí a to bylo všechno.

Jedno po druhém, pomyslela si. Nepřemýšlej moc daleko dopředu. Někde kousek odtud bude určitě zastavárna: co bych tak mohla prodat?

Nosila jen velmi málo šperků. Měla medailonek na řetízku, který dostala od Fredericka, a s tím se rozloučit nechtěla, ale neměla žádné náušnice, brože ani náramky. Jediné, co se dalo prodat, byly zlaté hodinky po tátovi.

Tak dobře, zastavíš je, řekla si. Zastavárník je u sebe musí nechat rok a den, dřív je prodat nesmí. Do té doby už budeš mít tohle všechno dávno za sebou a pak můžeš přijít a vykoupit je zpátky.

Taky je tu pořád ještě pistole…

Ne. Dnes odpoledne ji potřebovala a může ji potřebovat zase. Hodinky nepotřebuje, aspoň ne v Londýně, kde jsou hodiny na každé vysoké budově a některé z nich dokonce ukazují správný čas.

„Pojď, zajdeme se podívat do zastavárny,“ vybídla Harriet a vzala ji za ručičku. Rozhlédla se ulicí po třech mosazných koulích a skutečně je zahlédla sotva o sto yardů dál.

Protože byl čtvrteční večer a týdenní mzdy začínaly docházet, bylo tam rušno. Mnohé rodiny měly ve zvyku zanést koncem týdne pár věcí do zastavárny, aby překlenuly mezeru mezi jednou a druhou výplatou.

Když Sally vešla, stála v zatuchlém krámku fronta žen. Zastavárník s manželkou počítali pence a šilinky, vydávali lístky a ukládali na police zastavené předměty: leckdy žalostné věci jako rendlíky, dětské botičky nebo zarámovanou rytinu nedávno zesnulého prince manžela.

Sally si tu ve svém teplém plášti a klobouku připadala nepatřičně a Harriet se vykuleně rozhlížela kolem sebe, trochu vystrašená tlačenicí, zápachem zpocených šatů a nemytých těl, prachem a temnotou šerého krámku. Ostatní ženy na ně zvědavě civěly, držely se od nich trochu dál a tiše si něco šuškaly.

Pak přišla Sally na řadu. Zastavárník, bělovlasý stařec s chladně kalkulujícím pohledem, ji vyzval. „Pospěšte si, prosím, mám tu spoustu dalších zákazníků.“

„Chtěla bych zastavit hodinky,“ řekla Sally. Nikdy předtím to ještě nedělala: nevěděla přesně, kolik může čekat, ani jak se má chovat. „Zlaté hodinky,“ dodala.

„Tak se na ně podíváme,“ řekl stařec.

„Jistě. Promiňte.“ Vyštrachala hodinky a málem jí vyklouzly z ruky v rukavici. V celém krámku měly rukavice jen ona a Harriet. Podala muži za pultem otcovy hodinky, dosud spolehlivě tikající, a sledovala, jak si je muž lhostejnou rukou přikládá k uchu, otvírá je, poklepává na ně nehtem a pozvedá je, aby si prohlédl strojek.

„Pět šilasů,“ oznámil.

„Pět šilinků –“ Spolkla svůj protest. Hodinky měly cenu něco přes pět liber, dvacetkrát tolik. Ale muž se jí už netrpělivě díval přes rameno, někdo do ní strkal a Sally cítila, že pět šilinků, představuje pro kteroukoli z těch žen kolem ní hotové jmění. Měl ji v hrsti a neměla kam jinam se obrátit. A tak přikývla: „Dobře.“

Napsal na lístek číslo, přetrhl papírek napůl, polovinu přivázal k hodinkám a druhou jí podal. Zasunula ho do rukavice a dívala se, jak hází hodinky bez velkých cavyků do zásuvky. Pak jí podal půlkorunu, dva šilinky a šest pencí, Sally vzala Harriet znovu za ručičku a zamířila ke dveřím.

„Veselejc, holka,“ povzbudila ji boubelatá žena s deštníkem.

Sally se usmála, žena vypadala tak dobrosrdečně, a cítila, jak se jí trochu pozvedá nálada. Ale pět šilinků! Doufala v částku kolem tří liber…

Venku na ulici náhle pocítila hlad. Neměla, kde spát, ale jídla bylo všude kolem spousta: tamhle u Stánku úhoř v rosolu, porce za penny, tamhle zase ústřice, ve vedlejším krámku smažené rybičky.

„Máš hlad, zlatíčko?“ zeptala se.

„Chci domů,“ trvala na svém Harriet.

„Za chviličku. Pojď, dáme si něco k večeři.“

Sally procházela ulicí, Harriet za ručičku, a holčička ji celkem ochotně následovala. Byla ospalá, tvářičky dosud červené tím způsobem, který se Sally nezamlouval, ale světla, shon a povykování kolem ji fascinovaly, pokud měla vedle sebe maminku.

Sally ucítila, jak ji tahá za ruku, obrátila se a spatřila řezníka s tváří ve světle petrolejky přízračně bledou, jak vesele čtvrtí jakési blíže neurčitelné zvíře, seká ho a řeže jako pirát na obrázku, zatímco jeho druh huláká: „Láce! Láce! Řekněte si cenu, pani, řekněte si cenu! Prodáno – koukněte na to pěkňoučký masíčko

‒ nemyslím tebe, kotě, ale tuhle starou krávu – ne, ne vy taky ne

‒ prodáno! Řekněte si cenu!“

Hned vedle něj sypal zelinář komusi do košíku velké hrbolaté brambory, kousek dál zas bylo vetešnictví s pánským oblečením, s venku vystavenými stojany plnými obnošených kabátů a kádí plnou bot… Sally a Harriet se tu potulovaly jako turistky. Tak takhle žijí lidé ve Whitechapelu? Nosí do zastavárny polámané deštníky, jedí úhoře v rosolu a nosí staré boty kdoví po kom. Spí –

Ne! Zatím nemysli na to, kde budete spát. Jedno po druhém. Nejdřív jídlo.

Hned vedle vetešníka, byl hostinec a zdálo se, že uvnitř je teplo. Opocenými okny viděla Sally lidi sedící uvnitř a ven se linuly lákavé vůně.

Otevřela dveře a vešly do úzké místnosti plné páry, po obou stranách s malými boxy podobnými kotcům. Nalevo byl jeden volný, na stole sice dosud stály špinavé talíře, ale jinde místo nebylo. Sally vyzvedla Harriet na dřevěnou lavici a holčička popolezla dál, aby jí udělala místo.

Lidé na ně zírali: to se od nich opravdu tolik liší? Prošedivělý dělník v protějším boxu, ládující do sebe systematicky horu šťouchaných bramborů, z nich takřka nemohl spustit oči. Přemítala, jak dlouho by mohlo trvat, než by začala být nenápadná. Možná neměly jezdit do East Endu.

A pak se objevil hostinský v dlouhé zástěře, která kdysi bývala bílá. Sebral špinavé talíře, příbory a prázdné pivní láhve, umolousaným hadrem otřel stůl a zeptal se: „Co to bude?“

„Máte jídelní lístek?“ požádala Sally.

„Cože?“

„Co máte k jídlu?“

„To co dycky. Klobásu a šťouchaný brambory. Dušenýho úhoře. Smažený sledě. Masovej piroh.“

„Masový piroh, prosím. A ‒“

„Brambory?“

„Aha. Ano.“

„A pro to mrně? Co? Jak se vlastně menuješ?“ obrátil se k Harriet, která na něj zírala vzhůru.

Zavrtala tvář Sally do rukávu.

„Jmenuje se Harriet,“ odpověděla za ni Sally. „Rozdělíme se napůl. Když mi pro ni dáte vidličku a lžíci, prosím. Aha – a ještě šálek čaje a sklenici mléka,“ dodala a doufala, že tu tyhle nápoje budou mít.

Hostinský přikývl, zamrkal na Harriet, která po něm jukala, a odspěchal. Sally nenápadně spočítala, kolik jí zbývá: osm šilinků a sedm pencí. Přitom ještě včera – kdyby ji jen bylo napadlo vyzvednout si peníze hned –

Ne. Na to nemysli.

Když jim piroh donesli, byl obrovitý. Náplň byla z hovězího, odhadovala Sally, vrstva těsta byla silná, šťáva voňavá a talíř horký: takže se můžou najíst a hlady neumřou. Jedno po druhém. Ukrojila pár soust a odsunula je ke kraji talíře, aby pro Harriet trochu vychladla.

Harriet už byla zase docela vzhůru, s lesklýma očima a červenými tvářemi, které byly předzvěstí spánku. Jedno po druhém, pomyslela si Sally: teď buď ráda, že je vzhůru. Pofoukala jedno sousto a podala ho Harriet: na vybraném stolování teď nezáleželo.

Spojenými silami se jim podařilo piroh sníst, ale trochu brambor musely nechat, protože už prostě nemohly. Sally setrvávala v maličkém boxu, jak dlouho to jen šlo, přečetla Harriet řádku po řádce plakát na nějaký kabaret, ukazovala jí na něm slova prstem a vysvětlovala, co je to kouzelník a co dělá Seňor Chavez, zázračný Mexičan bez kostí. Harriet spokojeně seděla a všemu se zájmem naslouchala: nejspíš z toho pochopila sotva desetinu, ale byl to maminčin hlas a seděly spolu v teple blízko sebe.

„Něco navrch, fešando?“ ozval se hostinský. Sally vzhlédla, mluvil k Harriet, která si ho zmateně měřila. „Máme švestkovej nákyp, roládu s džemem a vanilkovým krémem, nákyp s rozinkama ‒“

„Ne, díky,“ odmítla Sally. „ale bylo to moc dobré. Můžete mi přinést účet?“

„Cože? Aha, jasně. Masovej piroh a brambory – šťáva – čaj – mlíko – pět pencí, paninko,“ řekl.

Dala mu šestipenci a řekla mu, aby si penny navíc nechal. Povytáhl obočí. Sally přemítala: neměla jsem mu dávat spropitné – třeba se to tu nedělá – nebo jsem mu dala málo? Měla jsem mu dát víc?

Ale hostinský už zastrčil peníze do kapsičky u vesty, sebral talíř a příbory a tiše prohodil: „Dobrou noc, paninko. Poslyšte – můžu vám něco říct? Že po vás každej zírá, to nejni kvůli vašemu vohozu – spíš kvůli tomu, jak mluvíte. Mluvte míň nóbl a bude to míň vokatý. Uvidíte, že to pude.“

Otevřela ústa a chystala se odpovědět, ale zjistila, že neví co říct, takže je zase zavřela a přikývla. Hostinský přejel hadrem stůl a zmizel v kuchyni.

Takže zase ven, pomyslela si a zvedla Harriet. Byla těžká, najedená, nebo možná byla Sally jen unavená. A věděla moc dobře, že ji její způsob řeči prozrazuje. Ale mluvit jako zdejší lidé se nikdy nenaučila. Bylo to těžké. Těžký. Teď jí ale nic jinýho nezbejvá. Jo. Ne, to je hloupost, nemůže přece nic předstírat, to by znělo ještě hůř.

Tak co si tedy počnou?

Harriet v maminčině náručí byla docela spokojená a se zájmem pozorovala obležené Stánky, hospůdky, krámky, tlačenici nakupujících, prodávajících, klábosících a hašteřících se lidí. A spokojená byla pro danou chvíli i Sally, protože v temnotě ulice, ozařované jen mihotavým a neskutečným světlem planoucích lamp, si připadala neviditelná. Skoro nikdo si jí nevšímal. Cítila se v bezpečí.

Ale byla tolik unavená. Únava je jako opilost, pomyslela si, třebaže ještě nikdy opilá nebyla. Ale jednou se poddala opiovému dýmu, a tohle krajní vyčerpání v ní probouzelo podobný pocit omámené bezmoci…

Nevěděla, jak dlouho se tak bezcílně potloukaly, nevěděla, kde jsou. Věděla jen, že jsou na svobodě. Občas minuly dům s nápisem Ubytování nebo Pokoje k pronajmutí na tabuli před vchodem a v jednom okně byla prostě jen kartička Pokoje. Ve slabém plynovém osvětlení vyhlížely všechny odpudivě: samé úzké temné baráčky se špinavými okny.

Obchůdky i Stánky tu zůstávaly otevřené dlouho do noci. Ale přestalo pršet a nebe se vyjasnilo. Minuly vetešnictví s několika složenými přikrývkami ve výkladní skříni. V náhlém impulsu vešla dovnitř bez ohledu na zápach a za čtyři pence dvě z nich koupila. Dohromady už utratila deset pencí, ale byly najedené a měly čím se zahřát. Když vyšla z krámu, nedokázala si vzpomenout, co nebo jak řekla starci uvnitř, ale nezaregistrovala u něj žádné překvapení.

Naproti stál kostel, či něco podobného, uprostřed stromů s temně svěšenými větvemi, a nebyla tamhleto lavička? V šeru to bylo těžké rozeznat. Ano, zjistila, je to lavička a pod hustou tisovou klenbou dokonce suchá.

Natřásla jednu z přikrývek a rozprostřela ji na lavičku. Harriet pochybovačně přihlížela. Pak si sedla, vzala Harriet na klín, zabalila se i s ní do druhé přikrývky, pak si přitáhla k tělu i tu spodní a opřela si záda.

„Ach, Hattinko,“ zašeptala. „Co by tomu řekl tvůj táta, kdyby nás tu takhle viděl? Víš, co by řekl? Lockhartová, ty ses zbláznila. Máš celou Anglii na to, aby ses mohla schovat, a spíš na lavičce v East Endu. Měla by ses jim postavit, to je jediná možnost. Nedat se a ukázat jim…“

Harriet se k ní tulila s palcem v puse, Sallyin šepot ji konejšil, její hruď ji hřála. Po chviličce začala Sally mluvit dál a její dech jen zlehoučka čechral kožešinku na Harrietině čepečku.

„Frede, co si mám počít? Těch nepřátel je podle všeho tolik a já ani nevím, co jsou zač a proč – proč chtějí… Ale mají to marné, to přece víš, ne? Víš, že ji nikdy nikomu nedám? Víš, že to radši umřu? Víš to? Frede, tam co jsi, je takové ticho… Ty peníze dnes ráno, Frede… Tolik vydělají lidé, co bydlí tady kolem, tak za čtyři roky. Kdyby viděli tolik peněz pohromadě, nevěřili by vlastním očím. Ty chuděry ženské, Frede, co nosí do zastavárny rendlíky za pár pencí… A všechno je to pryč…“

„Plyč,“ zamumlala Harriet rozespale.

„Pryč,“ opakovala Sally a pohladila ji po tvářičce. Pak šeptala dál. „Pryč. Ale ty ostatní peníze jsou ještě důležitější. Kdyby pro mě byla Margaret mohla prodat pár cenných papírů, pořád bychom na tom ještě byly mohly být dobře. Malý domek, co já vím, v Hampsteadu, Sarah-Jane by přišla, starala se o Harriet – změnila bych si jméno – na paní Jonesovou – a pak bych začala bojovat. Umím to, Frede. To už jsem přece dokázala dřív, ne? Bojovala jsem a vyhrávala. Jenže to jsem měla tebe. A věděla jsem, proti komu bojuju…“

Dívala se na ztemnělý hřbitov. Ulice se náhle zdála být daleko, křik pouličních prodejců byl ztlumený vzdáleností, clonou listí, únavou. Na hřbitově se potácela jakási opilá postava, zakopla o náhrobek, upadla a s tichým klením zůstala ležet. Byla tak zachumlaná v hadrech, že se nedalo rozeznat, jestli je to muž, nebo žena, a tápavě se plazila ke dveřím ve zdi kostela. Právě se chystala uvelebit se tam, když vtom se zvedla jiná postava – pouhý stín uprostřed stínů – a odstrčila ji. Opilec upadl. Sally zaslechla zvracení a pak tlumené nadávky.

Pozorovala to všechno bez údivu. Pomaloučku začínala rozeznávat další obrysy schoulené ve tmě ve dveřních výklencích, za náhrobky, na další lavičce o kousek dál v šeru.

„Je tady spousta lidí,“ šeptala potichoučku. „Všichni spí a já bych měla spát taky. Proč byla tahle lavička volná? Tamhle na té vidím dva, nebo možná tři lidi. Choulí se tam jako já a Harriet. Achich, Frede, byla to chyba sem chodit. Neměla jsem ji tomuhle vystavovat. Ale nevěděla jsem, co mám dělat. Já, ta silná, nezávislá ženská – bože, jak jsem bývala domýšlivá… Chodila jsem si po světě, vydělávala peníze, uzavírala obchody a myslela jsem si, kdovíjak nejsem chytrá, pak mě postihlo tohle a teď se tu krčím na lavičce a nemám nic víc než sedm šilinků a dvě staré deky…“

Náhle zatajila dech. Někdo seděl na lavičce vedle ní. Harriet se ani nepohnula, ale Sally byla rázem vzhůru, napjatá a ve střehu. Dokázala rozeznat jen, že je to obrys muže, a ten muž se na ni dívá.

A potom uslyšela kroky, těžké, rázné kroky blížící se po štěrkové pěšině a pochopila, proč byla tahle lavička volná. Kroky se zastavily u ní. Strážník měl pláštěnku a s lucernou v ruce si jí posvítil do tváře.

„Co vy tady?“ obořil se na ni. „Vy tady nemáte co dělat. Nejste žádný tulák.“

Než stačila odpovědět, ozval se druhý muž, ten stín vedle ní.

„To je v pořádku, pane strážníku,“ řekl hlubokým hlasem, hlasem s cizím přízvukem – ruským? polským? „Moje žena neumí anglicky. Chtěli jsme si jen odpočinout. Právě jsme přijeli lodí z Hamburku.“

„Takže máte kam jít?“

„Ale jistě. Mám bratrance na Lamb Street, Spitalfields. Jen jsme si museli odpočinout.“

„Tak radši vypadněte. Tady není dobře se dlouho zdržovat.“

Sledoval, jak muž šetrně uchopil Sally za paži. Nechala ho, aby jí pomohl vstát, zachumlala se až po krk do přikrývek a Harriet stále pevně tiskla k hrudi.

Beze slova následovala neznámého muže po štěrkové pěšině ven z brány a zahnula s ním na ulici vlevo.

„Kdo jste?“ zeptala se, když došli dost daleko, aby unikli policistovi z doslechu.

„Přítel,“ řekl muž. „Přítel jiného přítele. Jmenuji se Morris Katz. Promiňte, že jsem o vás mluvil jako o své ženě: zdálo se mi to nejbezpečnější. Strážník se za námi dívá. Šla byste se mnou?“

Misie

Byl středně vysoký, statný, na sobě měl obnošený plášť a na hlavě černý klobouk, který při jejich rozhovoru pod prskající plynovou lampou na zdi smekl. Měl hustý černý plnovous a jeho výraz byl podivnou směsicí mírnosti, pochopení a rozhodnosti. Znovu si nasadil klobouk a jeho tvář zakryl stín.

„Nikdy jsem o vás neslyšela,“ řekla Sally. „Jestli jste přítel, asi víte, jak se jmenuji. Takže jak?“

„Jmenujete se Lockhartová a vaše holčička Harriet.“

„Jak jste se dozvěděl, kdo jsem? Vy jste mě sledoval?“

„Ano. Nějaký čas. Myslíte, že vám hrozí nebezpečí, a máte pravdu, ale máte také přátele, o kterých nevíte.“

„Přátele… Koho? Kdo je ten jiný přítel, o kterém jste mluvil?“

„Pochybuji, že by vám jeho jméno něco řeklo. Není to pan Parrish, pokud vám jde o tohle. Ale teď bude jistější, když půjdete se mnou, protože ten strážník se za námi dívá.“

Ohlédla se a uviděla strážníka, jak dosud podezíravě postává před hřbitovem.

„A kam?“ zeptala se.

„Do jednoho domu kousek odsud. Můžete tam přespat. Budete v bezpečí.“

Vykročil dál. Sally si přehodila Harriet na druhou ruku a šla za ním. Byla zmatená. Jestli se jí to všechno jenom zdá, jak jí připadá, není to tak špatný sen, protože pan Katz zatím působil dost důvěryhodně. A kromě toho skutečně nemá na vybranou.

Čas od času, když hrozilo, že ji nějaký opilec, parta uličníků nebo jednou dokonce dvě rvoucí se, vřískající ženy srazí z chodníku, se k ní přitočil blíž, vzal ji za paži a postavil se mezi ni a to, co ji ohrožovalo. Nevypadal zvlášť bojovně, ale ruku měl pevnou a chůzi vyrovnanou. Nechala se vést.

Nedlouho potom, v tiché staré uličce kdesi ve Spitalfields, se Sallyin průvodce zastavil a zazvonil na zvonek vysokého domu s okny ještě částečně z osmnáctého století a vějířovitým světlíkem nade dveřmi. Otevřela jim žena středního věku, beze slova ustoupila stranou a pustila je dovnitř.

Sally se ocitla v chabě osvětlené omšelé hale s obvyklým všudypřítomným pachem kapusty. Nebyly tu žádné obrazy, koberce ani linoleum, holá prkna podlahy však byla čistá.

Bolavé paže Sally nutily odložit Harriet, ale holčička tvrdě spala, a rozplakala se, sotva se o to pokusila. Sally si ji unaveně znovu přendala na druhou paži a povzdechla si, když ucítila, že má promáčené plenky. Nemá ji do čeho převléknout. Co teď?

Její průvodce tiše hovořil s ženou, která je pustila dovnitř. Když skončil, obrátil se znovu k Sally.

„Nechám vás tady,“ řekl jí. „Budete tu v bezpečí. Co nejdřív se vrátím a promluvíme si. Ale teď musím jít.“

Pozvedl klobouk a Sally znovu zahlédla ty znepokojující černé oči. Pak zmizel. Žena ji vybídla: „Pojďte se mnou, slečno. Slečna Robbinsová s vámi chce mluvit.“

„Ale kdo ‒“ nadechla se Sally, ale žena už stoupala po schodech napřed. Sally ji následovala a žena ji uvedla do jednoho z pokojů. Ohlásila její jméno, pak odešla a Sally se rozhlédla kolem sebe.

Byla v rozlehlé spartánské místnosti, skoro prázdné až na pár židlí, velký psací stůl, na němž se válely papíry, vládní vyhlášky, tištěné parlamentní protokoly a různé politické časopisy. Za stolem seděla žena, o níž Sally usoudila, že to musí být slečna Robbinsová: asi čtyřicetiletá, s přísným, skoro nelítostným výrazem, mohutné postavy. Na sobě měla strohé šaty a vlasy měla stažené do uzlu bez nejmenší snahy zjemnit celkový dojem. Kolem duhovek jí na všech stranách prosvítalo bělmo, takže její oči znepokojivě připomínaly oči šelmy. Chvíli si Sally upřeně prohlížela, pak vstala a podala jí ruku. Sally ji stiskla.

„Posaďte se, slečno Lockhartová,“ řekla žena. „Jmenuji se Elizabeth Robbinsová. Tohle je Spitalfieldská sociální misie. Očekávali jsme vás.“

Další ohromení. Sally se posadila a opatrně stále držela Harriet.

„Očekávali jste mě?“ podivila se hloupě.

„Pan Katz nám vyprávěl váš příběh. Muž jménem Parrish tvrdí, že jste jeho manželka a že je otcem vašeho dítěte. Říkám to správně?“

„Ano – ale kdo je pan Katz? A jak to, že ví o mně? Slečno Robbinsová, nechápu ‒“

„To vám nepochybně vysvětlí sám pan Katz, až se s vámi zítra setká. V téhle chvíli potřebujete noční oblečení pro vás i vaše dítě. Suzan vás za pár minut zavede do ložnice. Patrně se také budete chtít umýt. Můžete se tu zdržet, jak dlouho budete chtít, ale budete nám muset pomáhat. Jak jsem vyrozuměla, jste profesionální podnikatelka, je to tak?“

„Jsem finanční poradkyně,“ upřesnila Sally. „Tedy byla jsem. Ale – dnes jsem zjistila, že… Chtěla bych vysvětlit, slečno Robbinsová, že nemám peníze, dočista žádné.“

„Můžete pracovat. Jste silná a zdravá. Uklízet a stlát postele. Vařit. Pomáhat doktorce Turnerové. Dělat, co bude třeba.“

Sally přikývla. „Ano. Cokoli. Možná bych mohla pomoci s účetnictvím…“

„To je práce na pár minut. Vy asi nejste socialistka?“

„Ne… Proč?“

„Jen jsem se ptala. Nebojte se, nebudeme se snažit vás přesvědčovat. Zavolám Suzan a ta vás zavede nahoru.“

Zazvonila na zvonek, znovu se sklonila ke svým papírům a Sally si už nevšímala. Když Suzan zaklepala a vstoupila, slečna Robbinsová jí přikázala, aby Sally zavedla do ložnice pro hosty a sehnala pro ni nějaké oblečení na spaní, a pak Sally úsečně popřála dobrou noc.

Žena odvedla Sally po schodech nahoru až do úzkého pokojíku, kde zapálila zbytek ohořelé svíčky a odhrnula přikrývky na jediné skromné posteli.

„Podívám se, jestli pro vás někde neseženu ohřívadlo, slečno,“ řekla. „Ručníky jsou ve skříni. Koupelna hned vedle.“

Odešla a za minutku se vrátila s ohřívačem z pálené hlíny, tak horkým, že se ho takřka nebylo možné dotknout, a dvěma tenkými nočními košilemi, jednou dospělou a druhou dětskou. Sally je vděčně přijala. Žena nebyla hovorná a netoužila s ní zůstat a klábosit, takže se Sally mohla soustředit na převlékání Harriet. Holčička byla mrzutá, zrudlá spánkem a rozčilením, ale nechala se umýt i osušit, jen přitom trochu pofňukávala a třásla se zimou. Sally ovinula její košilku kolem ohřívadla: nebyla vyvětraná a páchla vlhkostí.

„Budeme spát spolu, maličká,“ řekla. „Jako včera na Villiers Street.“

Opravdu to bylo teprve včera? Tohle byl snad nejdelší den v jejím životě. Uložila Harriet, políbila ji, zazpívala jí pár písniček, dívala se, jak se jí zavírají oči a paleček putuje do pusy, odhrnula jí z čela nepoddajné vlásky (nemá kartáč: zítra ho musí koupit. Za co?) a seděla u ní, dokud neměla jistotu, že spí.

Pak zívla. Cítila to zívnutí už dlouho dopředu, a když přišlo, roztáhlo jí čelisti natolik, až se jí zdálo, že už nikdy ústa nezavře. Když zívnutí pominulo, zůstala sedět s lokty na kolenou a vytratilo se z ní všechno až na bezmeznou únavu.

Byla by nejspíš usnula, tak jak byla, ale na chodbě náhle nastal jakýsi rozruch. Ozýval se křik, rány na podlahu… Vyskočila a vyhlédla ven.

Třetí žena, kterou Sally dosud neviděla, se zabývala opilou ženou, silně krvácející z rány na hlavě – podle všeho se snažila odtáhnout ji do koupelny. Zahlédla Sally a zavolala na ni: „Pojďte sem – pomozte mi, ano? Rozsviťte v té koupelně…“

Sally si pospíšila rozsvítit a pak se vrátila, aby pomohla s opilou ženou. Ta něco nesouvisle hulákala, bránila se a příšerně páchla.

„Musíme ji dostat dovnitř – vymýt jí tu ránu – no tak, Mary, buď hodná holka – neper se s námi – tak a jsme tu, teď se na to mrkneme.“

Ošetřovatelka, či kdo to byl, obratně přistrčila stoličku zezadu k Mariiným kolenům, až na ni dosedla, pak jí silnýma rukama sevřela hlavu a prohlížela si ránu. Sally viděla i přes zcuchané vlasy, jak se na hlavě zraněné hemží vši.

„Musí se vykoupat,“ prohlásila ošetřovatelka. „Pokud půjde spát v tomhle stavu, budeme po ní muset postel dezinfikovat. Pomůžete mi?“

Byla to rázná rudolící žena, o trochu starší než Sally, s veselým vystupováním a kultivovaným hlasem. Už napouštěla vodu.

„Ale – ano, jistě,“ přisvědčila Sally.

Pomohla ošetřovatelce svléknout Mary, která se dosud vzpouzela, ale již chaběji, zato se pro změnu co chvíli znenadání bezvládně svezla na podlahu a vzápětí znovu vyskočila. Uprostřed zápolení a nadávek se Sally dozvěděla, že si Mary peníze, které propila, skoro určitě vydělala prostitucí a že má syfilis. Sally spěšně ucouvla.

„Ale to nic,“ zasmála se ošetřovatelka, mydlila Mary špinavou hlavu a strkala ji pod tekoucí vodu, aby ji spláchla. „To od ní nechytíte. Panebože, kdyby měla jen tohle, to bych se divila. Nebude ztišila hlas a s vervou drhla Mary uši, nebude tady už dlouho. Napřesrok touhle dobou bude po smrti. Otrava alkoholem – na tu to odhaduju – ale může k tomu dojít ještě z tuctu dalších příčin. Ta rána na hlavě vypadá škaredě, ale vsadím se, že ten, kdo ji praštil, to odnesl ještě hůř. Že by umřela násilnou smrtí, si nemyslím…“

Mary, zřejmě omámená horkou vodou a rázným drhnutím, byla téměř v bezvědomí. Sally jí pomohla ven, osušila ji a ošetřovatelka jí zatím hbitě přelepila čelo náplastí.

„Šaty jí složte na hromádku,“ vybídla Sally. „Vypereme je, napaříme a může si je zas vzít. Kdo vlastně jste?“

„Sally Lockhartová. Ale ani pořádně nevím… Chci říct, co je tohle za dům? Vy jste ošetřovatelka?“

„Jmenuji se Turnerová a ve skutečnosti jsem lékařka,“ odpověděla žena. Sally zrudla. Věděla, že už existují vystudované lékařky, ale přistihnout zrovna samu sebe, jak předpokládá, že žena, která se zabývá takovýmhle pacientem, musí být ošetřovatelka… Ale nezdálo se, že by se to doktorky Turnerové dotklo. Pomáhala Mary do noční košile a mluvila dál. „A tohle je Misie. Jenže ne náboženská. My tu nejsme, abychom zachraňovali duše. Vlastně ani nevíme, co to duše je. Dost práce je i se zachraňováním těl. Jsme totiž socialisti. Slečna Robbinsová je předsedkyně Socialistické ženské ligy Východního Londýna. Já tu jsem, abych utírala krev a rozdělovala pilulky a léčivé čaje. Co vás sem přivedlo?“

„Nějaký člověk, jmenuje se Katz,“ pokrčila rameny Sally a snažila se nasoukat Mariinu paži do rukávu. „Ale abych pravdu řekla, nevím proč. Chci říct, že jsem mu moc vděčná, ale… Chystala jsem se přenocovat venku. Prostě jsem už nevěděla kudy kam…“ Uvědomila si, že má slzy na krajíčku. Doktorka Turnerová se na ni zvědavě zadívala, pak sklouzla pohledem na její viditelně nákladné oblečení a rozhodla se zůstat zticha.

„Teď Mary uložíme do postele,“ řekla. „Bude spát jako dřevo. Tak pojď, Mary – hezky řekni dobrou noc a šupky do hajan…“ Tohle halasné veselí je přesně to pravé, napadlo Sally. Doktorka Turnerová byla z rodu těch energických Angličanek, které by za jiných okolností jezdily na koni na lov nebo prozkoumávaly horní tok Zambezi. Bylo těžké představit si někoho, kdo by si dokázal lépe poradit s East Endem. Sally jí pomohla uložit Mary do postele (v úzké ložnici, kde na dvou postelích už spaly další nocležnice) a pak odnesla špinavé šatstvo do komory za kuchyní.

„Položte je někam do kouta,“ poradila jí doktorka Turnerová. „Při troše štěstí do rána samy zmizí. A pak už všeho nechte a umyjte si ruce.“

Sally poslechla a přistihla se, že znovu zívá. Co je zač, tahle doktorka Turnerová? A kdo je vlastně slečna Robbinsová? A především, kdopak je Katz? Teď o tom nedokážu přemýšlet, nedokážu psát deník. Všechno zjistím ráno. Harriet je tady. Pro tuhle chvíli v bezpečí. Uhni, holčičko, uhni. Maminka se musí vyspat.

Mezi řadami odpudivých činžáků, špinavých dvorků a páchnoucích průjezdů East Endu se našly i ostrůvky elegance a krásy – blok nebo celá ulice vysokých starých cihlových domů postavených pro hugenotské tkalce hedvábí, kteří uprchli do Anglie před francouzskou perzekucí za časů, kdy stavitelé ještě nedokázali postavit šerednou budovu, ani kdyby se o to snažili.

Jedním z takových zákoutí Spitalfields (od Misie jen co by kamenem dohodil) bylo náměstí Fournier Square. Devatenácté století se ho takřka nedotklo. Stačilo by jen tamhle odstranit soudobou drožku, tadyhle zahnat řeznického učedníka a strhnout plakát opěvající vynikající vlastnosti Brandova hovězího výtažku, a mohli jste si ho zalidnit postavami v parukách, s meči, třírohými klobouky a nosítky: a kdyby sem slavný doktor Johnson přijel do čísla 12 povečeřet jako jednou kdysi, nepostřehl by vůbec žádný rozdíl.

V čísle 12 bylo živo. Ve většině oken zářila světla, z kuchyně v suterénu se ozývalo řinčení nádobí, po schodech se linuly vzhůru voňavé výpary a v pokojích bylo vidět postavy služebníků, jak se míhají se sem a tam, přenášejí lampy, stahují závěsy a urovnávají nábytek.

Venku právě vyložili pasažéra z obrovitého kočáru. Lokajové skládali zpátky pod podvozek zvláštní mohutný kovový mechanismus a dávali kočímu znamení, že může odjet. Jeden z nich zavřel dveře, širší než dveře normálního kočáru: ostatně celý vůz byl větší a masivnější, než bylo běžné. Byl to kočár, který spatřil Jacob Lieberman v Rize, který viděli Bill a Goldberg v Amsterodamu a který teď dovezl Cadika do tohoto londýnského domu.

Komorník uvnitř v hale zručně vybaloval pánovy nohy z temného plédu. Lokaj hbitým a bojácným pohybem sňal pánovi z hlavy klobouk a pak mu, neustále ve střehu, rozepnul plášť a svlékl mu ho. Důvodem jeho bázně byl malý zlomyslný stín, dybuk, který tak vyděsil těch několik málo lidí, kteří ho zahlédli. Seděl teď jasně viditelný na invalidově pravém rameni, špičatými prstíky se pevně přidržoval jeho vlasů a ucha a zlobně brebentil. Byla to šedivá opice.

Nikdo nepromluvil. Všechny ty pečlivě nacvičené pohyby se odehrávaly beze slova. Když pána zbavili plédu, pláště i klobouku, otevřel lokaj dvoukřídlé dveře do převlékárny, kde už bylo nachystané umyvadlo s horkou vodou a voňavé mýdlo. Komorník zajel s invalidním vozíkem dovnitř, umyl svému pánovi obličej a ruce, jemně je osušil nahřátým ručníkem a pak stiskl tlačítko zvonku. Opice všechno sledovala z věšáku na ručníky a nespouštěla své divoké malé oči z komorníkových rukou.

Dveře se otevřely, komorník vytlačil křeslo zpátky do haly a odtamtud do vytopené, třpytivé jídelny. Jakmile dojeli ke stolu, seskočila opice pánovi z ramene a začala se procházet mezi talíři a sklenicemi, těsně minula ozdobnou stříbrnou mísu a křišťálovou slánku, zavadila zdviženým ocasem o svícen, sebrala z velké mísy na ovoce jablko, rozběhla se s ním zpátky na své místo hned vedle pána a začala ho po maličkých soustech rychle oždibovat.

Pán se zasmál. Majordomus naléval víno, komorník u servírovacího stolku přeléval naběračkou ze stříbrné polévkové mísy na talíř želví polévku.

„Co výtah?“ ozval se pán. Měl hluboký hlas se zvláštním přízvukem.

„Ano, pane Lee,“ odpověděl okamžitě majordomus. „Už ho nainstalovali a funguje bezvadně. Včera jsme ho vyzkoušeli, pane.“

„Dobře. Můžete jít, Michelet mě obslouží.“

Majordomus se uklonil. Komorník, buclatý muž s drobnými sevřenými ústy a rudými rty, postavil před pána polévku a nalámal na kousíčky chléb. Opice odložila jablko.

Pan Lee tiše mlaskl jazykem, opice uchopila kousek chleba, s bryndáním ho namočila do polévky a dopravila ho pánovi do úst.

Ten ho snědl, a jakmile polkl, okamžitě mu tvrdé ručičky s černými nehty vsunuly do úst další rozmáčené sousto.

„Michelete, nevzpomněl sis včas na ubrousek,“ vytkl tiše pan Lee komorníkovi: muž zbledl, spěšně natřepal naškrobený bílý ubrousek, a poté co pečlivě očistil pánovi bradu, uvázal mu jej kolem krku. Opice mezitím šplouchla do polévky další kousek chleba a strkala ho teď panu Leeovi do úst, hbitě, neomaleně, ukvapeně.

Po půl tuctu soust řekl pan Lee: „Jez, Mirando.“

Opice nacpala následující sousto do úst sobě a rychle, zuřivě žvýkala, přikrčená na stole vedle jeho talíře, s ocasem svěšeným přes okraj stolu.

Komorník odklidil talíř a na jeho místo položil misku s několika pečlivě rozloženými kousky kambaly ve smetanové omáčce. Opice zopakovala stejnou proceduru. S dychtivou nedočkavostí strkala pánovi do úst sousto za soustem a komorník nehybně stál, připraven otřít panu Leeovi bradu, kdyby mu nějaká kapička ukápla. Nestávalo se to často, na to si Miranda počínala příliš rychle. Víno naklonil komorník pánovi k ústům sám.

Po rybě přišla na řadu jehněčí ledvinka, nakrájená na drobné kousky pro opičí tlapky, s podobně upravenou zeleninou: pak meloun a nakonec skotská sluka, ančovičky a míchaná vejce na toastu. Opice snědla pár soust ode všeho, s výjimkou ančoviček.

Po jídle došlo na sklenici portského a pár ořechů, které komorník louskal a opice podávala, až nakonec pan Lee řekl: „Stačí. Zavez mě do salonu.“

Jak to Miranda uslyšela, okamžitě seskočila ze stolu a chytila se svého pána za klopy: pak si vzpomněla na jablko, skočila si pro něj zpátky a vrátila se na pánovu hruď, kde se uvelebila a divoce ukusovala a žvýkala, zatímco komorník vezl křeslo znovu do haly a dál do salonu. Když pan Lee konečně spočíval v příjemné vzdálenosti od krbu s kávou a brandy a opice usnula stočená do klubíčka na jeho vestě, promluvil znovu.

„Můžeš přivést tajemníka,“ řekl tiše a opice při zvuku jeho hlasu ze spaní mlaskla.

Komorník se uklonil, vyšel z místnosti a za minutku se vrátil s vysokým mužem s nakrátko ostříhanými světlými vlasy, vyčesanými vzhůru po prušáckém způsobu. Muž postavil na zem aktovku, srazil podpatky a lehce se uklonil.

„Vítejte zpátky, pane Lee,“ řekl. „Doufám, že jste měl příjemnou cestu.“

„Dobrý večer, Winterhaltere. Ano, děkuji, celkem to ušlo. Posaďte se prosím.“

Komorník nabídl kávu a brandy a vytratil se.

Cizí hlas probudil opici, takže teď seděla panu Leeovi na rameni a metala po návštěvníkovi nenávistné pohledy. Ten si jí nevšímal, seděl zpříma a čas od času pozvedl svému zaměstnavateli, když ho o to požádal, k ústům šálek s kávou nebo sklenici brandy. Opice soustředěně sledovala každý jeho pohyb.

„Takže k věci, Winterhaltere. Kolik pro mě Parrish vybral?“ zeptal se pan Lee.

„Od vaší poslední návštěvy jsem uložil do banky osm set čtyřicet šest liber, sedm šilinků a tři pence. To je navíc k výnosům z prodeje bílého masa do Argentiny, které dosáhly výše tří tisíc čtyř set liber. Dohromady to tedy dělá jedenáct tisíc, dvě stě čtyřicet šest liber, sedm šilinků a tři pence. Výdaje jsou v této čtvrti o něco vyšší, hlavně kvůli policii. Kontakt pana Parrishe, inspektora Allena, naneštěstí postavili mimo službu a ‒“

„Předpokládám, že nebude mluvit.“

„O to jsme se postarali, pane.“

Pan Lee přikývl. „Dobře,“ řekl. „Dobře. A teď k té další záležitosti. Podnikl jsem užitečnou cestu do Ruska. Možnosti jsou tam obrovské a už jsem začal některé věci zařizovat. Jsem potěšen pílí toho Parrishe. Chystám se ho za odměnu pověřit ještě odpovědnějšími úkoly. Mimochodem – jak se vyvíjí jeho rodinná situace?“

„Právě včera rozhodl soud příznivě, pane Lee. Tedy příznivě pro pana Parrishe. Celá záležitost by se měla už co nevidět vyřešit. A mimochodem – získali jsme tohle.“

Sáhl do aktovky a vytáhl cosi malého a měkkého. Opice nenávistně zasyčela a pan Lee k ní chlácholivě broukal, dokud se nezklidnila. Winterhalter podržel předmět pod lampou. Harriet by ho byla poznala: byl to její hadrový medvídek Brumla.

„Vida,“ zaradoval se pan Lee. „Schováme ho někam na bezpečné místo. Miranda je žárlivá. Skvělá práce, Winterhaltere. Skvělá. A teď k té záležitosti s Ruskem. Dobře teď poslouchejte a můžete si dělat poznámky. Je to trochu komplikované.“ Tajemník otevřel zápisník, vytáhl stříbrnou tužku a pozorně se napřímil. Opice zahlédla záblesk stříbra: její necitelné černé oči sledovaly během rozhovoru obou mužů každý jejich pohyb. Seskočila z křesla na koberec, vymrštila se na záclony, přehoupla se na krbovou římsu, stále v pohybu. V rudé záři ohně vyhlížela jako ďáblík rejdící v paláci Knížete temnot. Jednou skočila i po medvídkovi, ale pan Lee zavrčel a Winterhalter zvedl hračku z jejího dosahu, jako by si ji chtěli ušetřit na později.

Kostky stavebnice

Když se Sally probudila, uslyšela kolem sebe hlasy, kroky a další zvuky rušného domu. Neměla tušení, kolik je hodin. Harriet tvrdě spala a byla dosud suchá. Sally zůstala ještě pár minut ležet, než se docela probrala, potom vstala a rozhrnula tenké závěsy. Na konci úzké uličky byla kostelní věž a hodiny ukazovaly za deset minut osm.

Probudila Harriet, umyla ji, oblékla, pak sešly dolů a našly cestu do kuchyně, kam se podle všeho soustřeďoval veškerý život v domě. U velkého stolu tam seděla doktorka Turnerová a snídala společně s dalšími šesti nebo sedmi ženami v různém stupni zchátralosti. Služebná, která jí včera večer otevřela, připravovala u sporáku vajíčka. Mary, ta žena s poraněnou hlavou, tu nebyla. Doktorka Turnerová vzhlédla a uvítala ji.

„Vida! Slečna Lockhartová! Pojďte se s námi nasnídat. Je tady ovesná kaše, v konvici je čaj a – ahoj! Jak se jmenuješ?“

Sally představila Harriet a obě si sedly. Ostatní ženy si je zvědavě prohlížely, ale brzy toho nechaly. Vládla tu pohoda, uprostřed níž se Sally cítila příjemně: připomínalo jí to staré časy na Burton Street. Zatímco jedly vodovou kaši a připálenou topinku, doktorka Turnerová tiše vysvětlovala, kde se to vlastně ocitly.

„Slečna Robbinsová zdědila spoustu peněz z rodinné firmy – vyrábějí myslím čokoládu, kakao nebo tak něco – a před pěti lety založila tuhle Misii, aby šířila v East Endu pokrokové myšlenky – socialismus, sekularismus, znáte to. Brzy přišla na to, že to není zrovna to, co tu právě teď nejvíc potřebují. A tak ji změnila v útulek. Místo, kde můžou najít přístřeší ženy, které jinak nemají, kam jít. Pokud jde o mě, chtěla jsem být misionářkou v Africe, představte si to. Ale pak jsem slyšela o slečně Robbinsové, přišla jsem se sem podívat a od té doby jsem tady. Nejsem si už tak jistá, pokud jde o Boha. Myslím, že se k lidem obrátil zády. Musíme se starat o jejich těla, rozumíte. Duše se o sebe můžou postarat samy. Ale tamhleta ženská potřebuje lék: pokud ho dostane, bude možná žít ještě příští týden a pak může přemýšlet o své duši. Nebo tamhleten kluk: potřebuje mít kde přespat, nebo ho jeho táta zabije. Až se naučí důvěřovat dospělému déle než minutu, může mu někdo povědět o Ježíšovi. Do té doby je to ztráta času. Aspoň já si to myslím. To se ví, je to jen kapička v moři. Moc toho nezmůžeme v porovnání s tím, kolik by bylo potřeba udělat. Tam venku jsou tisíce – tisíce těch, co umírají hlady a…“ Odmlčela se a pak pokrčila rameny. „Když slečna Robbinsová štěká, jde z ní strach,“ pokračovala, „ale myslí to dobře. Jen jí nezavdejte příležitost, aby vás kousla, mohla byste přijít o nohu. Říkala, myslím, že pro vás má dnes dopoledne nějakou práci. Když necháte Harriet tady, nic se jí nestane. Suzan se o ni postará. Nevím, v jaké jste situaci, ale tady jí bude dobře.“

Sally měla tisícero pochybností, jestli může odejít od Harriet. Dokud po ní Parrish nepřestane čmuchat, nechtělo se jí pouštět holčičku z dohledu: na druhou stranu poté, co viděla doktorku Turnerovou při práci, měla k ní bezmeznou důvěru. Pokud je někde v bezpečí, usoudila, tak je to Spitalfieldská sociální misie, a je načase, aby jim začala oplácet jejich pohostinství.

Hodinu nato tedy zanechala Harriet v péči služebné Suzan a kráčela po boku slečny Robbinsové k Wappingu. Využila té příležitosti, aby zavedla řeč na pana Katze.

„Pan Katz je přítel Misie. Pomohl mnoha uprchlíkům – samozřejmě hlavně Židům. Povoláním je hodinář. U něj doma je teď plno, jinak by vás nejspíš zavedl tam.“

„Ale jak se o mně dozvěděl?“

„To nevím. Má spoustu známých po celém Londýně.“

„Říkal, že máme společného přítele. Ale vůbec mě nenapadá, kdo by to mohl být.“

„Taky nevím,“ pokrčila rameny slečna Robbinsová. „Budete se ho muset zeptat. Teď ale k věci. Na Rowley Court bydlí jedna žena. Loni jsme jí pomohli, když ji manžel mlátil. Byl bez práce. Teď je to o něco lepší: práci má a už tolik nepije. Ale pamatovala se na nás a přišla požádat o pomoc. Vedeme si totiž záznamy a potřebovaly by uspořádat. To by byla práce pro vás. Už jsme tu. Nadzvedněte si sukni, ať ji necouráte po zemi. Dobře vám radím.“

Složila plán, do něhož občas nahlížela, a zahnula do úzké uličky. Byl jasný, studený den, ale mezi vysokými cihlovými zdmi Sally připadalo, že nechala oblohu navždy někde za sebou a už nikdy se nenadechne čerstvého vzduchu.

Do nosu ji udeřil zápach, až si zakryla tvář rukávem. Bylo to víc než jen zápach – jako by na ni náhle skočilo cosi neviditelného a téměř hmatatelně ji tlačilo zpátky. Když zabočily do dvora, uviděla zdroj té hrůzy. Záchod na dvoře, jediný pro všech osm příbytků, byl ucpaný a přetékal: dlažební kameny dvora pokrývalo jezero splašků. Na prahu jednoho z domů seděla holčička, od pasu dolů nahá. Byla asi v Harrietině věku, ale její vyzáblá tvářička připomínala starou opičku.

„Mami!“ zavřískla, když zahlédla příchozí, a na nožičkách pocákaných splašky utekla.

„Uvažte si sukni k pasu. O boty se nestarejte – ty se dají vyčistit. Neztrácejte čas nevolností. Dělejte si poznámky. Proto jste tady,“ přikázala Sally slečna Robbinsová.

Sally zápolila s lemem kabátu, udělala, co jí slečna Robbinsová řekla, a pak vytáhla zápisník a tužku.

„Slečno Robbinsová – vidíte ten sajrajt?“ zanaříkala žena, která se objevila ve dveřích. „A takle je to už tři tejdny, slečno. Byli sme za domácím, a ten říká, že to nejni jeho věc, že prej vodáren. Jenomže já nevim, kam mám jít, ani co tam mám říkat, nic…“

Byla vyhublá, tváře měla propadlé a pod okem fialovou podlitinu. Její oblečení nebylo zrovna čisté, ale neslo známky pečlivého opravování a v očích si dosud uchovala jiskřičku života.

Sally zjišťovala, že jí dělá potíže ubránit se nevolnosti. Zdálo se neuvěřitelné, že by někdo mohl vydržet v té smrduté atmosféře déle než pět minut, natož tu žít, ale ti lidé tu byli. Soustředila se, zapisovala, co žena říká, a snažila se zadržovat dech.

Pak slečna Robbinsová trvala na tom, že si musí prohlédnout přímo záchod.

„Nemá smysl si stěžovat, když nevím, nač si stěžuji,“ prohlásila. „Potřebujeme fakta a čím víc jich bude, tím líp. Dokážete si vzpomenout na datum, kdy se to ucpalo? Co jste dělala potom a kdy jste mluvila s domácím?“

Zevrubně ženu vyslechla. Když se dozvěděla všechno, co potřebovala, dotkla se modřiny na ženině tváři a optala se: „Kde jsi přišla k tomuhle, Marto?“

„Ále – potmě sem sebou sekla a praštila sem se o zábradlí, slečno. Namouduši. Zhasla mi svíčka a nechtělo se mi vracet se pro sirky.“

„Tvůj muž ještě pracuje?“

„Ano, slečno.“

„Kolik nosí domů?“

„Minulej tejden devatenáct šilinků, slečno. Předtím dvacet.“

„A vyjdeš s tím?“

„Jakž takž, slečno. Jiný jsou na tom hůř. Činži platím, a to je skvělý slečno.“

„To je. Řekla bych, že domácí si to nejspíš myslí taky. A co děti, jak se jim vede?“

„Zdravý jako rybičky, slečno. Člověk by řek, že se z tohohle rozstůňou, ale zatím jim nic nejni. Ale hned vedle v ulici maj tyfus. Jen o dva baráky dál. Nebude dlouho trvat a dostane se i sem, a jak tu jednou bude…“

„Dobře. Nech to na mně. Postarám se, aby s tím někdo něco udělal. A mimochodem, pokud tě tvůj muž ještě někdy uhodí, dáš mi o tom vědět, viď?“

„Jasně, slečno,“ přikývla žena zkroušeně.

Rozloučily se a odešly. Sally bylo nanic a cítila, že je celá zpocená, jak se snaží potlačit nucení na zvracení… Slečna Robbinsová otevřela lahvičku s čichací solí a beze slova jí ji podala: štiplavý zápach Sally pomohl, aby se trochu vzpamatovala.

„Doufám, že jste si všechno zapsala,“ řekla slečna Robbinsová. „Můžete mi to pak dát celé písemně, ale ještě předtím to budeme potřebovat. Pojďte.“

Rychlým krokem vedla Sally pod viaduktem Londýnské a Blackwallské železnice a pak po Leman Street k Whitechapelu. Bylo to tu sešlé, ale aspoň tu nebyl ve vzduchu ten strašlivý zápach, i když cítit tu bylo všelicos: například odporný těžký pach rafinerie cukru, nebo dusivý mrak kouře z výrobny živočišného uhlí o pár ulic dál na protější straně.

Na Colchester Street prohlížela slečna Robbinsová mosazné tabulky na dveřích, dokud neobjevila tu, kterou hledala, a pak bez zaklepání vstoupila dovnitř. Sally se zápisníkem v ruce ji následovala.

Tlustý muž v kanceláři zanášel záznamy do účetní knihy a hubený muž počítal na stole mince.

„Cooper?“ zeptala se slečna Robbinsová. „Vy vybíráte nájemné z bytů na Rowley Court?“

„Prosím?“ podivil se tlusťoch. Jeho druh přestal počítat a strnul s rukou ve vzduchu.

„Na Rowley Court je ucpaný odpad. Nájemnice si vám stěžovala…“

„Minulý měsíc pětadvacátého,“ doplnila Sally.

„… a ještě jste s tím nic neudělal. To místo je teď v děsivém stavu. Ohlásil jste to Městské správě vodovodů a kanalizací?“

„Možná ohlásil, ano. Ale nechápu ‒“

„Písemně? Mohu vidět kopii?“

„Ne, to nemůžete. Jak se opovažujete sem přijít a žádat mě Jak se vy opovažujete vystavovat své nájemníky takovému svinstvu a riziku nákazy? Jak se opovažujete dopustit, aby v takových podmínkách žily děti? Jak se opovažujete vybírat od lidí nájemné a neudělat nic pro to, abyste tu otřesnou situaci napravil? Jak dlouho si myslíte, že potrvá, než se tam rozšíří tyfus? Nebo cholera? Těšilo mě, Coopere. Ještě se uvidíme.“

„Prosím, prosím, jen minutku, madam – dovolte, abych vám to vysvětlil – to nejsou moje nemovitosti, já jsem jen správce. Tlumočil jsem stížnosti nájemníků majiteli, okamžitě, jak jsem se o tom problému dozvěděl, ale udělat víc už není v naší kompetenci. Odpovědnost spočívá plně na Správě vodovodů a kanalizací, a co pan – totiž pan majitel v tomto směru podnikl, zda Správu informoval, to vám skutečně nemohu říct…“

„Kdo je majitel?“

„Ty domy vlastní společnost, madam, ne jednotlivec.“

„Název společnosti?“

Předstíral, že hledá v knize, třebaže jej musel znát nazpaměť. „Realitní společnost Východního Londýna, madam.“

„Je zapsaná v obchodním rejstříku?“ zeptala se Sally. „Prosím?“

„Je to soukromá společnost s ručením omezením? Je zaregistrovaná? Existuje jako právnická osoba, nebo ne?“ pokračovala Sally.

„Promiňte, slečno, ale nerozumím.“

„Dobře, tak nám řekněte její adresu.“

Zatvářil se usouženě. „Angel Court, hned u Throgmorton Street. Podívejte‒“

„Na shledanou,“ řekla slečna Robbinsová a zamířila k odchodu. Sally ji následovala.

„Co je s tím obchodním rejstříkem? Co to mělo znamenat?“ zeptala se slečna Robbinsová.

„Pokud je společnost zapsaná v obchodním rejstříku, jde o právnickou osobu, a je na ni možné podat žalobu stejně jako na fyzickou osobu. Jestli ne, budete muset žalovat jednotlivé členy, pokud se vám podaří zjistit, kteří to jsou. Mám vám to zjistit?“

„Uvidíme. Napřed se obrátíme na Správu vodovodů. Nemám peníze na to, abych mohla na někoho podávat žalobu.“

Já taky ne, pomyslela si Sally, jak mlčky kráčely dál. Bylo to však přátelštější mlčení než prve: Sally připadalo, jako by uspěla v nějaké zkoušce.

Kanceláře Správy vodovodů a kanalizací byly v Bishopsgate, půl míle odsud. Přijal je uhlazený úředník jménem Hanbury.

„Rowley Court – Rowley Court – Realitní společnost Východního Londýna… Ano, mám tu od pana Coopera vzkaz ohledně… Ano, potvrdili jsme, že jsme tu informaci převzali, tady, vidíte, máme o tom záznam.“

Přívětivě se usmál a ukázal jim dopis.

„A víc s tím neuděláte? Jen pošlete dopis? Pane Hanbury, myslím, že byste si měl vzít plášť a klobouk a jít s námi.“

Vypadal trochu zmateně. „Prosím?“

„Viděl jste na místě, jak to v tom domě vypadá?“

Rozhodil ruce. „Madam,“ řekl, „nevím, kdo jste, ani čím se zabýváte, ale takovéhle záležitosti jsou koneckonců výhradně starostí domácího. Krom toho vám řeknu zcela na rovinu: rozhodování, která vylepšení se mají uskutečnit, není v mé kompetenci. Správa vodovodů a kanalizací má svůj vlastní plán rozvoje a –“

„Nemluvím o vylepšeních, mluvím o opravách. Tahle je naléhavá. Lidé na Rowley Court se brodí po kotníky ve splašcích. Kdy to tam opravíte?“

Povytáhl obočí a lehce pokrčil rameny. Pak se rozhlédl a ztlumil hlas.

„Víte, potíž je v tom, že v takových místech bydlí obyčejně spousty Židů – cizinců – lidí z nejnižších vrstev. Jejich představy o čistotě jsou velmi odlišné od našich. Zcela dobře chápu, že vás ten pohled a zápach pohoršuje, ale věřte mi, ti lidé jsou zvyklí na daleko horší věci. Mohl bych vás zavést do ‒“

„Tak to by stačilo,“ zarazila ho slečna Robbinsová. „Zapíšeme si vaše poznámky, zahrneme je do dopisu vašemu nadřízenému a kopii zašleme poslanci za zdejší okrsek. Na shledanou.“

A znovu zamířila k odchodu. Ještě než vyšly ze dveří, stačila si Sally všimnout, jak se muž s námahou snaží předstírat lhostejnost.

„Co udělají?“ zeptala se, když zamířily zpátky k Misii. „Opraví to?“

„Teď už ano,“ ujistila ji slečna Robbinsová. „Ale musíte napsat ty dopisy a okamžitě je odeslat.“

„Vždycky se takhle vymlouvají na Židy?“

„Ano, často. V minulém roce, nebo tak nějak, prudce vzrostl počet přistěhovalců, a proto je snadné svádět všechno na nově příchozí. A někteří z nich skutečně nečistotní jsou. Neměli příležitost být jiní.“

To odpoledne, protože nikdo jiný nebyl právě po ruce, dostala Sally na starost pět dětí, které v současné době bydlely v Misii. Jejich matky – obě mezi dvacítkou a třicítkou a obě na pohled dvakrát tak staré – utekly z domova, protože je manželé týrali. Jedna z nich byla alkoholička a během dopoledne stačila sehnat tolik kořalky, že byla už v poledne namol. Druhá byla tichá, hubená Irka jménem Bridget, které slečna Robbinsová přidělila kupu šatstva, jež bylo třeba vyspravit.

Seděly se Sally ve velkém prázdném pokoji v přední části domu a společně pozorovaly děti, jak si hrají s několika kostkami stavebnice a dvěma otlučenými panenkami. Sally nebyla zrovna nadšená, že si Harriet má hrát s ostatními: v duchu před ní jako přízraky vyvstávaly představy nákazy, špíny a kdovíčeho ještě – špatných způsobů, uvědomila si a začervenala se přitom – ale odháněla je myšlenkou, že za prvé to nebude nadlouho a za druhé si v dané situaci nemůže dovolit nad někým ohrnovat nos.

Jedno z Bridgetiných dětí, zakrslý, asi tříletý chlapeček, se pohyboval podivně nemotorně a Sally se zeptala, co mu je.

„Táta ho zmlátil pohrabáčem, madam,“ vysvětlila Bridget. „Koukněte se mu na záda.“

Přivolala chlapečka a vysoukala mu rozedranou košilku i nátělník. Záda měl strašlivě zřízená. Ze tří hlubokých šrámů vytékal zpod tlustých strupů hnis, kůže byla protkaná rudými podlitinami a u dolní části páteře zela velká zanícená rána s rudým živým masem uprostřed zkrabatělé kůže.

„Tohleto,“ ukázala Bridget, „mu udělal řeřavým pohrabáčem. To všechno ten chlast, jináč za to můj muskej nemůže, je to dobrák vod kosti, ale jak se napije, je z něj hotový zvíře.“

Sally stěží dokázala promluvit.

„Ukázala jste to doktorce Turnerové? Viděla ta záda?“

„Ale jo, jistě. Dala mu na to nějaký mazání, ale jinak je prej lepší to nezavazovat. Na vzduchu se to zahojí.“

Chlapeček se ztuhle odbatolil pryč. Tvářičku měl bezvýraznou jako tvář starce, který nerozumí ani slovo anglicky.

„Byla jste na policii?“ zeptala se Sally.

„Kvůli mýmu muskýmu? A co bych tam pořídila?“

„Ale to dítě – copak ho za to nemůžou potrestat?“

„Víte, jak to bylo posledně? Když na něj vzal pohrabáč? Odvedli si ho a napařili mu pokutu, představte si to – pokutu chudákovi, co nemá ani vindru! A tak jsme celý tejdny neměli co do huby, dokud jsme tu pokutu nezaplatili. Aspoň tou dobou neměl na chlast. To jediný bylo dobrý.“

Sally se dívala na chlapečka, Johnnyho, jak sedí na podlaze trochu stranou od ostatních dětí. Harriet si hrála se dvěma zakřiknutými holčičkami na čajový dýchánek: další klučík se zabavoval sám s několika cínovými vojáčky. Vzduch v šedém odpoledni byl chladný a nehybný. V krbu hořel skromný ohníček. V místnosti byly čtyři židle, stůl, otlučená bedna na hračky a nic víc. Děti si hrály na holých prknech podlahy, Bridget zašívala a všude bylo ticho.

A Sally měla pocit, jako by celý svět byl nakažený jedem. Jak může někdo dopustit, aby se děly takovéhle věci? Není divu, že doktorce Turnerové připadá, že pokud Bůh existuje, obrátil se k lidem zády. Ale co ona, Sally Lockhartová. Co dělá ona? Chová se snad líp?

S námahou uvolnila propletené prsty, uhladila si sukni, vstala a neobratně si klekla vedle Johnnyho.

„Chceš si se mnou hrát?“ zeptala se.

Díval se na ni. Pokusila se o úsměv, ale ten pohasl pod jeho nehybným vyhaslým pohledem. Obrátila se a přitáhla blíž pár kousků stavebnice. Byly to velké dřevěné kostky a menší kostičky ve tvaru cihel z jakéhosi těžkého syntetického materiálu. Všechny byly poškrábané a otlučené.

„Postavíme domeček?“ zeptala se.

Díval se, jak zvedá kostky a staví je na sebe.

„Nechceš sem taky nějakou přidat?“ lákala ho. „Podívej, tahle velká by se hodila do rohu…“

Ukázala mu to. Pomaloučku se k ní přidal, ale udělal pokaždé jen to, co mu řekla: buď nechtěl přebírat iniciativu, nebo opravdu neměl představu jak dál.

Protože kostek nebylo mnoho, byl domek za chviličku hotový. Měl dveře, ale chyběla mu střecha a měl jen jediné okno.

Klečeli a dívali se na něj.

Co budeme dělat teď? uvažovala Sally. Na co si budeme hrát?

Protože ten chlapeček nevěděl, co je to hra. Nikdy v životě si nehrál. A jak Sally nahlížela do té ponuré, tři roky dlouhé věčnosti, vstoupily jí do očí slzy nad tím, jak málo pro něj může udělat: protože ani ona si neuměla hrát.

Nevěděla, co si dál počít s postaveným domečkem, o nic víc než on.

Doma si s Harriet vždycky hrála Sarah-Jane: Sally pokaždé jen nakoukla dovnitř, usmála se při pohledu na ten roztomilý výjev a zase odešla. Jindy vzal Jim holčičku do zahrady a nechal ji hledat cukrátka, která tam předtím na různá místa pečlivě poschovával. Webster jí postavil houpačku a vozil ji na svých kolejích pro pojízdný fotoaparát. Sally se na to vždycky jen letmo podívala a pak se vrátila k něčemu důležitějšímu, třeba k četbě finančních časopisů nebo udílení rad jak zbohatnout.

A teď nedokázala tomuhle chlapečkovi ukázat, jak si má hrát.

Prázdný domeček stál upjatě mezi nimi. Vztáhla ruku, zlehka do něj strčila a zbořila ho.

Ten večer pro ni přišel pan Katz.

Ještě předtím napsala pro slečnu Robbinsovou ty dopisy, uložila Harriet, povečeřela chléb a sýr a pak pomáhala doktorce Turnerové na ošetřovně – stříhala starý mušelín na obvazy, vymývala lahvičky na léky. Neměla ani chviličku sama pro sebe, třebaže věděla, že někdy v nejbližší době si bude muset promyslet svůj finanční problém a napsat Margaret, dát Sarah-Jane vědět, kde jsou: a pak se vrátit k záhadě, proč ji Parrish nenechá na pokoji. Prozatím jí ale stačilo, že se cítí v bezpečí.

V osm hodin se na ošetřovně objevila služebná Suzan a oznámila jí, že má dole návštěvu. Sally se rozbušilo srdce, dokud Suzan nedodala, že je to ten pán, co ji sem včera přivedl. Sally si osušila ruce a cítila, že se jí do tváří vrací barva, když viděla, jak se na ni doktorka Turnerová dívá.

Pan Katz čekal v kanceláři slečny Robbinsové. Když Sally vešla, vstal. Na světle ho viděla lépe než minulou noc a všimla si jeho odřených manžet a sešlapaných bot. Ale jeho hluboký, rachotivý hlas na ni působil konejšivě a pohled jeho očí byl zdvořilý a přátelský. Podali si ruce.

„Pane Katzi, musím vám mnohokrát poděkovat,“ řekla. „Ale doufám, že mi povíte, kdo vlastně jste a jak jste se o mně dověděl.“

„Odvedu vás za jedním člověkem, který potřebuje vaši pomoc,“ řekl jí. „Ten vám poví všechno, co budete chtít vědět.“

„Moji pomoc? Nejsem zrovna v situaci, abych mohla někomu pomáhat!“

„Pomůžete mu, když vyslechnete, co vám chce říct. Máte plášť a klobouk? Pokud si vzpomínám, to, co jste měla na sobě včera, je hodně nápadné – nemohla byste si vypůjčit něco jiného? Nikdo si nás nebude všímat, ale opatrnosti nikdy nezbývá.“

„Půjčte si moje,“ navrhla doktorka Turnerová, která se objevila na prahu. „Nudné staré hadry. V těch si vás nikdo nevšimne. O Harriet se nebojte, ohlídáme ji.“

Sundala z věšáku u dveří vyrudlý hnědý plášť, hodila ho Sally a ta si ho oblékla. Následoval klobouk – byl Sally trochu velký, ale stínil jí tvář – pak si došla do ložnice pro svůj košík a mohla vyrazit.

„Kam půjdeme?“ vyzvídala.

„Do Soho,“ oznámil pan Katz.

V omnibusu toho příliš nenamluvil, na rušném chodníku Oxford Street, když vystoupili, také ne, až teprve když stáli před penzionem, prozradil jí, za kým vlastně jdou.

„Jmenuje se Jacob Adler,“ řekl jí, „ale má i jiná jména. Policie některých států po něm totiž pátrá – ovšem kvůli něčemu, co byste, myslím, nepokládala za zločin. V tomhle domě, v téhle zemi a v téhle chvíli ho všichni znají pod jménem Goldberg. Daniel Goldberg.“

„Ten novinář?“

Už se chystala vystoupit po schodech. Teď se zastavila.

„Už jste o něm slyšela. Takže asi víte, proč není zrovna oblíbený.“

„Nebudu mluvit s žádným novinářem. Zvlášť ne…“

„Zvlášť ne se socialistickým?“

Neodpověděla. Cítila se jako v pasti: ať teď řekne cokoli, bude to znít hloupě. Ale když už je tady, byla by chyba se s tím člověkem nesetkat: a pokud jde o socialismus, to, co za dnešek viděla, ji v mnoha směrech včetně tohoto trochu znejistělo.

„Tak dobře,“ přikývla.

„Máte dost peněz na cestu zpátky do Whitechapelu? Já s vámi dovnitř nepůjdu, musím obejít pár jiných míst.“

„Ano. Ale proč ‒“

„Najdete ho v pokoji na konci chodby ve druhém patře. Tamhleto okno.“ Ukázal na malé osvětlené okno: zahlédla stín klouzající po stropě. „Klidně jděte dovnitř. Tohle je místo, kde se lidé scházejí, věčně někdo chodí dovnitř nebo ven. Nikdo si vás ani nevšimne. Takže na shledanou…“

A než stačila něco říct, zmizel v davu před malým divadlem hned vedle.

Znovu se obrátila k domu. Dveře byly dokořán, a přesně jak Katz říkal, zdálo se, že lidé jimi proudí sem tam. Plakát na dveřích ohlašoval v angličtině a v cizím jazyce, jehož písmo neznala (ruština to nebyla, snad hebrejština?) jakousi přednášku.

Vyšla po schodech a prodrala se davem před sálem, kde hovořil k tísnícímu se publiku vousatý mužík v švestkově zbarveném saku. Měl zvučný hlas, dramatická gesta, magnetický pohled a jeho posluchači tleskali, jásali, hvízdali, řvali smíchy – a také jedli, pili, kouřili, hádali se s řečníkem, mezi sebou i s těmi, kteří se už nevešli dovnitř.

V prvním patře zahlédla Sally místnost, kde seděla u stolů spousta mužů i žen: četli noviny, psali nebo hráli šachy. Vypadalo to tu spíš jako klub než jako penzion. Postřehla tři jazyky, které znala, a několik dalších, které neznala: a nikdo si jí ani v sebemenším nevšiml.

Vystoupala do druhého patra. Bylo tu temněji a tišeji. Cítila, jak jí prudce buší srdce: co když je to podvod? Ošálili ji – Katz ji sem vylákal, teď pojede zpátky do Whitechapelu a odvede Harriet –

Co ji to napadlo sem jezdit? Takhle jim naletět! Copak se nikdy nepoučí?

Prsty nahmatala pod šálou v košíku svou pistoli. Byla tam, pevná, těžká a nabitá. Uchopila ji do ruky, ucho košíku si pověsila na předloktí, aby jí nebránilo vystřelit, a zaklepala na dveře, pod nimiž se rýsoval úzký proužek světla.

„Ja,“ ozval se zevnitř hlas. „Ano. Dále.“

Otevřela dveře a pomalu vešla dovnitř.

Muž v plné práci

Goldberg vzhlédl. Stála ve dveřích, rozechvělá, soustředěná jako tygřice, každičký nerv zelektrizovaný. Zářivé oči jí jiskřily, světlé vlasy se leskly. Byla pozoruhodná: zoufalá, vyděšená, ale nebojácná. A jak si okamžitě všiml, také krásná – ne, to bylo až příliš slabé slovo, byla nádherná.

Nikdy předtím ji neviděl, ale okamžitě věděl, kdo je. Vstal.

„Pojďte dál, slečno Lockhartová. Vítám vás. Víte vůbec, jak dlouho vás už hledám?“

„Já… Přivedl mě sem nějaký pan Katz. Jenže –“

„Požádal jsem ho, aby se o vás postaral. Zavedl vás do Misie slečny Robbinsové?“

Bezmocně přikývla. Goldberg jí přistavil židli a obrátil se k sekretáři.

Sally se sklesle rozhlížela kolem. Místnost byla plná života – budila pocit, jako by se tu hemžily davy pilně zaměstnaných lidí, jako na burze nebo ve sněmovně či třeba v zákulisí velkého divadla – vyzařovala činorodost, překypovala vzrušením, energií a rozhodností.

A přitom tu byl jen jediný muž, který prve něco psal u stolu.

Ohlédl se od sekretáře a zeptal se: „Dáte si skleničku vína?“

Nečekal na odpověď a nalil do dvou malých skleniček zlatavou tekutinu. Jeho stůl byl, jak si povšimla, zavalený rozevřenými knihami a novinami a podlaha plná papírů, protože měl v práci jednoduchý systém: jakmile popsal list papíru (jen po jedné straně), upustil ho na podlahu a sáhl po dalším. Jedna stránka byla právě z poloviny popsaná rozmáchlým, rázným rukopisem s kaňkami a stříkanci inkoustu… Na další hromádce papírů ležel jako těžítko kámen veliký jako pěst a vedle stál hrnek plný per a tužek.

Podal jí skleničku a posadil se.

Byl mladší, než si ho představovala: necelých třicet, odhadovala, s hřívou tmavých vlasů, na spáncích lehce prošedivělých. Měl statnou postavu s širokými rameny a rukama, které vyhlížely, jako by dokázaly přetrhnout kterýkoli z těch úředních věstníků naráz vedví: a cosi v jeho výrazu jí napovídalo, že by to udělal s chutí. Měl tmavé oči obklopené hustou sítí usměvavých vrásek. Měl mohutný nos s pohyblivými nozdrami, ústa široká a proměnlivá. Nedalo se říct, že by byl hezký, ale bylo v něm víc života než v komkoli, s kým se až dosud setkala.

Pozvedl skleničku.

„Na zkázu našich nepřátel,“ pronesl přípitek.

Napila se. Víno bylo silné a sladké.

Oba naráz promluvili, Sally se usmála a nechala ho doříct: „Co holčička – je v pořádku?“

„Ano, je. Ale… jak to, že o mně víte? A našich nepřátel, říkáte… Je Parrish i váš nepřítel? Prosím vás, pane Goldbergu – co se to tu vlastně děje?“

„Parrish je zločinec. Vyšetřuji podvod, kolosální intriky proti židovským přistěhovalcům. Někdo jim podvodně prodává falešné lístky na loď, nechává je platit za průvodce, kteří se nakonec neobjeví, nutí je hradit neexistující daně, tranzitní poplatky a Bůh ví co ještě. Bůh? Já vím, co ještě – vím o stovkách malých ran, které krvácejí a krvácejí, o tisícovkách oklamaných, okradených a podvedených lidí. Viděl jsem to všude od Petrohradu až po Wapping, Hull a Liverpool a vím že to sahá ještě dál, až do New Yorku. Rusy není v současné době potřeba zvlášť pobízet, aby Židy pronásledovali, ale jsem si jistý, že tyhle – intriky, spiknutí, tahle organizace, říkejte tomu, jak chcete – má prsty dokonce i v provokování pogromů, mají zahájit další vlnu imigrace. Víte, co je to pogrom? Rabování, teror, zabíjení.

A tohle všechno někdo organizuje. Viděl jsem ho, ale nevím, jak se jmenuje. Říkají mu Cadik – to je slovo v jidiš a znamená počestný muž, bohabojný člověk. Ironicky, rozumíte. A tenhle Cadik má své agenty ve všech evropských zemích, a nepochybně i v Americe. A jeho agent v Londýně je váš pan Parrish.“

Sally zalapala po dechu. „Pokračujte,“ vybídla ho.

„Je v ideálním postaveni. Komisionář – to je přece tak neurčitý pojem, tak široký okruh činností, ne? Peníze ustavičně plynou sem a tam, takže by bylo těžké dokázat, že dělá něco nezákonného. Ale dělá. Například někteří přistěhovalci mají, když přijedou do Londýna, adresu, na kterou se můžou obrátit – bratra, bratrance, tak něco. Jenže mnozí taky ne. Parrish má v docích své lidi, kteří je zavedou – za příslušný poplatek pochopitelně – k domácímu, který jim pronajme pokoj – za vysoký nájem, záloha na měsíc předem. Za týden, nebo třeba hned druhý den, se ti lidé od sousedů nebo příbuzných dozvědí, jaký nájem by byl ve skutečnosti přiměřený – jenže už je pozdě, domácí jim peníze nevrátí, a pokud se odstěhují – pche! Příští loď přiveze spoustu dalších. Existuje spousta švindlů a vyděračských fíglů, kterými se zabývá, a to ještě nezačal provozovat robotárny, ale chystá se k tomu.

Zato má kromě Židů ještě další slepici, která mu snáší zlatá vejce. Ve West Endu je šest domů, z kterých týden co týden vybere po šedesáti sedmdesáti librách. Kolik může stát pronájem takového domu? Dvě guiney? Tři guiney? Ale on vybírá od každého šedesát sedmdesát liber. Hazardní hry, pochopitelně. Prostituce. Vím o tom, protože jsem se postaral o to, aby jeho výběrčího před pár týdny někdo přepadl a obral.“ Zahlédl její výraz a dodal vesele: „Ale ovšem, kromě novinařiny se taky zabývám zločinem. Zatím jsem ještě nikoho nezabil, ale nechtěl bych si z toho dělat zásadu. Peníze v tomhle případě šly do Židovského útulku ve Wappingu. Šlo mi hlavně o tohle – o účetní knihu.“

Otevřel zásuvku a vytáhl ohmatanou knížečku, kterou Bill sebral panu Tubbovi. Sally ji prolistovala: záznamy o částkách vybraných za dobu mnoha měsíců, adresy… Omámeně vzhlédla.

„Teď ho máme v hrsti!“ zaradovala se. „S tímhle můžu – jestli je to zločinec, nikdy mu Harriet nedají! A taky mi bude muset vrátit mé peníze ‒“

„Svědčila byste proti němu, viďte?“

„Samozřejmě, když mám teď tohle!“

„Myslete přece. V očích soudu jste jeho manželka.“

„Aha…“ uvědomila si s trpkostí. „Žena nemůže svědčit proti svému muži. Ale určitě –“

Vzal si od ní zápisník zpátky. „Bezpečně to schovám. Použijeme to – ale teď ještě ne.“

„Jak… Proč jste se začal zajímat o mě a mou… situaci?“ nechápala stále. „S židovským přistěhovalectvím nemám nic společného.“

„Zajímá mě všechno, co se týká Parrishe. A když jsem se doslechl, že žádá o rozvod svého manželství a svěření dítěte do vlastní péče, pochopitelně jsem si začal říkat proč. A čím víc jsem o tom přemýšlel, tím šílenější mi to připadalo.“

„Je to šílené,“ řekla. „Myslela jsem, že ztrácím rozum. Proč? Proč zrovna já, proč zrovna Harriet? Nedalo se to nijak vysvětlit, leda tak… nevím, leda tak, že je to vlastně pravda a já na to zapomněla… Lidé někdy skutečně zapomenou neuvěřitelné věci: to vím, mně se to také stalo… Ale zapomenout na tohle, to bych musela být skutečně šílená, a byly chvíle, kdy jsem si myslela že jsem… Ale ne, Harriet není jeho dítě. Její otec je mrtvý. A navíc –“

„Navíc by si žena jako vy nikdy nevzala za muže někoho, jako je on,“ prohlásil. „Jistěže ne. To nedává smysl.“

„Jenže co dává?“

„Tohle,“ zamyslel se. „Celá ta ztřeštěná akce není z Parrishovy hlavy. Za ním je někdo jiný, někdo, kdo vás chce potrestat tím, že vám vezme vaše dítě. Parrish to dělá pro peníze, sám v tom není nic, jen figurka. Kdokoli jiný by tomu účelu posloužil stejně. Zapomeňte na Parrishe. Ten, kdo za tím vším stojí, je Cadik.“ Seděla beze slova. Podobnou možnost už v duchu sama probrala mnohokrát, chybělo jí pouze jméno, které by si mohla dosadit do stínu v pozadí, ale všechno to byly jen nereálné, plané a nepodložené dohady. Teď, když uslyšela od tohoto muže totéž, dostaly pevnější základ. Znamenalo to, že není šílená. Znamenalo to, že má spojence.

„Takže už chápete, proč jsem vás chtěl najít?“ pokračoval. „Protože chci zjistit, kdo vlastně Cadik je. Něco málo o něm vím. Ale jestli je to někdo, kdo vás nenávidí – a pokud dokážete přijít na to, kdo by to mohl být, sláva! Pak ho máme v hrsti. A vy z toho budete venku – protože pak už byste mohla jít znovu před soud. Mimochodem na vašem místě bych si příště vybral lepšího obhájce než posledně. Viděl jsem ho u soudu. Domýšlivý osel.“

„To určitě. Pane Goldbergu, tohle je pro mě nejlepší zpráva od té doby, co… zkrátka za celé týdny. Ale co je to vůbec za člověka? Ten Cadik? Jaký je? Kdo to je?“

Goldberg jí pověděl, co se stalo v Amsterodamu. Pozorně naslouchala. Oči se jí rozšířily, když jí vyprávěl o podivném ochrnutém muži, o zlověstné přízračné opici, o dívce v kočáře, která se raději utopila, než aby – co vlastně? Ucítila, jak jí po zádech přejel mráz. A tenhle člověk chce Harriet?

Ale kdo to jen může být?

„Myslím, že je teď v Londýně,“ pokračoval Goldberg. „Nevím to jistě. Ale jeden známý viděl, jak v docích včera nebo předevčírem vykládali velký černý kočár. A bylo by z jeho hlediska logické, přijet sem po vynesení rozsudku, ne? Musejí být naštvaní, že jste se jim ztratila.“

„Včera mě málem chytili,“ svěřila se. „Nezbylo mi než… Vlastně proč ne.“

Vytáhla pistoli. Hvízdl.

„Těžká zbraň,“ poznamenal. „Střílela jste z ní?“

„Včera jsem se vystřelit chystala.“ Vylíčila mu všechno, co se odehrálo od okamžiku, kdy ji v zahradě zastihl posel s žalobou o rozvod, až do chvíle, kdy ji Katz našel na hřbitovní lavičce. Přerušil ji pouze jednou, a to když se zmiňovala o mladíkovi, jenž ji zastavil na rohu Middle Temple Lane.

„To byl Bill,“ vysvětlil. „Můj chráněnec. Pověděl mi, jak vypadáte. Říkal, že z vás šel strach, prý jste byla schopná ho zabít. Že jste byla jako tygřice. Přál jsem si vidět vás na vlastní oči a teď se mi to splnilo. Prosím – pokračujte.“

Na chvíli se na sebe zadívali, pak Sally sklopila oči a mluvila dál. Když skončila, zůstal Goldberg chvilku sedět bez hnutí, pak se opřel dlaněmi o stůl a zvedl se.

„No,“ řekl. „No… myslím, že si zasloužíte ještě skleničku.“ Vzal její sklenku a znovu ji naplnil.

„Tokajské,“ poznamenal. „Z mé rodné země.“

„Vy jste Maďar?“

„Býval jsem. Teď žiju a mám svou práci tady. Píšu anglicky. Takže se ze mě možná stává Angličan. Na zhoubu Cadika!“ Připili si. A Sally najednou zjistila, že jí vázne řeč. Byla to reakce na náhlé uvolnění, na úlevu, že objevila spojence, ale především na to, o jakého spojence šlo – na magnetickou přítomnost toho muže, na jeho znepokojující vitalitu. Ta z něho neviditelně vyzařovala do všech stran a vyvolávala elektrizující vichřice a bouře plné života a odhodlání. Měl svou práci, do níž vkládal všechno, co v něm bylo, celý svůj život, a to byla vlastnost, která se jí líbila u každého: a tak se najednou zase cítila jako mladičká dívka, která neví co říct.

Ale ty už nejsi žádná holčička, připomněla si. Jsi dospělá. Řekni něco.

„V tom Parrishově zápisníku,“ prohodila a ukázala na stůl, „se vyskytuje termín bílé maso. Co to znamená?“

Upřeně se na ni podíval a pak řekl: „Dívky prodané k prostituci. To je taková příjemná dílčí oblast Cadikova obchodování. Nebo Parrishova. Zaměstnávají řadu žen – často dovedou mluvit jidiš – aby chodily do doků a vyhlížely tam dívky, které přijedou samy. Nabídnou jim možnost ubytování, a když je taková dívka bezpečně odklizená z dosahu jakékoli pomoci a daleko široko není nikdo, kdo by mluvil její řečí, vyloží jí jasně, jaká je cena za přístřeší. Polovina děvčat, co pracují v těch hnusných Parrishových domech, budou uprchlice, chudé židovské dívky, které sem přijely bez doprovodu. Když časem onemocní, nebo zoškliví, zavezou je do ciziny a prodají do nevěstinců v přístavech. Oblíbeným cílem bývá Jižní Amerika. S takovýmihle lidmi tu máme co dělat, slečno Lockhartová: lidmi, kteří jsou schopní všeho.“

Sally seděla mlčky, nedokázala najít slova. Goldberg mluvil dál:

„Už chápete, proč potřebuji vaši pomoc? Musím zjistit, proč má Cadik zájem vám ublížit. Až na to přijdeme, dozvíme se také, kdo to je. Pak ho možná dokážeme zneškodnit. Ale teď k praktickým otázkám. Co v téhle chvíli nejvíc potřebujete? Peníze?“

Soustředila myšlenky. „Ano. A dát vědět chůvě své dcery, kde jsme. A taky mé obchodní partnerce, slečně Haddowové… Tohle jsou teď tři nejdůležitější věci. Pak bych chtěla najít faráře, který podepsal ten zápis do matriky.“

„Dobře.“ Vzal čistý list papíru, aby si to zapsal. Sáhl po peru a inkoustu, aniž by se po nich potřeboval dívat, a namočil pero do kalamáře tak přesně, jako když klovne pták. „Napište vzkaz – hned tady na místě – chůvě vaší holčičky i vaší partnerce, aby věděly, kdo jsem a věřily mi, až za nimi zajdu. Pokud se nepletu, Parrish o mně neví. Ví, že po něm někdo jde, ale neví, kdo to je. Pojďte – napište ty vzkazy.“

Vstal a přepustil jí své místo. Udělala, co jí říkal, každý z obou vzkazů vložila do obálky a zapečetila. Goldberg se opíral o okenní parapet a pozoroval ji. Uvědomovala si jeho upřený pohled, ale nevadilo jí to: v jistém smyslu jí dokonce lichotilo, že si ji takovýhle muž prohlíží. Ale zasunula tu myšlenku dozadu do hlavy s úmyslem vrátit se k ní později.

„Hotovo?“ zeptal se. „Výborně. Teď vás doprovodím zpátky do Misie. Ano, máte pistoli, já vím, ale stejně tam s vámi zajedu. Kromě toho, že vás rád doprovodím, se chci podívat, kde to vlastně je, abych se tam mohl někdy stavit a zjistit něco o slečně Robbinsové a její práci. Až bude tohle všechno za námi, mohl by z toho být zajímavý článek. Někteří z mých přátel se o činnosti reformátorů ze středních vrstev, kteří chodí do chudinských čtvrtí konat dobročinnost, vyjadřují dost pohrdavě. Samozřejmě by žádné chudinské čtvrti neměly být a samozřejmě nejdůležitější úkol spočívá v tom je odstranit. Ale dokud tu jsou a vaše přítelkyně konají svou práci, má dnes večer tucet žen místo, kde může v bezpečí přespat, nebo dostat lék proti kašli. Váš klobouk…“

„Děkuji,“ řekla. „Vlastně není můj. Je mi trochu velký. Vypůjčila jsem si ho…“

Přesně si uvědomovala, proč se o tom zmínila: z ješitnosti. Ale už tak dávno nepocítila radost z toho, že se může líbit. Teď ne, napomenula se. Na tohle taky může myslet až později.

V omnibusu toho moc nenamluvili a když si stiskli ruce před Misií, věnoval jí ve světle plynové lampy nad vchodem jen letmý úsměv. Ale později, poté, co políbila Harriet a vklouzla k ní do úzké postele, dopřála si chviličku přemítání nad příčinou té podivné, bojácné, jásavé radosti, která jí prokmitala myslí: byla to skutečnost, že v Danielu Goldbergovi se setkala s něčím, nač narazila jen zřídka – s mužem, o němž okamžitě a bez přemýšlení věděla, že je pro ni rovnocenný partner.

Jen míli odsud seděl Cadik ve svém salonu a čekal, až mu pan Parrish vysvětlí, jak se mu mohlo stát, že Sally zmizela.

Opice se mu krčila na rameni a znovu a znovu převracela v pracičce para ořech, než ho konečně začala hbitě okusovat. Pan Parrish by byl možná nervózní, nebýt toho, že uplatňoval metodu orientální kontroly mysli, podrobně vyložené v knize slavného mystika Wu Šu-Fana, kterou si koupil loni na jaře. Metoda spočívala v hlubokém dýchání a spirálovitém kroužení psychické energie kolem páteře.

S psychickou energií vířivě stoupající vzhůru a hlubokým bránicovým dýcháním seděl pan Parrish vyrovnaně proti svému šéfovi a vyprávěl mu, co se přihodilo.

„Měla pistoli, pane Lee,“ vysvětloval. „Bylo naprosto jasné, jak by to dopadlo. Byla by vypálila nejdřív po mně – už na mě mířila, pokud by bylo potřeba, zastřelila by i ty druhé dva a uprostřed vzniklé paniky by utekla, což ostatně udělala. Kdyby mě zranila, bylo by to značně na pováženou, ale kdyby mě zabila, bylo by to, myslím po právní stránce, ještě mnohem horší. Těžko bych pak mohl uplatňovat nárok na dítě. Takže jsme rozbili okno kavárny a hnali se za ní. Naskočila do omnibusu směrem na East End. Byl nacpaný – ulice byly plné – bylo to zrovna ve špičce – ale chytil jsem drožku a sledoval omnibus, abych viděl, kde vystoupí. Bohužel byl velmi hustý provoz a já to vozidlo ztratil z dohledu. Ale všiml jsem si, že byl tmavozelený a linka končila ve Whitechapelu.“

„Vyzvedl jste její věci z toho penzionu v Bloomsbury?“

„Majitelka – nějaká paní Parkerová – nedovolila z domu nic odnést. Takže nevím, co tam má. Mohl bych někoho pověřit, aby se tam vloupal, pokud byste si přál, pane Lee.“

Mohutný muž uvažoval. Opice dojedla ořech a hlavou napřed slezla, aby si z mísy ořechů, které majordomus předem vylouskal, vybrala další. Pan Lee vydal tlumený povel, opice mu okamžitě donesla ke rtům vlašské jádro a vsunula mu ho do úst. Když ořech zvolna rozžvýkal a spolkl, promluvil znovu.

„Ten penzion nechte být. Pokračujte v hledání. Ale nejsem zrovna nadšený z toho, jak jste si zatím vedl. Nejste dost sebekritický. Peníze z jejího bankovního účtu si můžete nechat, ale všechny její cenné papíry, všechno co má v akciích a podílových listech, předáte mně. Pokud ji najdete, dostanete to všechno zpátky: jestli ji vypátrá jiná agentura, už se s tím neshledáte. Zařiďte to ještě teď. Hned zítra po ránu tu chci mít doklad o tom, že veškeré cenné papíry, akcie, podílové listy a obligace registrované původně na jméno Veronika Beatrice Lockhartová, a poté na ně uplatnil svůj zákonný nárok Arthur James Parrish, byly převedeny do mého vlastnictví.“

„Rozumím, pane Lee,“ přitakal pan Parrish a jeho orientální kontrola mysli šeredně zakolísala. „Hodláte se tedy obrátit na jinou agenturu? Smím se zeptat, se kterou budu – pokud se to dá tak říct – soupeřit?“

„Ano,“ řekl pan Lee. „S Metropolitní policií. Až budete odcházet, uveďte laskavě dovnitř pána, který čeká v hale. Je to vrchní komisař Bushell.“

Psychická spirála se nadobro sesula. Pan Parrish vstal a chystal se ještě něco říct, při pohledu na šéfovu bezvýraznou tvář si to však rozmyslel.

„Na shledanou, pane,“ rozloučil se a snažil se, aby jeho hlas zněl sebejistě a budil dojmem výkonnosti a zdatnosti. „Zítra ráno vám donesu ty finanční doklady. Dobrou noc.“

Vrchní komisař Bushell byl muž středního věku se suchým kašlem a uctivým vystupováním – tedy uctivým vůči panu Leeovi: k panu Parrishovi se choval přezíravě.

Posadil se a pozorně naslouchal, zatímco pan Lee vysvětloval, oč mu jde.

„Jedná se o ženu jménem Lockhartová – Sally Lockhartová – skrývá se pravděpodobně, ale ne s určitostí, v East Endu s dvouletým dítětem, holčičkou, která se jmenuje Harriet. Chci, abyste ji našel. Je světlovlasá, pohledná, něco přes dvacet. Pokud vím, má velice málo peněz. Policie po ní už pátrá: v novinách na stolku vpravo od vás se dočtete proč. Mirando, další ořech…“

Opice okamžitě přeskočila k míse, chňapla vlašské jádro a strčila ho panu Leeovi do úst, zatímco policista pročítal článek, který minulého dne viděla v Timesech i Sally.

Dočetl a úhledně noviny složil.

„Osobně o té záležitosti nic nevím,“ řekl, „jako velící důstojník se přirozeně nezabývám rutinními záležitostmi. Bude mimochodem dost obtížné začít se o ně zajímat a nevzbudit přitom poněkud nežádoucí pozornost…“

„Dejte se do toho,“ pobídl ho pan Lee. „Zakamuflujte to, jak chcete. Druhá možnost je, že povím vašemu nadřízenému – a také tisku – o vašich častých návštěvách veřejných domů a heren. Mám k dispozici veškeré podrobnosti: časové údaje, platby, jaké částky jste kdy vyhrál či prohrál, která děvčata jste navštívil. Věděl jste, že za to budete muset něčím zaplatit, Bushelle. Teď je to tady: nasaďte na to všechny muže, které můžete, a najděte tu ženskou.“

Komisař Bushell, nezasvěcený do tajů orientální kontroly mysli, viditelně schlípl. Pak přikývl, povzdechl si a zvedl se k odchodu.

„Ještě jednu maličkost,“ ozval se pan Lee, než stačil návštěvník dojít ke dveřím. „Někde v Soho se vyskytuje muž, který si říká Daniel Goldberg – novinář. Byl jsem upozorněn na to, že zneužívá svého postavení hosta v této zemi a slídí kolem různých legitimních obchodních transakcí. Bylo by v zájmu slušnosti a lásky k vlasti zjistit přesně, kde se ten darebák zdržuje, a informovat o jeho aktivitách ministra vnitra, aby mohl být vyhoštěn. V Maďarsku nad ním byl ostatně vynesen rozsudek smrti: tamní úřady by byly jistě rády, kdybychom jim ho vydali k potrestání. Postarejte se o to, ano?“

Řád Boží Moudrosti

Pan Parrish měl v kalných vodách podsvětí řadu kontaktů a rozjet pátrání po Sally mu netrvalo dlouho. Postupoval vědecky, podle zásad nastíněných ve stěžejním díle Abnera T. Handleyho Průvodce mladého muže, aneb Jak dosáhnout úspěchu v podnikání, jehož studiem strávil řadu užitečných hodin. Abner T. Handley se obšírně zabýval tématy opatrnosti a vynalézavosti a pan Parrish měl pocit, že se nyní v tomto dostal na zcela novou úroveň, když nabídl jako odměnu za vypátrání Sally padesát liber – pochopitelně z jejích vlastních peněz. Co by mohlo být elegantnější a hospodárnější než docílit toho, aby kořist sama zaplatila za své dopadení?

Současně s tím vydal vrchní komisař Bushell superintendentům městských policejních okrsků Whitechapel, Stepney a Thames příkaz, aby uvolnili pro pátrání tolik mužů, kolik jen bude možné. Dohromady měli pod svým velením 1235 mužů, a třebaže soukromě soudili, že je to od starého pána, který by se měl radši držet ve Scotland Yardu svých papírů, dost neobvyklé a neoprávněné zasahování do cizích pravomoci, byli zároveň každý za sebe odhodláni se blýsknout tím, že dotyčnou ženu dopadnou. Vrátili se proto do svých okrsků a vyslali značnou část oněch 1235 mužů do akce.

Ani na Goldberga vrchní komisař Bushell nezapomněl. O cizích agitátorech, vesměs samých socialistech, komunistech či anarchistech, si myslel svoje a měl vlastního agenta, který pro něj už dříve v tomto směru pracoval. Zavolal si ho tedy do Scotland Yardu a nařídil mu, aby se porozhlédl po tom politickém mizerovi a podal mu hlášení, jakmile ho objeví.

Sally toho rána opět vyrazila se slečnou Robbinsovou. Tentokrát šly navštívit rodinu, která vyráběla krabičky na zápalky. Slečna Robbinsová sestavovala zprávu o sociálních podmínkách v East Endu a Sally šla s ní, chtěla totiž vidět manufakturu.

Šlo o pětičlennou rodinu: otec, matka, dvě dospívající dcery a nemocný sedmiletý kluk, všichni natěsnaní do místnosti ne větší než dvanáctkrát osm stop. Chlapec ležel v koutě na slamníku a sotva dýchal. Ostatní seděli u stolu a ve slabém světle od okna pracovali. Vzduch byl prosycen pachy nemoci, potu, rybiny a lepidla. Ruce všech členů rodiny byly bez ustání v pohybu, polepovaly pruhy dřeva fuchsiově zbarveným papírem, stavěly je na hranu, aby uschly, a pak z nich skládaly krabičky. Jedna z dcer, bystrá, vzpurně vyhlížející dívka, svazovala hotové krabičky do balíčků. Továrna jim platí dvě a čtvrt pence za každý veletucet krabiček, vysvětlil otec. Sally tomu nemohla uvěřit, ale slečna Robbinsová jeho slova potvrdila. Navíc si musejí sami kupovat provázky a lepidlo. Když pracují od úsvitu do setmění a pak ještě dlouho do noci, dokáží si vydělat právě tolik, aby nehladověli.

„Není to přesně vzato manufaktura,“ řekla slečna Robbinsová, když odcházely, „protože svým způsobem pracují sami pro sebe a ne pro zaměstnavatele, který vlastní dílnu a organizuje práci. Ale vychází to nastejno: ždímou je taky. V tomhle případě továrna, co vyrábí sirky. Mimochodem, ta dívka co nevidět odejde z domu. Myslím tu, co váže balíčky. Láká ji k sobě žena, která provozuje nevěstinec na Devoshire Street. Tam si rychle vydělá peníze a pak zemře na nějakou nemoc.“

„Tohle přece nemůžete vědět jistě,“ namítla Sally s pocitem, že by mělo zaznít i něco, co by nechávalo prostor naději.

„Třeba to bude jinak. Třeba se do ní zamiluje laskavý pán s pěti sty librami ročně a ožení se s ní. Třeba se na zem snese anděl a odnese ji rovnou do nebe. Třeba ji porazí omnibus. Nedokážu předpovídat osud jednotlivce. Ale nepopiratelné je, že v tisícovkách jiných manufaktur pracují dívky zrovna tak hezké jako tahle, zrovna tak čiperné a znechucené jako tahle, a velká část z nich skončí, jak jsem říkala. Nic není jistějšího.“

Sally neodporovala. Lítostí oněměla, a tak se v myšlenkách obrátila k tomu, v čem se vyznala, k penězům, ziskům a nákladům, a začala se ptát sama sebe, kolika klientům už doporučila, aby koupili akcie firmy Bryant a May, výrobců zápalek. Vždyť jich pár měla dokonce i ona sama.

V Misii na ni čekaly tři dopisy, ale neměla čas se na ně podívat, protože napřed musela pomoci v kuchyni vydávat polévku a chléb ženám a dětem, které tu našly útočiště. Ty dopisy přinesl nějaký tmavovlasý pán, víc se od služebné nedozvěděla. Sally si je zastrčila do kapsy, aby si je přečetla později, ale srdce jí poskočilo při pohledu na rázné černé písmo na jedné z obálek.

Když se Harriet najedla, a konečně sklidily ze stolu a umyly nádobí, vzala Sally holčičku nahoru, aby si zdřímla. Malá se k ní tiskla, zčervenalá a mrzutá, Sally se s ní mazlila a ukonejšila ji ke spánku a teprve pak ji uložila do postele a přikryla.

Pak v matném odpoledním světle vytáhla dopisy. Poznala písmo Sarah-Jane Russellové, otevřela dopis od ní a četla:

Milá slečno Lockhartová!

Pevně doufám, že jste bezpečně schované. Od včerejška tu hlídají dům tři muži a přišel také policista s povolením k prohlídce. Musela jsem ho pustit dovnitř. Tvrdil, že na Vás má zatykač. Nechtěla jsem tomu věřit, zní to tak hrozně, ale když to říká, asi to bude pravda. Odnesl si spoustu papírů a jiných věcí. Snažila jsem se mu v tom zabránit, ale tvrdil, že na to má na základě toho povolení k prohlídce právo. Moc bychom si přály, aby se už pánové z té Jižní Ameriky vrátili, ale nemáme od nich žádné zprávy.

Dnes přišla paní Molloyová poptat se, co je nového: dělá si veliké starosti. Nechci Vám komplikovat život, ale Ellie a kuchařka by měly zítra dostat zaplaceno a já nemám peníze.

Posílám vám po panu Goldbergovi i dopis z Oxfordu. Už jednou tady byl, ale nevěděla jsem, o koho jde, a stejně jsem mu nemohla nic říct.

Udělám, cokoli budu moci, abych Vám pomohla. Dejte za mě pusinku mé milované Harriet a pozdravujte ji ode mě. Moc doufám, že tohle všechno bude brzy za námi.

S nejsrdečnějším pozdravem

Sarah-Jane

Dopis z Oxfordu byl napsán rukou Nicholase Bedwella.

Drahá Sally!

Myslím, že jsem objevil Tvého nepolapitelného reverenda Beeche. Jeden kamarád, který býval kaplanem v Exeter College, teď pracuje – ale to je dlouhá historie, podstatné je to, že v Hampsteadu (Rolfe Road) existuje zařízení, známé jako Řád Boží Moudrosti. Má to delší název, ale teď pospíchám, abych dopis poslal včas, a ty už to najdeš.

Je to zřejmě jakési bratrstvo kněží či mnichů, nebo tak něco. Sofia znamená moudrost: je to jeden z těch přepjatostí zavánějících nesmyslů, kterými já sám nemám kdy se zaobírat. V Oxfordu je toho teď spousta: estétští studenti si navzájem udílejí ztřeštěné tituly a provozují bizarní rituály. Ten řád je římskokatolický, ne anglikánský, ale můj kamarád Reggie Routledge tvrdí, že tam mají i řadu konvertitů, a jedním z nich je i Gervase Davidson Beech, jenž strávil nějaký čas léčbou a rekonvalescencí, abych to vyjádřil co nejslušněji, v komunitě Svatého Anselma v Norwichi.

Pokud ti mohu radit, nejlepší bude vsadit na frontální útok (prostě se tam rozjeď a rovnou řekni, oč ti jde). Nedopřej mu čas, aby si vymýšlel nějaké výmluvy. Nechtěl bych tomu člověku křivdit: ale vzhledem k povaze choroby, která ho přivedla na léčení k Svatému Anselmovi, je, jak se obávám velmi pravděpodobné, že se v něm nemýlím. Nebo bys byla radši, kdybych se z něho pokusil něco vytáhnout sám jako duchovní?

V novinách jsem se nedočetl nic o tvém soudu. Ani nemusím říkat, že na Tebe i na zlatíčko Harriet ustavičně myslíme a modlíme se za vás. Dej mi vědět, co bych pro Tebe mohl udělat.

Upřímně

Tvůj Nicholas

Odložila dopis současně rozradostněná, ale i dotčená a podrážděná: jestli Nicholas ví, jakou chorobou pan Beech trpí a má to nějakou souvislost s jejím případem, proč jí pro všechno na světě nenapíše, oč jde?

Nicméně zhruba za hodinu se na to bude moci zeptat toho muže přímo. Díky, Nicku, pomyslela si a rozhodla se, že mu napíše, jakmile bude zase zpátky.

Pak otevřela Goldbergův dopis a všimla si, že se jí přitom třesou ruce.

Milá slečno Lockhartová!

Je mi líto, že jsem Vás nezastihl, když jsem se tu stavil, ale báječná doktorka Turnerová byla tak hodná, že mi slíbila, že Vám tyto dopisy předá. Doufám, že zprávy, které v nich najdete, Vám pozvednou náladu.

Teď se chystám zajít za slečnou Haddowovou. Doufám, že se v Misii zastavím ještě večer.

Ve spěchu vás zdraví

Váš

Daniel Goldberg

Pocítila zklamání, a z nějakého důvodu jí ten pocit přišel hloupý. Poprosila Suzan, aby se postarala o Harriet, a odspěchala.

Tmavozeleným omnibusem na Tottenham Court Road, potom žlutým na Haverstock Hill: dohromady šest pencí. Tři čtvrtě hodiny poté, co vyšla z Misie, kráčela po Rolfe Road a rozhlížela se po Řádu Boží Moudrosti. Byla to poklidná předměstská ulice s osamělými domy skrytými v hustém stromoví uprostřed rozlehlých zahrad. Neměla představu, co vlastně hledá, ale netrvalo dlouho a zahlédla malovanou tabulku na dřevěné brance. Drobné rudé gotické písmo na ní hlásalo:

Vznešený a posvátný Řád Boží Moudrosti

zasvěcený uctívání

Blahořečené Svaté Sofie

Dům byl pečlivě udržovaný a zahrada upravená, třebaže trochu strohá. Sally zazvonila a asi po minutě jí přišel otevřít hubený muž v oděvu katolického kněze.

„Dobré odpoledne,“ pozdravila Sally. „Přišla jsem za panem Beechem.“

Muž se zatvářil trochu rozmrzele.

„Pan Beech je… Je uvnitř v domě… Očekává vás?“

„Ne, ale až mě uvidí, bude vědět, kdo jsem,“ ujistila ho Sally. „Jmenuji se Lockhartová.“

Mluvila tak přívětivě, jak jen svedla. V tom muži s trochu absurdním zlatým medailonem na zlatém řetěze kolem krku a ametystovým prstenem cítila jakousi předpojatost a úzkostlivost. Nechtěla, aby jí zabouchl dveře před nosem. Nakonec se rozhodl a ustoupil stranou.

„Asi byste měla raději počkat v hale,“ řekl.

Tmavý, skličující nábytek s úzkostlivou pečlivostí vyčištěný a naleštěný, ve vzduchu vůně kadidla, neosobní pocit. Kněz jí neobratně pokynul k jedné z židlí a zmizel nahoře na schodišti. Seděla a čekala. Kromě kadidla a podivně institucionálního dojmu tu nebylo nic, co by nějak nasvědčovalo tomu, že jde o sídlo Řádu zasvěceného uctívání Svaté Sofie, ať už to znamenalo cokoli.

Uběhlo pět minut, než zaslechla, jak někdo schází ze schodů. Když došel až dolů, obrátil se k ní: byl to hubený, sinalý, staře vyhlížející muž, oblečený stejně jako ten, jenž jí otevřel, včetně stejného zlatého odznaku na krku.

„Pan Beech?“ optala se.

„Ano,“ přisvědčil. „Obávám se, že nemám tušení, kdo jste, slečno Lockhartová. Nevím, co bych pro vás mohl udělat.“

„Býval jste kdysi farářem u Svatého Tomáše v Portsmouthu?“

„To ano, ale teď už nějaký čas jsem…“

Hlas se mu zlomil. Sally se na něj vylekaně dívala, protože vypadal, jako by se chystal omdlít. Zčistajasna si uvědomil, s kým mluví.

Nesnažila se mu pomoci. Sledovala ho, jak vrávorá k židli. Zdálo se, že se na ni zhroutí, ale zachytil se opěradla a napřímil se.

„Raději bychom měli zajít do knihovny,“ navrhl hlasem stěží hlasitějším než pouhý šepot. Otevřel jí dveře. Knihovna si svůj honosný název příliš nezasloužila: pár polic s knihami, stůl, několik židlí a nad krbem malba v symbolistickém stylu plná postav se svatozářemi nad hlavou a extatickými výrazy ve tvářích mezi zlatými paprsky.

Sally usedla a muž zavřel dveře.

„Vy víte, proč jsem přišla,“ řekla.

„Ano.“

„Zfalšoval jste matriku, aby to vypadalo, že jsem se provdala za jistého pana Parrishe.“

„Já… Ano.“

Zdrceně stál u stolu a žmoulal v prstech zlatý medailon. Tady v jasnějším světle Sally postřehla, že vůbec není zlatý, ale jen mosazný. Bylo na něm vyobrazení nezřetelné ženské postavy obklopené paprsky, jako by vyzařovala světlo.

„Co je to?“ zeptala se Sally po chvilce mlčení.

„Symbol Svaté Sofie, ztělesnění Boží Moudrosti.“

„A co je zač tenhle… váš řád?“

„Skupina, společenství… zasvěcenců usilujících pochopit a, dejme tomu, šířit Boží Moudrost.“

„Boží moudrost? Liší se nějak od té obyčejné moudrosti?“

„Má… přirozeně je tu esoterický aspekt, který nemohu… Je to složitý systém založený především na myšlence spasení prostřednictvím hlubšího, hlubšího a stále hlubšího poznání… Velmi staré učení… Gnostické…“

„Takže pokud víte ty správné věci, přijdete do nebe. Ano, prosím, to celkem chápu. Protiklad je nevědět, a to je pěkné peklo, pane Beechi. Já například tři roky nevěděla, že jsem vdaná za pana Parrishe. Je snad tohle příklad těch tajných vědomostí, jimž jste tak oddaný?“

„Slečno Lockhartová, dovolte, abych vám vysvětlil…“

„Právě kvůli tomu jsem přišla.“

Vytáhl židli a posadil se ke stolu naproti ní. Měl ochablou, žlutou, jakoby papírovou pleť: vyhlížel jako těžce nemocný. Podle Nicholasova Crockfordova adresáře duchovních mu bylo něco málo přes padesát, ale vypadal na osmdesát. Oči měl uslzené a zarudlé. Ještě nikdy neviděla tolik provinilosti, tolik slabosti, tolik ubohosti, tolik – čeho ještě? V jeho tváři byla i vychytralá zarputilost, která se jí ani trochu nezamlouvala.

„Takže?“ pobídla ho.

„Nebyl jsem tenkrát zcela zdráv a v plné síle,“ řekl. Na okamžik k ní sklouzl pohledem a vzápětí ho zase odvrátil. „Od časů, kdy jsem byl jako mladík misionářem v tropech, trpím… jistou… chorobou, která čas od času možná… způsobí, že… můj úsudek není tak jasný, jak by měl být. K té události… hluboce toho lituji, je mi to velmi trapné… došlo právě během jednoho takového období.“

„Proč jste to udělal?“

„To už jsem vám vysvětlil. V takových chvílích nejsem schopen posoudit své jednání… Bylo to politováníhodné selhání, opravdu politováníhodné. To naprosto uznávám.“

„Ptala jsem se proč. Proč jste to udělat? Přinutil vás?“

„Kdo?“

„Parrish, samozřejmě.“

„Je těžké mluvit s jistotou po takové době… Prosím, věřte mi, že jsem nejednal ze zlé vůle: neměl jsem tušení, že někdo, kdo se jmenuje jako vy, skutečně existuje. Působilo to na mě celé jako žert, žertovný pokus o…“

„Přestaňte už s tím lhaním, pane Beechi. Máte vůbec tušení, co všechno jste tím způsobil?“

„Prosím vás, slečno… ehm… Lockhartová, mluvte laskavě tišeji. Snažně vás prosím ‒“

„Mám dceru. Ano, nemanželskou dceru, ale je moje a miluji ji. Její otec je mrtvý. O panu Parrishovi jsem v životě neslyšela až do chvíle, kdy jsem zčistajasna dostala soudní obsílku, kde stálo, že žádá o rozvod a svěření dítěte do své péče. To, že mohl vyrukovat s touhle – s touhle fantastickou lží, jste způsobil vy, když jste tři roky předtím zanesl do matriky falešný zápis. Od chvíle, kdy jsem si ho tam přečetla, se vás pokouším najít, a teď když jsem vás konečně objevila, budete muset dosvědčit před soudem, že jste ten záznam zfalšoval. Jste jediný, kdo může s naprostou jistotou dosvědčit, že se mnou Parrish tenkrát v lednu sňatek neuzavřel. Pokud…“

Zmlkla, protože si všimla, že muž vrtí hlavou. Zůstala na něj zírat. Sklopil oči.

„Budete muset,“ opakovala znovu.

„Ne. Nemůžu.“

„Proč? Proč mi takhle ubližujete? Jde o mou dceru – a vy dopustíte, aby mi ji vzal naprosto cizí člověk? Proč?“

Několikrát polkl, pokusil se něco říci a udělal pohyb, jako by se chystal vstát. Sáhla přes stůl a sevřela jeho papírová zápěstí. Uvědomovala si nutkavou sílu ve svých prstech a docela s chutí by ty křehké kosti zlomila, kdyby to nějak pomohlo.

„Prosím vás – to bolí –“

„Proč jste to udělal? Čím vás má proboha v hrsti? Proč nechcete přiznat, že je to tak?“

„Takhle – takhle se mnou nemůžete mluvit ‒“

Dveře se otevřely. Pan Beech se ohlédl jako přistižený školák.

„Smím si zeptat, co má znamenat tohle divadlo?“ zeptal se kněz, který prve uvedl Sally dovnitř.

Pustila zápěstí pana Beeche a ten s pofňukáváním, třesoucím se dolním rtem a slzami v očích klesl zpátky.

„Snažím se pana Beeche přesvědčit, aby udělal něco, o čem ví, že je to správné. Bolestně mi ublížil, ohrozil mé dítě a jedině on sám může všechno napravit. Pane Beechi, ptám se vás ještě jednou: dosvědčíte u soudu, že jste zanesl do matriky ten falešný zápis?“

„Nemůžete mě nutit… Bylo by naprosto neslučitelné s mou, mou prací pro zdejší řád, podrobit se křížovému výslechu světského…“

„Tak dobře. Podepíšete přísežné prohlášení, že jste to udělal?“

„To nemohu. Nehodí se, aby se kněz, duchovní, zavazoval jakoukoli přísahou…“

„Připadá mi, že se pan Beech vyjádřil jasně,“ poznamenal druhý muž. „Myslím, že dalšími vyhrůžkami nic nezískáte. Musím vás požádat, abyste odešla ‒“

Vykročil k ní a Sally v zoufalství vyhrkla: „Tak dobře. Nebudu panu Beechovi ničím vyhrožovat. Ustoupím i od svého požadavku, aby mi pomohl u soudu svým svědectvím. Může tu nerušeně zůstat. Ale musíte pochopit, že potřebuji vědět proč. Proč jste to udělal? Donutil vás k tomu Parrish, nebo někdo jiný? Čím vás přiměli k tomu, abyste ten záznam podepsal?“

„Ne, Parrish ne! Nikoho s takovým jménem neznám!“

„Napsal jste vikáři v Claphamu dopis, kterým jste mu pana Parrishe doporučil. Musel jste ho znát.“

„Byl jsem nemocný!“

„Kdo to byl tenkrát před třemi lety? Kdo za vámi přišel a přiměl vás provést ten zápis?“

Nějakou chvíli všichni tři stáli a nikdo z nich se nepohnul. Nakonec se pan Beech křečovitě otřásl a dal se do pláče. Ramena se mu škubala, slzy se mu valily po tvářích a rukama si bezmocně utíral oči i nos. Druhý muž se otočil a pustil ho ven ze dveří. Sally slyšela, jak se jeho cupitavé krůčky vzdalují nahoru po schodech.

Kněz znovu zavřel dveře.

„Nevím, co je v tomto případě nejlepší,“ vzdychl unaveně. „Pan Beech samozřejmě podléhá kázeňským pravidlům našeho řádu, do něhož nedávno vstoupil, ale tato pravidla nám nedávají pravomoc nutit bratry, aby prozradili něco, co si chtějí nechat pro sebe… Ovšem tady jde i o další osobu, jmenovitě o vás, a pokud vám správně rozumím, také o dítě, které se ocitlo v ohrožení. Je to nesmírně těžké.“

Díval se na kýčovitý obraz nad krbem, jako by v něm hledal vnuknutí.

„Mohu pro vás udělat tohle. Nedověděl jsem se to při zpovědi a nepovažuji to za něco zvlášť tajného: ví o tom hospodyně, ví o tom zahradníkův pomocník, a bude lepší, když to uslyšíte ode mne, než od některého z nich. Pan Beech už léta strádá neduhem, který si přivodil už v mládí. Když poprvé přišel do našeho řádu, tvrdil, že se z něj už vyléčil, ale ke své lítosti jsem zjistil, že to není pravda. Dostával sem balíčky, které pro něj přebírali buď hospodyně, jak už jsem říkal, nebo zahradníkův pomocník. Mohu se tedy domýšlet, že odesilatel těchto balíčků je táž osoba, která ho přiměla udělat to, čím vám ublížil, ať už je to cokoli – táž osoba, která ho dodnes ovládá.“

„Dodnes?“

„Ach, ano. Pan Beech je bohužel stále v zajetí svého neduhu: bojím se, že v jeho věku…“

„Ale co to má vlastně za nemoc? A jak je možné, aby ho jejím prostřednictvím někdo ovládal?“

„Ach, promiňte, měl jsem se vyjádřit jasněji. Pan Beech je obětí morfinu. Je závislý na požívání opia.“

Opium…

Sally se při tom slově zachvěla. Měla zkušenost, co opium dokáže, a teď už chápala podivnou poznámku v dopise Nicholase Bedwella: jeho bratr, dvojče, kdysi upadl do závislosti na této droze stejně jako pan Beech.

Takže šlo o vydírání: buď provedeš ten zápis do matriky, nebo všechno vyzradíme. A on, s vůlí oslabenou léty závislosti, poslechl. Celý tenhle nesmysl se Svatou Sofií byl jen pokus zapomenout, zakrýt, rozptýlit svou vinu pomocí mysticismu. Kolika další drobných slabošských přečinů se asi dopustil, kolik dalších lží vyslovil?

Ale ještě pořád ho zásobují drogou. To bylo zajímavé. Právě proto nechtěl pochopitelně povědět víc: mohli by s dodávkami přestat. Něco v téhle spojitosti s opiem rozezvučelo kdesi hluboko v Sallyině mysli poplašný zvonek. Vlasy na krku se jí zježily a přitom nevěděla proč.

Podvečer strávila hrou s Harriet a krájením chleba ke společné večeři pro všechny. Harriet jednoznačně nebyla v pořádku. Měla trochu teplotu a nedokázala se zabrat na delší čas do žádné hry: pokaždé začala za chvilku zlobit a poplakávat. Sally byla rozpolcená mezi touhou ji hýčkat a vědomím, že některé z ostatních dětí jsou na tom ještě mnohem hůř.

Když jí vybyla chvilička, zašla na ošetřovnu zjistit, jestli by ji doktorka Turnerová nemohla uklidnit ohledně Harrietiny horečky, a ke svému úžasu zastihla lékařku samotnou a v slzách.

„Já vím – je to hloupé – nemůžu si sakra pomoct – ale pokaždé mě to takhle sebere – kdy už konečně budeme moct něco změnit?“

Sally ji objala kolem ramen a nechala ji, ať se vypláče. Jak vyrozuměla, chvíli předtím přišla do Misie žena s tuberkulózou a doktorka Turnerová ji musela poslat pryč. Měla jít do Londýnské nemocnice na Whitechapel Road, ale odmítla to.

„Ony vědí, že je to rozsudek smrti – všechny říkají, že tam se chodí jen umřít, a nechtějí tam – prosila mě, aby ji nechala tady, ale já sem přece nemůžu pustit nákazu – to si nemůžu dovolit – každá infekce by se začala šířit víc a víc – takže ona teď zůstane přes noc někde na ulici a já vím, že ‒“

Sally ji nechala plakat a její slzy byly tak zoufalé a opravdové, že se nakonec rozplakala také: nad doktorkou Turnerovou, nad chlapečkem Johnnym, nad tuberkulózní ženou, nad všemi těmi ubohými, zmrzačenými životy. A její vlastní obavy a potíže jako by náhle nebyly něco odlišného, staly se součástí toho všeho, součástí moře lidského neštěstí šplouchajícího na dveře Misie.

„Nejsem vám k ničemu,“ poznamenala Sally.

Dívaly se na sebe, obě uslzené, se zarudlýma očima. Doktorka Turnerová zavrtěla hlavou. Pak se narovnala, utřela si nos a vzdychla.

„Pojďte si dnes večer poslechnout Jacka Burtona,“ navrhla. „Oběma nám to zvedne náladu.“

„Kdo je to?“

„Přístavní dělník. Pokouší se sjednotit všechny pracovníky z doků do odborového svazu, aby mohl svaz pomáhat jim všem. Dokud se nesjednotí, je tak snadné je vyždímat – Jack Burton je zábavný, je to výborný řečník, pokaždé mě potěší a začnu věřit, že všechno je možné – pojď taky, Sally! Můžeme si tykat? Já jsem Angela.“

„Ráda bych. Moc ráda. Tohle je pro mě úplně nový svět: nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že existují takovéhle věci, takové trápení – třeba ti lidé, co lepí krabičky na sirky, jak jsem tam byla dnes ráno – ale… Mám starost o Harriet. Má trochu horečku a myslím, že bych neměla chodit pryč. Navíc má za mnou někdo přijít. Kvůli té záležitosti s Harriet, vzpomínáš si. Už brzy ti o tom povím víc: dnes jsem na něco přišla. Myslím, že jsem na stopě.“

„A šla bys někdy jindy? Sally, nedokážu ti vypovědět, kolik je tu v těch lidech síly, kolik promarněných talentů a nápadů – všechny vlastnosti, jako je inteligence, odvaha, vůdčí schopnosti, představivost – to všechno tu je – oni nepotřebují dobrodince ze středních vrstev, jako jsem já! Potřebují jen dostat příležitost…“

„Neváží si tě přece proto, že jsi společensky výš než oni. Proboha, Angelo, oni si tě váží, pro to, co jsi. Jsi lékařka – kolik lékařů se rozhodne pracovat tady? A sama víš nejlíp, jakou má tvoje práce cenu. A víš taky, jak dobře ji děláš. Ne snad? Nedovol jim připravit tě o všechnu hrdost. Taky máš na co být hrdá.“

„Jim?“

„Těm druhým. Majitelům domů a továren.“

„Kapitalistům?“

„Řekněme. Včetně mě, já vím. Ale já nejsem taková. A pořád se učím.“

Angela přikývla, znovu si utřela nos a letmo se usmála zarudlýma očima.

„Tak copak je s Harriet?“ zeptala se. „Půjdeme se na ni podívat.“

Bill měl plno práce. Melamed, pan Kipnis, načerpal energii z další láhve a teď ho nutil potit se nad odrbaným výtiskem Nové nezničitelné obrázkové čítanky vydané nakladatelstvím Webb, Millington a spol.

„Osobně jsem ji pro tebe koupil,“ opakoval už podesáté za tu dobu, co se znali. „Vypravil jsem se kvůli tomu až na Farrington Road. Trvalo mi hodiny, než jsem ji objevil. Stála mě tři pence. Z té knihy už se učila spousta lidí. Tak se teď snaž. Přečti mi o tom, jak se jmenuje, o tom ptákovi.“

Třaslavými prsty rozevřel knihu. Bill se díval na obrázek sovy a svraštil čelo, jak se snažil vyluštit slova pod ním.

„Sovu… je to sova, že jo? Sovu – můžeme – najít – ve – starých… starých… Tohle slovo nepřečtu, pane Kipnis.“

„Ukaž.“ Stařec nahlédl do knihy. „Zříceninách, chlapče. Vidíš, tady je Z, pak Ř a Í, C a tak dál. Zříceninách. Čti dál, zvládneš to.“

„Zříceninách a v – dut… dutinách stromů.“ Při každé tečce pocítil úlevu: znamenala, že se dostal o kousek dál. Kratší slova už snadno rozpoznával: nahlížel jimi do textu jako malými okénky do domu. A den po dni pronikalo dovnitř víc světla, takže i delší slova začínala být povědomá a cítil, že dokáže snáz uhodnout, co znamenají, a čím dál častěji se také strefil. Nebude trvat dlouho a bude umět klidně přečíst celou knihu. „Za… potravu… jí… slouží… mladí… zajíci, králíci – koukněte, pane Kipnis, tadyhle je taky napsáno králíci. Jsou to králíci, že jo?“

„Ano, mladíku. Jde ti to. Tohle je dobrá kniha. Je v ní spousta chytrejch věcí. Poslyš…“

Pan Kipnis přejel rozostřeným pohledem celou místnost. Byli v penzionu na Dean Street a Goldberg byl někde pryč. Melamed pokynul Billovi, aby se naklonil blíž, nahnul se přes stůl a potichu zašeptal:

„Něco jsem dneska zaslech. Pověz panu Goldbergovi, že ho hledaj. Poldové. Na čas by se měl někam zašít. Jdou po něm, aspoň jsem to slyšel. Vyřídíš mu to?“

„Poldové? A proč?“

„Jak to mám vědět? Ale měl by se jim uklidit z cesty. Nemá cenu si koledovat o malér, když můžeš utýct a ušetřit si ho.“

„A co když utíkat nechce?“

„Židům nikdy nic jinýho nezbejvá, synku. Nikde nás nechtěj. Nejlepší je držet se při zemi a vyhnout se malérům. Toseví, v Jeruzalémě to bude jiný. V erec Izrael. Ale to už takovejm jako my nebude nic platný. My se toho nedožijem.“ Melodicky vzdychl a staré oči mu zvlhly. Zašátral v kapse po plechové lahvičce a pokývl hlavou ke knize. „Tak pokračuj, mladíku, čti dál o tý, jak se jí říká, sově. Nepřestávej.“

Bill svraštil čelo a znovu se chopil knihy. Utéct – vyhnout se malérům – to mu na Goldberga nevypadalo. Ani na Kida Mendela. Přece musejí existovat i Židé, kteří neutíkají. Copak by si ho mohla vážit třeba taková Bridie Sullivanová z Lambeth Walk, kdyby se sebral a utekl? Zná frajery, jako je třeba Liam, se kterými by ho začala porovnávat.

„A nezapomeň,“ připomněl mu pan Kipnis. „Vyřiď mu, co jsem říkal.“

„Jasně, pane Kipnisi. Ale on neuteče – uvidíte. Za potravu jí slouží mladí zajíci, králíci, krysy, myši a ptáci. Za – potravou se vydává, když – nastane noc…“

V osm hodin toho večera otevřela služebná dveře kanceláře, kde Sally třídila a ukládala dopisy a oznámila jí: „Přišla za vámi nějaká dáma, slečno.“

Byla to Margaret. Sally se zajíkla a objaly se.

„Dostala jsi – byl za tebou ‒“

„Ach, Sally, kdybys jen věděla ‒“

Margaret vyhlížela ustaraně. Sally jí přistavila židli a nechala ji mluvit.

„Už od čtvrtka – vlastně celý včerejší den a dnes ráno zase – byli v kanceláři nějací lidé, revizoři účtů, a všechno procházeli ‒ každý dopis, každou složku, všecičko. Včera se objevili hned po ránu. Původně to chtěli všechno hned odvézt. Měli povolení, ale já si ho důkladně přečetla a o vynášení věcí z kanceláře tam nebyla ani zmínka, tak jsem se rozběhla dolů za vrátným, aby zamkl dveře, a potom jsem běžela za tím právníkem odvedle, tím kulhavým, vzpomínáš si na něj? Byl báječný. Okamžitě se sebral a šel si prohlédnout to povolení – zrovna se chystali vyrazit dveře, a kdyby to byli udělali, hned by je prý zažaloval o náhradu škody – zkrátka na místě jsem si ho najala, a on se postaral o to, aby nic neodnesli a prohlédli si všechno na místě. Sally, obrátili to tam celé vzhůru nohama! Pan Wentworth – to je ten právník – zjistil, že jim nejde jen o peníze, ale o firmu jako takovou, a podle těch papírů, co viděl, uplatňují nějaký příkaz k zastavení naší činnosti na podkladě toho, že naše firma údajně není řádně zaregistrovaná. Všechno se to zase vrací k tomu manželskému nároku. V principu jde o to, že jsi údajně zatajila, že podnikáš s manželovými penězi, a tak byly všechny naše aktivity nelegální. Oni si to prostě – přivlastňují… Byla jsem tam celý den, pokoušela jsem se odpovídat jim na otázky, pokoušela jsem se to celé zarazit a myslím, že víc už v dané chvíli dělat nemohli ‒ pan Wentworth byl úžasně přičinlivý, všechno pochopil a jednal tak rychle, jak se jen dalo, hrál o čas – sháněl soudní příkazy, úřední výnosy a všechno možné – a podařilo se mu to celé odložit až do pondělka. Ale nic víc už nemůže podnikat bez tvé plné moci. Kdyby mohl nahlédnout do spisu tvého případu, třeba by ho napadla ještě nějaká možnost, jak z toho ven. Ale, Sally, oni byli tak arogantní – jako by si mysleli, že si prostě můžou jen tak přijít a vzít si, co budou chtít – teď vím, jak ses musela cítit – pošpiněná – zaskočená – je to hrůza…“

To, že takhle mluví chladná, ironická Margaret a nijak neskrývá svou bezmoc, Sally otřáslo.

„Ale co se dělo s tebou?“ odbočila Margaret. „Jak jsi se dostala sem? Co je to vůbec za dům? Kdo je ten člověk, co za mnou přišel do kanceláře? Ne, neboj se, o ničem jsme před ním nemluvili. A jak se daří Harriet?“

Sally jí vypověděla všechno, co se přihodilo. Jen pár dní a vydalo to na hotový román. Zakončila vylíčením podivného, neuspokojivého, trýznivého setkání s panem Beechem a odhalením týkajícím se opia.

„Margaret, nevím proč, ale vždycky znovu narazím právě na tohle. Je to divné. Ale myslíš, že by se ten právník, pan Wentworth, opravdu ujal mého případu? Věříš mu?“

„Ano, věřím. Jedná rychle, je chytrý a poctivý. Myslím, že nemá moc klientů. Víš, nevypadá zvlášť přitažlivě. Když si lidé vybírají právníka, dají asi hodně na vnější zdání a jeho kancelář je strašně ošuntělá. Ale musím říct, že co jsem ho viděla pracovat, svěřila bych mu na starost cokoli. Teď jde jen o jedno: budeš se muset přihlásit na policii.“

„Ale – to přece nejde! V žádném případě bych přece ‒“

„Poslouchej. Nemůže ti pomoct, když se schováváš. Tím by jen způsobil potíže sám sobě a pak by už pro tebe nemohl udělat opravdu nic. Musí jednat v mezích zákona. Ale když se sama přihlásíš a spojíš se s ním, může ti vymoct propuštění na kauci v té záležitostí s pistolí tam v té v kavárně, zařídit pro Harriet soudní opatrovnictví, aby byla pro nejbližší dobu chráněná před Parrishem, vyzvednout si od tvého předchozího právníka všechny papíry a dát se do práce. Když se nepřihlásíš, nemůže udělat nic.“

Sally vstala a přešla k oknu. Vedlo na ulici a tam teď byla vidět jen tma, odháněná pouze mlhavým světlem dvou plynových lamp. Velká část Whitechapelu – přinejmenším hlavní ulice – v tuhle časnou večerní hodinu kypěla životem a hostince i Stánky na tržišti dělaly dobré obchody, ale tohle byla tichá ulice a venku nebylo ani živáčka.

Opřela si čelo o studené sklo. Kdyby měla k dispozici dobrého právníka, třeba by se jí podařilo celé to zlověstné šílenství přemoci. Soud by Parrishovy nároky zamítl, Harriet by byla v bezpečí, ona by dostala zpátky své peníze a zachránila firmu.

Jenže kdesi vzadu v té v temnotě se skrýval Cadik. To on byl původcem všeho. Kdyby se zbavila Parrishe, nic by se tím nezměnilo: Cadik je příliš dobře utajený, a nenajde se nic, co by ho sebemíň spojovalo s Parrishem. Navíc by ho takový průběh událostí varoval a stáhl by se ještě více do pozadí.

A někde tam v té temnotě by mohl chystat další útok. Stejně dobře zosnovaný, stejně důkladně připravený, takže by rána, až by konečně dopadla, mohla být smrtící. Kdoví, třeba už někde číhá další nastražená past pro případ, že by tahle selhala: vzhledem k pečlivosti, s jakou byl tenhle útok zosnován, se těžko dalo očekávat, že by předem nepamatoval na všechny možnosti. Třeba je její život už nyní obklíčen tucty neviditelných nástrah, geniálních a ničivých, a každá z nich ji může kdykoli polapit.

Ne, bojovat musí s Cadikem a největší naději na vítězství v tom boji má, pokud zůstane ukrytá a nechá Parrishe, ať si dělá, co chce. Naproti tomu, kdyby šlo jen o její majetek, vzdala by se ho bez rozmýšlení: jenže musí myslet i na Margaret, a kdyby přece jen vypátrali, kde Harriet je…

Obrátila se a chystala se promluvit, i když sama nevěděla, co se chystá říct – snad povědět Margaret o Cadikovi: ale než stačila promluvit, dveře se otevřely a na prahu stál Goldberg.

Při pohledu na něj se ohlédla po Margaret a z jejího výrazu si uvědomila, jak se zřejmě v té chvíli tváří. Upadla do rozpaků a zrudla jako ještě nikdy předtím.

Goldberg zdvořile pokynul hlavou k Margaret.

„Dobrý večer,“ pozdravil ji. „Váš právník, pan Wentworth je moc slušný člověk. Mluvil jsem s ním. Ale – o tom až později. Slečno Lockhartová, někdo vás teď potřebuje. Dole u řeky. Je tu o vaši holčičku postaráno? Tak pojďte. Slečno Haddowová…“

Znovu pokývl hlavou, vyšel ven a nechal Sally dveře otevřené. Ta bezmocně pohlédla na Margaret a šla za ním.

Rebečin příběh

Kráčeli po Royal Mint Street k Toweru. Goldberg spěchal ponořený v myšlenkách a na její otázky odpověděl pouze: „Jdeme k lodi, která má připlout. Víc vám povím až u řeky.“

Ulice byly plné lidí a chodník byl úzký, vzal ji tedy za paži, jako by to byla samozřejmost, a hbitě rázoval vedle ní. Rukou se těsně dotýkala jeho boku a cítila v ní jeho napětí i jeho sílu: bylo v něm cosi neúprosného. Intenzita jejích vlastních pocitů ji mátla, a ještě víc ji mátlo, že nedokázala přesně určit, o jaké pocity jde.

Zahnuli dolů k řece. Po pravé straně se nad nimi temně tyčil mohutný obrys Toweru. Na konci ulice před levotočivou zatáčkou byl úzký průchod na kamenné schody vedoucí dolů k vodě. Ještě než jím prošli, ukázal Goldberg rukou k branám doků kousek dál v ulici.

„Vidíte všechny ty drožky?“ upozornil ji. „A ty příživníky kolem?“

Sally viděla, že vozovka je zablokovaná. Strážník se marně pokoušel srovnat drožky do řady, lidé se strkali a pokřikovali. Sally připadali jako hejno hladových supů, kteří se nemohou dočkat, až se slétnou na kořist, a zmínila se o tom Goldbergovi.

„Přesně to také jsou,“ ujistil ji. „Chystají se lovit mezi Židy, kteří vystoupí na břeh. První čluny tu budou co nevidět: měli bychom si pospíšit.“

Vedl ji průchodem a dolů po schodech. Byly osvětlené pouze skomíravou září plynové lampy na rohu skladiště a schody byly vlhké a kluzké. Chytila se Goldberga za ruku.

U paty schodiště čekal muž s veslicí. Držel starodávnou lucernu, a jak se k němu blížili, pozvedl ji do výše. Sally zahlédla špinavou šedovousou tvář, a ještě než se k muži přiblížili, ovanul ji pronikavý pach kořalky.

„Dobrej večír, pane Goldbergu,“ pozdravil muž v loďce.

„Dobrý, Charlie. Přivezeme jednu cestující a chceme s ní vystoupit na tomhle místě.“

„Prosím, pane.“

Stařík přidržel loďku, aby mohla Sally nasednout. Goldberg se usadil na zádi vedle ní, veslař upevnil lucernu na bidlo na přídi a chopil se vesel.

„Kde čekají verbíři?“ zeptal se Goldberg.

„U hlavního mola, pane. Zátoka Svatý Kateřiny. To víte, naráz připluje šedesát, možná sedmdesát lidí. Vyložej je u hlavního mola a odtamtud můžou pokračovat rovnou po Lower Thames Street. Viděl jste všecky ty fiakry? Fiakristi vyčuchali tenhle kšeft, bude to tak asi měsíc. Teď už tam pokaždý posílaj poldu, aby tam udržel pořádek. Minulej tejden jich tam byla snad stovka.“

Odrazil od břehu, zasunul vesla do havlinek a krátkými, lehkými záběry se rozjel.

„Kdo jsou ti verbíři?“ zeptala se Sally.

„Paraziti,“ řekl Goldberg. „Podvodníci. Drobní kriminálníci. Ti supi, co jste viděla tamhle.“

Na hladině, daleko od cihlové regulace, zněly jejich hlasy najednou jinak.

„Nejhorší mrchy,“ podotkl veslař, „jsou ty fiakristi. I když ty lidi, co vystoupěj z lodi, maj kam jít, většinou neuměj anglicky, takže jen opakujou adresu v jednom kuse dokola, dokud to fiakristovi nesepne. Pak vyjedou. Některý z těch prevítů je vozej po všech čertech až do Walthamstow, Leytonu, Wanstead Flats, pak je vyklopěj a chtěj majlant. Dneska večír si přídou na svý, poněvadž tohle je loď z Rotterdamu. S těma, co přijedou z Hamburku, se nenamáhaj. Ti jdou rovnou do manufaktur. Hledaj zelenáče.“

„Tahle slova vůbec neznám,“ podivila se Sally. „Kdo jsou zelenáči?“

„Ty, co zrovna přijeli. Nemaj práci a nevyznaj se tu. Ze všeho sou vykulený.“

Noc byla klidná a voda pod člunem klouzala jako hladké hedvábí. Goldberg tiše seděl vedle ní, starý veslař, z něhož táhl gin, jako by napůl spal a pouze pohyby vesel, pravidelné jako hodinový stroj, prozrazovaly, že loďku dosud ovládá. Sally měla pocit, že se ocitla v jakémsi meziprostoru – mezi oblohou a hladinou, minulostí a budoucností, mezi nebezpečím a… čím vlastně? Dívala se na Goldberga, ale pod širokou střechou jeho klobouku nedokázala rozeznat, jak se vlastně tváří.

„Proč jste mě sem přivedl?“ zeptala se. „Mám tu pro vás něco udělat?“

Přikývl. „Přijíždí sem mladá žena, cestuje sama. Má nějaké zprávy o Cadikovi a chci mít jistotu, že je uslyším co nejdřív. Musíme si pospíšit. Na parníku budou ženy jako ty, o kterých jsem vám vyprávěl, nejspíš jich bude hned několik, a vyhlížejí si osamělé dívky. Mluví jidiš, rusky, německy – předstírají, že zastupují židovské dobročinné spolky – všechno možné, jen aby si získaly jejich důvěru.“

„Bílé maso?“ zeptala se Sally.

Přikývl. „Musíme najít Rebeku Meyerovou – to je ta dívka – a vyrvat jim ji z drápů. Problém je, že počítá, že tu na ni bude čekat žena. Pokud ji najdete a zůstanete s ní, půjde s námi. Uděláte to?“

Sally přikývla. „Jak ji poznám?“

Podal jí potrhanou fotografii a škrtl sirkou, aby si ji v jejím světle mohla prohlédnout. Snímek zobrazoval dívku stojící na prahu domu kdesi v Rusku, jak Sally usoudila: tmavou, zakaboněnou, podezíravou, vlasy zahalené šálem. Držela smeták a vypadala jako služka. Pak sirka zhasla.

„Mluví anglicky?“ zeptala se Sally.

„Moc ne. Myslím, že trochu německy. Když bude potřeba, ukažte jí tu fotku. Bude to těžké: musíte v ní vzbudit důvěru. Já s vámi nebudu, mám na palubě jinou práci. Ale vy to zvládnete.“

To doufám, pomyslela si Sally. Zasunula fotografii do rukavice a seděla dál vedle Goldberga, zatímco člun plul dál do středu řeky.

Pak uviděla parník. Kotvil kousek opodál v houšti stěžňů. Palubní průzory i lodní můstek byly osvětlené a kolem se jako roj včel hemžily spousty menších plavidel – člunů, veslic, podobných té, v níž seděli, tu a tam říční parníček a mnoho dalších plavidel, která Sally ani nedovedla rozpoznat. Když připluli blíž, uviděla na palubě dav temných zachumlaných postav, z nichž některé se už hrnuly ven po matně osvětlených, vratkých schůdcích zavěšených u boku lodi. Zdola se k nim vztahovaly ruce, braly od nich otrhané rance, skládaly je na dno člunu, pak pomohly dovnitř jejich majiteli a natáhly se po dalším cestujícím.

Veslař Charlie držel veslici u boku parníku kousek opodál a Sally si teprve teď všimla, že se zvedá mohutný příliv.

Jeden z člunů, přeplněný a nakloněný ke straně se pomalu vzdálil a jeho místo hbitě zaujal další. Zdálo se, že v pořadí, v jakém přirážejí k lodi, není žádný systém – platilo tu, že kdo dřív přijde, ten dřív mele, a lodníci, kteří zápolili o své místo, naplňovali noční vzduch křikem a nadávkami.

Ve člunu, kterému se podařilo vybojovat si místo nyní, seděli dva muži, jeden u vesel a druhý, jak Sally zaslechla, jako tlumočník. Volal na lidi na palubě něco v jidiš a Goldberg Sally přeložil, že jim nabízí převoz k hlavnímu molu, spolehlivou cestu drožkou do čistého židovského penzionu a dohodu s jeho majitelem za pouhých deset šilinků. Sally zalapala po dechu, protože celá cesta z Rotterdamu stála jen jedinou libru. Přesto se u žebříku hromadil zástup lidí. Možná nevěděli, kolik představuje deset šilinků.

„A vida,“ prohodil Goldberg. „Podívejme se, kdo přijel.“

K žebříku přirazil parní člun a odstrčil stranou několik menších plavidel, až se rozkymácela v brázdě, kterou za sebou zanechal. Namáhavě z něj vystoupil mohutný muž s kulatou tváří v cylindru a skotském plášti a šplhal po houpajících se schůdcích, následován menším mužem v buřince a s aktovkou.

„Kdo je to?“ zeptal se Sally.

„Slavný Arnold Fox. Nezahlédla jste někdy jeho jméno v novinách? Určitě ano. Je to antisemita – dělá rozruch a pokouší se přesvědčit Parlament, aby zakázal Židům vstup do země. Takže, Charlie, zavez nás tam. Chci vidět, co má za lubem. Jste připravená, slečno Lockhartová?“

Sally kývla. Veslař bez jakéhokoli zjevného úsilí obrátil loďku a obratně vklouzl do škvíry mezi zádí člunu Arnolda Foxe a přídí plavidla za ním.

Sotva se dotkli boku lodi, zachytil se Goldberg zábradlí a přidržel ho, dokud se Sally nepřehoupla přes okraj člunu na úzké, rozkymácené schůdky. Uvědomovala si pohledy, které na ni shora zíraly, tlačenici a strkání, ostatní čluny tísnící se na temné hladině a také Goldbergovu přítomnost těsně za sebou. Na okamžik ucítila dotyk jeho ruky na své, ohlédla se, střetla se jeho pohledem a pak znovu zamířila vzhůru.

Jakmile se ocitli na palubě v prudkém světle a ostře ohraničených stínech petrolejových lamp, naklonil se k ní a potichu řekl:

„Jakmile ji zahlédnete, jděte za ní. Budou tu i další, kteří se k ní pohrnou. Podívejte tamhle – tu starou čarodějnici znám, už jsem ji tady viděl. Majitelka nevěstince, říká si paní Patonová. Všimněte si, jak to dělá.“

Ukázal jí ženu v nákladně vyhlížejících kožešinách s nápadně nalíčenou tváří. Bylo jí něco přes padesát, odhadla Sally, měla úzké sevřené rty a oči chladné jako mince. Hladila po klopě hezkou tmavookou dívku s kupkou zavazadel, bezradnou a zmatenou, zdvořile naslouchající staré ženě, která jí cosi hučela do ucha. Ruka plná prstenů se zvedla z klopy výš a pohladila dívku po tváři. Dívka něco řekla, žena vrhla rychlý pohled k muži, jenž postával u zábradlí, a kývla. Dívka zamířila s oběma ke schůdkům.

Sally se za ní chtěla vrhnout a zadržet ji, ale ucítila na rameni Goldbergovu ruku. „Musíme ničit kořeny, ne výhonky. Chcete vidět ještě něco? Sledujte tamhletoho chlapa.“

Pokynul hlavou k jednomu z cestujících, vysokému muži v kožešinové čepici. Jak ho Sally pozorovala, všimla si, že se chová přesně jako ovčácký pes. Zápas o místo, strkání u zábradlí, všechen ten zmatek, nic z toho nebylo tak nahodilé. Muž vybíral některé z cestujících a posílal je dolů a jiné zase zdržoval, podle toho, který člun právě dole čekal, a počínal si přitom tak obratně, že se zdálo, jako by se pouze snažil pomoci udržet pořádek.

„Kdo je to?“ zeptal se Sally.

„To je jeden z verbířů. Všímejte si těch veslařů. Někteří jsou do celé organizace zapojení, jiní ne, a mají s ním smluvené heslo, dohodnutý signál.“

Nahlíželi přes zábradlí, ale potmě bylo mezi rychlými pohyby lodníků těžko rozeznat, jestli dávají nahoru nějaká znamení.

„Koho vybírá?“ ptala se Sally.

„Ty bohaté. Tedy ty, kterým ještě zbylo pár rublů. Ti, co nemají nic, ho nezajímají. Jen si zkuste představit celou tu cestu z Ruska, kde se na vás na každém kroku někdo přiživuje. Ale teď se musíte rozhlížet po Rebece Meyerové. Na chvilku vás tu nechám, ale zase si vás najdu. Hodně štěstí.“

Přikývla. Zmizel v davu a Sally se rozhlédla, aby se zorientovala. Bylo tu opravdu nač se dívat.

Všude se povalovaly rance – hrubé plachtovinové pytle na horním konci převázané, malé balíčky, pečlivě zabalené do kartounu, srolované matrace a peřiny, vyboulené mezi provazy, které je držely pohromadě. Pokrývky hlavy: žádné buřinky, ani cylindry, s výjimkou Arnolda Foxe, žádné tvídové čepice nebo lovecké čapky, jen čepice v ruském stylu s koženými štítky, moly prožrané kožešinové papachy, jeden přepychový perziánový klobouk a hlavně šály: všechny ženy měly na hlavách uvázané šály. Děti: kruhy pod očima, bledé tvářičky, nemocné po dlouhé cestě, anebo otupělé hlady. Muži a ženy: cizokrajné tváře, všichni muži vousatí, všechny ženy s vysedlými lícními kostmi a černýma očima.

A pak ten zápach. Špinavé šatstvo, nemytá těla, zamazané boty: zápach smažených ryb a mořské nemoci: pach chorob, bídy a nekonečné, únavné cesty.

Stála u dobře osvětlených dveří do vnitřní části parníku. Ve dveřích stál šedovousý muž, přímo v cestě Arnoldu Foxovi a jeho společníkovi, který držel v ruce zápisník a tužku.

„Kapitáne van Houtene, trvám na tom, abyste mi zodpověděl mou otázku,“ naléhal hlasitý zvučný hlas Arnolda Foxe. „Provádím tu šetření jako zástupce britského parlamentu a musím znát odpověď. Byl na této lodi pracovník celní správy nebo ne?“

„Samozřejmě,“ zavrčel kapitán. „Nalodil se v Gravesendu jako vždycky.“

„A spočítal cestující? Nebo se spokojil s vašimi údaji?“

„Chcete říct, že moje údaje jsou nepřesné? Chcete říct, že neumím počítat?“

„Musím to vědět, kapitáne. Jaký počet cizinců na palubě jste mu nahlásil?“

„Třiašedesát. Přesně.“

„A přepočítal si je?“

„Po tom mi nic není. To je jeho starost. Proč se nezeptáte jeho? Proč s tím otravujete mě?“

„Spolehněte se, že se ho zeptám,“ ujistil ho Arnold Fox. „Rád bych viděl váš oficiální zápis, prosím.“

„K tomu nemáte oprávnění. Všechny doklady předávám zástupci celního úřadu. Jestli je chcete vidět, dojděte si za ním.“

„Kapitáne, musím vám znovu připomenout, že toto je oficiální zpráva pro parlament ‒“

„Vy jste člen vlády?“

„Ne, ale ‒“

„Nebo snad poslanec parlamentu?“

„Nechápu, co –“

„Přestaňte mě okrádat o čas. Že připravuje oficiální zprávu, to může říct každý. Běžte se bavit někam jinam.“

„Nijak vás nezajímá situace těch nešťastných lidí?“

Kapitán pohrdavě odfrkl a otočil se k němu zády. Arnolda Foxe to ani v nejmenším nevyvedlo z míry, obrátil se a zavolal do hlučného, hemžícího se davu na palubě:

„Mluví – tu – někdo – anglicky? Někdo – na palubě – anglicky?“

Prodíral se tlačenicí, bezděčně přitom krčil svůj velký bílý nos a sháněl tlumočníka.

Sally se také pohnula, jen co ještě letmo pohlédla na fotografii Rebeky Meyerové, aby si připomněla, jak vypadá. Byl to však jen malý snímek, dívka na něm navíc mhouřila oči před sluncem a tak jako tak se postavou i tváří podobala ženám všude kolem. Nebude to snadné.

Proplétala se zmatkem na palubě, snažila se ignorovat zvědavé pohledy a pozorně si prohlížela každou osamělou dívku i ženu, kterou zahlédla. V davu se však dalo jen těžko rozpoznat, kdo je tu sám a kdo ne. Už několikrát měla za to, že Rebeku Meyerovou vidí, jenže žena, kterou za ni považovala, pokaždé zčistajasna zvedla do náručí dítě, které měla u nohou, nebo se obrátila k muži za svými zády a něco k němu prohodila, takže tu zjevně byla s rodinou.

Když proklopýtala zástupem mezi plátěnými ranci, matracemi a pomačkanými krabicemi, svázanými provazy, až na příď, obrátila se a zadívala se zpátky. Goldberg nebyl nikde v dohledu, zato muž v kožešinové čepici se dosud činil u schodů, předstíral, že pomáhá, mával na čluny a řadil lidi u schůdků do fronty. Sally ho asi minutu pozorovala a postřehla, jak to dělá: u některých pasažérů pozvedl k veslařům čtyři prsty, u jiných pouze jeden. Ale podle čeho cestující rozlišuje, se jí vypozorovat nepodařilo. Nad vším okolním shonem burácel zvučný hlas Arnolda Foxe, jenž se kousek od ní kohosi na něco vyptával a jeho pomocník si všechno pečlivě zapisoval do notýsku. O něco dál hovořila majitelka nevěstince, paní Patonová, s mladou ženou v temném šálu, držela ji pod paží, rozplývala se vlídností a – jak Sally neuniklo – obhlížela si její postavu.

Ale není ta mladá žena Rebeka Meyerová?

Sally znovu pohlédla na fotografii: možné to bylo. Docela dobře možné. Byla příliš daleko, než aby to mohla posoudit s jistotou, a tak se opatrně přikradla blíž. Koutkem oka zahlédla, jak společník paní Patonové kráčí ke schůdkům a mluví s Kožešinovou čepicí: možná má Kožešinová čepice podíl i na tomhle kšeftování.

Přiblížila se k paní Patonové a mladé ženě asi na tři čtyři yardy a zastavila se. Bylo tak těžké to poznat. Paní Patonová mluvila účastným hlasem, hladila hrubou látku dívčina rukávu a dívka upírala bezvýrazný pohled sklopených očí k palubě. Ale zatímco ji Sally pozorovala, náhle vzhlédla, svraštila tvář ve výrazu, jenž se podobal zoufalství, rozhlédla se kolem, jako by chtěla paní Patonové uprchnout, a Sally už nebyla na pochybách.

Vyrazila kupředu.

„Rebeko!“ zvolala, a než stačila dívka zareagovat, naklonila se k ní, políbila ji a přitom zašeptala: „Ich bin deine Schwester…“ Jsem tvoje sestra.

Rebeka nahmatala její ruce a v očích se jí objevil záblesk porozumění. Sally se obrátila k paní Patonové.

„Promiňte,“ řekla. „Moje sestra půjde se mnou.“

Stará žena si ji změřila s neskrývanou záští, pak naprosto klidně našpulila rty a plivla Sally na rukáv. Pak pokrčila rameny směrem ke svému společníkovi u schůdků a zamířila pryč.

Sally byla tak otřesená, že se nezmohla na jediný pohyb, ale Rebeka vytáhla kapesník a otřela jí plivanec z rukávu. Byla mladší, než Sally čekala: nanejvýš osmnáct. Ale něco jí poznamenalo duši, protože oči měla plné bolesti.

„Půjdu s vámi?“ zeptala se německy.

„Ano. Pan Goldberg je tady. Za minutku s ním odjedeme.“

Sally se rozhlížela, ale nikde ho neviděla. Necelý yard od ní mával pan Arnold Fox, který už pro dnešní večer ukončil shromažďování informací, na svého veslaře a úzkostlivě si nadzvedal před sestupem po schůdcích šosy kabátu. Tajemník v buřince ho následoval a cestou ukládal své poznámky do aktovky.

Sally dostala nápad: zvládne to, aby ji přitom nechytili?

Protlačila se kupředu a pak při předstírané srážce vyrazila muži aktovku z podpaží, právě ve chvíli, kdy se chystal vstoupit na žebřík. Se zděšeným výkřikem po ní sáhl, ale už bylo pozdě: aktovka narazila na zábradlí, otevřela se a papíry se vířivě rozlétly temnotou, aby se posléze snesly mezi shluk člunů, kde klesaly ke dnu, odplouvaly a pohupovaly se na hladině. Sally se bavila Foxovým zděšením skoro stejně jako jeho užaslou zuřivostí.

Rebeka ji pozorovala a kdesi v pozadí jejího nehybného výrazu probleskoval zmatený úsměv.

„Nepřítel,“ vysvětlila Sally.

„Aha.“

„Bravo,“ ozval se za ní Goldbergův hlas. Otočil se, řekl něco rusky Rebece a ta ho ostražitě vyslechla.

„Pojďme,“ vybídl je a zamával na veslaře Charlieho. Sally viděla, jak se veslička bez námahy proplétá změtí člunů a přiráží k dolnímu konci žebříku: pak si pospíšili dolů a znovu se vzdalovali po temné hladině.

Necelou hodinu nato už seděli v jednom domě na Spitalfields a pili čaj. Byl to dům, kde bydlel Morris Katz. Jeho žena a dcera, dívka v Rebečině věku, Rebeku přivítaly objetím a vřelou záplavou jidiš, odvedly ji, aby se mohla umýt a převléct do čistých šatů, mezitím co Goldberg a vážný vousatý Katz tiše rozmlouvali. Sally seděla opodál a vnímala teplo a ochranitelskou vstřícnost tohoto domova: spočívalo to snad v jeho židovství? Ať už to bylo, jak chtělo, přemítala, co tu pohledává ona. Ne, že by se snad cítila nevítaná, ale byl to svět, který neznala.

Po nějaké době se otevřely dveře a vstoupila Rebeka. Vyhlížela uvolněněji, její napětí a únava polevily, usmála se na Sally a stiskla jí ruce ve svých.

„Už musím jít,“ prohlásil Goldberg. „Morrisi, slečna Lockhartová tu zůstane a promluví si s Rebekou.“

Pokývl na pozdrav Sally, která se dívala, jak odchází, znovu zaskočena jeho náhlou strohostí, prudkými přechody z vřelosti k chladu, z přátelství k zdrženlivému odstupu, ze zatvrzelosti ke zranitelnosti. Když za ním zapadly dveře, cílila se podivně ochuzená.

Rebeka usedla ke stolu vedle ní. Její tvář byla podivuhodně proměnlivá: chvílemi se zdála zakaboněná, zasmušilá, nepřítomná, pak zčistajasna na chvilku ožila inteligencí a citem a vzápětí znovu znehybněla. V těch okamžicích oživení byla téměř krásná, po zbytek času vypadala jako tuctové ruské venkovské děvče, uvyklé poslušnosti a úctě k autoritám. Ale po všechen čas, ať už v to v ní zajiskřilo, nebo ne, měla v očích stín.

Směsicí ruštiny a jidiš, které Morris Katz překládal, a němčiny, jíž Sally rozuměla, jim vyprávěla svůj příběh. Pocházela ze štetlu, nesmírně chudé židovské komunity na ruském venkově. Její otec byl mlékař. Když jí při jedné z vln násilností, které se občas přehnaly jejím světem, vyvraždili celou rodinu, začala pracovat jako služka v domě trochu bohatšího Žida, kupce, který pomocí úplatků získal povolení opustit venkov a usadit se v Moskvě. Jak Rebeka dospívala, naučila se číst, ukázalo se, že je inteligentní a začala být pro kupce přitažlivá: časem s ním pak otěhotněla a čekala dítě. V té chvíli pro něho veškerou přitažlivost ztratila a propustil ji. Život ji zavál do okruhu studentů a malířů, kterým stála modelem a tak si vydělávala na živobytí. Po narození dítěte žila krátký čas s jedním studentem jménem Semjonov, socialistou, který brzy skončil ve vyhnanství na Sibiři. Záhy nato dítě zemřelo. Ale během soužití se Semjonovem pochytila Rebeka některé jeho myšlenky a začala se o ně zajímat hlouběji. Četla všechno, co jí přišlo do ruky – včetně Goldbergových článků, které se objevovaly v různých zakázaných časopisech.

A jako mnoho jiných si začala uvědomovat nezřetelnou postavu Cadika, vznášející se jako přízrak nad životy všech, kdo chtěli odejet. Pověrčivou komunitou štetlu se šířily nejfantastičtější zvěsti: není to ve skutečnosti člověk, ale jen oživlá hora masa, kterou probudil k životu jeden úplatný rabbi: doprovází ho zlý duch, kterého kouzlo nutí vykonávat jeho vůli: jeho náhončí lákají k němu do domu mladé dívky, které pak požírá, aby do sebe vstřebal jejich mládí a sílu…

Sally si vzpomněla, jak jí Goldberg vyprávěl o té dívce v Amsterodamu, která se utopila. Bylo by lehké uvěřit podobným hrůzostrašným historkám.

A jak Rebeka vyprávěla dál, uvědomila si Sally, jak její respekt k téhle nevýrazné, na pohled obyčejné dívce vzrůstá: zjistila si totiž Cadikovu moskevskou adresu a našla si práci v sousedním domě.

„Chtěla jsem se k němu dostat co nejblíž a ověřit si všechno sama. Zavrhla jsem všechny pověry: nevěřím v dybuky, golemy a všechny ty staré nesmysly. Chtěla jsem zjistit co a jak a snad s tím i něco udělat. Skamarádila jsem se s jednou z jeho služek. A dověděla jsem se, že má domy po celé Evropě, ale většinu času tráví v Amsterodamu. Umí spoustu řečí, ale jeho mateřský jazyk je zřejmě holandština.

Párkrát jsem ho viděla přijíždět či odjíždět. Cestuje vždycky jen v noci. Je velký – obrovský. A ochrnutý. Může mluvit a hýbat hlavou, ale rukama ani nohama ne. Proto má tu opici: ta jezdí všude s ním. Spí s ním v posteli. Místo zvonků na šňůře má všude elektrická tlačítka, která může opice stisknout a tak přivolat služebnictvo.

A taky má svého osobního sluhu – komorníka, který se jmenuje Michelet, a ten pro něj dělá všechno, co opice nedokáže: myje ho, obléká a tak. Je to hnusný chlap. Tím, že má tak blízko k Cadikovi, má velkou moc nad ostatním služebnictvem a taky toho využívá, zvlášť pokud jde o ženy.

To všechno mi ta služka vyprávěla. A pověděla mi taky o těch píšťalkách.“

„Píšťalkách?“ nechápala Sally.

Morris Katz přikývl. „Já ty píšťalky taky slyšel. V Kyjevě, v Berdičevu i jinde dostávají výtržníci, co rabují židovské obchody a domy, povely zahvízdnutím. Někdo hvízdne a shluk lidí, který vypadá docela mírumilovně, se změní v dav zuřivých násilníků. Pak se to hvízdnutí ozve znovu a všichni naráz přestanou a rozptýlí se. Jak člověk jednou ví, co to hvízdnutí znamená, je hrůza ho zaslechnout. A on s tím má něco společného?“ obrátil se k Rebece.

„Ano,“ přisvědčila. „Jednou diktoval svému tajemníkovi dopis pro jednoho ze svých agentů v Bělorusku. Celé mu to tam vyložil. Diktoval německy a tajemník to překládal, jenže Cadik neumí číst azbuku a nikomu nevěří, takže si sehnal někoho, aby mu to přeložil zpátky. Ta služka to vyslechla. A pak… ten dopis ukradla a dala mi ho. Mám ho s sebou.“

Katz se usmál úsměvem člověka, který je pyšný na kamarádův výkon. Sally se přistihla při tom, že by ráda také dokázala něco, čím by si takový úsměv zasloužila, ale Rebeka sklopila oči, jako by se styděla. Mluvila dál:

„Jenže pak si Cadik všiml, že ta služka někomu vypráví, co se v domě děje, a potrestal ji. Dal ji Micheletovi… nevím, co s ní udělal, ale už jsem ji víckrát neviděla. A vím, že používají strašlivé tresty. Jednoho svého sluhu dal Cadik zmrskat knutou. To už se dneska skoro neprovádí, ani v nejhorších žalářích. Ten člověk zřejmě umřel. Ale nikdo na protest ani nehnul prstem.“

Odmlčela se, upila trochu čaje a pokračovala:

„Ta služka byla moje kamarádka a já ji chtěla nějak pomstít. Věděla jsem, že Cadik má brzy odcestovat a nemám moc času, tak jsem se vloupala do domu a… Ani nevím, co jsem vlastně chtěla udělat. V hale měl naskládaná zavazadla. To jsem ještě stačila zjistit, jenže pak se spustil alarm. Z celého domu se na mě seběhli chlapi. Zatáhli mě do sklepa.“

Znovu se odmlčela. Tvář měla bez výrazu. Sally se natáhla přes stůl, vzala ji za ruku a Rebeka ji pevně stiskla.

„Za chvíli toho měli, myslím, dost. Vyhodili mě na ulici. Cadika jsem vůbec nezahlédla, ani tehdy, ani potom. Takže jsem nic nedokázala. Jenom ‒“

Někdo zabušil na domovní dveře a Rebeka okamžitě zmlkla. Sally ucítila, jak leknutím škubla rukou, za kterou ji držela, a pevně ji stiskla. Všichni seděli jako přimrazení.

Venku někdo hulákal, ale Sally nerozeznala jakou řečí: pak se v hale ozvaly spěšné kroky a dveře kuchyně se rozlétly. Morris Katz bez dechu zasípal:

„Policie – honem. Do sklepa – tudy ‒“

Zavřel dveře kuchyně a roztáhl nízký závěs za houpacím křeslem. Bušení na domovní dveře bylo teď hlasitější a dovnitř zaléhaly výkřiky: „Otevřete! Policie!“

Katz postrčil Sally a Rebeku před sebe.

„Dolů!“ zavelel.

Za závěsem byla dvířka, sotva tři stopy vysoká. Katz je otevřel a za nimi se objevilo schodiště dolů do tmy. Sally se přikrčila a sešla za Rebekou prvních pár schodů – a vtom se odkudsi zvenčí ozval třesk.

„Domovní dveře,“ hlesla Sally a ohlédla se.

Ale uviděla jen Katze, jak si přikládá prst k ústům a pak zavírá dveře do sklepa.

Sally nahmatala Rebečinu ruku, seděly spolu nepohodlně na schodech v naprosté temnotě a naslouchaly.

Panovačný hlas říkal: „Pane Morrisi Katzi, myslím, že ukrýváte hledanou osobu ‒“

Katzův hlas vychrlil záplavu slov v jidiš, ale první muž mu skočil do řeči:

„Tak dost! Hledám muže jménem Goldberg. Je tady v domě?“

Sally stiskla Rebečinu ruku. Myslela si, že hledají ji…

„Ne, není,“ prohlásil Morris Katz. „Máte povolení k prohlídce?“

Šustění papíru.

„Spokojený? Takže, konstáble Bagley, vy si vezměte hořejšek a já to omrknu tady dole. Víte o tom, že ukrýváte uprchlíka před zákonem, pane Katzi? A dokonce vraha? V jeho zemi na něj čeká trest smrti. Jak to dělají v Maďarsku, pane Katzi, nevíte? Věší je? Nebo mají gilotinu?“

Hena

„Ale co jen mohl udělat?“ ptala se Sally třesoucím se hlasem. „O jakém zločinu to mluvil?“

To bylo o půl hodiny později. Sally a Rebeka proseděly většinu té doby ve tmě a neodvažovaly se spolu promluvit ani šeptem. Nad nimi dusaly těžké kroky a seshora i z přízemí na sebe pokřikovaly hlučné hlasy. Po nějaké době policisté odešli, poté co ještě jednou varovali Katze, ale ten vyčkával ještě dalších pět minut, než konečně otevřel dveře do sklepa.

Sally nedokázala myslet na nic jiného kromě téhle nové hrozby. Co by si počala, kdyby Goldberga dopadli? A – její strach znovu oživl – není snad opravdu zločinec?

Jde o politiku – ne o zločin pokoušel se jí vysvětlit Morris Katz, třebaže sám tomu docela přesně nerozuměl. „Říkají, že není v téhle zemi legálně – měl by – já nevím –“

„Ale rozsudek smrti?“ Stěží ze sebe dokázala vypravit hlas.

„V Anglii lidi za politiku nepopravují. V jiných zemích… přišijí vám nějaký zločin, nějakou záminku si vždycky najdou.“

„Ale oni říkali, že je vrah…“

„Říkat můžou, co chtějí. Goldberg takový není. Bojovník jistě, to ano, ale ‒“

Pak si Sally vzpomněla, že se Rebeka těsně předtím, než policisté přišli, chystala něco říct. Dychtivě se k ní obrátila.

„Rebeko, než ti policajti přišli, vyprávěla jsi nám o tom, co jsi dělala, a abgesehen von, jak jsi říkala – až na…“

„Abgesehen von – Aha! Der Zadik, ja?“

„Ano – právě – říkala jsi, žes nic nedokázala, jenom… A do toho přišli. Vzpomínáš si?“

Sally vytrvale lpěla na Rebečině příběhu, protože i uprostřed mlhy strachu o Goldberga cítila, že tu má takřka na dosah něco důležitého, něco, co jí jen o vlas uniká.

„Aha! Už vím, jak to bylo. Říkala jsem, že jsem nic nedokázala, jenom jedinou maličkost. Když jsem byla v Cadikově domě, ještě než se objevili ti chlapy, viděla jsem zavazadla ‒“

„To si vzpomínám. A dál?“

„A na nich byly visačky. To je ono. Jednu z nich jsem sebrala. Nevím, jak jsem na to mohla zapomenout. Opatrovala jsem ji celou cestu – tady je, mám ji v kapse…“

Za vteřinku visačku objevila. Byla zmačkaná a potrhaná, ale adresa na ní byla dosud čitelná: VÁŽENÝ PÁN H. LEE, 12 FOURNIER SQUARE, SPITALFIELDS, LONDON.

„Takže tohle je jeho jméno,“ řekla Rebeka, „nebo aspoň jedno z nich. Lee. A ta adresa – Spitalfields…“

To jméno zaznělo z jejích úst divně: všechny hlásky jako by formovala pouze rty, jinak než když běžně mluvila. Ale Sally si toho ani nevšimla. Tiskla k sobě zaťaté pěsti a kývala jimi, jako by jí to mohlo pomoct se rozpomenout.

„Sally? Copak je?“

A náhle si to vybavila. Pan Bywater, tajemník jejího právníka, jí – jak se to zdá dávno – vyprávěl o případu, o němž se mu zmínil jeho přítel: Lee versus Belkovitch – jak Lee připravil toho Belkovitche o jeho firmu a dosadil tam Parrishe a jak pan Bywater říkal, že to dokazuje, že člověk, který stojí za Parrishem, je právě Lee. Jak na to mohla zapomenout? A ta adresa, o které mluvil – náměstí ve Spitalfields s francouzsky znějícím jménem na F –

„To je on. Tohle je důkaz!“

A pak musela vynaložit další úsilí na to, aby vysvětlila, co tím myslí a jak to s ní souvisí: pověděla jim všechno o Harriet, o Parrishovi, o svém útěku a útočišti v Misii. Zabralo to hodně času, ale Rebeka se na ni potom dívala s novým porozuměním a zvláštním smíšeným výrazem: zčásti závistivým a zčásti účastným. A Sally si uvědomila, že Rebeka měla dítě, a to dítě zemřelo.

Ale celou tu dobu se částí své mysli zoufale a vyděšeně zabývala situací Goldberga, a jen co skončila s líčením svého případu, vrátila se k ní.

„Musíme sehnat právníka. Třeba je nějaký způsob, jak jim zabránit, aby ho neposlali zpátky. Má svého právníka? Víte o něm něco, pane Katzi? Já nevím dohromady nic… Ale právníka sehnat musíme.“

Morris Katz pokrčil rameny.

„Na Dean Street v Soho je někdo – ale jestli mají právníka…“

„Pan Wentworth!“ Sally se vybavilo jméno právníka, o němž jí vyprávěla Margaret Haddowová – toho, co jim pomohl, kdy to bylo? Teprve dnes?

Vstala – příliš prudce, až se jí udělalo na omdlení a musela se chytit Rebeky za ruku, aby neupadla. Druhá dívka rovněž vstala.

„Jdu obstarat panu Goldbergovi právníka,“ oznámila za okamžik, když se jí přestala točit hlava.

Poděkovala panu Katzovi za pomoc a pak si oblékla plášť a čepec. Všechno se odehrávalo tak rychle – roztřesenýma rukama zápolila se zapínáním a cítila se jako ochromená zimou.

Rebeka ji doprovodila ke dveřím, tam se pevně objaly a políbily jako sestry.

Bengal Court vyhlížel v měsíčním světle starobyle, nevlídně a tajemně. Z poloviny ho halil stín jako obrovitý závěs a Sally se nechtělo za ten závěs vstoupit: jenže nic jiného jí nezbývalo. Otočila klíčem v zámku.

Potmě vystoupala po známých schodech a otevřela si kancelář. Uvnitř zapálila svíčku ze zásob v registrační skříni a naškrábala spěšný vzkaz pro Margaret. Mohla by vyřídit panu Wentworthovi, že by se s ním Sally ráda setkala v krajně naléhavé záležitosti hned ráno, co možná nejdříve? Bude na něho čekat (do kanceláře přijít nemůže, protože ji možná hlídají) v – zaváhala – kostele Svatého Dionysia kousek odtud, hned za Fenchurch Street.

Tou schůzkou riskovala svou bezpečnost: věděla, že jeho povinností bude naléhat na ni, aby se vzdala policii. Ale tím se bude zabývat až později. Teď bylo nejdůležitější obstarat právníka Goldbergovi.

Nechala vzkaz ležet, rozhlédla se kolem a všimla si velkého plánu Londýna na stěně nad Margaretiným psacím stolem. Chviličku jí trvalo, než našla Fournier Square: bylo to jen asi dvě ulice od domu Morrise Katze, kde dnes večer ještě před chvílí seděla. Adresář na poličce to potvrdil: v čísle 12 na Fournier Square bydlí vážený pán H. Lee.

A co z toho má? Víc informací, zněla odpověď. A zárodek nápadu, který jí naháněl husí kůži. Sfoukla svíčku, seděla potmě a promýšlela si ho. Čím víc přemýšlela, tím víc ji ten nápad děsil a srdce se jí sevřelo obrovskou tíhou.

Po chvíli tiše odešla a vrátila se do Misie. Když tam dorazila, hodiny na nedalekém kostele právě odbíjely dvě. Harriet bylo silně proti mysli nechat se vytáhnout z vyhřátého pelíšku na toaletu, reptala a mžourala stejně jako pokaždé a všechno to bylo tak roztomilé a známé, že když pak Sally plakala, dokud samým pláčem neusnula, nebylo to kvůli obavám o Goldberga ani strachu z tajemného pana Leea, ale láskou k vlastnímu dítěti. Strach a obavy se dostavily až později ve snech.

Kostel Svatého Dionysia byl jednou z církevních staveb Christophera Wrena, byl vysoký, temný, důstojný a v devět ráno dosud liduprázdný. Sally přivedla Harriet s sebou a společně teď seděly v jedné ze zadních lavic a četly si nápisy na nejbližších náhrobních deskách.

Neseděly ještě ani pět minut, když se dveře kostela otevřely, dovnitř vešla drobná ošuntělá postava, smekla klobouk a hbitě přikulhala k lavici.

„Slečno Lockhartová – já jsem Wentworth. Tohle je Harriet? Dobré jitro, Harriet. V ulicích je dnes ráno nezvykle mnoho policistů, že? Všimla jste si? Hmm. Takže už jste se rozhodla, co hodláte udělat?“

„Nejde teď o mě, pane Wentworthu. To zatím počká. Jde o někoho jiného.“

Soustředěně pokývl jako ptáček s bystrýma očkama. Harriet si ho fascinovaně prohlížela. Měl nevzhlednou trpasličí tvář s ústy od ucha k uchu a s rozježeným zrzavým obočím, ale výraz v ní byl tak živý a čilý, že ve výsledném dojmu vůbec nepůsobila ošklivě. Seděl v lavici před nimi, paži zaklesnutou za opěradlo.

„Povídejte,“ vybídl ji.

„Když někoho obviní v jiné zemi z nějakého zločinu – myslím občana té země – a on uprchne sem, musejí ho vrátit zpátky?“

„V které zemi?“

„V Maďarsku.“

„Ano. Mezi Británií a Rakousko-Uherským císařstvím existuje smlouva o extradici.“

„Ale když je nevinný? Když to byl jen vykonstruovaný případ a ve skutečnosti ho chtějí z politických důvodů?“

„Zdejší soud nemůže rozhodnout o skutkové podstatě případu: to přísluší maďarskému soudu. Ale pokud by bylo jasné, že jde o politický přečin, extradice by se na něj nevztahovala.“

„Chcete říct…“

„Nemohli by ho vydat. Nemohli by ho poslat zpátky.“

Sally pocítila nezměrnou vlnu úlevy. Na okamžik spočinula zády na opěradle lavice a došlo jí, jaké napětí prožívala. Když znovu otevřela oči, právník se na ni poklidně díval.

„Než mi cokoli řeknete, pečlivě to zvažte,“ upozornil ji. „Nezapomeňte, že já mám také povinnost dodržovat zákony.“

Sally se na oplátku zadívala na něj. Všimla si, že má roztřepené manžety a špinavý límeček, ale oči jasné a pevné, a pocítila k němu důvěru jako vždycky v přítomnosti lidí, kteří věděli, co dělají.

Nadechla se a pověděla mu o Goldbergovi všechno, co věděla. Nepřerušoval ji, pouze ji tu a tam požádal o upřesnění a všechno si zapisoval tužkou do otrhaného notýsku.

Když domluvila, sklapl notýsek. Pak k ní vzhlédl a jeho trpasličí tvář byla vážná.

„A co ta druhá věc – váš vlastní problém? Opravdu s tím nechcete nic dělat?“

„Napřed… napřed musím ještě zařídit pár věcí. Myslím, že vím, kdo za tím vším stojí. Ale když něco podniknu, vyplaším ho, a vymyslí si na mě něco jiného.“

Tvářil se skepticky. Mluvila dál:

„Je to člověk, který je zodpovědný za podvody a vykořisťování přistěhovalců. A… A taky za svádění dívek k prostituci. Tak jsem se právě seznámila s panem Goldbergem, protože on tyhle věci prošetřuje.“

„Hmm,“ řekl. „Zopakuji vám, co jsem už řekl slečně Haddowové: nemohu vám pomoci, dokud se skrýváte před policií. Abych byl upřímný, měl bych tohle setkání ohlásit: je na vás vydán zatykač pro únos dítěte, a když nic neohlásím, dá se to hodnotit jako napomáhání. Neudělám to, ale měl bych. Takže tedy, kde mám kancelář, víte. Tady máte mou vizitku, kdybyste mě potřebovala zastihnout doma. Jdu si teď projít své knihy a osvěžit si všechno, co vím o extradici. Jakmile se dozvíte něco nového – třeba, že pana Goldberga zatkli – spojte se se mnou a požádáme o příkaz k habeas corpus.“

„Habeas corpus?“

„To je soudní příkaz nařizující vězniteli předvést vězně osobně a uvést důvody, proč ho zadržuje. Pokud soud rozhodne, že důvody nejsou dostatečné, propustí ho na svobodu. V tomhle případě by to mohlo pomoci pozdržet celý proces a poskytnout nám čas prokázat politický motiv.“

Vstal a vážně potřásl Harriet ručičkou.

„A jak už jsem prve říkal,“ podotkl, „dnes ráno je v ulicích nezvykle mnoho policistů. To je všechno.“

Stiskl Sally ruku, oběma se lehce uklonil a odkulhal stejně svižně jako přišel. Sally si s úžasem uvědomila, že se ani jedinkrát nezmínil o tom, jak to bude obtížné, jak nepříjemné je pracovat na takovém případu, jaké problémy s tím bude mít. Větší protiklad bezmocného pana Adcocka si bylo těžké představit.

Pamětliva jeho varování vyklouzla z kostela postranním vchodem a rozhlédla se na obě strany, než zahnula vlevo do Lime Street a zamířila nazpět do Spitalfields.

V Misii už čekala spousta práce. Někdo sem donesl haldu starého šatstva a Angela Turnerová sháněla někoho, kdo by ho probral a vytřídil to, co by se ještě dalo nosit, od věcí na vyhození. Sally tím strávila celé dopoledne, zatímco Harriet si zaujatě hrála opodál, a celou dobu přitom přemýšlela o panu Wentworthovi, o extradici a habeas corpus: ale ještě víc o něčem jiném.

Po obědě sestávajícím z chleba a sýra, a když nádobí po čtyřech ženách a dětech, které tu byly s nimi, bylo umyté, vzala Sally Harriet nahoru, aby si zdřímla. Když ji uložila do postele, posadila se k ní a hladila ji po hlavičce.

„Hattinko?“

„Mmm.“

„Jsi hodná holčička. Dokážeš být taky statečná holčička?“

Harriet ležela a dívala se vzhůru na ni, pravý paleček v puse a levou ručičkou si lehce popotahovala pravé ouško: její pozice před usnutím. Sally si klekla a položila hlavu na polštář vedle ní. Šeptala:

„Když byla maminka malá holčička jako teď Harriet, bral ji její táta někdy do lesa vysoko v horách. Bydleli jsme tam ve stanu, vařili jsme si jídlo na ohníčku a pili vodu z řeky. A oba jsme museli být moc stateční, protože tam žili tygři, hadi a divoké opice. Ale i když maminka svého tátu v některé chvíli neviděla, věděla, že je někde blízko, a nebála se. Ty, Hattinko, srdíčko moje, budeš taky statečná, viď? Protože maminka teď musí na nějakou dobu odejít pryč. Ale vezme tě k jedné tetě a ta se o tebe postará. Maminku neuvidíš, ale bude pořád blízko. A potom už brzy půjdeme domů…“

Harriet spala. Sally selhal hlas. Něžně odhrnula holčičce z tváře vlásky, možná minutu se na ni dívala a žasla nad neústupností, která z ní vyzařovala i ve spánku, nad její soustředěnou pozorností, nad vším, co dělalo z Harriet právě Harriet. Byla by v jejích rysech ráda zahlédla něco ze svého milovaného táty, ale nic z něho tam nebylo, protože to ve skutečnosti nebyl její pravý otec, ovšem to se dozvěděla až po jeho smrti. Jediné, co z něho Harriet zůstane, budou Sallyiny vzpomínky. A jednou také firma, kterou Sally vybudovala z peněz, které jí odkázal.

Jednou… Kdy? Možná už brzy.

Sally potichu vstala napsala vzkaz Angele Turnerové a další pro slečnu Robbinsovou a odešla do koupelny.

„Ale, Sally – co jsi to provedla? Tvoje vlasy – dein schönes Haar…“

„Chtěla jsem vypadat jinak. Ale ostříhat je, to nestačí – chtěla bych změnit i barvu. Myslíš, že bys mi mohla pomoct?“

Rebeka se obrátila k paní Katzové a její dceři Lee, která chovala v náručí Harriet, a rychle spolu mluvily. Sally pochytila slova mit Henna färben, paní Katzová přikývla a vyšla ven.

„Obarvit… henou? To neznám. Asi budou zrzavé. Možná hnědé do zrzava. Ano, to by šlo. Ale proč, Sally? Co chceš podniknout?“

Sally pohlédla na Harriet, která si hrála s malým dřevěným pejskem, a tiše řekla:

„Víš, přivedlo mě na to, to co jsi včera vyprávěla. Když jsem odešla, dostala jsem nápad, ale budu se muset přestrojit. A potřebuji nechat Harriet někde, kde by byla v bezpečí. V Misii ji nechat nemůžu – mají tam moc práce, není tam nikdo, kdo by se o ni měl čas postarat. Tak jsem si říkala, že ty bys možná… A paní Katzová i Lea jsou tak hodné… Nerada vám o to říkám. Ale nic jiného mě nenapadá.“

Poprvé v životě někoho o něco žádala, aniž za to mohla zaplatit. Připadala si jako nahá a nejen kvůli svým čerstvě ostříhaným vlasům. Rebeka pohlédla na Leu a druhá dívka, drobná, živá, podobná ptáčkovi, okamžitě přikývla.

„Ale jistě,“ souhlasila. „To víš, že se o ni postaráme. Ale co chceš dělat?“

Sally bylo nanic. Pokaždé, když na to pomyslela, to bylo ještě horší, ale už se jednou rozhodla a nechtěla to vzít zpět.

„Chci se dostat do jeho domu. Chci ho vidět na vlastní oči. Pokud budu mít příležitost ho nějak zarazit, udělám to. Ale musím vypadat jako někdo jiný. On ví, jak vypadám – nebo přinejmenším Parrish to ví – a nebudou čekat někoho zrzavého. Nebudou čekat vůbec nikoho. Takže… Zkrátka tohle se chystám podniknout.“

Beze slova na ni zíraly. Na okamžik měla dojem, že jí neporozuměly, ale Lea uměla anglicky dobře a Sally se navíc snažila svá slova souběžně překládat. Ne, rozuměly jí dobře.

„Ale jak?“ nechápala Lea.

„To ještě nevím. Něco vymyslím. Ale možná mi to bude chvilku trvat, a proto…“

Pohlédla na Harriet, která zapomněla na všechno kolem kromě dřevěného pejska. Rebeka se shýbla, zvedla ji a vzala ji na klín.

„Nic se jí nestane,“ řekla. „Postaráme se o ni. Ale doopravdy ses už rozhodla?“

Domlouvaly se spolu teď snáz – napůl německy, napůl anglicky. Sally přikývla.

„Naprosto. Musím. Nejen kvůli Harriet a sobě, ale i kvůli panu Goldbergovi. Přemýšlela jsem nad tím. Proč by ho teď měli chtít zničehonic zavřít? Nikde se neschovával: je to novinář, kdekdo ho zná. Až teď, když začal pátrat kolem Cadika, po něm najednou jde policie. Ne, Rebeko, musím to udělat. Ale potřebuju, abys mi řekla všechno, nač si jen vzpomeneš – každou maličkost – o něm, o jeho služebnictvu, o jeho zvycích… všecko.“

Paní Katzová se vrátila do místnosti s umyvadlem plným horké vody, osuškou a různými drobnostmi v papírovém sáčku. Řekla něco Lee a ta překládala:

„Bude to trvat dvě hodiny. Musíš vydržet hodně horkou vodu, říká máma. A máš tak světlé vlasy, že možná moc neztmavnou.

Ale uděláme je tak tmavé, jak to jen půjde. Měla by sis rozepnout šaty a přehodit si kolem krku ručník, aby ti na pleti nezůstaly skvrny…“

Harriet zvědavě sledovala, jak se Sally naklání dopředu nad umyvadlo a paní Katzová se pouští do práce.

A Rebeka jí pověděla všechno, nač si vzpomněla. Služka, se kterou se znala, byla Ruska a patřila k personálu domu, ne k Cadikovým osobním sloužícím. Jako monarcha cestoval vždy s celým dvorem. K němu patřil tajemník, Němec jménem Winterhalter, kuchař, Francouz, jehož jméno si Rebeka nezapamatovala, osobní lékař, rovněž Němec, doktor Strauss, kočí a sluhové, kteří ho přenášeli z místa na místo, a především, nejdůležitější ze všech, komorník Michelet.

Michelet měl osobně na starosti oblékání a mytí Cadika i uspokojování jeho dalších osobních potřeb. Byl to nejmocnější člověk v celé domácnosti, s výjimkou pána samotného. Podle Rebeky, která se snažila vybavit si všechno, co kdy zaslechla, to byl marnivý muž, náladový, obtloustlý, potrpěl si na čokoládu, drobné sladkosti a parfémované cigarety. Jako jediný v domě si dokázal poradit s opicí, která jinak mohla beztrestně pokousat každého, kdy se jí zamanulo. Jednou zaryla zuby do ruky Micheletovi a ten, místo aby se ji pokusil setřást, nebo jí rozevřít čelisti, klidně zabafal z cigarety, aby se rozžhavila, a pak ji típl opici o hlavu. Opice zavřískla, utekla a od té doby z něj má hrůzu.

A pokud jde o opici samotnou…

„Je zlá,“ tvrdila Rebeka a vtírala Sally do vlasů cosi, co čpavě páchlo. „Ať si o zvířatech kdo chce tvrdí, že jsou nevinná, neznají rozdíl mezi dobrem a zlem, Adam a Eva, Strom Poznání, bla, bla, bla – ta opice nevinná není. Rozpozná zlo a ráda ubližuje. Kdybych věřila v ty staré povídačky o dybucích a golemech, a tak dál, řekla bych, že je to zlý duch a ne zvíře z masa a kostí. Když chce Cadik potrestat některého ze sluhů, občas řekne opici, aby po něm skočila, a ona poslechne. Nikdo se neodváží se jí bránit – jedině tenkrát Michelet. A ještě jednu věc mi řekla ta služka, jmenovala se Olga, že totiž ta opice stárne. Cadik se už párkrát pokusil vycvičit si místo ní nějakou mladou, ale s žádnou se mu to nepovedlo. Jednou, a nebude to už dlouho trvat, bude stará na to, aby mu dál posluhovala, a nakonec umře, a co si bez ní sám počne, Bůh ví… Tak. Teď to ještě spláchneme. Nakloň hlavu nad umyvadlo.“

Sally si to všechno vrývala do paměti, zatímco jí paní Katzová s Rebekou myly a oplachovaly hlavu, nanášely na ni barvu, balily ji do ručníků a znovu oplachovaly. Někdy mezitím přišel pan Katz, zalomil rukama a vyběhl zase ven, ale pak se vrátil a hrál si s Harriet.

Čas ubíhal, povečeřeli polévku z červené řepy, nakládanou zeleninu a černý chléb a potom Sally (hlavu dosud zamotanou v osušce) zanesla Harriet do postýlky, kterou improvizovaně složili v Rebečině pokoji. Pan Katz už mnohokrát předtím poskytl útočiště uprchlíkům a v jeho domě se vždycky našlo místo pro každého, kdo potřeboval pomoc. Kromě toho měl rád děti.

Nechali Sally o samotě, aby se mohla s Harriet rozloučit. Holčička byla ospalá a turban z osušek na mámině hlavě ji už nezajímal.

„Dobrou noc, koťátko,“ zašeptala Sally. „Vzpomínáš si, jak ti maminka říkala, že musíš být statečná?“

„Tygži,“ řekla Harriet.

„Přesně tak. I když maminku neuvidíš, nebude daleko. A teď už zavři očička, moje malá. Buď hodná a statečná holčička…“

Políbila ji na čelíčko, pak na tvářičky a těsně ji k sobě přivinula. Když ji ukládala zpátky, kanuly na polštář vedle ní slzy, ale Harriet si toho nevšimla.

A pak zase dolů, sundat ručníky a konečně uviděla své vlasy, temně rudé, nakrátko ostříhané. V malém zrcátku, které jí nastavila paní Katzová, se sama vůbec nemohla poznat.

„Děkuju,“ zaradovala se. „To je… Přesně tohle jsem chtěla.“

„Die Augenbrauen!“ vykřikla Rebeka. „Obočí – musíš ho mít tmavší. Oči máš tmavé od přírody – to je divné, viď? Tak tmavé oči a tak světlé vlasy. Ale to obočí by mělo ladit.“

Lea našla tužku, Sally ji olízla a ztmavila si obočí. Teď z ní byl už dočista někdo jiný. Vzpomněla si, že si musí ještě vymyslet nové jméno.

„Louisa Kempová,“ zamyslela se. „Tak si budu říkat. Jsem… děvče pro všechno. Nebo tak něco. Díky za všechno, co pro mě děláte.“

„Sally, nesmíš zapomenout, on je nebezpečný. Zabíjí lidi,“ připomněla jí Rebeka.

„Jak dlouho máme čekat, než si tam pro tebe vlítneme?“ zeptala se Lea.

„Nějak se vám ozvu. Jestli ne…“

„A co pan Goldberg?“

Sally zaváhala, pak pokrčila rameny. „Pokud se objeví… nevím. Řekněte mu, že jsem mluvila s právníkem… Dávejte pozor na Harriet.“

„Nic se jí nestane,“ zašeptala Rebeka.

Políbily se. Sally se zachumlala do kabátu, nasadila si čepec a odešla.

KNIHA TŘETÍ

Komorník

Začalo pršet.

Lilo vytrvale a hustě. Nad celou jižní Anglií se táhla brázda nízkého tlaku, nad Londýnem visely mraky, v místech, kde zavadily svými těžkými břichy o vršky, jako byl Crouch Hill, Streatham Hill, Hampstead nebo Highgate, přecházely v mlhu a neúnavně chrlily další a další vodu do kanálů, odpadových struh i půdy.

Nová kanalizace pod Londýnem byla navržena tak, aby se dokázala vypořádat i s mimořádnými lijáky. Když bylo vody příliš mnoho a hlavní stoky ji nepobraly, přelévala se přes přepady do pomocných kanálů a jimi pak odtékala dál do Temže. Tyto přepady byly na trasách někdejších řek, jež se nyní proplétaly Londýnem pod zemí: Fleetu, Stamford Brooku, Walbrooku, Tyburnu a dalších. Většina těchto podzemních řek byla dobře známá a zmapovaná, třebaže jen málokdo z chodců, vozků či cestujících, kteří se nad nimi pohybovali, měl o nich vůbec tušení.

Ve starších částech města však existovaly i tucty nadobro zapomenutých pramenů a říček. Z převážné části šlo jen o nepatrné potůčky, některými z nich však protékalo značné množství vody – po dešti, když země nasákla vodou, ještě vydatnější. A kromě těchto pramínků a říček tu byly stovky – možná tisíce – prastarých odpadních stok, zčásti ucpaných a rozpadajících se, zčásti dosud funkčních, ale vesměs pokrytých škraloupem nečistot a slizu a hemžících se žábami, krysami a úhoři.

Jedna z těch ztracených řek se kdysi jmenovala Blackbourne. Pramenila hluboko v zemi pod jedním místem v Hackney, kde kdysi stával klášter, ale v Sallyiných dobách tu byla továrna na nakládání zeleniny. Kroutila se mnoha zátočinami k jihu, až nakonec se kdesi poblíž Toweru vlévala do Temže. Ve třináctém století to byla ještě otevřená stoka, odnášející nejen domovní odpadky, zdechlé psy a podobně, ale i odpady z papíren, koželužen a mydláren podél jejích břehů, takže se jméno Blackbourne stalo synonymem nepředstavitelného svinčíku. V sedmnáctém století ji zasypali a zastavěli, takže zmizela, ale pod zemí proudila dál a v roce 1646 po velkém lijáku se do ní zřítily tři domy. Patnáct lidí se utopilo a tři další v páchnoucí bažině beze stopy zmizeli. Brzy nato ji znovu zastavěli a zapomnělo se na ni.

Stále však tekla. Zapomenuté stoky do ní dosud chrlily svůj kal a všemožné ohavnosti, které do ní od těch časů postupně zatékaly, jí také na vůni nepřidaly. Netěsná odpadová roura pod jatkami ve Stepney umožnila prosakování obrovského množství krve do starého trativodu táhnoucího se pod ní a pak dál do Blackbournu. Barvírna ve Shoreditchi vypouštěla veškerý svůj chemický odpad na zadní dvůr do příhodné jámy, která jej ochotně pohlcovala a různými cestami pak odváděla do řeky. Cihlová zeď vybudovaná někdy kolem roku 1665 na ohraničení morové jámy se začala hroutit a vody Blackbournu začaly louhovat tresť několika tuctů dávno zemřelých obětí moru a přidávat ji k dosavadním přísadám. Zkrátka a dobře to byla smrtící směsice, a když se za suchého počasí lenivě valila kupředu, vypouštěla mezi drolícími se cihlami a uvolněnými dlažebními kameny do stovek sklepů závany nepředstavitelného puchu a kousek po kousku vymílala starou maltu a vápno i cement, kdykoli se hladina po bouřce zvedla.

A když jste byli pod zemí, mohli jste ji slyšet.

„Co je to za kravál, Charlie?“ zeptal se malíř pokojů svého druha, když po práci poklízeli.

Charlie se zaposlouchal.

„Ňákej hukot,“ řekl. „To bude ta hydraulika.“ Ukázal palcem k novému vysokotlakému vodnímu potrubí od Londýnské hydraulické společnosti, určenému k pohánění výtahu v rohu sklepa, kde pracovali. „Já bych tomu nevěřil.“

„To nejni vono,“ odporoval první muž. „Vozejvá se to zpod podlahy. Poslouchej…“

Pracně si klekl a přiložil ucho k parketám na podlaze.

Ozvalo se chřestění, jak se železná klec výtahu s rachotem otevřela a vystoupil z ní Winterhalter, Cadikův tajemník. Pohlédl na klečícího dělníka.

„Už jste skončili?“ zeptal se škrobeně.

„Jo, jo – promiňte, šéfe. Připadalo mi, jako bych něco zaslech.“

Zvedl se, když k nim příchozí natáhl ruku s několika mincemi.

„Myslím, že to je částka, na které jsme se domluvili,“ řekl. „Odvedli jste vcelku slušnou práci. Jak dlouho to bude schnout?“

„Radši bych tomu dal šestatřicet hodin,“ řekl Charlie. „Nejni tu pořádný větrání. Měly by se votevřít všecky ty dveře.“

Sesbírali nářadí a vyšli vzhůru po úzkém schodišti, protože výtah zjevně nebyl určen pro řemeslníky. Totéž platilo o předních dveřích, a tak vyšli přes zadní dvůr.

Sally je sledovala z přístřešku na stanovišti drožek na protější straně náměstí. Dům překypoval činorodostí: ve všech oknech se svítilo, sloužící se míhali, přenášeli věci a rovnali závěsy. Brzy bude muset něco udělat.

Sevřela svůj košík, přitáhla si plášť k tělu a rozběhla se hustým lijákem ke schůdkům zadního vchodu. Má svou historku pohotově? Tak do toho.

Kuchyňské okno ozařovalo dvorek pod úrovní terénu, ale zevnitř i zvenčí po něm stékaly kapky, a když zaklepala na dveře, nikdo jím nevyhlédl.

Než ji mohl někdo zarazit, otevřela dveře, vešla dovnitř a mžourala očima plnýma dešťové vody.

„Prosím ‒“

Tělnatá žena zvedla oči od pánve, kterou držela na sporáku. Služka s podnosem plným špinavých talířů se zastavila v půli kroku a ode dveří na ni zíral lokaj připravený převzít velkou mísu se stříbrným poklopem.

„Remuez! Remuez!“ zavřískl hlas čtvrtého z přítomných, snědého muže v bílé kuchařské čepici. Rozklepával do misky vejce a díval se na pánev tlusté ženy. Ta na něj nechápavě pohlédla. „Míchejte to! Míchejte!“

Obrátila se, ale už bylo pozdě: omáčka překypěla, syčela na sporáku a k Sallyině nosu zavanul zápach spáleniny.

Francouzský kuchař vychrlil proud nadávek, ale kvůli vejcím v obou rukou se nemohl pohnout. To byla příležitost pro Sally. Zahlédla utěrku a vrhla se napravit vzniklou spoušť. Zavalitá žena se obrátila a rozkřičela se na kuchaře.

Služka prošla se svým špinavým nádobím do přípravny, lokaj se vzdálil a chvíle překvapení pominula. Tlustá žena vzala od Sally zpátky pánev a prohodila: „To nic, holka. Já to utřu. Ten s tím nadělá – nejde mi na rozum, co vlastně v jednom kuse chce. Ty seš ta holka z agentury?“

Sally měla vteřinu na rozmyšlenou. „Ano,“ přisvědčila.

„Tak si tu někam postav ten koš. Uniformu ti najdem až pak. Mohla bys zkusit pomoct mesjérovi – já nevim, co po mě chce.“

„Když dovolíte, madam, umím trošku francouzsky – v mým posledním místě měli francouzskýho kuchaře.“

Její hlas vyzněl lehce yorkshirsky. Nechala to tak a ochotně se nechala unášet během událostí, pokud se odvíjely příznivě.

„Zaplaťpánbu. Já mu nerozumim… troubovi nafrněnýmu.“

Sally odhodila plášť i čepec a pospíšila si promluvit s kuchařem. Během pěti minut už byla nepostradatelná, tlumočila jeho rychlé povely zavalité ženě (dozvěděla se, že je to paní Wilsonová, kuchařka i hospodyně) i výpomocné služce. Byla to nejuspěchanější část celého večera: pán měl, jak vyrozuměla, významné hosty a nahoře byla právě v plném proudu večeře. Kuchař Monsieur Ponsot puntičkářsky sledoval přípravu omáček a paštik a počínal si přitom tak domýšlivě a pánovitě, že paní Wilsonová soptila zlostí a Sally si s ní po straně vyměňovala soucitné pohledy. Měla nesmírné štěstí, že se tu objevila právě teď: bude toho umět využít? A jak je to vlastně s tou agenturou?

Poznenáhlu, mezi překládáním, šleháním, ohříváním a mletím kávy, se pokoušela zjistit trochu víc o tom, za koho ji vlastně považují.

„Kdy jste vzkazovali do té agentury, paní Wilsonová?“ nadhodila v jedné klidnější chvilce.

„Teprve dneska ráno. Tu holku předtím jsme museli vyhodit. Ráda si přihnula.“

„Ale, bože…“

„Proto mě tak překvapilo, když ses tu zjevila. Dřív než ráno sme nikoho nečekali.“

Sally se ulevilo. Takže se tu ta pravá zájemkyně během nejbližších pár hodin neobjeví.

„Totiž – víte,“ pokusila se o vysvětlení. „Náhodou jsem se tam zrovinka nachomejtla.“

„Odkaď seš?“

Sally byla ráda, že se její hlas rozhodl znít yorkshirsky: každičkou odchylku v jejím akcentu by tihle Londýňané rychle postřehli. Znovu musela rychle přemýšlet.

„Z Bradfordu. Ale byla jsem ve službě u pána a paní, co hodně cestovali, takže jsem často byla i v cizině.“

„Jako komorná?“ zeptala se paní Wilsonová. „Objednali sme si děvče pro všechno.“

„Ano, dělala jsem komornou. Ale pomocné práce mi sedí víc.“

„To je dobře. Tady v domě žádný dámy nejsou.“

„Ne?“ Sally usoudila, že by si teď mohla dovolit projevit trochu zvědavosti. „Kdo je tu pán?“

„Moc nóbl pán. Menuje se pan Lee. Velkej pracháč. Jenže mrzák, víš. Nemůže se ani hnout.“

„Vážně? To musí být hrůza…“

„A brzo přijdeš na to, že sou tu dvě sorty personálu. Jednak my, co nás má na starosti pan Clegg, majordomus, a potom pánovi osobní sloužící. Zvlášť jeho komorník. Pan Michelet. Stará se o pána, kam se hne.“

Mluvila neosobním hlasem, ale její nechuť ke komorníkovi bylo lehké vycítit. Sally si pomyslela, že takovéhle uspořádání je přímo živná půda pro zášť a nesváry.

Právě se chystala zkusit sondovat trochu hlouběji, když vtom se rozlétly dveře kuchyně a vstoupil upjatě vyhlížející muž. Nelibost v jeho tváři jako by byla dána už uspořádáním obličejových kůstek. Podle oblečení ho Sally odhadla na majordoma, a pokud si jeho výraz správně vykládala, měl pocit, že se nemíní nechat někým, jako je paní Wilsonová, odsunout na vedlejší kolej. „Takže ty jsi ta nová? Jméno?“

„Louisa Kempová, pane Cleggu.“

„Doporučení?“

Na to byla Sally připravená. Žádná služka nemohla dostat místo bez doporučení, což byl posudek od jejího předchozího zaměstnavatele.

„Naposledy jsem pracovala u lorda a lady Islipových, a pokud by jim zdejší pán laskavě napsal, určitě by mu poslali kopii, pane Cleggu. Vím, že je to moje chyba, ale všechny moje věci shořely při požáru. Ještě štěstí, že jsem v té agentuře byla už dřív a znali mě tam, takže když se naskytlo tohle…“

„Lord a lady Islipovi,“ opakoval a zapsal si to. „Adresa?“

Sally mu ji řekla. Lord Islip byl starší bratr Charlese Bertrama, obchodního partnera Webstera Garlanda: Sally věděla, že udělá, co bude chtít, ale znamenalo to napsat mu – nebo poslat telegram – hned druhý den ráno. Tenhle problém můžeš řešit, až bude čas – zatím se chovej skromně a přičinlivě.

Paní Wilsonová majordomovi prozradila, že Sally umí francouzsky a pan Clegg přikývl.

„To může být užitečné,“ řekl. „No dobrá, tak jsi teď tady. Fosterová –“ kývl hlavou ke služce, „– tě po večeři zavede do tvého pokoje. Mimochodem, večeříme teprve potom, co se navečeří pánovo osobní služebnictvo. Takže musíme všichni počkat. Nepochybně to prospívá duši. Základní pravidlo: nikdy se nepřibližuj k pánovi, leda by pro tebe sám poslal. O všechno, co potřebuje, se stará pan Michelet, jeho komorník. To znamená, že všechno ostatní – úklid a podobně – se musí provádět, když není nikde nablízku. Kdyby si pro tebe poslal, nebo zazvonil a ty bys šla zjistit, co chce, nebo tak něco, ne abys zaklepala a šla rovnou dál. Zaklepeš a počkáš. Pan Michelet ti o tom nejspíš poví víc. Zapamatuj si – pán si nepřeje tě vidět. Je to muž, postižený těžkým břemenem – paní Wilsonová ti o tom už nejspíš pověděla. Hodně zkusí. Nepřitěžuj mu.“

Sally přikývla a snažila se působit uctivě a pokorně.

„A mluvíš francouzsky, co? No, to bude užitečné. Řekl bych, že pan Michelet si s tebou rád někdy popovídá.“

Tuhle poznámku si nedovedla vyložit: vzala ji jako další příklad napětí mezi domácností a dvorem, jak si obě strany v duchu pojmenovala.

Večeře byla rychlé prosté jídlo, které na stůl donesla služka s nejmladším lokajem. Dohromady sedělo u stolu jedenáct sloužících. Usoudila, že se k ní sice chovají trochu formálně a s odstupem, ale vesměs působí jako slušní lidé. Čím se vlastně jejich pán zabývá, nevěděli, nebo o tom aspoň nemluvili: jediné, co se od nich dozvěděla, bylo, že hodně cestuje a tady bydlí tak jeden měsíc za čtvrt roku.

Poznenáhlu vyplouvaly na povrch vztahy mezi těmito služebníky a těmi druhými. Když pan Lee přebýval v domě, zabral komorník soukromý pokoj pana Clegga pro sebe, takže majordomus musel sedět v kuchyni s nižším služebnictvem. Asi proto, usoudila, se všichni chovají tak odměřeně: majordomus patřil k těm lidem, v jejichž přítomnosti se nikdo nedokáže cítit nenuceně, ať se sebevíc snaží vystupovat přátelsky. Druhá služka Sally pošeptala, že se dokáže pořádně navztekat, ať si před ním dává pozor na jazyk.

O zvycích a pravidlech v čeledníku věděla jen málo a ustavičně si připomínala, že musí dbát na to, aby se chovala skromně, nenápadně a ke všem zdvořile. Zdálo se, že to zabírá: skoro si jí nevšímali, s výjimkou mužských sluhů, kteří po ní se zájmem pokukovali a nepokrytě si prohlíželi její postavu. Věděla, že kdyby do tohoto domu přišla jako host, nikdy by se neodvážili se na ni takhle dívat.

O něco víc se dozvěděla po večeři, když ji druhá služka, Eliza Fosterová, zavedla do pokoje, který spolu měly sdílet, aby jí našla v prádelníku pro služebnictvo uniformu. Eliza byla nehezká, obtloustlá, pihovatá dívka. Sotva vyšly se svíčkou, kterou nesla v ruce, z kuchyně, pošeptala jí:

„Dávej si pozor na toho mizeru Micheleta.“

„Proč? Co je s ním?“

„Má pracky všude. A nejenom pracky. Proto taky musela Lucy odejít.“

„Ta, co tu byla přede mnou? Paní Wilsonová povídala něco o pití.“

„Nemohla ti to přece říct rovnou, nemyslíš?“

Byly v prvním patře na odpočívadle zadního schodiště. Eliza se zastavila a naslouchala. Oči se jí rozšířily a přiložila si prst k ústům. „Psst. Zrovna jde…“

Dole se otevřely dveře a nějaká postava s lampou v ruce začala stoupat po schodech. Eliza spěšně vyrazila dál vzhůru, ale hlas zdola ji zarazil:

„Hej! Kdo je tam?“

Eliza se zastavila. Sally přímo cítila její odpor. Obrátila se a čekala, až k nim muž dojde, ale oči držela stále sklopené k zemi, dokud ji neoslovil: „Jakpak se jmenuješ?“

„Louisa Kempová, pane,“ odpověděla.

„Neříkej mi pane. Jsem pan Michelet,“ opravil ji. „Nebo, pokud chceš, Monsieur Michelet. Podívej se na mě, maličká.“ Zvedla oči. Měl buclatou, chtivou tvář, ochablou a zároveň jaksi dravčí. Podal jí ruku. Stiskla ji a on podržel její ruku ve své a přitáhl si ji až těsně k tváři.

„Měkká tlapka,“ poznamenal. „Ty jsi pomocná služka, Luiso?“

„Bývala jsem komorná, pa – pane Michelete.“

„Ach tak. Velmi jemná ruka. Velmi hezká tvářička. Nu, Louiso, jsem rád, že jsem tě poznal. Doufám, že si spolu někdy popovídáme.“

„Taky doufám, pane Michelete.“

Ale ještě pár vteřin přidržel její ruku. Když ji konečně pustil, udělala drobný pohyb, který se dal vnímat jako rozpačitá úklona upejpavé dívky.

„Pojď,“ vybídla ji Eliza.

Sally vykročila za ní a cítila, jak ji ten muž sleduje pohledem až k zákrutu schodů.

Když došly do své ložnice, těsné podkrovní komůrky s dvěma úzkými postelemi a jediným prádelníkem, ujistila se Eliza nejdřív, že nikdo není na doslech, a pak řekla: „Já ho nenávidím. Ještěže nejsem tak hezká jako ty nebo Lucy, takže si na mě tolik nedovolí, jen sem tam si šáhne. Chudák Lucy, co s ní teď asi je…“

„Co se stalo?“

Jak už to bejvá. Snažila jsem se ji varovat, fakt snažila. Až se jí narodí mimino, nezbude jí než ho šoupnout někam do nalezince. Bez doporučení těžko sežene jiný místo Jenže jemu si nikdo netroufne říct ne, v tom je ten průšvih. Šel by za pánem a ten by tě vyrazil tak jako tak. „Je to tu daleko lepší, když je pryč.“

„A jaký je? Myslím pán?“

„Mám z něj husí kůži. Jak tam sedí a jenom vejrá. Často ho nevidim, to je fakt, protože nás chce od sebe držet co nejdál. Ale musí to bejt hrozný bejt takovej mrzák. Bejt ve všem všudy závislej na tom zatraceným mesjérovi – nemoct se sám umejt, oblíknout, nic. Pozor si musíš dávat na toho prevíta Micheleta.“

A tak bylo Sally jasné, že k Cadikovi může proniknout jenom přes Micheleta. Jedno po druhém, opakovala si v posteli, když se třásla zimou pod tenkou přikrývkou. Připadala si jako voják na válečném tažení: jako muž, vedle něhož vyrůstala v domnění, že je to její otec. Klid uprostřed palby. Udržuj prach v suchu.

Spala beze snů, a když s ní Eliza v šest ráno zatřásla, okamžitě procitla. Uniforma, kterou si měla obléct, jí byla trochu velká, ale když ji v pase stáhla zástěrou, jakžtakž jí padla.

„Nejdřív musíme po celým domě zatopit,“ vysvětlovala Eliza, „jako všude jinde, jenže tady se topí od rána do noci. Co prachů se vyhází jen za to uhlí. Teď si tu nechal zařídit výtah, aby moh na tom svým vozejku jezdit nahoru a dolů – čekala bys, že tu zříděj i výtah na uhlí, ale kdepak. Hezky nahoru a dolů po schodech jako všude jinde. Musí se tu zvlášť důkladně uklízet – on je strašnej fajnovka – stačí zrníčko prachu a už je průšvih. Začni s jídelnou a pak se pusť do salonu. Já si vemu na starost knihovnu a halu a pak uklidíme nahoře. Snídaně je v půl osmý.“

Poté, co se umyla ve studené vodě, vybrala popel ze čtyř krbů a zatopila v nich, připadala si Sally, když usedala ke snídani s ostatní čeledí, špinavá a ulepená. Ale aspoň měla při práci čas promyslet si svůj další krok, takže sotva všichni zasedli k čaji a ovesné kaši, požádala tiše paní Wilsonovou:

„Paní Wilsonová, promiňte… Mohla bych vás o něco poprosit? Vím, že jsem se tu ještě ani nerozkoukala, ale jde o mou starou mámu – slíbila jsem, že jí dám vědět, hned jak budu mít místo – čeká, že jí pošlu pár pencí – a kdybych teď na pět minut vyběhla, stihla bych ještě tady za rohem poštu v půl devátý. Nadělám si to, paní…“

Paní Wilsonová si ji pochybovačně měřila. Sally se děsila, aby jí nenavrhla, že jí na poštu zajde později někdo jiný, ale ona jen přikývla a zamumlala: „Ať tě nevidí pan Clegg. Je to na tvý triko.“

„Děkuju, paní Wilsonová,“ zaradovala se Sally.

Shltala kaši, která byla celkem chutná, třebaže trochu vodová, počkala, až odejde pan Clegg, a vytratila se ven. Ostatní přicházeli a odcházeli, protože snídaně nebyla tak společenské jídlo jako večeře, takže to nebylo tak těžké. Proběhla deštěm a za pět minut už stála u přepážky poštovního úřadu za rohem. Štěstí ji dosud neopustilo. Nejenže tu přijímali telegramy, ale nebyla tu ani fronta. Během chviličky vepsala do telegrafního formuláře slova ZA KAZDOU CENU ZASLETE KLADNOU ODPOVED NA ZADOST O DOPORUCUJICI POSUDEK NA SLUZEBNOU JMENEM LOUISA KEMPOVA STOP STRASNE DULEZITE STOP VYSVETLIM POZDEJI STOP SALLY LOCKHARTOVA.

Podala formulář, zaplatila a uháněla zpátky do domu. Zůstávat ještě další problém: co si počít, až se objeví dívka z agentury. Nemělo smysl otálet. Počkala, dokud neměla jistotu, že je komorník v salonu sám, vklouzla dovnitř a zavřela za sebou dveře.

„Co tady děláš – Louiso? V tuhle dobu tu nemáš co pohledávat ‒“

Přiložila prst k ústům. Oči mu zajiskřily. Popošel blíž a Sally tiše promluvila: „Monsieur?“

„Vous parlez francais? Mais –“

„Jen trochu. Pane Michelete, prosím vás, mohl byste mi pomoct?“

„Oč ti jde?“

Dívala se na něj vzhůru a doufala, že prosebně. Popošel ještě blíž. Ucítila vůni jeho kolínské.

„Neměla bych tu být. Víte totiž, mě sem z té agentury neposlali. Jen jsem tam náhodou byla zrovna ve chvíli, když přinesli vzkaz odsud, a protože jsem byla dočista na dně, rovnou jsem se sem vypravila. Mluvili o tom, že sem dnes někoho pošlou. Jiné děvče. A teď nevím, co s tím…“

„Aha… Takže chceš, abych tu druhou dívku poslal pryč?“ Dívala se na něj, pak sklopila oči a znovu je k němu ostýchavě pozvedla. Olízl si rty. Pak jí prstem přejel obrys tváře.

„Rozuměj, Louiso. Vybírat domovní personál není moje práce. Bude to těžké. Ale možná…“

„Nikdy vám to nezapomenu, monsieur.“

„Ano,“ řekl. „To jistě.“

Zvolna jí zajel rukou do krátkých vlasů na šíji a začal ji přitahovat k sobě – a vtom u stropu něco zavřeštělo.

Škubl sebou a pohlédl vzhůru. Zaklel. Z konzole na vitrínu, z poličky s knihami na krbovou římsu skákala opice, o které slyšela vyprávět: zlobný šedý záblesk vřeštící nenávisti a skřípajících žlutých zubů. Skočila – zachytila se – znovu skočila – a v pracce něco držela, malý hnědý raneček –

Michelet po ní chňapl a zachytil ji ve vzduchu jako kriketový míček.

Okamžitě ztichla a bez hnutí mu strnula v ruce. Předmět, který svírala, upadl bez povšimnutí na zem poblíž zdi. Michelet si zvíře zvolna, výhružně zvedl k ústům, jako by ho chtěl kousnout, a opice mu visela v ruce bezvládně jako hadrová panna, oči zavřené.

Pak ji upustil na podlahu. Při pádu se převrátila ve vzduchu jako kočka a dopadla na všechny čtyři, vyrazila ke dveřím a vyběhla ven. Sally slyšela, jak nenávistně brebentí v hale.

„Ach, Louiso,“ řekl Michelet tiše, „musíš být hodně zlá, že tě to stvoření tolik nenávidí! Vidělas, jak cenila zuby? Má náramně ostré zuby, Louiso. Ráda by tě byla kousla… Ale já si s ní umím poradit. Mě se bojí. Nesmíš se nechat zastrašit, Louiso. Musíš být tvrdá a pak se tě bojí každý.“

Rychle se vytratil.

Sally se zachytila opěradla křesla a zhluboka se nadechla. To nejhorší teprve přijde. Ale aťsi. Dokáže se tomu postavit. Chvilku stála se zavřenýma očima, a když je opět otevřela, zahlédla předmět, který opice upustila. Mechanicky se shýbla, zvedla ho a zjistila, že drží v ruce Harrietina medvídka Brumlu.

Nebylo možné si ho splést. Kdysi si natrhl levé ucho a Sally mu ho zašila červenou nití, protože Sarah-Jane měla zrovna volno a ona nic jiného nedokázala najít. Srdce jí poskočilo něhou, když ho poznala, a přitiskla si umolousanou hračku bezmocně k hrudi. Ale to je přece důkaz… Opravdu ho tenkrát ukradli… Nezmýlila se, stopa vedla skutečně sem, měla pravdu – ale dát ho opici…

Michelet otevřel dveře. Okamžitě odložila Brumlu a komorník jí hračku vzal.

„Tohle nesmí dostat do pazourů,“ řekl. „Nenávidí to. Rozervala by to a to by si pán rozhodně nepřál. Ještě, že jsme jí to překazili, co?“

Vzal hračku a odešel.

Nač chtějí mít Brumlu, když ne pro opici? Musí to být pro Harriet. Aby se tu cítila doma, až ji sem přivedou. Ne, na to teď nemysli, jedno po druhém.

Ale dnes ráno už vyřešila dva problémy a prozatím jí nic nehrozilo. Ale jako služka by měla začít dělat svou práci, jinak ji propustí pro lajdáctví – a to by byla mírně řečeno ironie osudu.

A tak se po celý zbytek dne pečlivě věnovala všemu, čím ji paní Wilsonová pověřila: leštila stříbro, žehlila prádlo, vyměnila všechny svíce ve velkém lustru v jídelně, utírala prach, nosila uhlí…

Navečer si na pár minut sedla v kuchyni, když vtom se ozvalo zazvonění. Pohlédla na řadu zvonků vedle dveří a uviděla, že zvonek s označením Knihovna se dosud kýve. Nikdo další v kuchyni nebyl: bylo na ni, aby reagovala.

Vstala, uhladila si zástěru, zkontrolovala, jestli nemá nakřivo čepeček, pospíšila si nahoru po schodech a prošla dveřmi potaženými zeleným suknem.

Nesmíš zaklepat a vejít – zaklepej a čekej, opakovala si. Očekávala, že jí Michelet přijde otevřít, ale namísto toho zavolal hluboký hlas: „Dále.“

Vešla a lehce se uklonila muži na invalidním vozíku, oči stále skromně sklopené k podlaze. Nic si nepřála víc, než se na něj podívat, ale podařilo se jí odolat. Vnímala jen temný nehybný obrys a koutkem oka zahlédla dalšího muže, stojícího u okna.

„Dones nám trochu čaje,“ nařídil jí hluboký chraplavý hlas muže na invalidním vozíku.

Sally se v hlavě jako mávnutí ploutve velké, pomalé ryby pohnula jakási dávná, hluboko zasutá vzpomínka, ale vzápětí se vytratila.

Už se obracela k odchodu, když vtom jí muž řekl: „Počkej. Ty jsi tu nová. Jak se jmenuješ?“

„Kempová, pane.“

Pak vzhlédla, protože kromě jeho hlasu zaslechla zlostný skřek. Krátce pohlédla na jeho velkou okrouhlou tvář, z níž vnímala jen nezúčastněné oči, a pak na zlověstného tvora, který mu seděl na rameni a cenil na ni své opičí zuby.

„Kempová. Dobrá. Jdi.“

Znovu udělala pukrle a obrátila se k odchodu. V téže chvíli se muž u okna otočil a Sally zjistila, že se dívá na Arthura Parrishe.

Nevěnoval jí žádnou pozornost, kromě obvyklého automatického pohledu na její postavu. Pak se znovu odvrátil, jako by tu nebyla, a jí se podařilo vyjít ven, aniž by se rozklepala.

Funguje to, pomyslela si vítězoslavně. Oni mě nevidí!

Buď to bylo těmi vlasy nebo uniformou služebné, či snad obojím, a možná také faktem, že byla ten poslední, koho by tu čekali. Kráčela do kuchyně a v duchu jásala. A pak si vzpomněla na Parrishův pohled. Dokud jsem byla dáma, pomyslela si, nikdo si mou postavu tak nepokrytě neprohlížel. Teď, když jsem služka, to dělají všichni…

Když se vrátila, byla v kuchyni paní Wilsonová. Poučila ji, že pán si přeje, aby čaj stál na nízkém stolku u krbu: nalévat mu bude host.

Když se Sally vrátila s podnosem, muži spolu hovořili. Skoro si jí ani nevšimli, když opatrně odkládala podnos na stolek.

Udělala pukrle a vtom zaslechla, jak Parrish říká: „Ne, pane. Bohužel nám vyklouzla. Přišli jsme jen o vlásek pozdě.“

„A co je to za dům?“ zajímal se Cadik.

„Nějaký útulek ve Whitechapelu. Vím bezpečně, že tam byla a to mrně taky. Ale teď máme další stopu. Židi…“

Už nemohla déle otálet a naslouchat. Beztak měla strach, že ji roztřesené ruce prozradí. Když zavřela dveře, přitiskla na ně zvenčí ucho, ale zaléhalo k ní jen nezřetelné mumlání a pak zaslechla, že se blíží pan Clegg. Uhladila si zástěru a vrátila se do kuchyně.

James Wentworth zaklepal na dveře kanceláře na Bengal Court. Cicely Corriganová, která je opatrně pootevřela, vydechla úlevou a pustila ho dál.

„Slečno Haddowová!“ zavolala. „To je ten právník – pan Wentworth – omlouvám se, pane,“ dodala a obrátila se zpátky k němu, „dneska je to tady všechno vzhůru nohama…“

„Pojďte dál, pane Wentworthu,“ pozvala ho Margaret, právník zanechal u Cicely plášť i klobouk a vkulhal dovnitř.

Margaret mu nalila čaj a ani se nepotřebovala ptát, jestli si ho dá. Je bledý, pomyslela si, a sedal si, jako by ho bolely všechny údy.

„Zabralo to sice celý den,“ začal, „ale prozatím jsem je zastavil. Nebudu zabíhat do podrobností, ale můžete už zase vystavovat šeky, alespoň pokud jde o váš hlavní účet. Souhlasili s tím, že k proplácení bude stačit jen váš podpis, pokud jednorázová částka nepřesáhne dvacet liber.“

„Takže vám ze všeho nejdřív vyplatím váš honorář,“ řekla.

„Ještě jsem neskončil svou práci.“

„Když vám nezaplatím, dokud ještě mám z čeho, určitě vám nebudu moct zaplatit, až nebudeme mít ani vindru,“ prohlásila a otevřela šekovou knížku. Navíc, jak se tak na tebe dívám, pomyslela si, vidím, že peníze potřebuješ. Vypsala šek a vytrhla ho.

„Máte představu, kde je slečna Lockhartová?“ zeptal se.

„Vůbec netuším. Dělám si velké starosti, pane Wentworthu. Víte o tom, že ten útulek přepadli?“

Povytáhl obočí. „Přepadli? Kdo ho přepadl?“

„Dnes ráno. Policie. Prohledali ten dům od sklepa až po půdu. Samozřejmě tam nebyla. Ta žena, která útulek provozuje, nic neprozradila, ale dodatečně řekla i mně, že opravdu neví, kde Sally může být. Podle té tamní lékařky si Sally včera odpoledne ostříhala vlasy a pak zmizela. Takže si asi našla nějaký jiný úkryt.“

„Ostříhala si vlasy? Myslí si snad, že ji nikdo nepozná? To by si s tím musela dát velkou práci – zrovna dnes odpoledne jsem viděl před policejní stanicí vystavenou její skvělou fotografii. Je ve vážném nebezpečí, slečno Haddowová, a já jí nemohu pomoci, dokud mě o to nepožádá.“

„A nepřihlásí se policii.“

„Přesně tak.“

„To neudělá. Vy ji neznáte: bude bojovat…“

„Doufám, že to nemyslíte doslova.“

„Myslím. Má pistoli a už ji použila.“

Nic neřekl. Mračil se.

„Vím, že existují lepší způsoby, jak její problém vyřešit,“ pokračovala Margaret, „jenže ona je vyzkoušela a sám vidíte, jak to dopadlo. Uvědomujete si, jak to na ni všechno někdo nastražil?“

„Začínám si to uvědomovat. A tím spíš si myslím, že by si neměla přidělávat další problémy tím, že po někom vystřelí. Povězte mi – nevíte náhodou něco o tom Goldbergovi?“

Zavrtěla hlavou. „Viděla jsem ho jednou nebo dvakrát. Já… já bych mu důvěřovala… Je něco jako ušlechtilý lupič… nebo mušketýr… Nakolik je možné ho brát vážně, nevím.“

„Myslím, že jsem už o něm zjistil dost, abych mohl říct, že hodně vážně. Po pravdě řečeno, podle toho, co jsem slyšel, ho dokonce obdivuji. Jenže obvinění z vraždy není maličkost.“ Nevzhledný kulhavý mužík mluvil tiše a rozhodně. Margaret dokázala stejně jako Sally ocenit schopného člověka, když se s ním setkala: to byl také jeden z důvodů, proč se měly rády.

Ohlédla se, protože zaslechla zvenčí hlasy: Cicely mluvila s nějakou jinou dívkou. Hlas příchozí zněl rozrušeně.

Margaret vykročila ke dveřím, ale ty se otevřely, ještě než k nim došla. Na prahu stála asi osmnáctiletá dívka a vypadala uplakaně.

„Slečna Haddowová? Nevěděla jsem, za kým jiným bych šla – jsem z domu V Sadu, slečno. Jsem Harrietina chůva –“

„Sarah-Jane Russellová. Jistě, vzpomínám si na vás. Co se děje? Mluvila jste se slečnou Lockhartovou?“

„Ne, slečno – ale vyhnali nás ‒“

Třásla se buď zimou, nebo rozrušením, možná obojím. James Wentworth jí nabídl svou židli.

„Jsem právník, slečno Russellová, a pracuji pro tuto firmu. Co se stalo? Kdo vás vyhnal?“

Sarah se sklíčeně posadila. „Dnes přišli do domu nějací muži.

Měli nějaké papíry – povolení – nevím co – a tvrdili, že dům teď patří panu Parrishovi i se vším, co je uvnitř – zaplatili nám týdenní mzdu a řekli nám – tedy mně, kuchařce a služce Ellie – řekli nám, že jsme propuštěné a musíme okamžitě odejít. Měli s sebou zámečníka, ten tam teď mění všechny zámky – a já… já nevím, co si mám počít… Panebože, slečno, co bude dál?“

Sklep

Dokud se nedostala do postele, neměla Sally čas přemýšlet o Goldbergovi a dokonce ani o Harriet, ale jakmile položila hlavu na polštář, všechny obavy se k ní vrátily. A k nesnesení bylo pomyšlení, že pro ni její holčička možná pláče.

Pocítila takový nával úzkosti, že nedokázala potlačit vzlyk. Nehybně ležela, tiskla k sobě polštář, jako by to byla Harriet, a snažila se vzlykat tak potichu, jak to jen šlo.

Ale Eliza byla vzhůru.

„Louiso, není ti něco?“ ozval se šepot z vedlejší postele. „Copak je, holka?“

Sally těžce polkla. „Jen jsem si… vzpomněla na mámu,“ zašeptala. Bylo jí odporné lhát, připadalo jí, jako by zapírala Harriet. Ale věděla, že jinak to nejde.

„Paní Wilsonová něco říkala o tobě a tvý mámě…“

Výborně, zaradovala se Sally částí své mysli. Její výmysl už se šíří.

„Víš, je na tom dost mizerně,“ zašeptala, „a já si strašně přála poslat jí pár pencí… Dneska ráno jsem s nimi byla na poště… Byly to moje poslední peníze.“

Popotáhla. Tvář měla mokrou slzami, ale opravdový smutek se podivně utlumil. Je to zvláštní, že předstíráním nějakého citu se dá potlačit jiný!

Sáhla po kapesníku, aby si utřela slzy.

Eliza zašeptala. „Ona nejni zlá, paní Wilsonová.“

„Na mě byla hodná.“

„Dokáže člověka seřvat, ale je fajn. S panem Cleggem se dá taky vyjít. Zato komorníka nemůžu vystát. Ty druhý vlastně taky ne. On na tebe letí, Louiso. Víš, co sem tady, prvně v životě sem ráda, že nejsem hezká. A nejde jen o něj. Je tu taky pán…“

Sally přeběhl mráz po zádech. „Jak to myslíš?“

„No, víš…“

Postel zavrzala, jak se Eliza převracela do pohodlnější polohy. Byla příliš tma, než aby ji bylo vidět, a déšť bubnující do střechy těsně nad jejich hlavami přehlušoval její šepot.

„Nikdo ti tady o pánovi nic nepoví. Když se zeptáš, řeknou ti, ať si hledíš svýho. Jako by neměl vůbec žádnej vlastní život, kromě toho, co chce, aby se zrovna udělalo. V mým posledním místě, u sira Charlese Dyhouse, jsme v kuchyni věčně probíraly, jak si sir Charles vede v parlamentu, kdo má přiject na návštěvu a všechno možný. Jednou tam měli na pár dní hosty a jeden pán, nějakej pan Priestley, se pokaždý v noci plížil do ložnice lady Dyhouseový a brzo ráno zase zpátky. Jednou ráno sme se ještě se dvěma holkama domluvily a přivstaly sme si, abysme ho zastihly ještě v noční košili. Vykukovaly sme na něj zpoza rohů, každá s kyblíkem uhlí nebo náručí prádla – sotva prošel kolem jedný, už narazil na další. ‚Dobré jitro, pane Priestley!‘ zdravily sme ho slušně, pěkně nahlas a srdečně. Byl rudej jako rak. Ale dal nám slušný dýško, tak jsme ho už příště nechaly na pokoji.“ Sally se rozesmála a vyčistila si nos.

„Pamatuju se na večírky po honu,“ řekla. „Člověk už předem věděl, kdo to bude, protože paní to taky věděla a zařídila, aby měl pokoj hned vedle a nemusel chodit daleko.“

„Jasně a bavily ste se o tom, viď? To je normální. Ale tady ne. O něm nikdo neřekne ani slovo. Jako by měli všichni strach. Ale co sem chtěla říct, nikdy sem o něm v kuchyni s nikým nemluvila – teda o pánovi. Jenom s Lucy, tou, co tady byla před tebou. Jednou mi vyprávěla, jak viděla pana Micheleta, když vedl pánovi dolů holku. Do sklepa. Jednu z takovejch těch holek – vždyť víš. A pan Michelet jí pak řekl a ona to pověděla zas mně, že pán nedělá nic jinýho, než že na tu holku kouká. Kouká na ni celý hodiny. Pak jí pan Michelet zaplatí pár šupů a zase ji odvede. Byl by si tam Lucy taky zavedl, byla moc hezká, jenže pan Michelet se postaral, aby se před pánem nikdy neukázala, takže ji jakživ neviděl a pan Michelet ji měl jen pro sebe. Až na to nakonec dojela.“

„Kam si ji vodil? Do sklepa? Co je tam dole?“

„To nevím. Pan Michelet tam uklízí sám a nikdo z domácího personálu tam nesmí. Teďka tam zavedli novou hydrauliku. Dřív pána spouštěli dolů ve výtahu ručně. Je tu teď vůbec spousta novejch vymožeností – po celým domě až dolů do sklepa sou rozvedený dráty, telegrafní dráty nebo tak něco. Nejspíš je tam fůra věcí, který nikdy neuvidíme.“

„Mluvil s tebou někdy?“

„Myslíš pán? Ne, ani se na mě nikdy nepodíval. Leda když tam donesu čaj, uhlí, nebo co zrovna chce. Tenhle dům i s personálem je jako hotel. Jako by ani nebyl jeho. Ani neví, jak se menujeme, nezajímá ho to.“

„Odkud bere peníze?“

„Bůh ví. Ale nejni to tu tak zlý, když se to vezme kolem a kolem,“ zívla Eliza. „Slyšíš ten zatracenej liják? Jestli nepřestane, budeme mít rozvěšený prádlo po celý kuchyni.“

Převrátila se na druhý bok. Za minutku už Sally slyšela tiché pochrupování. Nehybně ležela, slzy na tváři jí osychaly a její mysl i tělo byly naprosto bdělé.

Jejich ložnice, stejně jako ložnice ostatních sloužících, byly až v podkroví, hned pod půdou. O patro níž byly pokoje pánova osobního personálu, tajemníka, lékaře a dalších, které Sally jen z dálky zahlédla. Ještě níž byla pánova ložnice, převlékárna a koupelna a hned vedle pokoj komorníka. Pod nimi bylo přízemí a v suterénu kuchyň – a jak teď věděla, i sklep.

Přece sem přišla zjistit co a jak. Takže se tam musí porozhlédnout.

Vyklouzla z postele, navlékla si tmavé punčochy a přes ně (jak ji dodatečně napadlo) ještě další pár. Její noční košile byla bílá, ale plášť tmavohnědý, a když si košili vykasala a přehodila si přes hlavu kapuci, nic světlého nevyčuhovalo.

V košíku měla sirky. Vzala si je, ze svícnu mezi postelemi vytáhla svíčku a otevřela dveře.

Slyšela, jak kostelní hodiny odbíjejí půlnoc. Dům byl tichý a naprosto temný. Těžká mračna a hustý déšť nepropouštěly z oblohy ani trochu světla a pouliční lampy dole zářily tak slabě, že úzkým oknem na odpočívadle schodiště z nich nepronikl dovnitř ani paprsek. Musela si hledat cestu po hmatu.

Pustila se dolů po zadním schodišti. Teď už se tu docela dobře vyznala. O patro níž se ani nezastavila, ale když došla do patra, kde spali pán a jeho komorník, pootevřela suknem potažené dveře, které oddělovaly schody pro služebnictvo od zbytku domu. Před dvoukřídlými dveřmi do pánovy ložnice tiše syčela plynová lampa upevněná na zdi. Naproti byl výtah, který zůstával otevřený, ať se právě nalézal v kterémkoli patře. Napravo u schodiště pro služebnictvo byl komorníkův pokoj. Sally zahlédla pode dveřmi mihotavou zář a potichoučku zavřela čalouněné dveře.

Sešla dál do přízemí a v rychlosti se rozhlédla kolem. Jediné světlo sem prokmitalo z plynové lampy o patro výš. Pokračovala dolů ke kuchyni a ostražitě dbala na to, aby nezpůsobila ani sebemenší zvuk. Když se ujistila, že tu nikdo není, vrátila se znovu do přízemí a vstoupila do haly.

Byla teď ráda, že si vzala dvoje punčochy, protože podlaha byla studená. Jídelna – salon – knihovna – výtah: že by byl přístup do sklepa možný jenom výtahem? To rozhodně ne, musí tu být ještě nějaká cesta pro případ, že by se porouchal. Někde musí být schodiště. Ale v hale nebylo a z kuchyně se dolů také nikudy sejít nedalo.

Tichounce přešla k salonu. Všechny pokoje měly dvoukřídlé dveře, aby se jimi dalo projet s invalidním vozíkem, vesměs udržované, s dobře promazanými panty: žádné ani nezaskřípaly. Vklouzla dovnitř a zavřela za sebou. Cvaknutí dveří zaznělo v tichu velmi hlasitě.

Okenice byly zavřené, ale ve žhavém popelu v krbu se dosud mihotaly slaboučké jiskřičky. Když její oči uvykly šeru natolik, že dokázala rozeznat jednotlivé kusy nábytku, začala se mezi nimi proplétat a rozhlížet se po cestě dolů do sklepa, kterou možná předtím přehlédla.

Žádná tu nebyla. Obrátila se k odchodu a chvilku ostražitě naslouchala přede dveřmi, než je otevřela a vrátila se do haly.

Na chviličku se lekla, že ji objevili a rozsvítili, protože i slabé světlo z patra se zdálo v porovnání s ohništěm v salonu oslnivě jasné. Srdce se jí rozbušilo, ale nikde nezaslechla ani hlásek, nezahlédla sebemenší pohyb: dosud byla sama a nikdo ji nepřistihl.

Cítila se však zranitelnější než kdykoli předtím. Měla strach, to se nedalo popřít. Ale vrátit se by nebylo k ničemu.

Otevřela dveře knihovny, vklouzla dovnitř a okamžitě za sebou zase zavřela. Tma tu byla naprostá: oheň vyhasl. Ve vzduchu se vznášel pach cigaretového kouře.

Měla by škrtnout sirkou? A co jiného by si mohla počít?

Vyhledala svíčku, třesoucími se prsty škrtla sirkou, a když se svíčka rozhořela, mávnutím zápalku zase zhasla a odhodila ji do krbu. Na prsty jí začal okamžitě stékat horký vosk, ale nevšímala si toho. Rychle procházela místnost, nahlížela mezi police s knihami, podívala se i za velkou prosklenou skříň s čínským porcelánem.

A pak v rohu objevila dveře. Nebyly zavřené – ale naopak zapřené dřevěným klínem, aby nezapadly. Dolů do tmy se svažovalo úzké schodiště a zdola se nesl pronikavý pach čerstvé malby. Sally se zastavila jen na vteřinku, aby se zaposlouchala a ujistila se, že nikdo nejde, a pak se pustila po schodech dolů.

Na dolním konci se schodiště ostře stáčelo k dalším dveřím, rovněž zaklíněným, aby zůstaly otevřené. Pach malby byl ještě silnější.

První místnost byla prázdná. Čerstvě položená prkenná podlaha, holé vybílené stěny a nic víc.

Další dveře odtud vedly do mnohem větší místnosti, tentokrát zařízené, s židlemi a stolem zakrytými ochrannými povlaky, aby se nezamazaly barvou. Střed místnosti zabírala velká železná klec výtahu s potrubím od Londýnské hydraulické společnosti a čerstvě natřenou mříží.

Dál byla ještě jedna místnost, opět s dveřmi dokořán. Sally k ní právě mířila, když vtom zaslechla slabý, vzdálený hluk, připomínající rachot mohutného stroje, nebo hukot vody valící se přes jez. Zdálo se, že se ozývá někde přímo za zdí a Sally byla v pokušení položit ruku na stěnu a ověřit si to – ale v poslední chvíli si vzpomněla na čerstvý nátěr. Místo toho poklekla a přitiskla ruku k podlaze: ano skutečně se chvěla, i když jen lehoučce.

Co to může znamenat? Je snad někde ještě hlouběji nějaký stroj? Těžko říct.

A pak se výtah za ní dal do pohybu.

Zalapala po dechu a ruka se jí rozklepala tak nečekaně, že jí svíčka upadla a okamžitě zhasla.

V téže chvíli zahlédla na vrcholu schodiště světlo – takže tam tudy se už vrátit nemohla. Bez sebe strachy šátrala po podlaze a hledala svíčku – tady ji přece nemůže nechat – našla ji i s loužičkou rozlitého vosku – vstala, po hmatu našla cestu k dalším dveřím (na čerstvý nátěr teď nemyslela) a ukryla se ve vedlejší místnosti, právě když výtah dojel až dolů a se zaskřípěním zastavil.

Stála u otevřených dveří, tiskla se ke zdi, zadržovala dech a velice zřetelně vnímala pach uhašené svíčky. Uprostřed ticha se s chřestěním otevřely dveře výtahu a někdo z něj vystoupil.

O něco dříve téhož večera se konala schůze v sále Whitechapelské ligy pro morálku a střídmost. Tato organizace byla natolik velkomyslná, že považovala jakoukoli cenzuru za neslučitelnou se svými zásadami a byla ochotna pronajmout svůj sál komukoli, i kdyby mělo jít o propagaci násilného napájení kojenců kradenou whisky.

Liga pro morálku a střídmost naříkala nad mnoha nešvary své doby – vybírala od svých návštěvníků peníze a zároveň lomila rukama nad politováníhodnými názory, které hlásali – onoho večera si však nestěžovala, protože na pódiu byl pan Arnold Fox.

Hovořil ke shromáždění na téma zahraničních přistěhovalců, jako by vůbec kdy mluvil o něčem jiném. Posluchači věděli, co mohou očekávat, ale každý si rád vyposlechne, když ho v jeho předsudcích někdo utvrdí, a pan Fox byl ve skvělé formě. Jeho halasný zvučný hlas se chvěl upřímností, když jim líčil, jak jsou ušlechtilí a jak vznešený a čistý je jejich anglický původ.

Nejraději však měli, když přešel k tomu, jak nízcí a odpudiví jsou ti druzí, jak ohavné jsou jejich zvyky i jejich těla prolezlá všemi myslitelnými chorobami. Kvůli tomu sem posluchači přišli, a když jim popisoval ty hnusné, podlidské formy života, měli pocit, jako by se jim přímo zhmotňovaly před očima: ty oči se zarudlými víčky, zkažené zuby, mastné pejzy, obrovské nosy, ten odporný pach… Posluchači vzdychali a chvěli se lahodnou hrůzou.

Pak je vzrušil ještě víc.

„Cudnost!“ hřímal. „Cudnost… Vrozená výsada anglické dívky, nejvzácnější poklad anglické růže, posvátný chrám jejího ženství, její neposvátnější drahokam – zprzněn! Stržen do bláta! Vypleněn a pokálen těmito zvířeckými monstry, plnými vilnosti a mravní zpustlosti…“

Nic nerozpálí lidi tolik jako sex. Ten vždycky zabere.

Až na konci přeplněného sálu stál tmavooký muž v soukenné čepici a šedé šále a pozorně se díval. Ne na řečníka – toho už předtím viděl mnohokrát: pozoroval posluchače a nezamlouvala se mu zběsilost, kterou v nich Fox probouzel. Obrátil se k muži po svém boku a tiše řekl: „Odvolej je, Dicku. Přerušit obyčejnou schůzi, proč ne, ale tihle lidé ztrácejí soudnost. Pro dnešní večer bude nejlepší, když se toho jen co nejvíc dovíme. Nespouštěj ho z očí – měj nastražené uši – sleduj ho. Zjisti, kdo to celé platí. Ale žádné násilí.“

„Ale mládenci se na to už chystají, pane Goldbergu,“ namítl druhý muž.

„Tak je zaraž,“ přikázal Goldberg, tmavé oči jako z ledu. „Copak nevidíš ty pořadatele? Copak jsi neviděl všechny ty poldy venku? Co je ti milejší – hazardovat a prohrát, nebo postupovat chytře a vyhrát? Nenamáhej se s odpovědí: vzal bys to za nesprávný konec. Prostě udělej, co říkám. Já mu to spočítám, neboj se.“

Druhý muž zachmuřeně přikývl a vytratil se ven, aby předal Goldbergův vzkaz. Goldberg se znovu obrátil k pódiu – ale vzápětí ucítil, jak ho někdo z druhé strany tahá za rukáv. Otočil se a spatřil hubenou, vylekanou postavu mladíka s brýlemi.

„Reuben Singer?“ zeptal se tiše uprostřed Foxova žvanění a bouřlivého hulákání davu. „Ty jsi Katzův učedník, nemám pravdu? Co tu děláš? Je to tu nebezpečné!“

„Vy jste tu taky, pane Goldbergu, a přitom je na vás vypsaná odměna…“

„Na to už jsem zvyklý. A neříkej mi nahlas jménem. Tak oč jde, co mi chceš?“

„Jde o tu ženu s holčičkou. Pan Katz myslel, že byste to měl vědět, ale nikde vás nemohl najít.“

Goldbergovi zaplanuly oči, a Singer při pohledu na jeho divoký výraz o krok ucouvl.

„Co je s ní? Našli ji?“

„Ne. Nechala malou u Katzových: Rebeka Meyerová se o ni stará. Slečna Lockhartová se v přestrojení vypravila špehovat k Cadikovi – pracuje tam jako služka. Nenechala si to rozmluvit. A taky samozřejmě nevěděli…“

Singer očekával úlek, nebo vztek, a proto ho vyvedlo z míry, když se Goldbergova tvář namísto toho roztáhla obdivným uličnickým úsměvem.

„Neuvěřitelná holka!“ zvolal. „To je úžasné! Koho by to vůbec napadlo?“

„Ale neztíží nám to naše plány?“

„To ano. Budeme ji odtamtud muset dostat. Jen aby měla dost rozumu a chovala se opatrně…“

A v tváři se mu znovu rozhostil chlad. Singer si přál, aby se takhle neukazoval: s tak výraznou tváří nemůžete čekat, že budete chodit v převleku a nikdo vás nepozná. Navíc muži kolem nich zaslechli, jak si uprostřed řečnění z pódia něco šeptají, a začali po nich pokukovat.

Ale Goldberg si dovedl poradit. Obdařil pokukující nadšeným úsměvem, obrátil tvář k Arnoldu Foxovi, přikyvoval a jako v mlčenlivém vytržení tiše tleskal.

Je to blázen, pomyslel si Singer. Musí být stejný blázen jako ta anglická holka Lockhartová…

Sally se ani nepohnula. Kroky se zvolna vzdalovaly od výtahu – směrem ke dveřím, za nimiž se skrývala – a pak se zastavily. Nějaký hlas řekl anglicky: „Služebnictvo tady uklízí?“

Ten hlas Sally neznala. Němec, pomyslela si, korektní a upjatý. Ale druhý hlas znala.

„Samozřejmě ne,“ ujistil ho Michelet. „Mají zakázáno sem chodit, pane Winterhaltere.“

Tajemník, pomyslela si Sally.

„Uklízíte to tu sám?“

„Ano.“

„Dost nedbale, musím říct. Ukápl vám na podlahu vosk ze svíčky.“

„Nikdy sem se svíčkou nechodím. Museli to být ti malíři.“

„To se panu Leeovi líbit nebude. Odstraňte to.“

Sally se modlila, aby vosk byl už ztuhlý a neprozradil její přítomnost.

Po chvilce promluvil Michelet znovu.

„Mohu se zeptat, pane Winterhaltere, zajistil už pan Lee chůvu?“

„Chůvu?“

„Pro dítě. Když má bydlet tady dole, bude potřebovat někoho, kdo by se o ni postaral. Jenom se ptám.“

„To není vaše věc, Michelete.“

„Promiňte prosím, pane Winterhaltere, ale právě že je to moje věc. Péči o všechno, co se týká osobních potřeb pana Leea, mám na starosti já. Pokud se má to dítě stát součástí domácnosti a být… ehm, v určitém osobním vztahu k panu Leeovi, je mou povinností zajistit, aby – kupříkladu – nezemřelo hlady nebo zanedbáním.“

„Najíst dostane. Nebuďte směšný.“

„Kdo jí bude nosit jídlo?“

„Někdo ze služebnictva. Na tom nesejde. Její výcvik si vezmu na starost sám.“

Sally sotva dýchala. Vždyť oni mluví o Harriet…

„Jistě sám nejlíp víte co dělat, pane Winterhaltere,“ řekl Michelet úlisně.

„To vím. Nelamte si s tou záležitostí hlavu. Nespadá do rámce vašich povinností.“

„Péče o pana Leea k mým povinnostem patří.“

„Řízení domácnosti mám na starosti já.“

„Ale opici mám na starosti já. Nikdo jiný kromě mě ji nezvládne. To dítě musí být taky moje.“

„Vaše?“

V tom jediném slově bylo hluboké pohrdání. Sally byla hrůzou bez sebe: ti dva se na něčem domlouvali – hádali se o to, jak naložit s jejím dítětem – ale oč vlastně šlo, se neodvažovala domýšlet.

„Ano! Moje. Pokud má nahradit tu opici – krmit ho, utírat mu ústa, mýt ho – jde o mé pravomoci. Musím to být já, kdo ji vycvičí. Jedině já vím, co a jak. A on mě podpoří!“

„Myslíte?“

„Vím to!“

„Pověřil mě, aby převzal pravomoc. To se nedá oddiskutovat. Je to na mně.“

„Vy nic nevíte. Vyznáte se jen v korespondenci, obchodech, penězích. On nechce malou sekretářskou včeličku: chce někoho, kdo nahradí opici, až chcípne. Roztomilé stvořeníčko, které ho bude krmit, starat se o jeho čistotu, podávat mu cigarety, bavit ho. Tyhle věci umím já. Vy ne. Já ji musím vycvičit.“

„Už je pozdě, Michelete. Pan Lee vám potvrdí, co říkám. Výcvik toho dítěte bude v mých rukou.“

„To není možné!“

„Je to jisté.“

„Zničíte ji svými požadavky –“

„Tyhle metody je možné vědecky naplánovat. Je známo a přesně vypočítáno, jak dávkovat tresty i odměny. Existují na to tabulky, grafy. Nic nebude ponecháno náhodě, instinktu, sentimentálním nápadům ani čemukoli dalšímu, co byste do toho snad dokázal vnést vy. Mimochodem, osvěžte mou paměť, Michelete – za copak jste si odseděl ty tři roky ve vězení?“

Ticho.

„Myslím, že to mělo něco společného s dětmi, nepletu se?“ pokračoval tajemník. „Rozhodně šlo o něco, kvůli čemu by mohlo být velmi nežádoucí svěřit vám dítě do péče. Takže si rozumíme. Už není co dodat. Uhněte prosím, ať se mohu podívat na ten druhý pokoj.“

Světlo se pohnulo ke dveřím a zastavilo se na prahu, pár palců od Sally, stojící za dveřmi se zatajeným dechem.

„Tady bude to dítě spát?“ zeptal se Michelet zkrotlým hlasem.

„Možná.“ Tajemník začichal. „To je divné. Je tu cítit svíčku.“

Vstoupil do místnosti. Sally ho viděla jasně: kdyby se byl ohlédl, uviděl by ji také. Dotkl se stěny, podíval se na své prsty, otřel si je do kapesníku, který vytáhl z kapsy, a obrátil se.

Sally bez hnutí skláněla hlavu a kapuce jí stínila tvář.

Winterhalter se vrátil ke dveřím a prošel do vedlejší místnosti.

„Ta malba ještě není docela suchá. Dveře musí zůstat otevřené, dokud se ten zápach nevyvětrá. Dejte mi prosím klíč.“

Zacinkaly klíče a za pár okamžiků zachřestily otvírající se dveře výtahu. Pak zasténala hydraulika a světlo se vytratilo, jak výtah stoupal vzhůru.

Sally cítila, jak jí po zádech stéká potůček potu. Byla by se ráda opřela o stěnu, ale kvůli nátěru si netroufala, takže místo toho klesla na kolena, spočinula hlavou na studené podlaze a tak setrvala, dokud se nepřestala třást.

Na to budeš myslet až pak, říkala si. Nejdřív se vrať do postele.

Nějakou dobu, připadalo jí, že dlouho, vyčkávala, pak se zvedla a nahmatala dveře. Tma byla neproniknutelná. Škrtnout sirkou nepřicházelo v úvahu: bude muset najít cestu ze sklepa po hmatu, riskovat přechod halou a vrátit se po služebním schodišti. A když si pomyslí, že nátěr mohl být suchý a mohl zamknout dveře…

Trvalo jí to skoro celou hodinu. Když za sebou zavírala zeleným suknem potažené dveře haly, slyšela, jak kostelní hodiny odbíjejí druhou. Byla prochladlá, k smrti unavená a po celodenní dřině a úsilí pohybovat se neslyšně ji bolelo celé tělo.

Už jenom tři úseky schodů. Vystoupala na první z nich, zahnula na další – a srdce jí hrůzou udeřilo do žeber.

Kdosi tam stál a čekal na ni.

Škrtl sirkou. V záři plamínku spatřila buclatou, chtivou Micheletovu tvář.

„Tak to jsi byla ty?“ zašeptal. „Louisa. Zlobivá Louisa. Inu, mademoiselle, radši byste měla zajít do mého pokoje, co říkáte? Pěkně si popovídáme. Už se na to opravdu moc těším.“

Židáky tu nechcem

Jakmile se ocitli v jeho pokoji, škrtl další sirkou a zapálil lampu. Pak Sally bez výstrahy přitáhl k sobě a bezostyšně ji políbil na ústa. Cítila chuť cigaret a vůni parmských fialek a kolínské.

Svíral ji nepohodlně. Krk měla překroucený, nemohla dýchat. Odstrčila ho a zalapala po dechu.

„Ticho,“ zasyčel. „Pan Lee je hned vedle. A má moc dobrý sluch. Tak co? Čekám na vysvětlení.“

„Jaké vysvětlení, pane?“

„Vysvětlení, cos dělala ve sklepě. Můžeš si gratulovat ke štěstí, že jsem tě rovnou neprozradil tomu pitomci Winterhalterovi.“

„Opravdu nevím, jak to myslíte, pane. Nevěděla jsem, že je tady sklep. Šla jsem si dolů do kuchyně – pro led, pane. Pro kousek ledu na hlavu, hrozně mě bolela. Vím, že jsem to neměla dělat, ale bylo to k nevydržení. Nevím, kdo je pan Winter… vůbec nevím, o čem mluvíte, pane.“

Přimhouřil oči.

„Byla jsi tam. Viděl jsem zápalku, kterou jsi v knihovně odhodila do krbu, a viděl jsem taky vosk, který ukápl na schody. Winterhalter si toho nevšiml. A copak je tohle?“

Zvedl jí lem pláště. Byla na něm šmouha jako od čerstvé bílé malby.

„To se mi stalo dneska ráno na poště – měli tam zrovna vymalováno… Proč se mě tolik vyptáváte, pane Michelete?“

Snažila se vyhlížet nevinně, zmateně, ublíženě. Zároveň uvolnila plášť, tak aby se jí u krku trochu rozevřel. Viděla, jak tam sklouzl očima a poprvé zadoufala, že z toho všeho možná vyvázne.

Pustil lem pláště a zvolna pozvedl ruku k její bradě. Naklonil ji vzhůru a začal jí přejíždět prsty po hrdle až k důlku mezi klíčními kostmi. Přinutila se vydržet bez hnutí, když jí prstem klouzal po klíční kosti zleva doprava a nazpátek.

Sledovala, jak se mu do očí vkrádá skelný pohled a zlehka pokašlává, jako by mu zaskočilo.

„Prosím, pane…“ zašeptala.

„Zlobila jsi, Louiso,“ řekl tichým, měkkým hlasem, jako by byl zhypnotizovaný. „Nesmíš mi lhát. Co jsi slyšela z toho, co se tam dole povídalo?“

„Nikoho jsem neslyšela, pane – na mou duši ‒“

Dodala si odvahy a bojácně mu položila ruku na hruď. Pevně ji uchopil a prudce si ji pozvedl k ústům, pak ji k sobě znovu přitáhl a bloudil rukama pod pláštěm po jejích bocích. Celá se třásla: snad to bude přičítat nervozitě, pomyslela si. Jistě ho nenapadne, že je to hnusem.

„Ach, pane Michelete… Mohla bych se vrátit do postele, pane?“ šeptala mu do ucha. „Až někdy jindy… Není mi dobře, pane…“

„Louiso,“ zasípal zastřeným hlasem. „Jsi krásná. Ještě hubičku.“

Přitiskl rty na její a žmoulal je jako nenasytné dítě cukrátko. Zadržela dech, uvolnila svaly a spočívala mu v náručí bezvládně jako hadrová panna. Po chvíli ji pustil.

„Už brzy,“ řekl a oči měl zamžené. Ještě nikdy neviděla nikoho, kdo by byl tak blízko ztrátě veškerého sebeovládání, ale cítila z něj i strach, který ho brzdil: strach z Winterhaltera, strach z Leea, dokonce i z ní samé.

Skutečně totiž bezpečně nevěděl, zda jejich hovor vyslechla, nebo ne. A nemohl si dovolit špatný odhad.

Odstrčil ji od sebe. Jednoznačně byl typ muže, kterého vzrušují ženy vylekané, nervózní, vzpouzející se. Kdyby se mu byla bezostyšně nabídla, byl se znechuceně odvrátil. Musí v něm udržovat domnění, že je násilnický dobyvatel a ona bojácná oběť.

Poslední, co viděla, než vyšel z místnosti, byly napuchlé oči, dosud rozpálené chtíčem a zastřené strachem.

Sally zbývalo jen něco málo přes tři hodiny spánku. Ze všech výjevů, které ji pronásledovaly ve snech, byla nejhorší představa Harriet uvězněné ve sklepě a cvičené na Cadikovu… co vlastně? Ošetřovatelku? Podávat mu jídlo do úst, otírat mu bradu…

Při tom pomyšlení jí bylo na zvracení. To zároveň s nevyspáním způsobilo, že byla bledá jako stěna, a paní Wilsonová, když ji dopoledne zavolala, aby odnesla do knihovny podnos s kávou, si toho všimla.

„Ne, nic mi není, paní Wilsonová,“ ujistila ji Sally. „Bolela mě hlava, ale už je to lepší.“

Na podnose byly tři šálky. Opět ji Cadik vyzval, aby šla dál, a opět se snažila nepozvednout oči, když nesla podnos ke stolku u krbu. Na okamžik zalétla pohledem k nenápadným dveřím v koutě, kterými včera prošla do sklepa. Byly zavřené.

Kratičce se uklonila před Cadikem a už se chystala odejít, když ji náhle oslovil: „Počkej. Ty jsi Kempová, viď?“

„Ano, pane,“ přisvědčila a na okamžik k němu vzhlédla.

„Buď tak hodná a nalij mým hostům kávu.“

„Jak si přejete, pane.“

Cítila, že ji všichni tři pozorují, jak rozestavuje šálky a nalévá kávu. Nevěděla, kdo jsou, dokud jim nezačala šálky podávat. Jeden z mužů svůj šálek nevšímavě uchopil, prohodil něco ke svému sousedovi a v té chvíli ho poznala po hlase: byl to ten člověk, kterého viděla na přistěhovalecké lodi, Arnold Fox.

V té chvíli bezděčně vzhlédla a uviděla, že druhý muž je Arthur Parrish, a dívá se na ni s trochu svraštělým čelem, jako by ho něco mátlo. Ale pak se odvrátil, aby odpověděl Arnoldu Foxovi, a Sally se znovu nadechla.

Tak pomalu, jak jen mohla, aby to nepůsobilo nápadně, nalévala další šálek a naslouchala.

„Víte, nebezpečí otevřeného pogromu, řekněme v ruském stylu,“ mluvil Parrish, „spočívá v tom, že Židé, kteří jsou teď na cestě do Anglie, se octnou v pokušení tuhle zastávku vynechat a pokračovat rovnou do Ameriky. Ano, já vím, že vy byste to uvítal,“ pokračoval, když se mu pan Fox chystal skočit do řeči, „ale podívejte se na to z obchodního hlediska.“

Vzal si šálek od Sally, obrácené zády k Cadikovi. Opice tu není, všimla si.

„Nalij mi také,“ pobídl ji Cadik.

Ten hlas – ten tlumený, hluboký, chraplavý hlas… Ten slyšela už někdy dřív, nebo se jí o něm zdálo v nějaké noční můře. Vděčná za příležitost se tu ještě chvilku zdržet nalévala další šálek a Fox odpovídal:

„Mám na zřeteli vyšší cíle než obchod, pane Parrishi. Jde mi o čistotu anglické rasy.“

„Jste ješitný náfuka, kterému jde hlavně o to, aby vyhrál příští volby,“ odbyl ho Cadik. „Finančně vás podporuji jen potud, pokud jste pro mě užitečný Jakmile přestanete být užitečný, vykašlu se na vás. Kempová, podej mi ten šálek. Přidrž mi ho u úst.“

„Káva je ještě horká, pane,“ upozornila ho a jasně vnímala potlačovanou zuřivost ve tváři Arnolda Foxe, Parrishovo radostné uspokojení i klid vlastních rukou pozvedajících křehký porcelánový šálek k Cadikovým rtům.

Jednou, dvakrát, třikrát hlasitě usrkl. Jeho nehybné tělo, těsně u ní, bylo mohutné a takřka beztvaré: oblek, který měl na sobě, třebaže bezvadně ušitý, nemohl zakrýt skutečnost, že tělo i ruce uvnitř jsou jen bezvládné hroudy tuku. Byla tak blízko, že slyšela jeho dech a viděla, jak se obrovitá hruď namáhavě plní vzduchem a s hvízdnutím opět vyprazdňuje. Viděla ulízané narezlé vlasy, přilepené k hlavě jakousi voňavou pomádou, i dokonale upravené nehty na silných prstech nehybně spočívajících v klíně.

„Ještě,“ řekl. Sally mu přiložila šálek k ústům a náhle jí bylo toho člověka, uvězněného ve vlastní obrovité tělesné schránce a naprosto neschopného sebemenšího pohybu navzdory všemu strachu a odporu, jenž v ní budil, nezměrně líto.

Arnold Fox postavil roztřesenou rukou šálek a vstal. Sally si dávala pozor, aby se po něm nepodívala, ale uhnula rukou, aby mu Cadik viděl do tváře, když rozechvělým hlasem říkal: „Udělám, co říkáte. Nemám na vybranou. Ale, pane Lee, troufám si označit změnu vašich názorů za postoj blížící se zradě. Namísto ryzího projevu spravedlivého hněvu, jemuž by si britský národ přál dát průchod, degradujete celou záležitost na… sotva víc než opileckou rvačku. Ale vy sám jistě nejlíp víte co dělat: nepochybně to víte, pane. Račte mě nyní oba omluvit. Na shledanou.“ A odešel. Oba zbylí muži se za ním lhostejně dívali, a když za ním zapadly dveře, prohodil Cadik: „Výborně. Tím se to vyřešilo. Rád přijmu vůli nebes, Parrishi.“

Pan Parrish se usmál: „Takže se do toho pustíme, pane?“

Vstal a pohlédl na Sally, která na sobě cítila jeho oči, ale své vlastní stále klopila k zemi.

„Děkuji, Kempová,“ řekl Cadik. „Můžeš jít.“

„Děkuji, pane,“ odpověděla, uklonila se a vyšla z místnosti.

V hale se rychle rozhlédla. Nikdo nebyl v dohledu. Věděla, že pan Clegg má práci v přípravně, paní Wilsonová je v kuchyni a…

Shýbla se a předstírala, že si zavazuje tkaničku.

Dveřmi k ní pronikal Parrishův hlas: „… píšťalky?“

„Ještě ne,“ řekl Cadik. „Anglický dav ještě není dost ukázněný. Navíc už ztratil zálibu ve výtržnostech. Bude nutné ho vychovat.“

„Ale chcete přece masová srocení, ne?“

„Chci pár mrtvých, pár vyrabovaných obchodů a celou jednu ulici vypálenou. Ulici, kde bydlí Židé. To vyvolá paniku a zášť. A bude to vypadat, že za tím stojí pan Fox. On se to pokusí zarazit v domnění, že právě to po něm chceme, a nepodaří se mu to. Tisk ho bude obviňovat, že všechno způsobil: my ho budeme obviňovat, že to nezarazil. Tím ho vyřadíme ze hry a sami přislíbíme podporu židovským dobročinným spolkům, pomoc při rekonstrukci a tak dál… Budou za námi chodit dobrovolně, Parrishi. Rybka sama vklouzne do sítě!“

„Skvělý plán,“ uznal druhý muž. „Jaké datum byste si představoval, pane Lee?“

Sally se naklonila blíž ke dveřím, aby jí nic neuniklo.

A vtom se jí na ústa přitiskla cizí ruka, neznámá paže ji obemkla kolem pasu a pozvedla ji do vzduchu.

Chviličku se bránila a pak si uvědomila, že ruka, která jí ucpává ústa, je navlečená v bílé rukavici. Nebyl to Michelet – byl to jeden z lokajů. Bezvládně se sesula, jako by omdlela.

Vylekal se a povolil sevření. Zapotácela se, ale stačila zachytit rovnováhu a obrátit se k němu.

„Co to mělo znamenat?“ zasyčela.

„Chtěl jsem si trochu zašpásovat –“

Byl to drzý, fanfarónský chlapík se širokým, sebejistým úsměvem. Ale teď tváří v tvář jejímu hněvu trochu zrozpačitěl.

„Jak se vůbec opovažuješ na mě takhle sahat?“ zuřila a snažila se tlumit hlas, aby ji nebylo slyšet za dveřmi. A jak se na něj dívala, uviděla náhle, že se výraz v jeho tváři mění, a došlo jí, že udělala chybu.

„Co jsi vlastně zač?“ vyjel na ni. „Ty nejsi sakra žádná služka – teď je mi to jasný. Co tady děláš?“

Dopustila se chyby tím, že se zachovala jako dáma: tak jak by se přirozeně zachovala každá osoba její společenské vrstvy, kdyby s ní nějaký muž jednal jako on. Předpokládala, že stejně by se zachovala kterákoli dívka. Teď si ve zlomku vteřiny náhle vybavila, jak odlišně si ji muži měří, když ji za dámu nepovažují, a pochopila, že opravdová služka by neměla nárok být rozhořčená a pohoršená. Mohla by projevit jen znuděnou nelibost.

Ale jakmile si to uvědomila, napadl ji i způsob, jak se znovu ujmout iniciativy. Ale musí si pospíšit, než se ten muž stačí vzpamatovat.

Položila si prst na rty, aby byl zticha, rozhlédla se a pak mu pokynula, aby s ní zašel vedle do jídelny.

Překvapený, přesně podle jejího očekávání, ji následoval. Zavřela se s ním uvnitř, rozhlédla se a zašeptala: „Jak se jmenuješ? Ty jsi John?“

„John je ten druhý lokaj. Já jsem Alfred. Ale ‒“

„Poslouchej, Alfrede, musíš mi pomoct. Máš pravdu – nejsem tu jako služka. Jsem tu kvůli své sestřenici…“

Stála těsně u něj, vzhlížela k němu vzhůru a doufala, že vyhlíží prosebně a zoufale. Dosud se tvářil podezíravě, ale už se v něm probudila i zvědavost a nebylo mu proti mysli stát nablízku pohledné dívce, která se mu svěřuje.

„Sestřenici?“

„Ano, kvůli Lucy. Víš přece – musela odejít kvůli tomu Francouzovi – tomu, co…“

V hlavě se mu rozjasnilo. „Komorníkovi!“ zvolal. „Aha.“

„Ano, kvůli tomu čuněti,“ přisvědčila. „Všechno mi pověděla. Jak jí sliboval, že si ji vezme, že se o ni postará, všechno. Máma se z toho dočista sesypala – víš, ona je Lucyina teta. Byly jsme jako sestry. A já se zapřísáhla, že si to s tím prasákem vyřídím. A tak… Ale nesmí to nikdo vědět. Zvlášť ne on.“

„A co chceš udělat?“

„To ještě nevím. Něco vymyslím. Odrovnám ho, jednou provždycky. Taková hodná holka… A teď je v háji… jiný místo už jakživa nesežene…“

Přikývl. Není zvlášť chytrý, pomyslela si – domýšlivý a ješitný jako všichni lokajové, rád předvádí svou mužnou hruď a statné nohy v bílých punčochách – ale pokud to dokážu odhadnout, má v zásadě dobré srdce. A ví, jak dopadnou služky bez doporučení.

„Takže, prosím tě, Alfrede, můžu ti věřit? S nikým jiným si tady promluvit nemůžu…“

„Jo,“ ubezpečil ji. „Já tě neprásknu. Toho vyfintěnýho francouzskýho panáka beztak nemůžu vystát. Nikdo z nás. Zatracená práce. Všichni jsme si mysleli, že ho uháníš…“

„Taky že ano! Chci ho chytit do pasti, víš! Chci ho dostat a všechno mu oplatit. Nevadí ti, že o tom s tebou mluvím, Alfrede? Nechci, abys z toho měl nějaký průšvih…“

„To je v pořádku. Budu stát při tobě. V kuchyni si už s tebou lámali hlavu – všichni ostatní. Ty totiž nevypadáš jako služka – na to jsi moc nóbl. Nedělalas komornou? Já si to hned myslel. No, tím se to vysvětluje. Jestli nechceš, aby si tě každej všimnul, musíš se chovat přirozenějc. Víc se smát. Pak nebudeš vypadat tak divně. Ale svý sestřenici nejseš moc podobná…“

„Ona byla spíš po svým tátovi. Alfrede, moc ti děkuju.“ Položila mu ruku na hruď, ale jen na okamžik. Ucítila, jak se v něm probouzí kavalírství, které ho nejspíš samotného zaskočilo.

„Kde je teď?“ zeptala se. „Myslím Michelet?“

„Nahoře s tajemníkem. Ve druhým patře. Tam pán většinou pracuje. Lidi z jeho osobního personálu tam mají vlastní obývák. Vedle výtahu.“

„Uklízejí tam domácí lidi, nebo to má na starosti Michelet, jako ten sklep?“

„Kdo ti pověděl o sklepě?“

Pozor, pomyslela si. „Když jsem včera nesla pánovi čaj, uviděla jsem v knihovně otevřené dveře. Zeptala jsem se na to Elizy.“

„Aha… Ne, tam dole uklízí on, ale nahoře ne. Taky na tebe přijde řada. Poslyš – co mu chceš udělat?“

„Ještě nevím. Nejdřív se k němu musím dostat blíž, namlsat ho, aby po mně bláznil jako po Lucy. Potřebuju zjistit – ani nevím, všecko, co dělá pro pána, kdy mívá volno, co rád jí… všecko, Alfrede. Věřím ti – nepodrazíš mě, viď, že ne?“

Díval se na ni dolů, vysoký, sebejistý a suverénní. Pak přimhouřil oko a cvrnkl se prstem do nosu.

„Spolehni se,“ řekl.

A pak, než odešel, udělala něco, co by, než tohle všechno začalo, nebyla nikdy pokládala za možné: stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. Byl to jen krátký letmý dotek rtů, ale zdálo se, že tím splnila něco, co očekával, a nic ji to nestálo. A mohlo to pomoci zachránit Harriet.

„Mami! Mami!“

Harriet byla k neutišení. Rebeka ji zkusila pochovat, ale Harriet se jí vykroutila z náručí a vrhla se na prodřený koberec. Od chvíle, kdy se předchozího rána probudila, a maminka tu nebyla, se zmítala mezi záchvaty bezmocné rozhořčené zlosti a zoufalého nevěřícného pláče. Snad to mohla mít Rebeka snazší, kdyby nepršelo a mohly by jít na zadní dvorek, kde Morris Katz vyrobil pro Leu, když byla ještě malá, z prkna zavěšeného na laně houpačku. Lilo však bez ustání.

Rebeka jí zpívala, kreslila obrázky, hrála pro ni scénky s dřevěným pejskem, pokoušela se ji chovat, pokoušela se ji uložit, když konečně začala dřímat, pokoušela se ji nakrmit a dát jí napít: ale Harrietina zlost a zoufalství byly nezměrné, bez hranic a hluboké až na samé dno světa.

„V životě jsem neslyšela dítě takhle křičet!“ prohlásila obdivně Lea. „Ta má plíce jak operní pěvkyně.“

„Co si s ní mám počít?“ zoufala si Rebeka.

„Přidej se k ní.“

„Nemám k tomu daleko. Sally mi ji nechala na starost a já nedokážu nic víc než ji rozplakat. Takový řev…“

Právě v té chvíli zaslechly v hale jiný hlas a dovnitř vešel pan Katz. Bylo neobvyklé, aby se tu zjevil v poledne.

Ale byl tady, dokonce ještě ve své pracovní zástěře. Místností se rozlehl jeho hluboký hlas – a Harriet přestala plakat.

Přes slzy se zadívala vzhůru na toho velkého bručavého medvěda s šedými vousy a špinavou zástěrou, on shlédl dolů na její zarputilou tvářičku a ohrnutý chvějící se ret a jediným pohybem ji zvedl do výše.

Příliš užaslá, než aby se zmohla na protest, ohromeně zírala, jak se z jeho skoro úplně zakrytých rtů hrnou podivná naléhavá slova. Mluvil vážně: to mu viděla na očích. Ale byl silný a byla u něj v bezpečí: to vycítila z jeho pevných paží a hlubokého hlasu.

Pak přestal mluvit a obrátil oči k ní. A v Harriet, třebaže byla vyčerpaná smutkem a strachem a na řasách se jí dosud třpytily slzičky, zbylo ještě dost energie na to, aby jí přišlo divné, kam se mu ztratila pusa: natáhla tedy ručičku a nadzvedla mu vousy, aby se ujistila, že nezmizela nadobro.

Když ji objevila, pusa se usmívala. Takové překvapení! Nejistě vzhlédla a viděla, že i tmavé oči nad ní se usmívají. A tak se usmála také. Nemohla si pomoct.

„Vida, bubele! To je najednou ticho!“ řekl ten obr v jidiš a hluboký hlas mu zarachotil v hrudi. Cítila to, jak se k němu tiskla.

Zhluboka, třaslavě, vyčerpaně vzdychla a strčila do pusy paleček. Měřila si obra vážným pohledem.

„Koukněte se na to!“ zvolala paní Katzová. „Taková nespravedlivost! Lea s Rebekou dělají včera i dneska celý den všechno možné, aby přestala plakat, a on si přijde, nechá ji, aby si mu pohrála s knírem a hned je ticho.“

„To nic, Rebeko,“ poznamenala Lea, „budeme si prostě muset taky nechat narůst vousy. Ale co se děje, tati? Jak to, že jsi doma?“

„Problémy,“ řekl Morris Katz. „Nějací grázlové přepadli včera na Mile End syna Izáka Feinberga. Na kabát mu přišpendlili ceduli Židáky tu nechcem. A stejný nápis někdo napsal barvou na synagogu – ani nedokážou napsat Židy. Píšou Židáky. Někdo hodil cihlu do okna Bloomovi, tomu pekaři… Nechci, abyste chodili ven, dokud se to trochu neuklidní, rozumíte?“

„Ale – mluvíš snad o pogromu, Morrisi? Jak to myslíš? Je to tak zlé?“

„To ještě nevím! Jen se mi to všechno nějak nezdá. Kdyby si Goldberg mohl chodit po svobodě, třeba by dokázal Židy zorganizovat, udržet nás pohromadě. Pořád se tříštíme na nějaké kliky. Ale Reuben Singer ho prý včera večer viděl – a představte si, že na shromáždění Arnolda Foxe…“

„Ten chlap je blázen,“ prohlásila paní Katzová rozhodně. „Je zrovna jako ti cvoci z Hibat Zion. Teď jsou všude, potkáte je na každém rohu. Slyšel jsi je někdy?“

Hibat Zion bylo židovské hnutí propagující návrat do Svaté Země. Morris Katz netrpělivě mávl rukou.

„To se ví, že jsem si je už párkrát vyposlechl! Myslíte, že svoje názory kupuju jako housku na krámě? A nemyslím si, že by to byli zas takoví cvoci. Podle mě zní spousta věcí, co říkají, docela rozumně.“

„Goldberg by měl víc rozumu. Ten by s nimi čas neztrácel.“ Jednu chvíli je blázen, pak má zase víc rozumu! Rozmysli se, než něco řekneš. A navíc nemáš pravdu. Goldberg by s nimi asi nesouhlasil, ale napřed by si je vyposlechl. To je to, v čem mu, vy lidi, pořád nerozumíte

„Lidi! Kdo jsou ti lidi? Vlastní ženu počítá k nějakým lidem?“

„Poslyš, teď nemám čas,“ zarazil ji Katz. „Musím se vrátit do krámu. Rebeko – vezmi tu malou. A pamatujte, co jsem řekl – nechoďte samy ven. Dveře mějte zavřené.“

Objal svou ženu i dceru vřeleji než obvykle a odspěchal pryč. Harriet ani nevěděla, že přešla z jedné náruče do druhé. Rebeka seděla, chovala ji a žasla, jak lehoučké a měkké je to stvořeníčko, které tu ještě před pár minutami řvalo, kopalo a vřískalo vzteky. Její tvářička tonula ve snu. Byla doma V Sadu, byli tam i všichni ostatní, strýček Webster, Sarah-Jane, Jim, Brumla i maminka a ona jim všem přikazovala, že už nikdy, nikdy od ní nesmějí odejít.

Jako mnoho jiných židovských přistěhovalců chodíval i Morris Katz do chevry, náboženského sdružení, které se spíš než synagoze podobalo klubu. Konaly se tu obřady, odehrávaly se tu debaty, diskuse a přednášky na nejrůznější témata, a chudí lidé sem mohli zajít po celodenní dřině a osvěžit se ze studnice talmudu, zřídla kolektivní moudrosti židovstva. Pro mnohé z přistěhovalců byla chevra pojítkem s minulostí, se společenskými a přátelskými vztahy města či vesnice, z nichž pocházeli, a upínali se k ní v této cizí zemi jako k něčemu, co jim dávalo pocit domova.

Když přišel toho večera do chevry Morris Katz, zjistil, že odhad jeho ženy o hnutí Hibat Zion byl správný, protože tu právě hovořil neznámý návštěvník, bledý, vzrušený, mladý ruský Žid, kterého Katz ještě nikdy předtím neviděl.

„Bratři,“ řečnil naléhavým melodickým hlasem, „co se teď děje po celé Evropě? Mám vám to povědět? Každý národ dospívá k vědomí vlastní identity – uvědomuje si, kdo je a jaký je – a v průběhu toho procesu zapuzuje každého, kdo k němu nepřísluší. Rusko nás vyhání z Ruska – Německo nás nechce v Německu – Polsko už se nemůže dočkat, kdy nás vystrnadí z Polska.

Ale cožpak my nejsme také národ? Není snad každý Žid příslušníkem jediného národa – ovšem národa bez vlastní země?“ Tahle otázka už byla položena mnohokrát a mnoho lidí už se o ni donekonečna přelo. Ale mladík pokračoval:

„Říkám vám ano, židovský národ existuje a existuje také země, která nám patří, kterou nám dal Nejvyšší – dal ji Abrahamovi, dal ji Izákovi – ano, je to erec Izrael, Zaslíbená Země!“ I tohle Morris Katz slyšel už dřív. Takové hlasy se ozývaly čím dál častěji, především mezi Židy z východní Evropy. A navzdory tomu, co řekl své ženě, si nebyl docela jistý, jaký je v tomto ohledu jeho vlastní názor, a proto také tak rád poslouchal argumenty pro i proti.

„Jenže… My jsme se usadili tady,“ namítl jeden z mužů. „Máme tu svá povolání, máme tu své domovy. A co bychom si počali v erec Izrael? Já nejsem žádný sedlák…“

„Ne, náš host má pravdu,“ odporoval jiný. „Můžeš se tady narodit a umřít a přesto v tobě nikdy nebudou vidět Angličana – vždycky budeš především Žid – cizinec ‒“

„V Německu je to stejné Je to stejné všude!“

„Počkejte, počkejte, počkejte!“ vložil se do debaty další účastník. „Každý národ má svůj jazyk. Je to tak? To je jedna z věcí, které ho dělají národem. Tak jakým jazykem mluví náš židovský národ? Jidiš? Německy? Polsky?“

„Hebrejsky,“ řekl mladík.

Krčení rameny, přikyvování i rázné vrtění hlavou a tucet hlasů naráz. Morris Katz poslouchal jen na půl ucha, nejasně znepokojen. Věděl, že Dan Goldberg by měl tucet argumentů, kterými by tenhle přebil: jenže Goldberg tu nebyl a přesvědčení nadšenci jako tenhle mladík získávali čím dál větší vliv.

Místnost, kde se tísnili, byla úzká a temná a od železných kamínek v koutě tu bylo nesmírně horko a dusno. Morris Katz se původně nechtěl zdržet dlouho a právě se chystal vstát a odejít, když se zčistajasna ozval hlasitý třesk skla.

Debata zmlkla. Všichni přítomní ustrnuli. Na podlaze mezi nimi se válely skleněné střepy a uprostřed nich ležela cihla s křídou napsanými slovy ŽIDÁKY TU NECHCEM.

Chviličku trvalo, než se lidé vzpamatovali. Ti, co byli nejblíže u okna, Morris Katz mezi nimi, vyskočili a vyhlíželi ven do deště. Dva mladíci pod plynovou lampou na protější straně ulice na ně udělali neslušný posunek a se smíchem utekli.

Zatímco dva z Židů se prodrali ke dveřím, aby se je pokusili chytit, ostatní se sháněli po koštěti, aby zametli sklo, a kusu lepenky na zakrytí okna, Katzovy oči se střetly s očima návštěvníka. Mladík vyhlížel odhodlaně, vyděšeně a vítězoslavně zároveň.

„Tak co?“ zeptal se. „Už to začíná, Morrisi Katzi. Budeš si muset vybrat. Půjdeš s námi, nebo proti nám? Lepší už to nebude. Bude to jen horší. Chceš, aby Židé měli svou zemi? Nebo je necháš zaniknout?“

Morris Katz neodpověděl. Cítil, že volba není tak jednoduchá. Neměl rád tyhle jednoznačné jistoty a víc než kdy předtím si přál, aby tu byl Daniel Goldberg a pomohl jim všem ukázat, kde je pravda.

Záznam v účetní knize

Téhož večera měl Daniel Goldberg poradu ve čtvrtém patře tabákového skladu ve Wappingu. To místo už dříve využil několikrát: stačilo dát sovereign nočnímu vrátnému a mohl se tu setkat s kýmkoli. Přes okna zakrytá plachtovinou neprosvítalo na ulici žádné světlo, a za předpokladu, že někdo neodhodí zápalku a skladiště nepodpálí, tu byli naprosto v bezpečí.

Byl tu Kid Mendel, gangster ze Soho, a také Mojše Lipman, vůdce židovských gangů z Bethnal Green, už od pohledu trochu nesví mladí Rusové z Hibat Zion a další představitelé různých židovských myšlenkových proudů. Bylo tu i několik nadšených socialistů a k tomu Reuben Singer a Bill – dohromady asi dvacet mužů, kteří se navzájem ostražitě pozorovali a čekali, až Goldberg promluví. S výjimkou Kida Mendela, který se rozvaloval na žoku tabáku, jednu nohu v dokonalé obuvi přehozenou přes druhé koleno, a se zdvořilou zvědavostí se díval kolem sebe.

Když konečně dorazili všichni, Goldberg se rozhovořil. Mluvil anglicky a průběžně překládal svou řeč do jidiš a ruštiny.

„Pánové, sezval jsem vás sem všechny, protože musíme co nejdříve dospět k rozhodnutí ohledně násilí, které má proti nám brzy vypuknout. Víme, že k němu dojde, jeho známky pozorujeme už týdny. Musíme se rozhodnout, jak mu budeme čelit. A naše rozhodnutí bude mít velký dopad na život nás všech.

Když se teď rozhlédnete kolem sebe, vidíte muže, které znáte, jiné, které neznáte, další, s nimiž byste se jinak raději nesetkali. Jsou tu kapitalisté a jsou tu i socialisté. Jsou tu ti, kteří by si přáli, aby všichni Židé žili v Palestině, i ti, kterým se dobře daří v Londýně. Jediné, co máme společné, je, že jsme všichni Židé.

Ale právě to je v téhle chvíli důležité, protože právě proto na nás nyní bude směřovat útok. Odložili jste stranou všechny své ostatní zájmy a dostavili se na tohle setkání a já jsem velmi rád, že vás tu vidím. Začneme tím, že se všichni postupně vystřídáme a porovnáme své postřehy z různých oblastí naší činnosti. Pak se rozhodneme co dál. Kdo chce začít? Pan Mendel?“

„S radostí, Dane,“ souhlasil Kid Mendel. „Ale napřed bych se tě rád na něco zeptal. Nejsi žádný hlupák a všichni víme, že na tvou hlavu vypsali odměnu. Jak víš, že tě někdo z nás neudá, jen co odsud vytáhneme paty?“

Goldberg se usmál a v oči se mu zatřpytily čirou nevinností. „Víš, že na tohle jsem vůbec nepomyslel?“ podivil se a chvilku mu nikdo nevěřil. „Něco ti povím, Kide – pokud víš, kdo mě chce udat, požádej ho, ať opustí místnost, a já pak vám ostatním prozradím, jak mu to hodlám překazit. Pak se může vrátit a budeme pokračovat dál.“

Všichni se široce usmívali a nejvíc sám Kid Mendel. Přikývl.

„Dobrá,“ řekl. „Doufám, že můžu důvěřovat svým židovským přátelům, včetně těch, kteří dodržují zákony. Situace v Soho vypadá následovně, pánové…“

Sally byla té noci příliš unavená na další průzkumy. Místo toho naslouchala Elizinu lehkému pochrupování a v duchu shrnovala, co až doposud zjistila.

Tak nejdřív ten lokaj. Byla od ní hloupost nechat se tak snadno přistihnout, ale pokud si budou ostatní myslet, že jde po Micheletovi, nebude jim podezřelé, že se tolik vyptává na Cadika: prostě si řeknou, že přes něj hledá cestu k Micheletovi. Když se to tak vezme, až na těch prvních pár vteřin paniky vyšla z toho setkání nakonec docela dobře.

Za druhé, Michelet sám. Pokaždé, když ho nyní zahlédla, okamžitě se jí vybavilo, co říkal tajemník: Michelet byl ve vězení za nějaký trestný čin, který měl souvislost s dětmi. Dohady o tom, oč mohlo jít, a představy Harriet jako oběti něčeho podobného, jí nedopřávaly ani chviličku klidu.

Za třetí tu byl ten tajemník a kanceláře ve druhém patře. Tam se musí zajít podívat příště.

Za čtvrté pak ta debata, kterou zaslechla v knihovně – a tahle záležitost teď byla nejnaléhavější. Cadik má v plánu vyvolat Parrishovým prostřednictvím nepokoje – útok na Židy – a rozpoutat smršť násilí a nenávisti… Měla pocit, že se jí pod nohama zvolna začíná pohybovat zem, snad je to počátek mohutného sesuvu půdy a ona nezmůže na nic víc, než že zachytí pár oblázků.

Ale klíč k tomu všemu z nějakých důvodů ležel v té otylé nehybné hoře masa, v Cadikovi. Zarazit ho bylo možné, jen pokud se jí podaří zjistit, kdo to je – nebo jaká je jeho pravá totožnost: a to se jí podaří zjistit, jen když pochopí, proč zorganizoval to spiknutí proti ní a Harriet.

Proč si vybral ze všech žen s malým dítětem v Londýně právě ji? Je tak uzavřený, tak ostražitý, tak záhadný, že dokonce i když mu přidržovala šálek u rtů, nevycítila z něj nic krom té strašlivé bezmoci. A při pomyšlení na to, že zlo, jehož obětí se stala, má kořeny v bytosti slabší než nemluvně, ji mrazilo ještě víc. V síle se skrývá něha… Vybavila si úryvek hádanky. V tichu se skrývá jed. Ve tmě… V minulosti…

Usnula.

Nad celým Whitechapelem, nad Spitalfields, nad Mile Endem i Wappingem nepřetržitě lilo. Kanály byly přeplněné, odpadové stružky a stoky přetékaly, zahlcovaly se, rozlévaly.

V hospodách, dílnách, kuchyních, pivnicích i veřejných jídelnách se nesl jediný hlas: bude zle.

Přístavní dělníci bez práce, pomocníci z továren, pivovarští dělníci, námezdní dříči ve skladech a koželužnách, nádeníci, příležitostní pracovníci všeho druhu, všichni, kdo se cítili podvedeni, ožebračeni, připraveni o živobytí, o domov, o kus vlastního prostoru… Parrishovi muži se pohybovali mezi nimi, nabízeli pití, vyposlechli si nářky, ukápli trochu jedu…

Ale Židům se špatně nevede, co?

Ti nepřijdou zkrátka…

Všude se roztahují.

Nemoci. Roznášejí nemoci… jejich ženský jsou nemocema prolezlý.

S každou lodí se sem hrnou další a další…

Když se vypravíš na jejich konec Brick Lane, můžeš tam chodit třeba hodinu a anglickej obličej nezahlídneš. Hanbury Street – Fashion Street – to samý. Flower a Dean Street…

Ten případ v Maďarsku – bylo to v novinách – ukradli křesťanskou holčičku a zabili ji, aby mohli použít její krev při těch svejch obřadech. Je to pravda – byli na to svědci – přiznali se.

Zrovna takovej případ se stal taky v Německu.

Křesťanský děti? Cože, oni je zabíjej?

Už se to mockrát prokázalo.

Na Montagu Street bydlí židovská holka s ukradeným děckem.

Nepovídej…

Je to tak! To malý nemůže být Žídě… Má světlý vlásky…

„Montagu Street?“ vložil se do hovoru pan Parrish. Seděl v hospodě na Whitechapel Road – velkém mahagonovém sále s leštěnou mosazí, třpytivými zrcadly a plyšovými polstrováním. Ve vzduchu se vznášel hustý doutníkový kouř a Parrish všem kupoval pití.

„Jo,“ přisvědčil jeho informátor, po osmém pivu už trochu blábolivě.

„A viděl jsi to dítě? Mimochodem, co to je – kluk, nebo holka?“

„Má stará ho viděla. Podle ní je to holka. V jednom kuse řve. To dá rozum, že ji ukradli.“

„Tvoje žena tu ulici dobře zná, viď?“

„Aby ne. Narodila se tam. Eště než se tam nakvartýrovali ty zatracený Židáci. Včera jde po ulici a najednou slyší, jak tam to mrně vřeští a řve – jináč docela pěknej barák, nedávno natřenej, čistý záclony – asi musej mít prachy, ne? Jak by to jináč pořídili?“

„Řekl bych, že si žijí jako v bavlnce,“ přisvědčil pan Parrish. „Pověz mi ještě něco o tom děcku.“

„Aha, no jo. Tak teda stará slyší, jak to mrně vřeští a vyvádí, až nakoukne do okna a co nevidí – roztomilýho blonďatýho andělíčka, jak se snaží vytrhnout mladý židovský holce, která ho drží. Ta holka si všimne, že se moje stará dívá, a odtáhne tu malou od okna. Určitě ji někde šlohla, napadne mou starou. A to eště nic nevěděla o těch případech z novin… Takže je to pravda?“

„Nedivil bych se. V kterém čísle domu to bylo?“

„A sakra, to nevim. Načinčanej barák. Za oknem kytky v květináčích. Myslej si, že sou něco lepšího než my… nesnášim je. Šéfe, eště pintu pro mě.“

Když ostatní muži odcházeli ze skladiště, požádal Goldberg Kida Mendela a Mojše Lipmana, aby ještě chvilku zůstali. Bill zůstal také, a jakmile bylo jisté, že je už nikdo neuslyší, nabídl Goldberg každému po doutníku a řekl: „Pánové, musíme si poradit ještě s jedním problémem. Nechtěl jsem s tím zdržovat poradu: potřebuji vaše odborné schopnosti.“

Oba vůdci gangů mlčeli. Navzájem se velmi lišili: plešatící, kultivovaný, elegantní Mendel byl oblečen podle poslední módy a vyhlížel jako šlechtic na dovolené, zatímco Mojše Lipman, jenž býval v mládí pouťovým boxerem, by se byl mohl u méně vybíravé divadelní společnosti hlásit do konkursu na roli Frankensteinova monstra.

Oba muži se znali a jejich vzájemné city zahrnovaly rovným dílem respekt i nedůvěru. Když se na ně Bill díval, žasl nad magnetismem Goldbergovy osobnosti, jenž k sobě dokázal přitáhnout dva tak naprosté protipóly.

„Tak o co jde?“ zeptal se ostře Lipman, když se usadili.

Mendel vyfoukl ke svíčce pruh kouře, až se plamen rozkomíhal a vyšlehl v šeru vzhůru.

„Nech mě hádat,“ řekl, než stačil Goldberg odpovědět. „Jde o tu ženskou.“

Lipmanovy temné oči sklouzly od Goldberga k dávnému rivalovi. „O jaký ženský mluvíte? Má to něco společnýho s tou věcí, kvůli který jsme se tu prve sešli?“

„Hodně společného,“ ujistil ho Goldberg. „Ona je jediná, kdo dokáže Cadika potopit…“ Několika větami jim pověděl o Sally a Harriet. „A teď se bojím, že se vystavila velkému nebezpečí. Chci, abyste ten dům nechali hlídat a při prvním náznaku potíží vrazili dovnitř. Za druhé je tu to dítě. Tam kde je, mu nic nehrozí, ale přesto tam chci mít někoho na stráži. Čtyřiadvacet hodin denně.“

Mlčení. Kid Mendel povytáhl obočí. Mojše Lipman se mračil.

„Moc peněz,“ poznamenal po chvilce. „Stojí to za to?“

„Stojí, protože matka toho dítěte pro nás představuje jedinou možnost jak Cadika porazit. Pokud dítě zmizí, je po všem: a on bude silnější než kdy předtím, protože matčino přestrojení neobstojí ani minutu. A navíc se bojím něčeho ještě horšího.“

„Krveprolití?“ zeptal se Mendel, ale vlastně ani nešlo o otázku. Měl na mysli dávné osočování Židů, že při svých obřadech používají krev křesťanských dětí.

Goldberg přikývl.

„Že by to udělal a svedl to na Židy?“ podivil se Lipman. „Ale proč by to ‒“

Větu nedokončil, protože zvenčí k nim zalehl dusot kroků a kdosi zabušil na dveře. Lipman se vymrštil a sevřel ruce v pěst:

Mendel se s kultivovanou zvědavostí ohlédl. Ale první, ještě dřív než Bill, stál na nohou Goldberg, ruku zasunutou v kapse.

Bill otevřel dveře a dovnitř vpadl udýchaný Reuben Singer. „Ta malá – dostali ji…“

Goldberg byl jedním skokem u něho. Mladík krvácel z natrženého rtu a jedno oko mu rychle otékalo.

„Banda grázlů – ne, policie ne – žádné povolení, nic – vedl je takový mrňous jako ze škatulky, říkal si Parrish – Rebeka věděla, co chce, a pokoušela se tu malou vyvést zadem – jenže oni měli své lidi i na dvoře – a pan Katz…“ Zarazil se, aby popadl dech. „Zmlátili ho holemi. Rebeku taky. Myslím, že má zlomenou ruku. Ale tu malou si odnesli…“

„Jdeme na to, Dane,“ řekl Mendel. „Přidáš se k nám, Mojše?“ Lipmanovy surové rysy zaplanuly zlověstným světlem. „Dětem ubližovat nebudou,“ prohlásil. „Ani židovským, ani gójským, ani hotentotským, žádným. Pověz nám, co máme dělat, Dane?“

Goldberg rychle přemýšlel. „Jsou tři místa, kam ji mohli odvézt: buď na Fournier Square, nebo do Parrishova domu na Telegraph Road v Claphamu, a možná taky do domu, který zabral v Twickenhamu. Mojše, seber pár mládenců a vyražte na Fournier Square. Kide, ty vezmi své lidi do Twickenhamu. Dům V Sadu – velká budova u řeky. Já pojedu do Claphamu.“

„A co máme dělat dál?“ zeptal se Mendel.

„Hlídejte tam. Buďte na stráži. Jakmile ji uvidíte, vtrhněte dovnitř a seberte jim ji.“

„Viděls někdy únos?“ zeptal se Lipman. „Nebude lehký to provést tak, aby se jí přitom nic nestalo.“

„Zvládneme to,“ řekl Mendel.

„Potřebujeme mezi sebou udržet spojení. Můj byt v Soho, co na mě vydali zatykač, hlídá policie. Nenapadá vás něco?“

„Já mám telefon,“ řekl Mendel. „Číslo 4214. Posadím k němu člověka, aby tam držel nepřetržitou službu. Zavolej ráno hned po deváté, až začne fungovat ústředna, a on předá zprávu dál.“

„Dobře,“ přikývl Goldberg a oba vůdci gangů už byli na odchodu. „Jsi v pořádku, Reubene? Budeš se muset zajít postarat o paní Katzovou a ostatní. Tak pojď, jdeme…“

Vzápětí už byl venku, hnal se dolů po temných schodech a ven do lijáku a Bill spěchal těsně za ním.

Harriet seděla docela potichu. Někde vepředu byl kůň, zřetelně ho slyšela, a sedadlo pod její ručičkou bylo studené a hladké jako v drožce, kterou jely s maminkou.

Ti páni si povídali. Byla tma. Maminka říkala, že musí být statečná, tak byla statečná, stejně jako maminka tenkrát v džungli se zlými opicemi.

Rebeka tu nebyla. Najednou se jí po Rebece zastesklo. Ti páni nechtěli, aby s nimi Rebeka jela, a uhodili ji. Pana Katze taky uhodili.

Byla zima. Strčila si paleček do pusy a usilovně dumlala, ale neplakala. Hlavně musí potichu sedět.

Sally se náhle probudila ze zmateného zlého snu, ležela potmě a kousala se do rtu. Eliza hluboce oddechovala, zřejmě v tvrdém spánku, a hodiny neužitečně odbíjely jednu po půlnoci.

K ničemu to nebylo. Už neusne, probrala se náhle k naprosté bdělosti a věděla, že teď může ležet celé hodiny a spánek se nedostaví.

Ale ví, kam by mohla zamířit tentokrát: do kanceláří v druhém patře. Tam určitě bude něco inkriminujícího, pokud to ovšem dokáže najít.

Přehodila nohy přes pelest postele, zachvěla se, když se chodidly dotkla studených prken, a šátrala po punčochách. Pak se zarazila a prohrabávala košík, dokud nenahmatala chlad a tíhu pistole.

Byla ve velkém pokušení. Mohla by si ji strčit do kapsy pláště a samozřejmě by ji nepoužila, ale dodala by jí větší pocit bezpečí…

Zbraň byla těžká, neohrabaně se jí houpala u boku a Sally si už v půli schodiště přála, aby si ji s sebou byla nebrala. Ale už bylo pozdě. Když otevřela dveře na odpočívadle v druhém patře klapla pažba pistole o zárubeň a Sally zůstala skoro minutu stát a málem se neodvažovala ani dýchat.

Nic se však nedělo, takže šla dál. Ve světle, jež sem pronikalo od lampy přede dveřmi Cadikovy ložnice o patro níž, viděla mlhavé obrysy dveří a zábradlí a po špičkách se plížila po linoleem pokryté podlaze k protějším dveřím, o nichž věděla, že vedou do tajemníkovy pracovny.

Půjdou otevřít? Ano.

Náhle se jí zježily vlasy: není náhodou opice v tomhle patře? Nebo spí s Cadikem?

Nezastavuj se a nerozmýšlej se. Dívej se kolem. Postupuj rychle, ale dávej pozor.

Okenice byly otevřené a deštěm smáčenými okny se dovnitř prodíralo mlhavé světlo plynové pouliční lampy – postačovalo k tomu, aby rozeznala police za psacím stolem a na nich bachraté obrysy čehosi povědomého: účetních knih. Snad má nakonec přece jen štěstí, když našla něco, v čem se vyzná. Mohla by si troufnout rozsvítit svíčku?

Pistole jí dodávala sebedůvěru: kdyby bylo nejhůř, může si cestu ven prostřílet. Zapálila ohořelou svíčku ve smaltovaném svícnu, postavila ji na stůl a vytáhla z police první svazek.

Zdálo se, že jde o záznamy výplat služebnictvu: nic neobvyklého a nic mimořádného. Sally rychle prolistovala stránky a vrátila svazek na místo. Další kniha obsahovala záznamy o kapitálových transakcích: Cadik měl očividně velmi rozsáhlé a rozmanité portfolio cenných papírů, spravované, jak viděla, velmi zdatně. Ale ani tady nebylo nic, co by měl kterýkoli bohatý muž potřebu skrývat. Uložila svazek zpátky a vytáhla jiný.

Prošla ještě pět dalších a neobjevila nic víc než – bez nejmenší chybičky vedené – záznamy o úspěšném podnikání v oblasti dovozu a vývozu. Až v osmé knize na něco narazila.

Zdálo se, že jde o soupis plateb z nejrůznějších zdrojů. Jednotlivé částky se lišily a některé byly i v zahraničních měnách: ale v jednom případě šlo o pravidelné týdenní platby v librách a částky se pohybovaly kolem dvou set. Na tom čísle jí bylo něco povědomého, ale nedokázala si to zařadit, dokud si nevšimla, že každá položka je označena určitým písmenem. U plateb, které upoutaly její pozornost, to bylo písmeno P.

Parrish.

To byly ty peníze, o kterých mluvil Goldberg – peníze, které Parrish vybíral z heren a nevěstinců ve West Endu, peníze, které vydělávaly ty chuděry dívky z přistěhovaleckých lodí. A Goldberg má zápisník, kam si Parrish zaznamenával týdenní součty! Pokud by se ty částky shodovaly s těmihle…

Pokud ano, má ho.

V zásuvce našla nůžky a opatrně stránku vystřihla, těsně u stehů vazby, aby její zásah zůstal pokud možno nenápadný. Brzy na to přijdou, ale každá chvilka je dobrá.

Pak knihu uklidila na místo a vítězoslavně zvedla palec. Složila vystřiženou stránku a pro jistotu si ji zasunula do punčochy.

A teď do postele?

Zaváhala. Tohle byl důležitý objev, ale možná by měla pokračovat ještě dál. Protivilo se jí to, ale stejně tak se jí protivilo být bez Harriet a stejně tak se jí protivilo tohle všechno. A ta tíha v duši při pomyšlení, že Cadik… Ne, musí to být.

S tlukoucím srdcem vyšla z kanceláře a proplížila se dolů k Micheletovým dveřím. Tam zaváhala znovu a ještě déle jako plavec, který se chystá ponořit do řeky, o níž ví, že bude studená, hluboká a plná nebezpečí.

Jenže čím déle bude čekat, tím to bude horší. Těžce polkla, stiskla kliku a potichu vešla dovnitř.

Jak drožka drkotala přes Blackfriars Bridge, zeptal se Bill: „Proč vlastně jedem do Claphamu, pane Goldberg? Copak ji nezaveze rovnou k svýmu šéfovi?“

„Jak znám Parrishe, tak ne. Nejdřív bude chtít trochu vyjednávat. Zatraceně, Bille, tohle všechno je moje vina. Měl jsem si víc pospíšit.“

Vyhlížel ven do hustého deště. Provoz na silnici bylo slabý: pár nákladních kár vlekoucích se na sever k velkým tržištím, jiná opozdilá drožka, strážník na obchůzce zahalený v nepromokavé pláštěnce.

„Poslouchej,“ řekl Goldberg. „Chystám se udělat zastávku v Lambethu. Chci, abys to tam obešel a sehnal tolik svých irských kámošů, kolik se ti jich jen podaří dát dohromady, a vzal je s sebou do Claphamu. Ti kluci, co o nich pořád mluvíš – ti se umějí rvát, ne?“

„To bych řek,“ nafoukl se Bill.

„Měli by mít nejen horkou hlavu, ale taky něco v ní. Teď poslouchej: mezi domky na Telegraph Road je úzká cestička, kterou se dá projít k zadním dvorkům. Tam na vás počkám. Dejte si pozor – ať vás nikdo nesleduje. Než tam dorazíte, promyslím si co dál.“

„Můžu jim slíbit rvačku?“

„Pokud tam Parrish bude, tak ano, rvačku zažijí. Drožkáři!“

Odsunul přepážku za sebou a nařídil drožkáři, aby zastavil. Bill se díval ven na obrys Betlémské nemocnice.

„Betlém,“ kývl. „Uvidíme se pozdějc, pane Goldberg.“

Vyskočil a odběhl do tmy. Drožka ujížděla dál k Claphamu.

Harriet se ani jednou nerozplakala. Ten pán vedle ní byl zlý Křičel na ty druhé pány, hnal je z kočáru, aby šli něco otevřít, a pak ji zvedl, ale ne správně, takže to bolelo. Kroutila se, aby se mu v náručí narovnala, ale mačkal ji moc pevně. Zakroutila se víc a on s ní zatřepal a řekl něco zlého a v té chvíli cítila, že se co nevidět rozpláče, ale nedovolila to, nedovolila to, jen si mačkala pusu i oči.

A pak byli někde uvnitř a byly tam schody a dveře. Položil ji na postel a byla tam tma, moc a moc tma. Pak řekl něco zlého někomu jinému a dveře ji zavřely ve tmě.

Vůbec nevěděli, jak se co má dělat. Nevěděli nic. Ani jí nezuli boty.

A pak už věděla, co přijde, a taky to přišlo, nemohla to zastavit a teplé vlhko jí prosáklo prádlem, promáčelo jí šatičky i kabátek a postel: a taky už věděla, že ji nikdo nepřijde umýt, že nemá, do čeho se převléct, že už jí nikdy nikdo nepomůže, že už bude napořád tady ve tmě, protože maminka ji tu nenajde.

Teprve teď tiše přerývaně zafňukala a dala se do pláče.

Michelet ji hladil po vlasech. Nastříkal si do dlaní trochu kolínské a rozetřel si ji po krku, hrudi i pažích a z té nasládlé vůně se Sally zvedal žaludek. Stejně jako z jeho chtivých drobných polibků.

„Je vzhůru?“ šeptala. „To proto musíme být potichu?“

„Snadno se vzbudí. Doktor mu dal něco na spaní, ale po ničem nevydrží spát dlouho. Má strašné bolesti v zádech. A opice je taky neklidná… Nemysli na něj, Louiso.“

„Chudák. Nemůžu si pomoct. Jak se oblíká? Jak se myje?“

„To všechno dělám za něj. Všecičko. Jiný sluha mi ho pomáhá zvednout, ale všechno, co potřebuje, obstarávám já.“

„A jak se mu to stalo, že je mrzák?“

„Proč se ptáš? Pusť ho z hlavy, Louiso. Já ochrnutý nejsem. Ty taky ne. Koukni, jak pěknou máš pleť ve světle svíčky… No tak. Dovol mi políbit tvé krásné paže…“

Sallyiným tělem cosi tupě vytrvale pulzovalo jako tlumené bubnování. Byla to záhada, kterou chtěla objasnit, tajemství, které sem přišla odhalit. A zároveň potlačovala podezření, jež v ní klíčilo – podezření, které ji napadalo už dřív, ale nechtěla si ho připustit… Připadala si, jako by seděla na lokomotivě bez strojvůdce. Stiskla nějakou páku a lokomotiva se rozjela, teď nevěděla, kde je brzda, ale když už jednou uvedla stroj do pohybu, cítila povinnost mačkat další a další páky, ujíždět stále rychleji, hnát se kupředu, protože i srážka by byla lepší než ten neúprosný bezmocný pohyb vpřed…

Micheletovy oči byly skelné. Už nevnímal. Poprvé od chvíle, kdy jí hlavou bleskl ten nápad, začala chápat, jakému nebezpečí se vystavila, protože tenhle člověk byl šílenec. Začala uvažovat, jestli by stačila hmátnout po pistoli, kdyby bylo potřeba: kde ji vlastně má? Někde z dosahu –

A pak se z vedlejší místnosti ozval Cadik.

„Michelete, pojď sem,“ přikázal chraplavým hlubokým hlasem.

Michelet se zvolna otřásl a probral se k plnému vědomí. Vstal, protřel si oči, navlékl si župan a otevřel spojovací dveře mezi oběma pokoji.

Sally bez hnutí ležela, když Cadik říkal: „Nemůžu spát, Michelete. Zapal mi cigaretu a dones mi brandy.“

Michelet prošel dveřmi. Slyšela, jak škrtá zápalkou a zahlédla škvírou kolem dveří záři plynové lampy: pak škrtl další sirkou, aby zapálil cigaretu, a nakonec zamířil dolů pro brandy.

Čas nadešel.

Hmátla po svém plášti s těžkou pistolí v kapse. Přehodila si ho přes ramena a vstala. S roztřesenýma rukama, na roztřesených nohou, od hlavy až k patě strachy bez sebe zamířila ke spojovacím dveřím a do Cadikovy ložnice.

Byla prostorná a přepychově zařízená. Obrovitá postel byla vyztužená železným rámem, přesahujícím její rozměry nad hlavou i po stranách. Na rámu byly upevněné rukojeti a kladky, v rohu seděla opice a sledovala ji očima podobnýma oblázkům.

Cadik ležel na zádech pod hedvábnou přikrývkou a jeho velká hlava byla natočena k ní. V jeho očích, třpytících se ve světle lampy, spatřila odraz poznání, které neúnavně bušilo v jejím vlastním srdci.

Neřekl ani slovo, když se k němu blížila. Opice potichu brebentila. Ucítila závan kouře z cigarety na popelníku, zachytila ho a vdechla a cítila, jak ji kouř uklidňuje a třes ustupuje.

Bezmocně ležel a sledoval ji.

Všechno, co věděla, se dralo na povrch a tlačilo se jí do mysli: vlak se řítil čím dál rychleji a Sally takřka apaticky, stejně bezmocná jako ležící muž, natáhla ruku a odhrnula hedvábný přehoz, přikrývky, prostěradlo, až odhalila jeho mohutnou nehybou hruď v noční košili. Dosud nepromluvil. Dosud ji jen spaloval pohledem.

Rozepnula mu noční košili až k pasu. Už se zase třásla, takže musela sepnout ruce a zavřít oči, jako by žádala nebesa o požehnání k tomu, co dělá.

Pak mu košili rozhalila. Jeho tělo, tak rozložité, natolik nehybné, až bylo jen stěží lidské, před ní leželo jako bledá masa. Přinutila se pohlédnout – a uviděla ji, tu maličkou jizvu, která všechno způsobila, která přinesla tolik utrpení –

Stopa po kulce přímo pod hrudní kostí. Malá svraštělá jizva. Zranění, které způsobila.

„Ah Ling,“ špitla Sally.

Kolena se jí podlomila a její údy zachvátila nezměrná slabost, jako by jí někdo naráz vysál z těla všechnu krev. Zachytila se železného rámu a chvíli se na sebe dívali jako pacient a něžná, starostlivá ošetřovatelka.

A opice stále přihlížela a kouř cigarety stále stoupal vzhůru…

Čím to, že mě to nenapadlo dřív? Ty oči – ty zpola čínské oči – ty velké pihovaté ruce se zlatavými chloupky – ten hlas – opium a pan Beech – nechtěla jsem. Nedokázala jsem to snést, nechtěla jsem vidět…

„Myslela jsem, že jste mrtvý,“ řekla i pro sebe sotva slyšitelným hlasem. „Myslela jsem, že jsem vás zabila. Tenkrát v noci v té drožce u Východoindických doků… Vy jste byl celou tu dobu naživu?“

„Tomuhle říkáte naživu?“ řekl.

V uších jí dunělo. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Kulka mi prolétla páteří. Muži z mé lodi mě okamžitě odnesli. Ale od té doby jsem se už nikdy nepohnul, už nikdy jsem se nezbavil bolesti. Měla jste mě zabít jednou provždy. Přišla jste to skoncovat? Máte v kapse pistoli. Koneckonců vám už nic nestojí v cestě.“

Zašátrala po pistoli a vytáhla ji, třebaže si přitom natrhla lem kapsy, natáhla kohoutek, ale poprvé v životě jí ruce selhaly. Třásly se, chvěly se slabostí a Sally věděla proč, věděla, že ho nezastřelí, že nemůže: protože jeho bezmoc ho chrání líp než brnění.

A mezi nenávistí, hněvem i strachem jí pulzovalo hlavou nové vědomí – či snad spíš dávné, zasuté podezření, nyní potvrzené a vyjasněné: tak zřetelně jako šarlatově krvavá nit se před ní rýsoval její vlastní podíl na tom, že zůstal uvězněn v dusivém zajetí vlastního těla. Jak by jí ho mohlo nebýt líto, když to sama zavinila.

Nedokázala dál držet pistoli. Se zlostným a bolestným výkřikem ji od sebe vší silou odhodila. Narazila do zrcadla a se sprškou skleněných střepů dopadla na podlahu.

Dveře se otevřely.

„Na podlaze najdeš pistoli, Michelete,“ řekl Ah Ling. „Zvedni ji a zastřel slečnu Lockhartovou.“

Pozvedla oči a viděla, jak komorníkovu tvář strnulou úžasem náhle zaplavuje obludné rozjaření. Slabostí se nemohla ani pohnout, klesla na kolena vedle postele, zatímco Michelet odložil podnos s karafou a sklenicí a shýbl se, aby zvedl zbraň.

A otočil se zády k opici.

Ta vyrazila tak rychle, že ji ani nebylo možné sledovat. Skočila na noční stolek, popadla hořící cigaretu, odrazila se, právě když se zvedal – přistála mu na krku – prackou ho chytila za vlasy – a típla mu cigaretu do oka.

Zaduněl výstřel z pistole. Michelet zařval, pozpátku se odpotácel k rámu postele, zhroutil se na Sally a srazil ji k zemi. Zůstala ležet napůl omráčená: cítila, jak do něčeho narazila hlavou – neměla sílu se zvednout –

Pak si Michelet strhl opici ze zad a vší silou jí mrštil proti zdi. Spadla na zem jako hadrová panenka, mrtvá.

Dveře se otevřely a na prahu se objevil tajemník Winterhalter a lékařem, oba v županu, a jeden z lokajů – byl to Alfred? – a Ah Ling jim svým hlubokým nevzrušeným hlasem oznámil:

„Tato žena přišla do mé ložnice s úmyslem mě zabít. Winterhaltere, přizvěte si sluhu, odveďte ji do sklepa a zamkněte ji tam. Doktore, postarejte se o Micheleta.“

Michelet křičel bolestí, svíjel se na zemi vedle ní a mezi prsty mu crčela krev. Čísi ruce popadly Sally za paže, pozvedly ji na nohy a vlekly ji ze dveří a dál do výtahu a ten s ní pak klesal dolů, dolů a dolů. Nevěděla, jestli ji drží lokaj Alfred, protože celou dobu měla v hlavě jen jediné dvě věci: tu malou svraštělou jizvu, která způsobila tak strašlivé utrpení a přivolala na ni tak dlouho připravovanou pomstu, a stránku z účetní knihy, zastrčenou za lem punčochy.

Dojeli až dolů, vyhodili ji ven a zase odjeli. Stejně jako Harriet byla zamčená sama a potmě.

Bitva na Telegraph Road

Daniel Goldberg stál na úzké pěšině mezi dvěma domky na Telegraph Road. Společnost mu dělaly dvě popelnice a déšť z přetékajícího okapu nad ním se valil k zemi jako Niagara.

Za záclonami v předním pokoji Parrishova domu bylo vidět světlo. Nahoře byla tma, vepředu i vzadu. Domky byly obrácené zadními trakty do úzké uličky, kterou už Goldberg stačil proslídit, když se prve plížil tiše jako kočka podél zdi ohraničující zadní dvorky. Domky to byly malé, sotva větší než baráčky ve Whitechapelu, a jediné, čím se od nich lišily, byla arkýřová okna a ozdobné lišty nad hlavními dveřmi.

Bylo půl druhé. Goldberg se právě rozhodl, že dá Billovi ještě dalších dvacet minut, když se za ním ozval šepot.

„Všechno v pořádku, pane Goldberg?“

Obrátil se a spatřil půl tuctu stínů – možná i víc – shluknutých za Billem na úzké pěšině,

„Výborně,“ pochválil ho. „Kolik vás je?“

„Deset,“ ozval se ze tmy tichý drsný irský hlas.

„To je Liam,“ představil ho Bill. Vynořila se ruka a Goldberg si s ní potřásl. „Máme kudly a boxery.“

Goldberg pohlédl Billovi přes rameno a rozeznal za ním obrys asi šestnáctileté dívky.

„To je ta slavná Bridie Sullivanová?“ zeptal se.

Neřekla nic, jen výhružně pozvedla hlavu.

„To nic, Bridie,“ klidnil ji Liam. „Tenhle chlap je v pořádku, neber si to tak.“

„Slyšel jsem, že se umíte rvát,“ řekl Goldberg. „Budete to potřebovat. Jde o tamhleten dům, co se tam svítí. Uvnitř, nejspíš nahoře, je malé dítě a musíme ho dostat ven nezraněné.“

Ustoupil stranou, aby si mohli nakouknout do uličky.

„Dá se tam vlízt přes dvůr?“ zeptal se Bill.

„Kousek dál napravo je podobná pěšina jako tahle. U domu je přístavek – asi záchod nebo možná přístřešek na uhlí – zrovna jako tady – a nad ním je okno se zataženými závěsy. Ze střechy záchodu byste na něj dosáhli. Jenom nevím, kolik chlapů tam uvnitř vlastně je.“

Bill a Liam se vrátili, aby si obhlédli dvorek za zdí sousedního domu.

„Máš nějakou zbraň, Bridie?“ zeptal se Goldberg.

„Já mám dycky kudlu,“ řekla. Hlas měla tichý, jemný a melodický – hlas irského anděla, sametu, rašelinového dýmu. Zbraň, o níž se zmínila, sestávala z ostří břitvy upevněného v dřevěné rukojeti.

Bill se objevil vedle nich. „Žádnej problém, v minutě tam sme,“ prohlásil.

„Dobře,“ řekl Goldberg. „Liame, který z tvých mládenců to nejlíp umí s koňmi?“

„Dermot,“ nezaváhal Liam ani vteřinu a postrčil kupředu hubeného asi dvanáctiletého kluka.

„Dermote, na jižním konci obecního pozemku jsou stáje, kde pronajímají koně a vozy. Vezmi s sebou pár kluků, šlohněte tam čtyřkolák a nějakého slušného koně a vraťte se zpátky co nejdřív.“

Čtveřice kluků s okamžitě oddělila od ostatních a odkradla se po silnici. Goldberg pokynem svolal ostatní k sobě a začal vysvětlovat svůj plán.

Bitvu na Telegraph Road oslavovaly později irské gangy v Lambethu ještě celá léta. Ti, kdo se jí zúčastnili, mohli sledovat, jak se jejich jména stávají legendami: ti, kdo u toho nebyli, toužili, aby také byli mohli být přitom, a začali si legendu přikrašlovat ve svůj prospěch… Nic se jí nevyrovnalo až do doby, než se objevil velký Pat Hooligan, jehož jméno se stalo navždy pojmem.

Goldberg rozdělil své bojovníky do tří skupin. Bill a Liam jako nejzkušenější lupiči měli přelézt na zadní dvorek, vyšplhat se na střechu přístavku, počkat, až ostatní odlákají pozornost, a pak vniknout oknem dovnitř.

Ale nemělo smysl odlákávat pozornost, kdyby nebyly otevřené dveře, protože tamtudy museli Harriet vynést ven: takže součástí plánu bylo, že Goldberg a Bridie zaklepou na hlavní dveře a Bridie bude předstírat, že na prahu omdlela.

Jakmile budou dveře otevřené, Goldberg vykřikne a to bude signál pro další dvojici kluků za domem, aby začali ze všech sil bušit na zadní dveře. Uprostřed toho rámusu se budou Bill s Liamem nahoře věnovat svému úkolu, zatímco Goldberg se třemi zbývajícími chlapci vtrhnou do domu předním vchodem. Goldberg a Bridie pak budou krýt halu, chlapci vyrazí nahoru po schodech, postarají se o každého, na koho tam narazí, a odvedou pozornost od okna, kterým polezou dovnitř Bill s Liamem, aby se porozhlédli po Harriet.

Goldberg, Bridie a chlapci, kteří měli vrazit dovnitř předními dveřmi, čekali, až ostatní jako hbité temné stíny v dešti přeběhnou silnici a zmizí na druhé straně. Uběhlo pár minut a pak Goldberg řekl: „Takže je čas. Jdeme na to.“

Kluci odběhli a skrčili se za nízkou zahradní zídkou. Goldberg a Bridie stáli před hlavními dveřmi.

„Připravena?“

Bridie kývla. Goldberg zaklepal na dveře a Bridie se o něj opřela, jako by se chystala omdlít.

Závěsy na arkýřovém okně se pohnuly a v okně se objevila tvář. Goldberg udělal bezmocné gesto a Bridie se mu zhroutila do náruče.

„Už jde,“ špitl Goldberg, když zaslechl, jak se někde otvírají dveře.

Závěs klesl na místo a hlavní dveře se otevřely.

Bridie se okamžitě sesula na práh a muž ve dveřích rychle ucouvl. Goldberg poklekl k ní, skláněl k ní hlavu a předstíral, že se ji pokouší zvednout.

„Moje žena – udělalo se jí špatně – pomozte mi s ní dovnitř, pro lásku boží,“ naléhal.

Muž stál pochybovačně na místě a ohlížel se – a vtom vyšel z pokoje s arkýřovým oknem Arthur Parrish, jeho oči se střetly s Goldbergovými a s úlekem ho poznal.

„Zaječ, holka,“ zavelel Goldberg, Bridie zaječela jako meluzína a Goldberg zvolal. „Do toho!“

Pak se seběhlo několik věcí současně. Goldberg vyrazil kupředu, odhodil prvního z mužů ke stěně a Bridie se k němu vrhla s blýskajícím nožem v ruce. Ze zadní části domu se ozvalo hřmotné bušení a dva chlapci, kteří čekali v zahrádce, vklouzli dovnitř jako úhoři.

Z pokoje za Parrishem se vynořil další muž, první z chlapců se vyřítil proti němu, praštil ho hlavou do žaludku a vyrazil mu dech se zasyčením, které mohlo být slyšet až přes ulici. Goldbergova pěst ho zasáhla do brady a muž se v bezvědomí skácel na stojan na deštníky.

„Nahoru!“ křikl Goldberg na druhého chlapce a s radostným výskotem se hnali vzhůru po třech schodech najednou.

A Parrish měl najednou v ruce pistoli.

Stál docela tiše, zády ke zdi a měřil si Goldberga očima, které zářily tak samolibě, až v něm budil chuť rozmačkat mu tvář o tapetu. Ale pistole byla natažená. Bridie to přimhouřenýma očima sledovala a číhala na příležitost přitočit se blíž. Muž na podlaze se pohnul. Goldberg udělal krok ke stojanu na deštníky a nonšalantně ho nakopl.

„Ale, ale, pane Goldbergu,“ ozval se Parrish. „Copak to tu provádíte? Tohle vám, pokud jde o vaše vyhoštění, zrovna neprospěje, jak si nejspíš sám uvědomujete ‒“

Pak se shora ozval výkřik – zděšený dětský výkřik – Goldbergovi se zablýsklo v očích, strhl z věšáku vedle sebe kabát, hodil ho na pistoli a skočil po Parrishovi jako tygr. Bridie po něm skočila také, ale muž na podlaze ji chytil za sukni, až se svalila na zem jako chumel promoklých hadrů a šermujících pěstí.

Shora se ozývaly výkřiky – bouchání dveří – a pak zaduněl výstřel z pistole. A všechno rázem utichlo.

Uprostřed ticha si Goldberg uvědomil, že leží na podlaze, a okamžitě věděl, že ho kulka zasáhla. Zrovna jako tenkrát – kam mě asi trefil – snad ještě chvilku vydržím –

Smysly se mu roztřeseně zaostřily a v té chvíli věděl, že všechno dopadlo špatně, útok se nevydařil, protože po schodech scházel Liam, za ním Bill a pak muž, který nesl v náručí Harriet a držel jí u krku hrot nože.

Bridie vedle něho se pomalu zvedla. Parrish na ně mířil pistolí a muž na podlaze se rovněž snažil vstát. Hluk u zadních dveří utichl. Goldberg se pokusil nadzvednout, ale jakmile přenesl váhu na paži, uvědomil si, kam ho kulka zasáhla, protože levé rameno zaprotestovalo.

Na to neumřeš. To nic. Mysli. Uhni maličko doprava – udělej mu místo, ať může projít – mrkni ke dveřím – sláva, Bill to pochopil – Liam taky – a teď kudlu.

Věděl, že existuje pouze jediná možnost: musí muži ochromit ruku, než stihne Harriet bodnout. Bridie stála za ním, skrytá v úzké hale před Parrishovým pohledem. Se snahou předstírat, že je mu ještě hůř než doopravdy, což nebylo tak těžké, zatápal Goldberg zdravou rukou za sebou a nahmatal ruku Bridie s nožem. Předala mu ho. Muž, který nesl Harriet, došel na poslední schod.

Harriet v jeho náručí se ani nepohnula a v jejích uslzených vykulených očích se zrcadlilo vědomí, že se děje něco strašného. Goldberg se přichystal, ale byl dosud oslabený šokem a v rameni mu začínala pulzovat nesnesitelná bolest.

Opatrně – až se otočí – teď!

Pravičkou švihl k ohbí mužovy ruky. V téže chvíli mu Bill z druhé strany vytrhl Harriet a hodil ji Liamovi, který ji popadl a vyrazil na útěk Bridie se zuřivě rozehnala pěstí po Parrishovi, ale minula ho, protože právě v té chvíli přilétlo z odpočívadla nad schody cosi tvrdého, bílého, porcelánového a roztříštilo se to na kousky o Parrishovu hlavu. Skácel se k zemi, shora se ozvalo radostné zavýsknutí, ostatní začali sbíhat po schodech a muže, jenž předtím držel Harriet, odkopli z cesty. Ten jen ležel, nevěřícně sténal a snažil se zastavit neuvěřitelný proud krve, který se mu řinul z paže.

Táhli Bridie ke dveřím a ven a Goldberg se připlazil za nimi právě včas, aby uviděl, jak se tichou ulicí řítí vůz se dvěma výskajícími kluky na kozlíku. Se skřípěním brzd, klapotem kopyt a vzrušeným ržáním koní zastavil, Bill se rozběhl ke dveřím a otevřel je dokořán.

Liam s vřeštící Harriet v náručí byl uvnitř jako první a ostatní se hrnuli za ním –

Ale pak zezadu opět třeskl výstřel, Bridie padla k zemi a zůstala nehybně ležet. Liam s dalším klukem okamžitě vyskočili z vozu a bezvládnou ji naložili dovnitř. Goldberg ucítil, že se mu podlamují nohy, jak po něm někdo skočil. Uviděl, že Bill váhá, a křikl na něj: „Jeď! Zůstaň s tou malou! Zmizte už!“

Chlapec na kozlíku práskl bičem, Bill naskočil k němu a vůz se rozjel. Parrishovi muži vyběhli na ulici, ale nemohli už dělat nic víc než sledovat, jak rozkymácený vůz mizí za zatáčkou.

Takže aspoň něco, pomyslel si Goldberg a omdlel.

Někteří z kluků v přecpaném kodrcajícím kočáře žertovali, chechtali se a jásali nad právě skončenou bitkou a už teď ji přikrašlovali podrobnostmi, k nimž ani dojít nemohlo. Liam s dalším chlapcem se skláněli nad Bridie.

„Tady to koupila,“ ukázal Liam a nazvedl jí husté, promočené vlasy, aby bylo vidět hluboký šrám na hlavě. „Pokud to není nic horšího, do rána jí bude líp. Dejchá jako trumpetista. Nemusíme si dělat starosti.“

Trochu ji nadzvedl, aby měla víc místa, a něžně jí odhrnul vlasy z nehybné tváře. Harriet to všechno sledovala s palcem v puse. Tihle lidé se smáli a zpívali. Byli veselí a ona měla ráda veselé lidi. Dělali velký rámus. Ale byl to příjemný rámus. Pak jeden z nich strčil do druhého, až se skulil na podlahu. Harriet myslela, že se musel uhodit, ale on se tomu jen smál. Všichni se moc smáli, a když Harriet viděla, jaká je to legrace, rozesmála se také. Musela si vytáhnout palec z pusy, aby se mohla zasmát pořádně. Všimli si toho a chechtali se ještě víc.

Někdo zabušil na korbu.

„Co se děje?“ zeptal se někdo. „To je Dermot.“

Jeden z kluků vykoukl ven. „Před náma je polda,“ ohlásil. „Přestaňte s tím kraválem, buďte zticha, kluci…“

Všichni se přikrčili, špitali si, chichotali se a pošťuchovali, až strážníka minuli a mohli se zase narovnat. Ale smích je přešel. Dívali se na Harriet.

„Co s tím prckem?“

„To je Billův problém. Tohle si spískal on.“

„A co ten strejc, co tam zůstal?“

„Třeba se z toho dostal…“

„Já ho viděl, jak sebou seknul.“

„Odpráskli ho? Páni…“

„Bridie bude vědět, co s ní.“

„Bridie?“

„Je to přece holka, ne? Tak to musí vědět.“

„Jenže Bridie…“

„O tu se postaráme, to je jasný.“

„A kdo to mrně vlastně je? Čí je?“

„To ti teda nepovím, Seane. Ale je bezvadná, ne?“

„Koukni, sedí si tu jak princezna.“

„Jenže pochcaná.“

„Do háje, copak se nepochcávaj všechny děti? Tys taky nosil plenky ještě loni ‒“

„Co když se už Bridie neprobudí?“

Ticho. Všichni se na ni zadívali. Ležela bez pohnutí v koutě kočáru.

„Je po smrti?“

„Ona, co dokázala nařezat tomu parchantovi Johnnymu Rodriguezovi?“ ucedil Liam pohrdavě. „Ta a po smrti? To teda ne.“

„Ale picnul ji…“

„Taky jsme mu roztřískli o hlavu nočník, hajzlovi mizernýmu.“

„Mít víc času, mohli sme ho po něm hodit plnej…“

„Ale co budeme dělat s tím fakanem?“

Dlouhá odmlka. Harriet je fascinovaně pozorovala. „Sirotčinec?“ nadhodil jeden z nich nejistě.

Všichni se k němu obrátili.

„Tobě snad přeskočilo, Johnny Couglane! Vytáhnem ji z jednoho lochu a šoupneme ji do druhýho?“

„A co jeptišky…“

„Mysli hlavou a ne prdelí.“

„Ale my se o ni přece starat nemůžeme…“

„A proč by ne?“

„No… Musej se krmit…“

„Ta už mlíko necucá, nemusíš jí nabízet svůj vychrtlej hrudníček, Seane Macarthy.“

„Nech už těch keců!“

„Může jíst to co my. Šťouchaný brambory, masovej koláč, úhoře v rosolu. Kapka piva jí taky neublíží.“

„Ale co hadry a takový věci…“

„Hadry? Jaký hadry? Kdy ses naposled převlíkal ty? Podle toho smradu, co z tebe táhne, bych řek, že předloni. Hadry má docela slušný, ty jí ňákej čas vydržej. Sakra, vy ste ale parchanti zaprdlý, co vy na to? Pojď sem, princezno.“

Liam si posadil Harriet na klín a nasupeně si měřil své společníky, zatímco kočár ujížděl dál k Lambethu. Harriet na ně stále jen zírala s palečkem v puse. Pak zívla a s výrazem vévodkyně, jež prokazuje laskavost svému lokaji, položila hlavičku Liamovi na rameno a okamžitě usnula.

Goldberg ležel v kuchyni na podlaze a ostražitě naslouchal.

Rameno ho bolelo jako čert, ale jiná zranění neměl a hlavu měl jasnou.

Muži v předním pokoji hovořili. Slyšel Parrishův hlas: „… Solomonovo pekařství na Holywell Street. Hned na rohu – na konci Brick Lane. Ano, tam. Spal to tam do základů. Hned vzadu je natěračský sklad – plný petroleje. Nažeň tam lidi – trochu je popíchni. Chci mít celou tu zatracenou ulici v plamenech, rozumíš? A brzy, dokud jsou ještě všichni v posteli. A teď už jděte, běžte, hoďte sebou. Vy ostatní začněte balit. Charlie, zaběhni do stájí pronajmout drožku. Vzbuď majitele. Ano, odjíždíme, jen co si policajti odvedou toho Židáka. Je dobře zavřený?“

Jiný hlas pronesl cosi nezřetelného a někdo se zasmál. Parrish vyštěkl: fakt, že ho srazil k zemi nočník, nijak neotřásl jeho autoritou. Goldberg se rozhlédl. Viděl nohy židlí i stolu a také uhlák, ale nic, co by se dalo použít jako zbraň. Dokázal by vstát? Najít třeba nůž? Nebo aspoň násadu od smetáku?

Pohnul se a skoro nahlas zaúpěl. Ale pak se ozvalo rázné bušení od hlavního vchodu, jeden z mužů si pospíšil otevřít a byla to policie.

Goldberg se pracně vztyčil na nohy, ještě než ho zvedli. Seržant, dva strážníci a policejní vůz – lucerny – obušky – vysvětlování, obvinění – pouta.

Na to zavrtěl hlavou.

„Půjdu s vámi v klidu,“ ujistil seržanta. „Ale byl bych vám vděčný, kdyby to šlo bez želízek: jsem totiž zraněný.“

Napřáhl svou zakrvácenou levou ruku v poloze, která naznačovala, že je zraněn na zápěstí, a seržant přikývl.

„V pořádku,“ řekl strážníkovi s želízky. „Nebude dělat potíže. Naložte ho do vozu.“

„Promiňte, seržante,“ vmísil se do řeči Parrish. „Ten muž je krajně nebezpečný. Už jsem vám říkal, že je po něm vyhlášeno pátrání pro politický zločin – uprchl z vězení v Rusku i v Německu –“

„V této zemi neexistují žádné politické zločiny, pokud je mi známo, pane,“ odbyl ho seržant. „Tu bouli na hlavě vám způsobil on?“

„Ne přímo ‒“

„A kdo ho postřelil?“

Já. Mám přece právo chránit svůj

„Nepochybně, pane. Zdržím se tady a podrobně vyslechnu vás i ostatní pány. Odveďte toho muže do vozu, strážníku.“

V každém případě je to slušný člověk, říkal si Goldberg, když ztuhle nastupoval do policejního vozu. A alespoň si nemusím dělat starost s pouty…

Kočí švihl otěžemi.

A jak se vůz začal rozjíždět, vycupitaly ze stínu dvě umolousané postavičky a zachytily se ho zezadu. Byl tam stupínek, na kterém mohl stát strážník, když dostal za úkol dohlížet nad davem, a ten představoval pro dvojici dvanáctiletých kluků pohodlnou plošinu, zvlášť když šlo o ty, kteří během bitky bušili na zadní dveře domu, bez sebe nedočkavostí.

„V pořádku, Tony?“ zašeptal jeden.

„Jasně, Cone,“ odpověděl mu šeptem druhý. „Ještě nás čeká menší rvačka. Pevně se drž. Nespadni…“

Mojše Lipman si mnul hranatou bradu. Seděl v drožce na rohu Fournier Square se třemi svými muži. V domě bylo stále živo – kdosi přenášel lampy sem a tam a pečlivě zatahoval závěsy – ale po dítěti nebylo nikde ani potuchy. Jeden muž se odkradl přes ulici a naslouchal u kuchyňských dveří, nic však nezaslechl, další trojice obešla dům zezadu, kde měly vysoké úzké budovy náměstí výhled na hřbitov, ani oni však neobjevili po dítěti, které sem přijeli hledat, jedinou stopu.

„Takže, co vy nato, šéfe?“ zeptal se jeden z mužů v kočáře.

Lipman neříkal nic. Nebyl žádný myslitel a přes cihlové zdi neviděl, ale ve rvačkách se vyznal. Zachovej klid: drž se zpátky, počkej, až zaútočí protivník. Když se vrhneš do bitky jako unáhlený mladíček, koupíš šlupku, která tě srazí k zemi.

Potíž byla, že znal i výhody nečekaného útoku. Ať už byl v domě kdokoli, ti uvnitř neměli tušení, že je někdo pozoruje, a kdyby Mojše se všemi svými muži vtrhl dovnitř, do necelé minuty bude to místo jejich. Ale necelá minuta je také doba, která bohatě stačí k tomu, aby někdo stihl namířit na hlavu dítěte pistoli…

„Myslím, že ještě počkáme,“ řekl.

Kamenným pohledem zíral do deště. Takový liják… Skoro nebylo ani vidět, kde končí chodník a začíná vozovka, podél stoky se valil čvachtavý proud. V cestě mu stála jakási překážka, snad kupa odpadků nebo chcíplý pes, a voda kolem ní vířila jako peřeje na řece Pecos, v příběhu Dřevaře Dicka, který Mojšemu musel jeden z jeho mládenců po večerech předčítat. Proud unášel ostrůvky špinavé pěny, kusy papíru a neurčitelného neřádu jako vor Dřevaře Dicka…

Přední dveře se otevřely. Mojše zamrkal a poklepal na koleno svého souseda.

„Probuď se,“ vybídl ho. „Koukni.“

Muž sebou škubl a naklonil se kupředu. Úzkým oknem kočáru uviděl ve dveřích dvě postavy – jednu v nepromokavém plášti s kloboukem na hlavě a druhou v něčem, co vyhlíželo jako župan.

Nepromokavý plášť vykročil. Župan ho zavolal zpátky a něco mu v krátkosti řekl. Nepromokavý plášť si vyhrnul límec co nejvýš a znovu vykročil. Župan zavřel dveře.

Mojše nařídil: „Chyťte ho.“

Tři muži rázem vyskočili z kočáru. Nepromokavý plášť se neohlédl, ale spěchal dál, hlavu sklopenou proti prudkému dešti, a pro šustot svého klobouku z nepromokavého plátna neslyšel kroky, které se za ním kradly, takže netrvalo dlouho, než ho dohnali.

Lipman nařídil vozkovi, aby je krokem sledoval, a sotva minutu poté, co vyšel z domu, byl už zmítající se Nepromokavý plášť vtažen do kočáru. Když mu sundali z hlavy námořnický klobouk, Sally by ho byla poznala: byl to tajemník Winterhalter.

„Kdo jste? Co chcete?“ ptal se.

„Na tom nesejde,“ odbyl ho Lipman. „Co se to tam uvnitř děje?

Winterhalter na něj užasle zíral. „Jak se opovažujete? Co se mnou chcete udělat?“

„Odpověz na otázku,“ trval na svém Lipman. „Co se v tom domě děje?“

„Jak vám na tohle mám odpovědět? Musíte být naprostý hlupák. Okamžitě mě pusťte ‒“

Zmítal se a snažil se vstát. Lipman ho srazil zpátky na sedadlo.

„Je tam uvnitř to dítě?“ zeptal se.

Winterhalter se přestal zmítat a v očích se mu objevilo zmatené pochopení.

„Aha. Teď už to chápu,“ přikývl. Lipman si ho měřil přimhouřenýma očima. „Myslím, že nejlíp uděláte, když si promluvíte přímo s mým zaměstnavatelem. Pochopte, jsem pouze jeho osobní tajemník, určitě vás ‒“

„Sklapni,“ zarazil ho Lipman. „A co tady děláš ty? Kam se ženeš?“

„Pro doktora,“ vysvětlil Winterhalter klidně. „Jeden ze sluhů se nešťastnou náhodou zranil.“

„A proč nepošlou pro doktora jiného sluhu? Proč tam jdeš v tom dešti zrovna ty?“

„Protože jsem byl čirou náhodou ještě vzhůru a oblečený. Dovolte mi teď, abych udělal dvě věci: nejdřív zajdu za svým zaměstnavatelem a povím mu, oč vám jde. Jistě vám o dítěti ochotně poskytne všechny informace, které si budete přát. Potom dokončím svou pochůzku a přivedu lékaře. Nejde sice zrovna o život, ale to zranění by mohlo mít vážné následky pro zrak toho ubohého muže. Určitě byste si to nechtěl vzít si na svědomí.“

Mojše Lipman byl nesvůj. Někde udělal chybu, ale nevěděl přesně v čem, a dost dobře ani nevěděl, jak ji napravit. Věděl, že měl toho muže nechat sledovat a ne ho chytit. Teď už bylo pozdě.

Ale přesto, když přistoupí na to, co mu ten člověk navrhuje, může se dostat dovnitř bez boje. A mládenci budou mít čas se tam porozhlédnout… To by se nepodařilo ani Kidu Mendelovi. To by bylo opravdu mazané.

„Tak dobře,“ souhlasil. „Jdi a vyřiď svému šéfovi, že si s ním přijdeme promluvit. Pak můžeš dojít pro doktora.“ Winterhalter přikývl a znovu si nasadil klobouk.

„Jistě pochopíte, že mému pánovi bude pár minut trvat, než se oblékne a přichystá. Až bude připravený vás přijmout, majordomus vám to přijde oznámit.“

„Dobře,“ řekl Lipman. „Ale pozor, žádný podrazy.“

„Ne, ne, ne,“ ujistil ho Winterhalter. „Pochopitelně ne.“ Vystoupil z kočáru a rozběhl se zpátky k domu.

Když došel až ke dveřím a zavřel je za sebou, ozval se bázlivě jeden z Mojšeho mužů: „Šéfe? Nebojíte se, že zavolá poldy?“

„Jak asi?“ zašklebil se Lipman. „Pošle jim zprávu po poštovním holubovi?“

Všichni se poslušně zasmáli a Mojše svůj výrok ještě zopakoval, aby jim náhodou neuniklo, jak je vtipný, ale pět minut nato, když policie skutečně přišla, už se nesmál nikdo.

„Takže Parrish má to dítě,“ řekl Cadik Winterhalterovi. „No jistě. A tihle hlupáci hlídají dům, pro případ, že by ho sem přivezl… To znamená, že sice vědí, že ho má, ale nevědí, kam s ním šel. Pokud jsou takoví hlupáci, jak říkáte, kde mohli zjistit tuhle adresu? Musejí být nějak ve spojení s tou Lockhartovou.“

„Nezmínili se o ní,“ řekl Winterhalter. „Třeba je sem poslal někdo jiný.“

„Možná Goldberg…“

„Byli to Židi.“

„V tom případě určitě Goldberg. Nu, to mění situaci, Winterhaltere. Parrish má dítě, ale sem ho nepřivezl: to znamená, že se pokusí vyjednávat. Takže nemá smysl, abyste za ním chodil. Ušetřím vám cestu v lijáku a počkám, až za mnou přijde sám. Dorazila už policie?“

Winterhalter vyhlédl z okna.

„Zrovna je zatýkají, pane Lee,“ řekl.

„Výborně. Je pěkné platit daně a poplatky a být pod ochranou policie. Jinak, Parrish má sice dítě, ale já mám matku. Chci teď zajít dolů a vyslechnout ji. Pošlete mi sem, prosím, Micheleta.“

„Doktor Strauss říkal, že by si měl to oko šetřit, pane…“

„Pošlete ho sem! Potřebuji ho.“

Winterhalter přešel do komorníkovy ložnice. Michelet zasténal a posadil se.

„Slyšel jsem to… Tak dobře, už jdu… Kolik je hodin, Herr Winterhalter? Nevidím na hodinky…“

„Dvě ráno. Je mi vás skutečně líto, Michelete, ale doktor Strauss udělal všechno, co bylo potřeba, a pan Lee potřebuje, abyste mu pomohl.“

Michelet si navlékl župan a žalostně se chvěl.

„Sám to nezvládnu… Někdo ze sluhů mi bude muset pomoct…“

„Já vám pomůžu. Pan Lee chce sjet dolů do sklepa. Určitě bude potřebovat, abyste šel s ním.“

Micheletovo zarudlé zdravé oko zvědavě zamžouralo zpod bělostných obvazů na tajemníka, jehož tvář zůstala neproniknutelná. Komorník si olízl rty a prošel dveřmi ke svému pánovi.

„Prosím, pane Lee? Přejete si být úplně oblečen, pane? Mám vás nejdřív oholit? Je ještě časně, ale nepochybně byste se pak cítil líp…“

„Ukaž ruce.“

Komorník napřáhl ruce. Šeredně se třásly.

„Ne. Oholíš mě později. Teď mě umyj a obleč.“

„Jak si přejete, pane,“ řekl Michelet. Zhluboka si vzdychl jako ztělesnění poslušného utrpení a odhrnul přikrývky.

Pod nejspodnější přikrývkou se táhly ze strany na stranu tři široké kožené popruhy a na konci každého z nich byla lana zavěšená na hácích a nenápadně zastrčená za závěsy postele. Michelet je vytáhl, zahákl konce horního popruhu na kladku upevněnou na železném rámu a začal otáčet klikou u hlav postele. Lano se napjalo a horní část Cadikova těla se nadzdvihla.

Michelet zajistil kladku a svlékl svému pánovi noční košili. Pak upevnil k podobným kladkám dva zbývající popruhy a točil klikou, dokud se celé Cadikovo tělo nevzneslo nad postel. Přikryl lněné prostěradlo potahem z voskovaného plátna a nalil do umyvadla horkou vodu.

Když se chystal spustit Cadikovo tělo zpátky na postel, jeho pán promluvil.

„Winterhaltere – marron glacé.“

Tajemník našel u postele krabičku a malými stříbrnými klíšťkami vložil jednu z lepkavých cukrovinek Ah Lingovi do úst. Cadik ji zvolna žvýkal, zatímco ho Michelet omýval od hlavy až k patě, pomocí popruhů ho obracel, aby ho mohl umýt i zezadu a ošetřit proleženiny na stehnech a hýždích. Odstranil staré obvazy, šetrně omyl rány, osušil je, potřel minerální pleťovou vodou a přiložil čisté obvazy. Winterhalter nikdy dřív tento proces neviděl a zhrozil se rozsahu proleženin, nově vzniklých a šířících se přes ty starší, jizev, strupů a hnisu v místech, na nichž ve dne v noci spočívala nezměrná váha těla.

Když vyměnil obvazy, zapudroval Michelet celé mohutné tělo zásypem.

„Opusťte prosím místnost, Winterhaltere,“ požádal Cadik. „Chci si vyprázdnit měchýř.“

Když se Winterhalter vrátil, oblékal Michelet svému pánovi hedvábné spodky, opatrně je přetahoval přes bezvládná chodidla a pak je po kouskách povytahoval výš a výš. Manipuloval nehybnou tíhou mužova těla stejně snadno jako chůva přebalující dítě, se stejnou důvěrnou, laskavou a něžnou péčí, dobromyslným škádlením, skoro jako by s ním i bizarně i trochu flirtoval.

Jeden zmrzačený muž ošetřující jiného ještě zmrzačenějšího: ti dva se navzájem tolik potřebují, napadlo Winterhaltera. Jako krokodýlové a ti malí ptáčci, kteří jim vyzobávají z mezer mezi zuby zbytky jídla. Cadik byl vtělená důstojnost a ani v těch nejnedůstojnějších okamžicích ho neopouštěla jeho nezúčastněnost a chladná velitelskost, zatímco Michelet byl ztělesněné poddanství.

Winterhalter se znovu, jako už mnohokrát předtím, zamyslel nad tím, co bude s dítětem. Bylo to těžké. Bylo jasné, že jeho zaměstnavatel potřebuje někoho, kdo bude vykonávat všechny tyto ponižující činnosti, a stejně jasné, že dítě na to ještě léta nebude mít dost sil: ale jednou nadejde čas, kdy k tomu bude plně kompetentní a stejně nepostradatelné jako opice. Ten, kdo pak bude mít dítě pod kontrolou, bude mít pod kontrolou všechno. Ne, nemůže si dovolit nechat ji na starosti Micheletovi. V tom člověku je něco nezdravého. Bez něj jí bude líp. Tajemník si v duchu znovu připomněl, že se musí porozhlédnout po agentuře, která zprostředkovává práci chůvám.

Předjel s invalidním vozíkem k posteli na místo, které mu ukázal Michelet, s pomocí popruhů a kladek Cadika zvedli a usadili ho do něj.

Pak vytáhl Michelet z nočního stolku kelímek s pomádou, rozetřel si ji v dlaních, potřel jí Cadikovy narezlé vlasy a kartáčem je uhladil, až se leskly.

Otřel si ruce, upravil pánovi vázanku a přehodil mu přes nohy pléd. Pak zakňučel bolestí a sáhl si na bílý obvaz, kterým měl omotanou polovinu hlavy.

„Prosím, pane, můžu si jít lehnout?“ zaprosil. „To oko mě strašně bolí…“

„Později. Teď chci, abys mě zavezl do sklepa. Děkuji, Winterhaltere. Dnes v noci vás už nebudu potřebovat.“

Tajemník se škrobeně uklonil a odešel.

Michelet otevřel dvoukřídlé dveře a vyjel s vozíkem na odpočívadlo. Když hladce sjížděli do sklepa, v celém domě bylo ticho.

Policejní vůz zpomalil. Tony, starší z obou kluků, kteří se ho vzadu přidržovali, zavelel: „Teď bacha. Jdeme na to.“

Když vůz zastavil, seskočili, skrčili se pod ním a Tony číhal na příležitost, s kterou počítali.

Nad schůdky ke dveřím stanice modře zářil nápis POLICIE. Pokud se seržant v kanceláři nepřijde podívat… Ne, na to je moc velký liják, určitě sedí u kamen s šálkem kakaa.

Dvířka vozu se otevřela. Con se zachytil okapávající, rozvrzané obruče kola a chystal se vyhoupnout ven. Ještě jednu dvě vteřinky a…

„Teď!“ řekl Tony, oba vyrazili jako chrti, skočili po nohou vyděšeného strážníka, až se s žuchnutím a kletbami svalil na chodník a Goldberg náhle stál vzpřímený a volný.

„Zdrhej, troubo,“ zaječel Con, než ho pádná úřední ruka popadla za vlasy a další mu hmátla po paži.

Ale Tony si dovedl poradit: zaryl strážníkovi do ruky zuby, ten zaječel a uvolnil stisk.

Oba kluci byli okamžitě na nohou, společně s Goldbergem doběhli na roh ulice, a než strážníci, při pádu potlučení a zmáčení vodou, do níž si kecli, stačili udělat něco, aby je zadrželi, byli pryč.

Ani vozka nebyl nic platný: když seskakoval z kozlíku, aby se je pokusil chytit, zachytil se pláštěnkou za oj a teď se jen zmítal ve snaze se vyprostit.

Seržant v kanceláři uslyšel rozruch, vyšel na schůdky, v jedné ruce šálek kakaa a v druhé chleba s máslem, a šklebil se od ucha k uchu při pohledu na trojici statných mužů bezmocně se motajících v lijáku.

„Ještěže jste vytáhli pendreky,“ zavolal na ně. „Co takhle se pomlátit navzájem, aby byl od vás pokoj?“

Řekli mu, kam má jít se svým kakaem.

O dvě ulice dál spěchal tmou Goldberg, popelavý bolestí, a oba jeho zachránci s jásotem poskakovali vedle něj jako čertíci.

Vody Blackbournu

Policejní seržant byl na vkus Arthura Parrishe nechutně úporný a zatraceně zvědavý. To, jak povytáhl obočí, když uviděl pokoj, odkud dítě zmizelo, taky nebylo zrovna příjemné.

„Odpusťte, že se vás na to ještě jednou ptám, pane Parrishi – to dítě, o kterém mluvíme, je vaše vlastní dcera?“ podivil se při pohledu na holá prkna, rezavou kostru postele a promočenou matraci bez prostěradla i přikrývek.

Parrish se přinutil k trpělivosti. Koneckonců, zákon je na jeho straně, i když tenhle policejní poskok možná ne.

Když seržant konečně odešel, svolal své muže. V hlavě mu bušilo: ale s tím se v tuhle chvíli nedalo nic dělat.

„Koledují si o malér,“ promluvil k nim. „Tak ho budou mít. Ty – Harvey – se vyprav do Whitechapelu za Gormanem. Dohlídni, ať to tam pořádně rozjede. Croppere, ty počkáš tady, dokud se policajti nevrátí s tím fakanem.“

„Myslíte, že nám ji přivezou, pane Parrishi?“

„Já vím, že ano. Toho seržanta si nevšímejte, mám v hrsti vrchního komisaře. Jak jsem říkal, zůstaneš tady, dokud fakana nepřivezou, a pak jim řekneš, ať ho dopraví za mnou do Twickenhamu. Tam teď jedu.“

Naházel pár věcí do cestovní brašny. Muž nevyhlížel zvlášť přesvědčeně.

„Ale co pan Lee?“ zeptal se.

„Co je s ním?“ vzhlédl Parrish. Tenhle tuctový úpravný úředníček měl v sobě zuřivost, kterou navenek dával jen málokdy znát. Pokud někdy ano, jako právě v této chvíli, i otrlí kriminálníci, kteří prošli Pentonvillem či Dartmoorem, se zalekli. „Pan Lee se dostal do prekérní situace, když mě podcenil,“ mluvil dál Parrish. „Chystám se z toho teď vytlouct co nejvíc – a on nemá sebemenší možnost mi v tom zabránit, protože ta holka je podle zákona moje a vždycky bude. Tak rychle, hněte sebou, jdeme!“

Daniel Goldberg zamžikal. Lékař rýpl hlouběji a zeptal se: „Copak je? Napijte se medicíny.“

„To je špatná medicína.“

„Ta nejlepší. Skotská. Už to mám.“

Cosi upustil do kovové misky, až to cinklo. Goldberg zhluboka vydechl a tiše hvízdl.

„Něco vám povím, radši bych si dal doutník,“ řekl.

„Žádné doutníky. To žádná medicína není. Necukejte se.“ Poťupkával ránu něčím štiplavým.

„Můžu si tohle vzít, pane doktore?“ zeptal se Tony a zvedl zakrvácenou zdeformovanou kulku.

„Jen si posluž,“ souhlasil doktor. „Mně k ničemu není. Panu Goldbergovi taky nebyla.“

Byli v malé ordinaci v Soho. Lékař byl přítel, a když u něj Goldberg s chlapci zabušili na dveře, jen si povzdechl, než je pustil dál, a hned se dal do práce.

Když omotával Goldbergovo rameno obvazem, poznamenal. „Pochopitelně nejsem jen doktor, ale taky občan, rozumíte.“

„Jak to myslíte?“

„To znamená, že bych měl nahlásit policii, když mi sem někdo přijde s dírou po kulce. Co se děje, Goldbergu?“

Goldberg upil trochu whisky a zašklebil se. „Bílé otroctví, podvod, únos dítěte… Teď bych to těžko vysvětloval – všechno vám povím, až bude po všem. Vy teď poslouchejte, kluci. Liam, Bill, Bridie a ostatní – kde teď můžou být?“

„Těžko říct, pane,“ pokrčil rameny Con. „Mají tucet doupat, kam mohli zalízt.“

„Je na něj spoleh?“ zeptal se podezíravě Tony a kývl palcem k doktorovi.

„Je na vás spoleh?“ obrátil se Goldberg k lékaři.

„Já tu vůbec nejsem,“ prohlásil lékař a skládal nástroje do misky s dezinfekčním roztokem. „Jsem jen halucinace a právě se chystám jít spát. Tu ruku moc nenamáhejte. Až vyjdete ven, hoďte klíč dovnitř rozbitým okénkem nade dveřmi.“

Con a Tony ustrnuli.

„Poslyšte, pane,“ ozval se Tony. „Chci říct, pane doktore. Takový věci byste s klíčem provádět neměl – to už můžete nechat dveře rovnou dokořán. Zejtra se tu s Conem stavíme a ukážeme vám, jak to tu posichrovat. Kolem se potlouká spousta grázlů.“

„Dobře, to je slušná nabídka,“ kývl lékař. „A až někdo vpálí kulku do tebe, mladíku, víš, na koho se obrátit, aby ti ji vyndal. A teď už všichni vypadněte – jsou tři ráno.“

Venku na ulici řekl Goldberg. „To doupě. Mluvili jste o tom, kde by mohli být ti ostatní.“

„No jo,“ pokrčil rameny Con. „Víte, pane, je fůra míst, kam ji mohli zanýst. Budou asi chvíli tady a chvíli tam. Chcete se po nich poohlídnout?“

„Mám na práci ještě něco jiného a to teď moc spěchá. Vy dva se vraťte zpátky do Lambethu. Až zjistíte, kam šli, nechte mi vzkaz v čísle 27, Dean Street, Soho.“

„Dean Street 27. Poslyšte, pane – na jakej mejdan se to chystáte? Co?“

„Týká se to Židů v East Endu.“

„Bude rvačka?“

„Nejspíš. Ale ‒“

Con se plácl do stehna a zaradoval se.

„Takže ty zatracený icikové dostanou na frak!“ zajásal. „Sakra, tak rád bych ‒“

Zarazil se. Goldberg si ho upřeně měřil a Tony se topil v rozpacích.

„Pitomce zabedněná,“ zasyčel. „Copak nevidíš, že tenhle chlápek je Žid?“

Con civěl s ústy dokořán. A pak zrudl. Byl to nezvyklý pocit: jeho společníci to v dešti a šerém světle pouliční lampy neviděli, ale sám to vnímal velmi ostře.

„Páni!“ zabručel. „Člověče, moc se omlouvám. Vědět, že jsi Žid, tak… tak… tak bych se pral za ně.“

„Stejně by vás zachránil,“ řekl Tony Goldbergovi. „Na to dám krk.“

Con napřáhl ruku a Goldberg mu ji stiskl.

„Věřím ti,“ řekl. „Ale víckrát už takhle nemluv, nebo se postarám o to, abys toho litoval. Tumáte…“ Vylovil z kapsy tři doutníky. „Zbyly tři. Pro každého jeden. Nezapomeňte mi donést ten vzkaz, a pokud bych tam nebyl, sežeňte někoho, aby zavolal na telefonní číslo ‒“

„Já umím telefonovat,“ pochlubil se Tony. „Jak je to číslo?“

„4214. Slyšeli jste někdy o Kidu Mendelovi?“

Vykuleně přikývli.

„Tak to je jeho číslo. U telefonu bude někdo, kdo ten vzkaz převezme.“

„A kam teď dete, pane?“ vyzvídal Con. „Nemáme jít s váma?“

Goldberg se podíval dolů na malého promoklého divocha a zavrtěl hlavou.

„Až jindy. Teď hlavně co nejdřív najděte tu malou.“

Kluci zapálili doutníky sobě i Goldbergovi a rozvážně vykročili. Goldberg zamířil k východu, úzkými uličkami kolem Covent Garden, už teď plnými kár a povozů se zbožím na ranní trh. Nosiči z nich skládali bedny pomerančů, pytle ořechů, přepravky se zelím: vzduchem se rozléhal křik a rachot těžkých kol a z vyhřátých hospůdek se lákavě kouřilo. V časných ranních hodinách bylo tohle nejrušnější místo v celém Londýně.

Ale rušno bude už jistě i ve Whitechapelu. Pekař na Holywell Street touhle dobou už nejspíš roztápí pec a Parrishovi zabijáci se shlukují v temnotě. Goldberg přidal do kroku a doufal, že dorazí včas.

Sally uslyšela hukot hydrauliky a posadila se. Nebyla tu úplná tma: výtahovou šachtou sem pronikalo trochu světla a Sally viděla, jak se po podlaze sune nezřetelný slabý stín, který jí prozradil, že výtah sjíždí dolů.

Když ji prve hodili sem dolů do tmy, nejdříve ze všeho ohmatala všechny zdi. Místnost byla prázdná: stůl a židle, na něž se pamatovala od své předchozí návštěvy, zřejmě někdo odnesl. Nebylo tu nic až na výtahovou šachtu, dveře na schodiště a dveře do sousední místnosti, obojí teď zamčené.

Sáhla si na punčochu. Papír byl dosud na místě. Uhladila si plášť v klíně a posadila se tak zpříma, jak jen svedla.

Výtah dojel až na dno a přes železnou mříž se po místnosti rozlilo světlo. Se zasyčením zastavil a dveře se s chřestotem otevřely. Sally sledovala, jak Michelet tlačí invalidní vozík z výtahu na parketovou podlahu.

Ah Ling se rozhlédl.

„Tohle je poprvé, co jsem ve svém vlastním sklepě,“ poznamenal. „Co je to za hluk?“

Michelet naklonil hlavu ke straně. Byl to zvuk, který už Sally slyšela předtím, hukot vody v podzemí, nyní zřetelnější, o hodně bližší a hlasitější.

„Těžko říct, pane,“ pokrčil rameny Michelet.

V mihotavém světle lampy, kterou třímal, byla jeho tvář bílá jako stěna. V županu a s obvazem přes oko se podobal mrtvole v rubáši a Sally jako by na okamžik zahlédla celé procesí podobných postav, všechny mrtvé ze Spitalfields, všechny mlčící neznámé z uplynulých staletí – kteří byli někde tady v podzemí stejně jako ona.

Setkala se s pohledem Ah Linga, Henryho Leea, Cadika.

„Měl jsem čas přemýšlet,“ promluvil. „Pochopitelně jsem na tuhle chvíli myslel už celá léta, ale hodinka navíc nemůže nikdy uškodit. Jste velice chytrá a vynalézavá mladá žena, slečno Lockhartová.“

„Přála bych si, aby to, co říkáte, slyšel lepší svědek, než je tenhle člověk,“ poznamenala.

„Proč?“

„Protože už dvakrát jste mě oslovil slečno Lockhartová a ne paní Parrishová. Ráda bych vás nechala předvolat k soudu jako svědka proti tomu chlapovi.“

Usmál se. „Ach, Parrish,“ řekl. „Ten není nepostradatelný. Už nějak vymyslíme, jak se ho zbavit.“

„Zatím jste ještě nevymyslel, jak se zbavíte mě. Nebo jste snad sem dolů přišel kvůli tomu?“

„Ne. Jak už jsem říkal, měl jsem asi hodinu na rozmyšlenou. Odkud jste zjistila moji adresu?“

„Od jedné dívky, která vás sledovala v Moskvě.“

„Chápu. A co jste měla v úmyslu udělat před hodinou v mé ložnici?“

„Jen si ověřit, jestli je pravda to, co jsem si domýšlela.“

„A kdybyste byla neuviděla žádnou jizvu po kulce?“

Mlčela. A uvědomila si, jak dlouho už to ví, jak dlouho to tajila sama před sebou.

„Dobrá,“ řekl. „Chci vám položit pár otázek, slečno Lockhartová. Tak tedy nejprve

„Já mám pro vás také pár otázek. Proč pronásledujete Židy?“

„Někdo to dělat musí.“

„To je hloupá odpověď.“

„Byla to hloupá otázka.“

„Byla to dobrá otázka. Proč to děláte?“

„Protože existují. Protože jsou snadný terč. Protože to nikomu jinému nevadí. Snažím se vybavit si, co to vaše druhé já – Kempová, nepletu se? – mohlo zaslechnout…“

„Vyslechla jsem dost, abych dokázala posoudit, kdy mi říkáte pravdu.“

„Nejste v situaci, abyste mohla něco posuzovat.“

„V lepší situaci už ani nemůžu být. Předpokládám, že mám co nevidět zemřít, takže se nemám čeho bát. Vidím vás teď velice jasně, pane Lee, Ah Lingu, Hendriku van Eedene, pane Eliote, pane Todde, či jaká ještě další jména máte. Vzpomínáte si na ta poslední dvě? Ty jste použil, když jste zabil námořníka Bedwella, a pana Selbyho, bývalého partnera mého otce. Že nejsem v situaci, abych mohla něco posuzovat? Někoho soudit?“ Přistihla se, že vstává – byla na nohou, aniž si to stačila uvědomit. „Pane Bože, vždyť já se narodila k tomu, abych byla váš soudce! Tak mě teď dobře poslouchejte.“

Stála tváří v tvář k němu, vrávorala, krátké vlasy měla rozcuchané a plášť jí sklouzl z ramene. Michelet stál vedle jako mrtvola se zádušní svíčkou, Ah Ling nehybně seděl a oči mu planuly.

„Zavrtal jste se do mého života jako nějaký odporný červ. Víte o mně všecičko. Takže víte i o Fredericku Garlandovi, mém milenci, o Jimu Taylorovi a Websteru Garlandovi, mých přátelích: víte o mé dceři, mém domě i mém služebnictvu, víte o mé firmě i mé partnerce… Víte o všem, co jsem kdy udělala. Takže víte i o Axelu Bellmannovi, tom muži, co zabil Fredericka. O tom, co sestrojil parní dělo. Právě jsem si na něj vzpomněla – ale jen na chviličku. Měl mě ve své moci, stejně jako teď vy, ale ve skutečnosti se to nedá porovnávat, Ah Lingu. Víte, on byl svým způsobem génius a to vy nejste. Měl vizi – svého druhu – a vy žádnou nemáte. Sloužil něčemu, o čem si myslel, že je to větší než on sám, i když to představovalo zlo. Kdežto vy – vy jste jen chamtivý. Vaše myšlení je primitivní, váš vkus je primitivní a nemáte v sobě ani zrnko vtipu, představivosti nebo slušnosti. Pohánějí vás jenom dvě věci: hromadění peněz a nenávist ke mně. Takže když se vás zeptám, proč pronásledujete Židy, nemáte sílu ani odvahu říct: protože jsem chamtivý, nebo protože jsem krutý, místo toho mě odbudete laciným vtípkem. Stejné to bylo tenkrát před lety s tím vaším pašováním opia. Nebylo za tím nic než chamtivost. Jste jako malý tlustý spratek, který se cpe sladkostmi a nedokáže přestat…“

Otevřel ústa a chystal se něco říct. Ale Sally postoupila o krok kupředu, teď už bez sebe zuřivostí, a Michelet zamžikal a ucouvl, až se lampa rozkomíhala. Ah Lingovy oči plály, jedovaté, sžíravé – ale Sally nedbala. Pokračovala dál.

„Víte, další věc, kterou jsem se naučila, a za to, myslím, vděčím vám, je, jakou podobu má zlo. Ne podobu hrozivého obra na invalidním vozíku – nevypadá čínsky, ani rusky, exoticky nebo cizokrajně. Ani neobvykle. Takhle zlo nevypadá. Ani vy nejste ztělesněné zlo. Na to jste zatraceně moc pitoreskní s tou vaší opicí a plány jak vycvičit mou dceru, aby vám posluhovala a utírala vám vaši tlustou tlamu ‒“

„Odkud víte tohle?“ rozkřikl se.

„Protože jsem sem jednou v noci přišla a slyšela jsem, jak se ten chlap za vámi dohaduje s tajemníkem, ať ji nechá vycvičit jemu!“

„To není pravda, monsieur!“ vykřikl Michelet.

„Je to pravda – a on to ví, protože mě potom chytil na schodech. Všechno jsem slyšela ‒“

Michelet postavil lampu na zem a vrhl se po ní jako vzteklý pes. Ale protože si toho včas všimla a v téhle chvíli by se nezalekla ničeho, neustoupila ani o píď. Vyrazila proti jeho pěstem rukama, nehty i zuby: drásala mu tvář, rvala mu vlasy i paže – až se mu uvolnil obvaz na hlavě a v hrůze ucouvl. Sally do něj strčila, až se s kňučením svalil na zem.

„Michelete, pověs tu lampu na držák,“ nařídil Ah Ling hlasem plným pohrdání.

Sally se shýbla a udělala to za něj. Komorník si svíral hlavu a sténal – ale pak Sally zahlédla v jeho kapse pažbu své pistole. Jestli si na ni vzpomene, může ji ve vteřině zabít. A ještě neřekla všechno, co chtěla.

Obrátila se zpátky k muži na invalidním vozíku.

„Vyprávěla jsem vám o zlu,“ řekla, „teď, když už vím, jak vypadá. Zlo je to, co přiměje muže, aby se opil a přitiskl vlastnímu dítěti na záda rozžhavený pohrabáč. To, co nutí lidi stát celé hodiny ve frontě před branami doků v naději, že dostanou práci, přestože je tam jen tucet volných míst na stovku zájemců, takže se o ně nakonec servou a předáci se tomu ještě smějí a popichují je. To je zlo. Zlo je to, co rozdělí staré manžele, kteří už nemají nic než jeden druhého, a umístí je do chudobince, takže zemřou každý sám. Vybírá nájem z bytů v chudinských čtvrtích a odmítá zodpovědnost za opravy kanalizace, takže se děti musí cestou domů brodit po kolena ve splašcích… Počkejte, až domluvím. Neskákejte mi do řeči. Poslouchejte, ať se poučíte. Zlo… Zlo je to, co nechá celou rodinu umřít hladem – o takové rodině jsem zrovna nedávno slyšela: bylo jich pět, otec matka a tři děti, všichni zemřeli a v jejich kamrlíku nezůstalo nic, vůbec nic, protože i poslední lžíci, poslední deku, poslední židli odnesli do zastavárny a práce nebyla, takže umřeli hladem. A já za celý život nezůstala ani jednou bez oběda nebo večeře. To je moje město. Město, kde žiji, a dějí se tu – takovéhle věci. To je zlo. A víte, co je za tím vším? Co? Co je ten zhoubný nádor, který všechno nahlodává a rozežírá? To nejste jen vy, vy chudáku: jsem to taky já. Já a deset tisíc dalších. Protože máme kapitálové podíly ve společnostech, které ty domy vlastní a neopravují kanalizaci, vyděláváme peníze na docích, které prosperují, protože odpírají lidem práci, a protože jsme nikdy nechtěli vidět. Celou tu dobu, co jsme tak chytře vydělávali peníze nakupováním, prodáváním a dalším nakupováním – jsme ani netušili, co to vlastně znamená. Nevěděli jsme, jakou cenu má libra. Jakou cenu má šilink.

Dobře, já už to teď vím. Díky Danielu Goldbergovi, slečně Robbinsové ze spitalfieldské Misie a dalším lidem jako oni, už vím víc. A taky díky vám, vy nevědomý bezmocný chudáku. Nevěděla jsem, jak spolu věci souvisejí, jak je všechno propojené, dokud jsem neuviděla tu jizvu, co máte na prsou. Všichni ti ubožáci závislí na opiu, které jste zabil, můj otec, všichni Židé, které jste podvedl, i já sama… Všichni jsme propojení. Goldberg má pravdu.“

Otřela si slzy. Stále jí bezděky stoupaly do očí.

„Tenkrát v noci v tom kočáře…“ řekla. „Co jste chtěl udělat? Zabít mě? Kromě jiného?“

Jeho tvář se ani nepohnula.

„Možná,“ řekl.

„Takže jsem měla právo zabít já vás. Pokusila jsem se o to, ne?“

Žádná odpověď.

„Ano, pokusila. A vidíte, co jsem místo toho způsobila. Odsoudila jsem vás k doživotnímu trápení… Ne, to jsem opravdu nechtěla, Ah Lingu. To jsem neměla v úmyslu. Ale udělala jsem to. Stejně jako jsem nechala tu rodinu umřít hladem, vyhodila ty lidi z práce, dohnala toho muže k tomu, že bídou a zoufalstvím zešílel a týral své dítě rozžhaveným pohrabáčem. Udělala jsem to a vůbec jsem o tom nevěděla. Takže na tom nesu vinu a všichni ostatní spekulanti a majitelé zrovna tak. Víte, kde je zlo? To není jen ve vás. Je v tom… V tom, když předstíráte, že nevíte o něčem, co jste viděl na vlastní oči. Když zavíráte oči a odvracíte hlavu, když vidíte nějakou špatnost. Ano, já nic nevěděla. Ale teď už vím a nemám nač se vymlouvat. Takže teď ‒“

Zmlkla, protože rozrušení, které jí svíralo hruď, ji připravilo o hlas. A přes slzy, které se jí bezmocně hrnuly z očí, zahlédla, že její protivník sedí proti ní a nudí se.

Nemohlo být pochyb. Prostě nechápal, o čem mluví. A viděla, že měla pravdu: je to neomalený, omezený surovec a jeho vybrané způsoby, vytříbená elegance a znalecké záliby nejsou nic víc než parfém nastříkaný na kupu odpadků. Svěřila se mu. Jako pokání za to, že mu tolik ublížila, mu otevřela své srdce. Tohle mu nabídla – a on se nudil.

Ale co se mu vlastně chystala říct? Takže teď se přidám ke Goldbergovi a budu mu pomáhat… Nic takového neudělá. Zemře. Zamrazilo ji. Za minutku Lee přikáže Micheletovi, aby ji zastřelil, a bude po všem. Aspoň, že Harriet je v bezpečí. Pokud se Jim vrátí a Margaret ji najde, bude o ni postaráno. A pokud ne, nedokázala si představit laskavější, bezpečnější domov než u Katzových. Goldberg na to dohlédne… Ovšem pokud je ještě na svobodě, pokud ho nechytili…

„Mimochodem,“ prohodil Ah Ling. „Možná se vám to ještě nedoneslo. Parrish našel vaši dceru.“

Žertoval? Tvářil se prohnaně a vítězoslavně.

„Kde – jak víte, že ‒“

„Winterhalter si všiml nějakých chlapů, kteří se tady potloukali. Židů. Hledali vaše dítě, protože zmizelo, a při policejním výslechu přiznali, že ho odnesl Parrish.“

„Ne!“

„Je to tak. Má ji Parrish a co nevidět ji budu mít já.“

„Nevěřím vám ‒“

„Dobře, přesvědčím vás. Byla nelegálně ukrytá v domě muže, který se jmenuje Katz. Už mi věříte? Nic vám nezůstalo, slečno Lockhartová. Po všech těch letech jsem vyhrál.“

Klesla na podlahu. V uších jí hučelo – ale nebylo to jen v jejích uších. Ruce i nohy se jí třásly – ale ne, netřásla se ona, to se třásla podlaha i stěny…

A pak se dal invalidní vozík do pohybu a zvolna se rozjel k ní, třebaže Michelet dosud ležel na podlaze.

Ah Ling vyhlížel zděšeně a vyplašeně. Sally, ochromená a užaslá, se na poslední chvíli odplazila z cesty, vzápětí těžký vozík narazil do zdi a Ah Ling se zhroutil dopředu.

„Michelete!“ vykřikl, když padal.

Ale Michelet se nemohl pohnout. Nezmohl se ani na výkřik: překvapením oněměl, protože podlaha pod ním zmizela a stál teď po pás ve vířící vodě.

Stalo se to tak rychle, že stačil je zalapat po dechu. Obvaz se mu plouhal přes rameno: zraněné oko, krvavé a zanícené zářilo v roztřeseném světle lampy jako oko Kyklopa – a pak zařval hrůzou, ztratil půdu pod nohama, ať už stál na čem chtěl, a proud ho v okamžení stáhl pod hladinu a odnesl pryč.

Sally se ani nepohnula. Nemohla. Podlaha praskala a tříštila se: do vířícího, vzdouvajícího se proudu, který se náhle valil do místnosti, padaly mohutné kameny a kusy zdiva. Sally ležela u zdi vedle invalidního vozíku, který jedním kolem zachytil její plášť a táhl ji k zemi, když se pokoušela vstát. Sklouzla prve stejně jako vozík po nakloněné podlaze ke zdi, ale teď, sotva se jí podařilo rozepnout knoflíky u krku, konečně se z pláště vyprostit a s námahou vstát, cosi hluboko dole povolilo a voda se okamžitě vzedmula. Podlaha se nepříjemně naklonila na opačnou stranu – směrem k otvoru, kterým zmizel Michelet.

A invalidní vozík začal ujíždět zpátky.

„Brzda!“ zasípěl Ah Ling. „Brzda!“

Sally se vrhla k vozíku a snažila se udržet jeho váhu, zatímco šátrala po brzdě. Byl tak těžký – a tak hladce ujížděl – kde je ta páka, proboha? Tady – už ji drží –

Zacvakla brzdu a vozík se zastavil pár palců od okraje.

Ah Ling dosud zhrouceně ležel trupem na kolenou. Sally ho pomaloučku znovu nadzvedla do sedu. Tvář měl brunátnou námahou dýchání a oči vypoulené, ale jakmile znovu seděl zpříma, nadechl se a pánovitě se rozhlédl kolem. Sally se bez dechu opírala o vozík a rozhlížela se také.

Celý střed místnosti byl pryč. Na jeho místě zela jáma s rozeklanými okraji a dole v ní se dmula temná plocha vody – hladina proudu, který se valil zprava doleva, vířil, tryskal a roztřikoval po celé místnosti bláto a splašky. Páchl a šířil kolem sebe chlad, jako se kolem kamen šíří teplo.

Jak se Sally křečovitě držela vozíku a nevěřícně se dívala, ulomil se na druhé straně jámy z podlahy další velký kus zdiva, pak ještě jeden a potom už nebylo kudy se dostat k východu. Dveře na schodiště visely v prázdnotě.

Stěny se chvěly, musel se otřásat celý dům. Petrolejová lampa dosud hořela na držáku, kam ji snad teprve před minutou Sally pověsila, ale mihotala se natolik, až měla Sally strach, že zhasne a zůstanou tu potmě.

„Obraťte mě,“ přikázal Ah Ling. „Po kouskách uvolňujte brzdu. Nejdřív se pořádně zapřete, ať vás to nestrhne.“

Dřevěná podlaha byla tak kluzká, že bylo těžké se na ní vůbec nohama zachytit. Ale na druhé straně vozíku, jen kousek od něj, byla železná mříž výtahu, a kdyby se Sally podařilo na ni dosáhnout…

Výtah! Můžou přece vyjet výtahem!

Ale sotva se obrátila, aby odhadla vzdálenost a promyslela si, jak dostat ochrnutého dovnitř, otřásla podlahou i stěnami série dunivých nárazů jako výbuchy podzemních bomb. Sally se zachytila opěrky vozíku, aby neztratila rovnováhu, ale vzápětí ji zasáhl mezi lopatky vodní příval, odhodil ji a srazil ji k zemi. Napůl přistála Ah Lingovi na klíně a chytila se ho za rukáv, aby zabrzdila svůj pád. Oba byli promáčení – místnost byla plná tryskající vody – a když se spršky trochu rozptýlily, viděla Sally, že je po úniku: hydraulické potrubí, které obstarávalo pohon výtahu, se roztrhlo. Z trubek se valila voda a vlévala se do špinavého proudu šplouchajícího sem zdola. Spodní část podlahy už byla pod vodou.

Nad hlavou jim nesmyslně visela výtahová šachta se svou železnou konstrukcí. Výtah byl zaklesnutý pod zkrouceným potrubím, ale dosud bezpečně visel na kabelu, a kdyby se jí podařilo vyzvednout ochrnutého do něj… Ale podlaha výtahu byla ve výšce jeho hrudi. Jak by jen mohla… Ale nic. Do toho a zkus to.

Vydrápala se do kabiny výtahu sama, pak se posadila na okraj a uchopila muže za klopy. Dělala, co mohla, ale pozvedla ho nanejvýš o palec.

Byla ve špatné poloze, potřebovala by větší páku. Vyskočila, přitáhla vozík blíž a přehodila muži paže přes jeho okraje (jedna byla těžší než druhá…), aby mu mohla zezadu obejmout hrudník.

Její ruce byly na obemknutí mohutného hrudníku krátké. Pokusila se ho zvednout i tak, ale vozík jí stál v cestě. Skoro s ním nemohla pohnout.

„Budu vás muset vytáhnout nahoru na plédu,“ řekla.

Stáhla mu z klína promočený pléd a přivázala ho nejprve k pravému sloupku konstrukce, aby měla víc místa, až bude uvazovat další. Pak protáhla druhý konec muži pod paží, vysoukala se nahoru do výtahu, naklonila se přes okraj a vší silou zatáhla.

Fungovalo to. V první chvíli se mužovo tělo překotilo na okraj podlahy a užuž si myslela, že sklouzne a zřítí se do vody, ale popotahováním, postrkováním a přidržováním v přestávkách, kdy odpočívala, aby nabrala dech, se jí podařilo dostat na podlahu horní část jeho trupu a pak už to šlo snáze. Ležel na okraji výtahu, promáčený, až z něj kapala voda, jako nějaký obrovitý mrtvý vodní slimák a Sally se vyčerpaně držela sloupku, až po pás ve vodě.

Skoro ani neměla sílu vysoukat se k němu, ale přece jen se tam nakonec vyškrábala, natáhla se na podlahu vedle něj, těžce oddechovala a třásla se zimou.

Když si maličko odpočinula, vztyčila se, převrátila ho na záda a povolila mu vázanku i límeček košile, aby měla jistotu, že může dýchat. Díval se vzhůru na ni. Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst: z jejího však také ne.

„Určitě nás nahoře uslyšeli,“ zašeptala. Měla v úmyslu promluvit normálně, ale hlas v hrdle jí selhával.

„Podívejte,“ upozornil ji.

Očima ukázal ke schodišti na protější straně místnosti. Dveře zmizely: zárubeň i s kusem zdi sklouzla do vody a bylo vidět schody. Blikala na nich světla, mihotaly se stíny – ozývaly se tam hlasy, vyplašené výkřiky přehlušující hukot vody.

Ale něco v hlubinách bylo ztrouchnivělé a nápor Blackbournu podemlel dům v samých základech. Zachránci – Sally je dobře neviděla, ale měla dojem, že jeden z nich je lokaj Alfred a druhý majordomus – ještě ani nestačili sejít ze schodů, když se celá jejich strana sklepa s ohlušujícím praskotem a třeskem zřítila do vodního přívalu. Lampy, dveře, schody, paže, hlavy klouzaly dolů v děsivé změti a beze stopy mizely v kalné burácející vodě…

A pak se po celé šířce stěny rozevřela obrovitá puklina, blikotající lampa spadla ze své skoby a všechno zmizelo v temnotě. Všude kolem padaly cihly, trámy, kameny: konstrukce výtahové šachty sténala a prohýbala se a sama kabina výtahu se zatřásla, jak se na její střechu zřítilo cosi velkého a těžkého.

Sally klečela vedle Ah Linga a křečovitě se držela sloupku.

Goldberg je uviděl, ještě než došel na roh Fabian Street: z nádvoří kostela Svatého Botolfa se pokradmu plížil hlouček mužů. Jejich chování bylo nezaměnitelné: čišela z nich stejná odporná skrytá žízeň po krvi, jakou už viděl v Rusku a Německu, ale ještě nikdy v Londýně, zatím ještě ne. Nesli hole. Jeden z nich pohupoval těžkým řemenem.

Uviděli ho a zůstali stát. Dokonce i přes ulici a v dešti cítil, jak v nich pulzuje vzrušení.

„Tamhle je jeden! Tamhle je Židák!“ zaječel jeden z nich.

Bylo jich půl tuctu a v jedné chvíli si Goldberg myslel, že se s nimi bude muset porvat, jakkoli byl ztuhlý bolestí: ale pak jejich vůdce cosi zavrčel na muže, který vykřikl, ostatní cosi posměšně zaječeli a táhli dál.

Ubírali se stejným směrem jako on a postupovali rychle. Goldberg se zhluboka nadechl. V celé paži mu škubala bolest. Nedá se nic dělat. Pospěš si.

Donutil se šlapat kupředu. Aby běžel, i kdyby byl právě nepřešel pěšky půlku Londýna, nepřicházelo v úvahu. Litoval, že si nedal víc té zatracené whisky.

Doleva na Commercial Street, napravo po North Street, doleva na Brough Street… Teď opatrně. Ta už ústí na Holywell Street. Došel na roh a rozhlédl se.

Ne, ještě sem nedorazili. Rozběhl se k nejbližším dveřím a zabušil na ně. Nezáleží na tom, kdo tu bydlí, tady žijí samí Židé. Pak na sousední dveře a na další a další.

Okna se prudce otvírala. Objevovaly se v nich hlavy – zlostné, vyděšené, mužské i ženské, s rozespalýma očima, kučeravé, holé, vousaté, mladé i staré.

„Vstávejte!“ křičel na ně Goldberg. Stál uprostřed vozovky, zatímco na obloze svítalo a déšť lil bez ustání. Rozhlédl se po tvářích v oknech a znovu vykřikl: „Vstávejte! Pojďte se bránit! Každý muž, který je schopný bojovat, ať okamžitě přijde a pomůže mi! Vstávejte! Vstávejte!“

A lidé, kteří vykukovali do deště, ho v mlhavém světle svítání jeden po druhém poznávali.

„To je přece Goldberg ‒“

„Dan Goldberg! Je to on ‒“

A Goldberg znovu zahulákal, aby ho bylo slyšet po celé ulici: „Vstávejte! Pojďte za mnou! K Solomonsovu pekařství – pospěšte si!“

A běžel dál přes Wilson’s Place a Lower Heath Street a Keats Court a pak úzkou uličkou za Židovskou vývařovnou polévek na konci Flower Street a Dean Street až k domům u synagogy na New Court: a za chviličku se z jednoho domu vynořil muž a za ním se objevili dva další, ozbrojení holemi, ruce zastrčené pod kabáty, chvějící se, jak studený déšť zasáhl jejich spánkem rozehřáté tváře: a najednou jich byl tucet, pak další tucet a vtom někdo vykřikl:

„Koukněte! Tamhle jsou – u pekařství!“

A skutečně, z Brick Lane se valil dav mužů, hulákající, ječící –

A pak prolétl vzduchem první kámen a roztříštilo se první okno.

Výtah se zatřásl a kabel zasténal. Jenom střecha výtahu je chránila před váhou zdiva, které napadalo do šachty – a jenom kabel držel výtah, aby se také nezhroutil do vody.

Sally nemohla dělat vůbec nic. Ochrnutý ležel na zádech vedle ní a voda už šplouchala až k okraji podlahy.

Tygr ve studni

Vzduch byl plný vlhkosti: byl stříbrošedý, mlhavě žlutý, popelavě bílý. Kdesi vysoko nahoře, v nesmírné vzdálenosti, snad někde nad Benátkami nebo Mont Blankem svítilo slunce. Část jeho jasu se pozvolna prodírala vrstvami kouře, páry a prachu, mezi závoji husté mlhy, nařasenými v girlandách jako závěsy, a pomalými mračny, vlekoucími svá nabobtnalá břicha nad hřebeny střech a vrcholky komínů, a matně osvětlovala promočené zdivo, lesknoucí se dlažbu, přetékající okapy i ucpané odpadní kanály.

Po dlouhé noci bylo konečně vidět z jednoho konce Holywell Street na druhý.

Za Goldbergem stálo osmnáct mužů a chlapců. Byli mezi nimi drobní kupci, řemeslníci i pár školáků: nejstaršímu bylo šestašedesát a nejmladšímu třináct. Někteří z nich už násilí zažili dřív. Jeden kulhal od doby, kdy mu kůň jistého kozáka rozdrtil nohu, jiný měl na hlavě pod jarmulkou jizvu od šavle. Chlapci byli uvyklí rvačkám na ulici nebo na špinavém školním dvoře, ale tohle bylo něco jiného, tohle bylo horší. Ve vzduchu byl jed. Nejvíc nervozity cítil muž, který toho měl nejmíň zapotřebí. Vystupoval před obecenstvem jako profesionální silák, oblečen do leopardí kůže zdvihal v kabaretech činky, ale byl naprosto mírumilovný a nikdy se s nikým neporval. Jeden nahrbený muž středních let skoro neviděl, protože si ve spěchu zapomněl doma brýle. V roztřesených rukou pevně svíral hůl a šeptal muži vedle sebe: „Nasměrujte mě správně, pane Mandelbaume – a řekněte mi, kdy mám uhodit…“

Goldberg se po nich ohlédl. Byla to slabá, bázlivá, nejistá skupinka, ale přesto byl na ně hrdý. Pak obrátil pohled k nepřátelům na druhém konci ulice.

Bylo jich čtyřicet? Padesát? Těžko říct. Statní muži s tvrdými pěstmi a pevnými svaly, otužilí hubení chlapci jako ti z gangu v Lambethu, se zarputilými vyzáblými obličeji a sem tam zábleskem mosazi na kotnících prstů.

Nehybně se dívali. Třesk cihly, která před okamžikem prolétla oknem, se dosud rozpačitě vznášel ve vzduchu jako falešný tón. Jejich mlčení, uvědomil si Goldberg, pramenilo z překvapení, že se před nimi zčistajasna objevila jeho otrhaná, rozespalá armáda: bylo to něco tak nečekaného, že dav ustrnul, vyveden z míry: a na pár vteřin před ním nestál zástup, ale skupina jednotlivců. Viděl jejich tváře.

Takže má vteřinku na to, aby stačil zasáhnout, než se zběsilost zase vrátí a změní je ve storuké řvoucí bezduché monstrum.

„Zůstaňte tady,“ přikázal svým mužům a vykročil úzkým cihlově rudým kaňonem Holywell Street směrem k davu.

Zástup před pekařstvím zašuměl úžasem. Jeden nebo dva z účastníků udělali krok kupředu, ale stále ještě to byli lidé a ne monstra, a lidé jsou od přírody zvědaví: chtěli jen prostě líp vidět.

A Goldberg na vteřinku pocítil čiré jasnozřivé nadšení. Bylo to cosi jako náboženské vytržení, posvátné vnuknutí. Byl slabý, ztratil spoustu krve, docházely mu síly, v paži mu škubala nesnesitelná bolest a proti němu stál ozbrojený dav, který se rozběsní, pokud se dopustí sebemenší chybičky. Napadlo ho: existuje místo, kde bych byl právě teď radši než tady? Něco, co bych dělal radši než právě tohle?

To mám ale štěstí, pomyslel si. Musíš je umluvit, Danny. Vyprávěj jim něco.

„Potřebuju židli,“ řekl nahlas. „Tamhle vy, co stojíte u dveří – zaklepejte na ně, buďte tak hodný. Požádejte tu paní uvnitř o židli. Je hned za dveřmi. To je ono. A doneste mi ji sem, nebojte se.“

Nevěděli, co si z toho mají vybrat, ale tváří v tvář jeho drzé sebedůvěře jejich hněv trochu zakolísal a přešel v nejistotu. Tíha jejich podezíravosti a nevybitá nálož jejich nenávisti se dosud vznášely ve vzduchu jako elektrický náboj: ale když Goldberg lezl na židli, aby se na ni postavil, zahlédl, jak před ním jeden z chlapců na kraji zástupu před ním uhnul pohledem a pak se nejistě podíval na muže vedle sebe, s podobnými rysy tváře: otce nebo snad bratra. A náhle už věděl, jak začne.

„Bratři,“ řekl, „‒ ano, nestydím se před vámi, nestydím se oslovit vás jako bratry, třebaže jsem Žid a vy gójové. Bratři – víte vůbec, co vás sem dnes ráno přivádí? Napadlo vás, proč Pán vybral právě tohoto muže, pekaře Henryho Solomonse, aby se dnes ráno jeho živnost ocitla v ohrožení a jeho žena a děti umíraly strachy? Snad proto, že nepeče dobrý chleba? Ne – proto jistě ne. Čichněte si, bratři. Natáhněte nosy a načichejte se té vůně. Henry Solomons je dobrý pekař. Jestli jeho dům vyhoří, nebude na světě víc dobrého chleba – naopak ho bude míň.

Takže je to hádanka. Hotová záhada. Všichni chceme víc chleba, a přitom se chystáme vypálit pekařství Henryho Solomonse, kde se chleba peče.

Ale tamhle vidím člověka, jednoho z mých bratří, jednoho z vás, a ten by vám to dokázal vysvětlit. Jeho jméno vám neprozradím, ale má ženu, která se jmenuje Florrie. Má tři děti, které jsou naživu, a dvě mu umřely, když jim chuděrkám nebyl ještě ani rok. Je to přístavní dělník. Onehdy přišel k bráně doků jako obyčejně. K mříži. Už dva dny byl bez práce. Má hlad, není docela při síle a tam dole na Nightingale Lane se tlačí šest set mužů, všichni zoufalí.

A předák – znáte ho přece? Ten co má pupek jako pecen chleba? Něco vám povím – tuhle ucítil, že na něj jdou porodní bolesti. Lehl si a řval jako podříznuté prase. ‚Pomoc!‘ křičí. ‚Já rodím! Budu mít miminko!‘ Všichni se seběhnou – pošlou pro doktora – odnesou ho do kanceláře – sklánějí se nad ním, aby viděli, co z toho bude – a víte, co to bylo? Větry. Plné břicho větrů. Slyšeli to až v Gravesendu – mysleli, že jede parník.“

Dali se do smíchu. Ozval se šum jako mořský příboj na oblázkové pláži – ale nad ním a hlasitěji se rozléhalo „ppsst“ a mnozí netrpělivě vrtěli hlavou. Chtěli slyšet víc. Pověděl jsi jim obhroublý vtip, přilákal tím jejich pozornost: tak teď vyprávěj dál, upoutej je.

„Takže tenhle předák Prďoch, si ten den, jak jsem vám prve začal vyprávět, chodí sem a tam s lístky v ruce. Dvacet míst – šest set lidí. Znáte, jak to chodí – chlapi řvou, ječí, hulákají, cpou se k mříži a natahují ruce – mně! Dej ho mně! Dej mi práci!

A pak starý Prďoch hodí jeden lístek mezi ně a kouká, jak se o něj perou – kopou, vřeští, zoufají si. Jeden ten lístek vybojuje a toho pak pustí dovnitř. U jednoho chlapa budou mít dnes večer doma co jíst.

Pak přijde na řadu druhý lístek. Vzduchem prolétne mosazný plíšek a další tlačenice, další rvačka, další natržené ucho, další zlomený prst. Tohle se opakuje dvacetkrát, dvacet chlapů je bezpečně v docích, pro tenhle den mají práci a večer si odnesou tři nebo čtyři babky.

Ale náš kamarád ne. Ten chlapík tamhle v davu – on ví, že mluvím o něm. Pro něj práce není.

Prďoch má taky své oblíbence: když někdy nestojí o rvačku, nebo se zrovna kouká šéf, vyvolává jména, těch, o kterých ví, že budou rádi, že jsou rádi – vyhladovělých chlapů, zraněných chlapů, chlapů, co ztratili chuť se o něco prát, chlapů, co si nebudou stěžovat, když je nechá celý den dřít a večer jim dá o šilink míň. Ale náš kamarád – ten nepatří ani k těm, není to jeden z Prďochových oblíbenců…“

Byli teď zticha. Goldberg věděl, že lidé hladovějí po tom, aby někdo nahlas vyjádřil jejich vlastní zkušenost: tohle všechno vyprávěl za ně. Chtěli slyšet ještě víc.

„Takže práce žádná. Kapsy prázdné. V kredenci doma taky prázdno, v žaludku prázdno, nic, co by donesl dětem. Tak si strčí ruce do kapes – ano, teď ho vidím, vím, který to je – a vyrazí k domovu.

Cestou projde kolem chudobince. Když svítí sluníčko, stín chudobince padá na ulici celý den, viďte? Na Old Gravel Lane lidi slunce nikdy neuvidí: chudobinec zakrývá půlku oblohy. A říká si – není to tak, kámo? Říká si, jak dlouho bude ještě trvat, než ho ten velký tmavý stín spolkne: jeho, Florrie i ty tři malé děti, jak dlouho bude ještě trvat, než je od sebe oddělí, odvedou každého jinam a on se za nimi bude naposledy dívat a v srdci se stydět…

To je dost na to, aby se člověk zbláznil. To je dost na to, aby začal volat Boha a tlouct hlavou do zdi, dost na to, aby ze zoufalství skočil do řeky. Zná ten pocit. Ty znáš ten pocit.“

Na ulici bylo ticho. Židé se přikradli blíž, aby také slyšeli, za okenicemi pekárny se k oknu tiskli pekař i jeho žena a děti a rovněž naslouchali. Všichni v davu nehybně stáli, Goldberg se jim díval do očí, nasával jejich pozornost a zaměřoval ji zpátky ke svému vyprávění.

„A pak narazí před hospodou na kámoše a kámoš na něj kývne. ‚Pojď sem,‘ zve ho, ‚nějakej chlápek tu nabízí pití.‘ A tak vejde s kámošem do hospody a tam skutečně sedí u stolu chlap, vypadá docela slušně, pěkné oháknutý, měkké ruce: v docích asi nedělá. Vypadá na nějakého úředníka.

A pití skutečně kupuje. ‚Dáš si pivo? Ale jasně, kamaráde, posaď se a tady máš trochu tabáku, nacpi si fajfku.‘

A pak se stane něco podivného. Měkkoručka začne kapat jed. Ne takový jed, který je vidět: tohle je neviditelný jed, jsou to lži. ‚Víš, kdo je za tím vším?‘ řekne. ‚Víš, proč slušný lidi jako ty končí ve šrotu a jiným se vede dobře? To všechno židi…‘ Pak sešpulí měkké pysky kolem tenké cigarety, vyfoukne obláček kouře a vidíš, jak mu očička šmejdí a sledují, jestli jed zabírá.“

Všichni mlčeli, všichni naslouchali. Po krátké odmlce Goldberg pokračoval:

„Tamhle náš kamarád pár Židů zná. Zná krejčího Sollyho Moskowitze, zná boxera Sama Danielse. Je pyšný na to, že zná Sama Danielse. Vsadil si na něj kdysi pár babek a vyhrál: jednou mu koupil panáka a Sam Daniels si ho od té doby pamatuje, a kdykoli ho potká, oslovuje ho jménem.

Jenže Solly Moskowitz a Sam Daniels – to nejsou žádní vlivní pracháči. Jsou to lidi jako on, lidi z East Endu. Nechápe, kde proboha vzali takovou moc, že mohou každý den odepřít práci šesti stovkám přístavních dělníků. A nejde mu na rozum, proč je Moskowitz zrovna tak chudý jako on, když je tak všemocný.

A říká si: co starý Prďoch – je snad on Žid, když má takovou moc? A co ti, kterým doky patří a sedí si nahoře ve West Endu se svými doutníky, nóbl víny a hezkými kočkami – jsou tihle všichni Židé, nebo ne? Poslanci parlamentu, lordi, právníci a soudci – že by Židé? Ne, to jistě ne. V tom, co říká Měkkoručka, je někde chyba, ale náš kamarád se v tom ne a ne vyznat.

A pak přijde další pivo a ještě jedno a s ním i další kapička jedu: pojďme vypálit pár židovských baráků. Ukážeme jim, kdo je v téhle zemi pánem.

Jenže tady náš kamarád – to není žádný pán. To co zažil na Nightingale Lane u doků, mu řeklo víc než dost. Kdo je vlastně pán? Ani starý Prďoch není pán. Opravdoví páni jsou lidi, které nikdy neuvidíte, leda když se kolem vás mihnou v kočáře a postříkají vás blátem: oni jsou páni, ne my. Rozbíjení oken a podpalování domů z nikoho pána neudělá. Něco takového si může myslet jen člověk, který je na dně.

Takže náš kamarád pořád neví. Ale v hospodě je teploučko, stojí před ním další pivo a – pojď trochu blíž, říká Měkkoručka, povím ti něco, co nemusí slyšet každý…“

Goldberg se odmlčel. Už je strhl, už si je podmanil: když ztišil hlas a řekl: pojď trochu blíž, všichni se k němu o krok přiblížili, zaujatí, uchvácení.

A pak zahlédl, že se objevil strážník – dva – čtyři – pět strážníků. Koutkem oka viděl, jak jim jeden ze Židů cosi naléhavě vysvětluje, viděl, jak se policista rozhlíží a dívá se po něm… Mohl by se vytratit přes Solomonsův dům? Napřed musí dokončit tohle…

Všechno to netrvalo víc než vteřinku. Zpátky k posluchačům, zpátky k příběhu.

„Tak se náš kamarád nakloní blíž a přitáhne si židli až ke stolu. A Měkkoručka se nahne přes stůl, ohlédne se přes rameno a olízne si rty.

Povídá se o vraždách, řekne. O lidských obětech. Víš, co ti Židi dělají? Zabíjejí křesťanské děti. Míchají jejich krev do těsta na chleba, Je to dokázané…

A tohle už je na našeho kamaráda trochu moc. Protože, pokud je to pravda, je to ta nejhrůznější ohavnost, jakou by kdo mohl udělat. Lidé, kteří to dělají, by měli dostat, co jim patří. Takže se mu trochu uleví: pokud jsou Židi takovíhle, nemá nic proti tomu se s nimi vypořádat, dostává to smysl.

A proto je dneska tady. Takhle došlo k tomu, že tu teď stojí ráno v dešti s holí v ruce, odhodlaný vymlátit pekárnu a zničit tomu člověku živobytí.

Protože každý potřebuje nějaký důvod k tomu, aby dělal špatné věci. Nikdo by je nedělal, kdyby věděl, že jsou špatné. Ale lidé si myslí, že jednají správně, a proto je dělají, není to tak?

Takže tamhle náš kamarád – vidím ho, ví, že mám pravdu – stojí na správné straně. Ale jde špatným směrem. Samozřejmě je správné bojovat proti lidem, kteří zabíjejí děti. Samozřejmě je to správné. Ale zeptej se sám sebe: kdopak obětoval tvoje děti, kamaráde? Kdo způsobil, žes nemohl koupit své holčičce žádný lék? Kdo nenechal projít zákon, který by donutil majitele domu udržovat v pořádku kanalizaci, aby tvůj chlapeček nemusel dostat tyfus a umřít?

Povím vám, kdo to udělal. Všichni ti pracháči – majitelé domů – továren – členové parlamentu – lord Tenhle a hrabě Tamhleten a vévoda Onen – to jsou ti, kdo provozují lidské oběti. To jsou ti praví vrazi. Jejich oběti můžete vidět den co den na Nightingale Lane a Cable Street ‒“

Z davu se ozvalo zamručení. Goldberg věděl, že si je získal, ale něco je vyrušilo, někdo se prodíral davem – policisté –

„Takže už dost, to stačí, rozejděte se,“ ozval se hlasitý velitelský hlas. „Ustupte z cesty. Toho muže – Goldberga – zadržte. Je to hledaný zločinec. Goldbergu! Jste zatčen ‒“

Ještě ne, pomyslel si Goldberg.

Seskočil ze židle, a ještě než se dav rozestoupil, proklouzl dveřmi do pekárny.

Henry Solomons zastrčil závoru před rozruchem zvenčí. „Bůh vám požehnej, pane Goldbergu,“ řekl. „Podívejte – někdo za vámi přišel – prý je od Mojše Lipmana ‒“

Goldberg se rozhlédl po teplém, čistém pekařském krámku, provoněném čerstvým chlebem, a uviděl paní Solomonsovou, dvě – tři – čtyři děti, které na něj zíraly s vykulenýma očima, a drobného mužíka žmoulajícího v ruce čepici.

Rámus zvenčí zesílil, jak si policisté razili cestu ke dveřím. Muž Mojšeho Lipmana rychle vychrlil:

„Mojšeho a ostatní mládence zabásli, pane Goldbergu. Někdo si jich všimnul – nevím, jak se to stalo. Ale ten dům…“ Chytil se za hlavu. „Bože, ani to neumím popsat, pane Goldbergu ‒“

„Co? Co?“

„Celý dům – je v troskách – myslím ten, co jsme ho hlídali – přímo před mýma očima se dočista zhroutil… Už tam nestojí. Jako by na něj spadla nějaká zatracená bomba…“

Goldberg zůstal jako omráčený. Zatřepal hlavou, aby si ji projasnil. Jak mohla Sally dokázat… Na tom teď nesejde. Pospěš si. Vypadni.

„Pojď,“ vyzval muže. „Pomůžeš mi.“

„Ale, pane Goldbergu ‒“

To byla paní Solomonsová. Celá rodina se k němu tiskla, snažila se mu poděkovat, blahořečila mu, líbala ho a on je toužil odstrčit, z posledního zbytku sil utéct, najít Sally, povědět jí, že Harriet je v bezpečí, povědět jí – Někdo zabušil na dveře.

„Otevřete! Ukrýváte uvnitř hledaného zločince! Otevřete, nebo vyrazíme dveře!“

Solomons ho chytil za zdravou paži a táhl ho pekárnou dozadu, zatímco paní Solomonsová předstírala, že se potýká se závorou.

„Dobře – dobře – vydržte chvilku – jen co najdu klíč‒“

„Ve zdi je branka,“ sděloval spěšně pekař. „Tady je klíč – vede na Cropper Alley. Můžete zmizet přes dvůr Queens Head a pak ven na Brick Lane ‒“

Ale už bylo pozdě. Když Solomons otevřel zadní dveře, stál v nich policista.

„Mám tě,“ řekl.

Goldberg se obrátil k muži Mojšeho Lipmana a řekl mu v jidiš: „Zavolej Kida Mendela na číslo 4214. Řekni tomu člověku na telefonu, co se stalo.“ Pak se anglicky obrátil na policistu: „Dobře, konstáble. Půjdu s vámi. Už jsem moc unavený na to, abych utíkal. Ale netahejte mě prosím za ruku, mám v ní kulku.“

Pekař sebral pár čerstvých rohlíků a nacpal je Goldbergovi do kapsy.

„Víc pro vás udělat nemůžu, pane Goldbergu,“ řekl. „Bůh vám požehnej.“

Závora předních dveří povolila: ostatní policisté se nahrnuli dovnitř. Lipmanův muž sledoval, jak Goldberga odvádějí, a pak uslyšel, jak se po Holywell Street rozlehl zvláštní zvuk, zvuk který by si byl ještě před hodinou nikdo nedovedl představit: chraplavé, kostrbaté provolávání slávy z davu Židů i gójů, rázem sjednocených sympatiemi k polapenému psanci.

Díval se, dokud hrdinu neodvedli a dokud zbylí policisté nerozehnali dav, a pak se vydal hledat telefon.

Sally nemohla nijak posoudit, nakolik se dům zřítil. Výtah, jenž je držel nad vodou, je uchránil před částí zhroucené suti. Byla tu ale naprostá tma a jediné, co vnímala, byl chlad, hluk a zápach. Puch ze starých stok, které ústily do Blackbournu, byl strašlivý a stále sílil.

A také vody přibývalo. Na podlaze výtahu už sahala asi na palec vysoko. Sally se skláněla nad Ah Lingovou hlavou a snažila se mu popsat, co se děje.

„Je aspoň trochu vidět?“ ptal se.

„Ne. Ani trošku. Je vám zima?“

„Ano. Kolik lidí šlo dolů po schodech?“

„Jeden lokaj. Myslím taky majordomus. Ale byli tam jen chvilku, pak se zřítili a v té chvíli taky zhaslo světlo. Myslím, že se sesula celá stěna.“

„To by mohlo přehradit řeku.“

„Musí být strašně hluboká. Po všem tom dešti ‒“

Shora cosi s rachotem dopadlo na výtah, až se oba zakymáceli. Sally se zachytila Ah Linga, aby neztratila rovnováhu, a pak zaslechla vrzavý skřípot, jak se výtah zvolna naklonil ke straně. Kabel! kmitlo Sally hlavou – a pak se ozvalo hlučné prásknutí jako výstřel z pistole a podlaha se propadla dolů.

Klesla jen asi o stopu níž, ale Sally se nárazem svalila jak dlouhá tak široká. Když se s námahou pokusila vstát, voda jí znovu podrazila nohy. Potom Sally lehce vykřikla, protože Ah Ling byl pod vodou a nemohl se hnout –

Nahmatala jeho ramena a z posledních sil ho pozvedla, až dostala jeho dusící se, škytající a kuckající hlavu zpátky nad hladinu. Položila si ji do klína.

Když znovu nabral dech, otřela mu Sally rukou tvář i oči a řekla: „Pokusím se vás teď posadit. Jinak umřete.“

Opatrně, aby jí jeho hlava nevyklouzla z ruky znovu pod vodu, se přesunula do kleku za jeho záda a snažila se ho zvednout. Všechno bylo proti ní: šaty měla nasáklé vodou, podlaha byla nakloněná v nesprávném úhlu, takže měl hlavu níž než nohy. Ruce se jí chladem a námahou tak třásly, že ho stěží udržela. Nadzdvihla mu ramena, ale hlava mu klesla na stranu, a když se ji pokoušela chytit, zase jí vyklouzla z rukou ramena. Pokusila se znovu, ale tentokrát mu odstrčila hlavu dopředu tak prudce, až ucítila, jak mu škublo v hrdle: nemohl dýchat. Znovu si složila jeho hlavu do klína, chovala ji něžně jako matka a odpočívala.

Voda mu sahala až po bradu. A zdálo se, že jí přibývá čím dál rychleji.

„Stojí ten výtah na něčem?“ zeptal se. „Nebo pořád visí?“

„Kabel praskl. Na něčem zřejmě stojí, ale jak je to pevné, to nevím. Kdybych to chtěla zjistit, musela bych vás tu nechat.“

„Vody je čím dál víc.“

„Musím si trošku odpočinout. Za minutku se vás pokusím zase zvednout.“

Cítila, jak vzdychl. Byl naprosto nehybný: usoudila, že se nemůže ani zachvět.

„V čínské vesnici, kde se narodil můj dědeček,“ řekl najednou, „chodili pro vodu ke studni. Bylo to kousek od vsi po pěšině mezi bambusy. Nebyla to jediná voda, tekl tam taky potok, ale voda z potoka nebyla k ničemu, protože nad vesnicí stála papírna. A tak lidé chodili každý den po pěšině sem a tam a nosili si domů vědra vody.

Jednou přiběhl do vsi malý kluk a vřeštěl: Ve studni je tygr! Všichni lidé z vesnice se seběhli s holemi, provazy, vším, co jim přišlo pod ruku. Shlukli se nad roubením studny, dívali se dolů a skutečně tam byl tygr. Víte, byla to velká studna s malou kamennou plošinkou hluboko dole a na ní se tygr krčil a nemohl ven.

Nevěděli, co si počít. Dokud tam byl, nemohli odtamtud brát vodu, protože vědra tygra dráždila a srážel je z provazů. A kdyby ho zabili, spadl by do studny a zkazil vodu. Beztak neměli žádnou možnost, jak ho zabít. A rozhodně ho odtamtud nemohli vytáhnout živého.“

Odmlčel se. Sally mu pozvedla hlavu trochu výš.

„Tak co udělali?“ zeptala se.

„Modlili se k bohům, to se rozumí. Bohové seslali déšť – veliký déšť. Studna se naplnila a tygr se utopil. Pak mohli vytáhnout jeho tělo a studna byla zachráněná.“

„Aha.“

„Naše současná situace mi ten příběh připomněla.“

„Který z nás je tygr?“

Neodpověděl.

Seděla, chvěla se a přemítala, zda bude mít sílu ho znovu pozvednout. Kdyby se jí ho podařilo opřít o stěnu výtahu, horní část jeho těla by byla mimo dosah vody. Musí něco udělat.

„Zhluboka se nadechněte,“ vybídla ho. „Zkusím to ještě jednou. Na chviličku vám ponořím hlavu pod vodu, abych vás mohla pořádně chytit.“

Přikývl, nadechl se a znovu přikývl. Našla rovnováhu, pustila mu límec, uchopila ho pod rameny a začala zvedat. Možná to bylo vztlakem vody teď snazší: jen jednou zabrala a už seděl.

Jenže pak se odehrálo něco v něm uvnitř. Mohutné tělo se zkroutilo, jako by ho někdo stiskl mocnou pěstí a zmáčkl. Začal zvracet a lapat po dechu. Vydal podivný zvuk, zpola zasténání a zpola vzlyk. Hlava mu klesla na stranu.

Pořád ho podpírala, i když neseděla zvlášť pevně, a srdce jí bušilo. Nahmatala jeho obličej. Prsty se dotkla otevřených očí, které ani nezamrkaly.

V hrůze uškubla rukou. Za okamžik se uklidnila. Je mrtvý, takže… Znovu nahmatala jeho obličej a zavřela mu oči. Pak se ho pokusila jemně položit do vody, ale vyklouzl jí z rukou a s hlučným šplouchnutím zmizel pod hladinou.

Setřásla si vodu z rukou, pak si je automaticky otřela a vzdychla tak hluboce, že vzdech přešel v zívnutí, které jako by nemělo nikdy skončit.

Natáhla ruku po stěně výtahu a nahmatala železnou mříž dveří, pokroucenou a pomačkanou, ale dost pevnou na to, aby se jí mohla přidržet. Vstala.

Podlaha výtahu se nakláněla k puklině v zemi, kterou se dovnitř valila voda. Váha suti, jež propadla šachtou a přervala kabel, srazila kabinu na pevnou zem: alespoň se zdála pevná a nerozhoupala se, ani když po ní Sally přecházela, přidržovala se stěn a snažila se nešlápnout na mrtvého.

V nejmělčí části – vzadu – jí už voda sahala po kolena. Na druhé straně až ke stehnům. Přidržela se dveří, hmatala za nimi a snažila se objevit pevné místečko, ale jak se vyklonila, výtah zaskřípěl, zhoupl se a všude kolem se začala sypat suť.

Ztuhla. Výtah vydržel. Kdyby se překotil kupředu, pomyslela si, zůstala by pod ním navždy uvězněná.

Opatrně, ostražitě přesunula váhu zpátky do výtahu. Pod nohama necítila nic než bystře proudící vodu – a výtah byl teď nakloněn v ještě ostřejším úhlu než předtím.

Těžiště, pomyslela si. Musíš ho udržet co nejníž, abys nenaklonila výtah ještě víc. Schoulila se do klubíčka, po prsa ve vodě a ještě jednou se pokusila nahmatat venku něco, čeho by se mohla zachytit.

Pak na ni začalo zezadu tlačit něco měkkého a těžkého…

Klouzalo na ni Ah Lingovo tělo.

Zaječela…

Hrůza ji zastihla v nerovnovážné pozici a další tíha už byla na její síly příliš. Ruka jí sklouzla z mříže, Sally upadla, snažila se nahmátnout okraj podlahy, podařilo se jí to, ale pak klouzala jako moucha smetená váhou Ah Lingova těla, dolů, dolů a dolů, až společně s ním spadla do přívalu vod.

Harriet seděla v zaprášené místnosti nad stájí v Lambethu a žmoulala chlebovou kůrku, zatímco její opatrovníci opékali nad kouřícím ohněm pár uzených sleďů. Vůz a koně nechali kdesi ve Vauxhallu. Liamovi to bylo líto, ale chápal pádnost Billových argumentů.

„Nejdřív se musíme postarat o to mrně. Kvůli ní sme to všecko dělali. Jasně, mohli bysme za toho koně dostat pár babek. Ale co? Koně můžem sehnat dycky, těch sou mraky. Ale když přijdem o toho prcka, co bude dál?“

A tak skončili v jednom ze špinavých brlohů, které využívali (vždycky jen o krůček napřed před zákonem či majitelem), uložili Bridie, dosud v bezvědomí, do kouta na hromadu pytlů, vedle ní posadili Harriet s kouskem chleba, který jeden z kluků objevil v kapse, a dali se do opékání sleďů, které si tu ukryli při své poslední návštěvě před třemi dny.

Dvě věci jim dělaly starosti. První byla, jak objevit pro Harriet bezpečnější úkryt než nekonečný sled brlohů a skrýší, a druhá byla Bridie. Byla to otužilá holka, ale teď už byla v bezvědomí přece jen dlouho. Přijde čas, kdy pro ni budou muset vyhledat pomoc. Možná to už měli udělat dřív. Možná umře.

Harriet seděla nevzrušeně vedle ní a se zájmem všechno sledovala. Ta paní spala, ale ti páni ne. Chystali něco k snídani. V pytlích to hezky vonělo po koních jako doma ve stáji. A snídaně voněla podobně jako někdy doma snídaně od paní Perkinsové.

Pak si všimla, že ta paní má otevřené oči a dívá se na ni. Probudila se. Harriet jí zdvořile nabídla kůrku, aby si kousek ukousla. Paní si neukousla, ale v očích se jí odněkud z nitra zvolna objevil chápající úsměv, natáhla ruku a pohladila Harriet rozcuchané vlásky.

„Je vzhůru!“ zvolal kdosi.

Okamžitě se všichni shlukli kolem ní.

„K čertu, Bridie, tys nám ale nahnala strach,“ řekl Liam. „Už jsme si říkali, že se to chystáš zabalit.“

„Sakra, to ani náhodou,“ odpověděla Bridie.

„Sakla náhodou,“ opakovala souhlasně Harriet. Ta paní se jí líbila. Zvlášť ji okouzlovalo, jak mluví, jako kdyby předla nějaká velká kočka. Zkusila to znovu: „Sakla, to náhodou.“

„Ani náhodou, děvče. Psst – co to je?“

Zdola k nim zalehlo ohlušující hulákání a někdo rázně zabušil na padací dveře.

„Už ať jste venku! Už ať jste pryč, vy pakáži! Pustím na vás psa!“

Jako doprovod se ozvalo hrozivé vrčení. Parta s naříkáním pobrala napůl upečené sledě, pomohla Bridie vstát, kdosi zdvihl Harriet do náručí a někdo jiný otevřel padací dveře.

„No jo, pane,“ zavolal dolů Liam. „Už padáme. Podržte si toho čokla.“

Sešplhali dolů po žebříku a pokračovali přes stáj dál, ven na denní světlo. Bridie trochu vrávorala a Liam ukusoval sledě.

Majitel stájí je sledoval přimhouřenýma očima. Není to, co s sebou tamhle vlečou, malé dítě? Ano, je.

„Hej, vy tam ‒“ zavolal a rozběhl se za nimi, jenže ho zaslechli, uviděli psa a dali se na útěk.

Pěkná polízanice, pomyslel si. Měl totiž svědomí a už slyšel o krádežích dětí. Nějaká chudák ženská se dneska ráno probudí a zjistí, že její malé je pryč. Tak to nemůže nechat. Zamkl vrata a vydal se i se svým psem hledat strážníka.

Když sem dvě minuty nato dorazili Con s Tonym, kteří mezitím obešli už půl tuctu jiných úkrytů, nikoho tu nenašli.

„Člověče, já sem hotovej,“ vzdychl Tony, jak lezl po žebříku. „Snad nezaškodí, když si teď hodíme šlofíka, co? Najdem je pak.“

„Slíbili sme to tomu chlapovi,“ připomněl mu Con. „Musíme vyřídit ten telefon.“

„Jen co ji najdem,“ chlácholil ho Tony. „Nic se jí nestane a brzo ji najdem. Teď si musím schrupnout.“

„Hej – byli tady! Koukni! Oheň pořád ‒“

Dole zavrčel pes. Pohlédli jeden na druhého.

„Ještě tam někdo z nich zůstal!“ řekl mužský hlas.

„Tak dobrá, polezte dolů,“ ozval se jiný hlas, úřední, policejní hlas. „Jinak si tam pro vás dojdu a to by vás mohlo mrzet. V mým rajónu nikdo krást děcka nebude. Půjdete se mnou, aby bylo jasno. Zatýkám vás.“

Už celé dny postávala Sarah-Jane Russellová před domem V Sadu. Ten hnusný chlap Parrish ji vyplatil stejně jako Ellie a paní Perkinsovou a řekl jí, ať si jde shánět jinou práci, místo chůvy je obsazené.

A nikdo netušil, kde je slečna Lockhartová, nikdo netušil, jestli je Harriet v bezpečí: nikdo nemohl pomoct. Sarah-Jane si nevěděla rady. Ellie byla někde ve městě a paní Perkinsová odjela ke své neteři do Readingu. Sarah-Jane bydlela u své vdané sestry, jenže tam pro ní neměli dost místa…

Ale žádný zákon jí nezakazoval stát před brankou. Dívat se jak odvážejí všechen rodinný majetek. Dívat se, jak přivážejí plné náklady jiného zařízení bůhví odkud. Dívat se, jak se objevují noví sloužící, sundávají záclony, vyměňují zámky, přetírají dřevěné obložení na škaredý odstín červené. Sarah-Jane tu po celé dny stála, dívala se, všechno sledovala a plakala.

Parrish si jí časem všiml a poslal pro strážníka, aby jí nařídil odejít. Toho strážníka znala: byl to bratranec Eliiny švagrové. Oba byli v rozpacích. Tenkrát odešla, ale později se znovu vrátila a skrývala se v křoví.

Nevěděla, co tu vlastně pohledává. Ale někdo tu zůstat musel. Někdo tu musel být na stráži. Nejasně si představovala, že počká, až sem přivedou Harriet (nepochybovala, že k tomu nakonec dojde: zdálo se, že dosáhnou všeho, co si zamanou), a pak jim ji unese, odvede ji odsud, někam s ní uteče. Ale věděla, že to nejspíš neudělá. Neměla tolik odvahy, zvlášť když byla takhle sama. Takové věci se stávaly jen v těch Jimových příbězích. Kdyby tak byl býval nikam neodjel…

Toho rána přišla k domu a zjistila, že se něco změnilo. Z komína stoupal dým a na příjezdové cestě stál kočár. Služebníci přecházeli po jídelně.

Jak se krčila v křoví před brankou a vyhlížela ven, otevřely se přední dveře a vyšel Parrish.

Zastavil se na prahu, protahoval se, zíval a drbal se. Vyhlížel, jako by mu to tu patřilo a nezáleželo mu na tom, kdo se dívá. Měla chuť po něm něco hodit. Měla chuť vyběhnout, rozkřiknout se na něj, uhodit ho, zmlátit ho. Dokonce hmatala po nějakém kameni, ale pak se ve dveřích objevila žena v uniformě chůvy a něco mu řekla. Přikývl, vrátil se dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Znamená to snad, že je Harriet uvnitř? Že ji nakonec přece jen dostali?

Sarah-Jane ucítila, jak jí do očí stoupají slzy. Že se něco takového může stát v Anglii – a zákon tomu ještě napomůže… Zajíkla se a těžce polkla. Hlava jí klesla do dlaní. Tohle už bylo trochu moc.

„Sarah-Jane?“

Srdce se jí vyhouplo až do krku a prudce se obrátila. Pak otevřela pusu dokořán, zatočila se jí hlava a musela se rukou opřít o zeď, aby neupadla.

Protože na silnici stál s tlumokem přes rameno a slaměným kloboukem na hlavě štíhlý mladík s vyšisovanými vlasy, opálenou tváří a jasnýma zelenýma očima.

„Co se to tady u všech čertů děje?“ řekl.

„Jime! Ach, Jime –“

Vrhla se mu do náručí a přitiskla se k němu, třásla se, vzlykala a smála se. Jim ještě nikdy v životě nezažil takové překvapení.

Čínská tuš

Trvalo skoro minutu, než se jí podařilo promluvit. Do té doby se pořád jen smála, plakala, tiskla se k němu – a ustavičně se ohlížela k domu, takže věděl i bez vyptávání, že je tam něco v nepořádku. Odtáhl ji z dohledu zpátky do křoví a přiměl ji, aby se ho konečně pustila a sedla si na kámen.

„Včera večer jsme připluli do Southamptonu,“ řekl jí. „Pan Webster tam ještě zůstal a dohlíží na zavazadla: já se vrátil hned ráno s Charliem Bertramem. Chtěl jsem vás všechny překvapit. Ale copak jste nedostaly naše dopisy? Co se to tu děje?“

„Žádný dopis jsme nedostaly už celé týdny – určitě je zahodili – Jime, oni všechno sebrali ‒“

„Uklidni se. Přestaň plácat páté přes deváté. Nejsem z toho vůbec chytrý. Pověz mi to celé hezky popořádku.“

Zhluboka se nadechla.

„Ano. Promiň. Samozřejmě. Ach, panebože, já ani nevím, kde vlastně je ‒“

„Popořádku,“ zavrčel.

„Ano. Jistě. Začalo to tím… Ano tím člověkem, co přinesl rozvodové papíry. Jednou ráno se tu objevil…“

Jak poslouchal její vyprávění, třebaže se při něm zadrhávala, na ledacos zapomínala a dodatečně doplňovala různé podrobnosti, ale přesto se snažila mluvit jasně a přehledně, přecházely Jimovy pocity od nevěřícného úžasu k rozlícení, mrazivé hrůze ‒ a posléze k vražedné zuřivosti.

„Chceš říct, že tu ten parchant právě je?“

„Ano. Musel přijet včera v noci. Je tam spousta lidí: má nové služebnictvo – všechen nábytek je pryč, do posledního kousku ‒ nastěhoval si tam svoje věci –“

„A má tam Harriet?“

„To nevím. Je tam ženská, co vypadá jako chůva, tak možná ano. Co chceš udělat?“

„Vyrazit ho.“

Vytáhl z tlumoku zavírací nůž a uřízl z nejbližšího stromu silnou větev.

„Ale, Jime, je jich tam spousta – má tam své vlastní gorily ‒“

„Počkej a uvidíš,“ řekl.

Přehodil si tlumok přes rameno a vyšel zpátky na silnici. Ještě nikdy ho takhle neviděla: jako by každý atom jeho těla praskal a blýskal zuřivostí. Dostala strach. Vyklopýtala za ním – a pak se náhle zarazila.

Na silnici proti němu stál jiný muž. Ne Parrish: muž, kterého ještě v životě neviděla, elegantní, tmavovlasý a už od pohledu jaksi nebezpečný. Zkoumavě si Jima měřil, ale z cesty mu neustoupil.

„Co jste k čertu zač?“ obořil se na něj Jim.

„Jmenuji se Mendel. Jonathan Mendel.“

Sarah-Jane viděla, že Jim pohnul hlavou, jako by to jméno znal. Stále ještě planul zuřivostí, ale teď vyhlížel navíc zmateně.

„Kid Mendel?“ zeptal se. „Ze Soho?“

Muž přikývl.

„Jste do tohohle nějak zapletený?“

„Ano. Počkejte okamžik,“ dodal chladně a pevně, když k němu Jim vykročil. „Nevím, kdo jste, ale působíte dojmem, že se chystáte jít a tomu chlapovi Parrishovi srovnat fasádu. Totéž napadalo i mě. Ale rád bych vám připomněl, že je na nás na oba z domu vidět, a dokud si navzájem nevyjasníme svou pozici, měli bychom poodejít trochu stranou.“

Jim se nadechl a přikývl. Kid Mendel smekl klobouk na pozdrav Sarah-Jane. S plešatící hlavou a inteligentníma očima vyhlížel jako nějaký učenec: ale zároveň také otrle a světácky. Nedokázala si ho zařadit. Znovu zašli za zeď, kam nebylo z domu vidět.

„Takže?“ zeptal se Jim.

„Když mi dopřejete pár minut, povím vám všechno, co o téhle záležitosti vím,“ řekl Mendel. „Pak mi můžete prozradit, kdo jste, a taky nemusíte. A můžete se také rozhodnout, jestli stojíte o mou pomoc, nebo ne. Mám kolem tohohle domu půl tuctu lidí, a pokud víte, kdo jsem, víte také, jací jsou to lidé.“

Jim tiše hvízdl. „Tak dobře,“ souhlasil. „Poslechnu si vás.“

Sarah-Jane byla dočista vyvedená z míry. Navzdory uhlazenému zevnějšku, elegantnímu plášti a krásnému klobouku bylo v tom muži něco jednoznačně děsivého.

Začal mluvit. Hovořil skoro pět minut. Vyprávěl o Goldbergovi, o Cadikovi, o tom, co teď údajně dělá Sally, o Harriet, o Rebece a rodině Katzových, o tom, jak Parrish unesl Harriet. Při tomhle líčení zalapala Sarah-Jane po dechu a chytila se Jima za ruku.

„Tady slečna Russellová je chůva té malé,“ vysvětlil Jim. „Povídejte dál.“

„Čekali jsme tu a sledovali dům, jak nás požádal pan Goldberg. Viděli jsme, jak Parrish přijel – ale dítě jsme neviděli. Možná byla už moc tma, možná také, že ji nechali někde jinde. Proto jsem také ještě nevydal příkaz vtrhnout dovnitř: prostě nevíme. Jak to jen bude možné, pošlu jednoho muže, aby zatelefonoval a zjistil, jestli máme nějaké zprávy od ostatních skupin.“

„Rozumím. Kdo je ten Goldberg?“

„Všechno možné. Uprchlík. Novinář a politik. Svým způsobem i bandita. Velmi si ho vážím.“

Jim si to srovnal v hlavě. Pak podal muži ruku.

„Jim Taylor,“ představil se. „Abych řekl, co s tím mám společného já. Bydlím tady. Jsem starý kamarád slečny Lockhartové a kmotr její holčičky. Byl jsem nějaký čas v Jižní Americe, právě jsem se odtamtud vrátil a teď koukám jako blázen. Ano – máte pravdu – chtěl jsem mu srovnat fasádu. Nabízel jste mi pomoc?“

„Rozhodně ano.“

„Tak to jsem vám moc vděčný. Kolik chlapů tu máte?“

„Šest.“

„Tak to provedeme takhle. Nemá smysl vtrhnout tam násilím. Nepotrpím si na porušování zákonů, vy ano?“

„Ne, ne,“ řekl Mendel. Probíhalo mezi nimi jakési složité dorozumívání, kterému Sarah-Jane nedokázala přijít na kloub, ale oba jako by se někde v hloubi usmívali, i když napovrch to nebylo znát.

„To v žádném případě,“ řekl Jim. „Takže zvu vás a vaše společníky na malou snídani, protože je tak zatraceně nevlídné ráno a protože si k sobě domů můžu pozvat, koho chci. Jenomže máme zrovna trošku rozvernou náladu, takže nepůjdeme dovnitř hlavním vchodem, ale přelezeme vzadu zeď a dovnitř se dostaneme oknem v prvním patře. Potom, no, koho by to napadlo, objevíme v domě nějaký cizí nábytek. Taková nehoráznost! Nejlíp bude, když ho vyházíme oknem. Pak uvidíme, že se k nám po schodech hrne dočista cizí chlap, aby zjistil, co se to děje. Pokud si dovolí na nás vztáhnout ruku, vyvolá to v nás naprosto pochopitelný hněv a rozhořčení a máme plné právo se bránit.“

Zatímco Mendel svolával své muže, upravil Jim uříznutou větev na hůl a párkrát s ní zkusmo švihl.

„Obyčejně si beru do rvačky boxer,“ řekl gangsterovi. „Ale proti třicet stop dlouhým hadům a jedovatým žábám není k ničemu, takže jsem ho tu nechal. Tohle bude stačit.“

Sarah-Jane si prohlížela skupinku gangsterů ze Soho. Byli otrlí a zjizvení, jako by se ve světě zločinu pohybovali už léta, a Jim se svou opálenou tváří a zlověstným třpytem v očích vyhlížel jako kapitán pirátské lodi.

„Takže, pánové,“ promluvil k nim, „je mi velkým potěšením pozvat vás na snídani. Sarah-Jane, jen co budeme uvnitř, běž a rozhlédni se po Harriet. Člověk nikdy neví. Pokud je tam, zůstaň u ní, dokud nebudete moct bezpečně vyjít.“

Srdce jí bušilo: nevěděla, zda je to strachem, nebo vzrušením, či obojím. Kráčela s Jimem, panem Mendelem a ostatními po cihlové pěšince podél zdi a pak zadní brankou do hustého křoví v dolní části zahrady.

Jim ukázal na konstrukci ze železa a skla při zahradní zdi po jejich pravici.

„Když vylezeme na vršek téhle zdi, dá se odtamtud dosáhnout na okno koupelny tamhle nahoře – vidíte ho? Mezi tím břečťanem? Pokud je ten chlap v koupelně, budeme muset pochopitelně zavřít oči, až polezeme dovnitř. V pořádku, Sarah-Jane?“

Přikývla. Výšek se trochu bála, ale tohle zas taková výška nebyla: jen nějakých deset stop. A nebylo sem vidět z kuchyně ani z jídelny, kde se zdálo, že všichni vetřelci právě jsou.

Jim našel v trávě starý dřevěný žebřík a vztyčil ho.

„Tak jdeme,“ zavelel.

Sally narazila hlavou do kusu zdiva a rázem se ocitla pod vodou. Noční košile se jí lepila k tělu a nemohla se vyprostit, zápolila a zápolila – a pak najednou měla hlavu nad hladinou a pod nohama pevnou zem.

Vymrštila ruku a hmátla po něčem, čeho by se mohla zachytit – nejdřív nic – a pak přece: něco tvrdého – obemkla to prsty a uprostřed hřmícího, burácejícího vodního víru se toho pevně držela.

Měla na čem stát – a čeho se zachytit.

„Neumřu!“ rozkřikla se. „Ani mě to nenapadne! Nevzdám to, sakra!“

Pak, protože jí klouzaly nohy a o kousíček dál nahmatala lepší úchyt, se odrazila a pokusila se vyhoupnout vzhůru.

Kdyby bylo aspoň trochu vidět! Pokud věděla, čekalo ji na jedné straně sotva stopu od ní bezpečí a na druhé stejně blízko jistá smrt. Takovéhle myšlenky dokáží člověka ochromit. A tak pevně sevřela to, čeho se držela (byla to železná tyč zaklíněná kdesi mezi sutí) a kousek po kousku se skřípáním zubů, bez ohledu na roztřesené svaly, se vytáhla vzhůru, napůl z vody.

Hmatala před sebou a nahmatala volný prostor. Za železnou tyčí byla hora cihel, malty, suti, omítky, ale nad tím bylo místo.

Ještě jednou se vzepřela a byla tam. Potlučená, poškrábaná a ztuhlá zimou ležela na hrbolaté hromadě kamení, těžce oddechovala a čekala, až se trochu vzpamatuje.

Převrátila se na záda. Kameny a ostré úlomky cihel ji bodaly do žeber – ale nad sebou viděla světlo.

Opravdové světlo.

Nezmizelo, když znovu otevřela oči: malá šedavá skvrnka denního světla byla kdesi vysoko nahoře.

Posadila se, natáhla krk, aby se lépe podívala, udeřila se o něco do hlavy a strhla lavinu kamení. Vykřikla bolestí, zakymácela se a jen taktak, že neztratila rovnováhu a nespadla zpátky do vody.

Pozvedla ruce, aby si chránila hlavu a znovu se podívala. Nebylo pochyb: tohle byla výtahová šachta a tam nahoře obloha.

„Pomoc!“ vykřikla a pak znovu: „Pomoc! Pomoc!“

Ovšem, pokud se zřítil celý dům, možná tam nebude nikdo, kdo by ji slyšel.

„Nevadí,“ řekla si nahlas. „Dostanu se ven. Nechcípnu tady jako krysa.“

Její hlas zněl zastřeně a dutě a voda ho tak jako tak přehlušovala, ale bylo příjemné promluvit.

„Vstaň,“ nařídila si. „Pokračuj dál. Když vidíš světlo, můžeš se k němu vyšplhat. Pohni sebou, ty bramboro líná. Jestli jsi moc tlustá, aby ses dokázala protáhnout ven, můžeš tam zůstat viset a křičet. Ale už jdi.“

Opatrně hmatala kolem sebe a snažila se neuhodit znovu do hlavy, až se konečně postavila na drolivé, zrádné suti a pohlédla vzhůru. Ucítila čerstvý vzduch: bylo to úžasné. Začala šplhat.

Parrish v koupelně nebyl. Nahoře nebyl vůbec nikdo, jak zjistil Jim během minuty, zatímco ostatní se ještě soukali dovnitř. Ti chlapi jsou skvělí, pomyslel si: tiší, trénovaní… Nakonec jsou to profesionálové, tak aby ne.

„Ještě není ani připravený dětský pokoj,“ sdělil jim šeptem. „Její postýlka je pryč, nemá tam ani hračky… Pochybuju, že ji sem vůbec chtějí přivést. Sarah-Jane, ale stejně zůstaň nahoře. Pohlídáš mi ranec, ano? Neupusť ho – mám tam pro Ellie hlavičku od lovců lebek.“

Pochybovačně od něj převzala tlumok, zatímco se radil s Mendelem. Pokud jde o nábytek, měla Sarah-Jane pravdu: všechno je tu nové, řekl mu. Tak to zkrátka vyházejí. Začnou s tou velikánskou těžkou šerednou almarou v hlavní ložnici. Měla by dopadnout na příjezdovou cestu před okny jídelny.

„Tak rád bych viděl, jak leknutím vyskočí,“ vzdychlo toužebně Jim. „Za ten pohled bych dal nevímco… Tak jdeme. Začneme s tou skříní a pak budeme pokračovat.“

Po špičkách se proplížili až do ložnice. Sarah-Jane je pozorovala z odpočívadla. Měla odsud i dobrý výhled na halu a velkým oknem i na přední zahradu. Z jídelny slyšela smích, a když halou procházela služka s podnosem, zavanula k ní z kuchyně vůně smažené slaniny. Tváře jí hořely vzrušením.

Prkna podlahy zavrzala: mohli to dole slyšet? Pak se ozval zvuk odtahovaného nábytku… a zvenčí pak hlasité křachnutí.

Všechno v domě naráz ztichlo: a za vteřinu nebo dvě se z jídelny ozval překvapený výkřik. Pak začaly z oken lítat další věci, a jak to Sarah-Jane sledovala, vypadalo to, jako by pršel nábytek: postel, dvě židle, toaletní stolek, půl tuctu zásuvek jedna po druhé, následované prádelníkem, k němuž patřily. Jejich obsah – vázanky, košile, spodky – se třepotavě snášel na trávník jako hejno mrtvých ptáků.

A pak začal vyletovat další nábytek: noční stolek, sekretář, ještě jedna postel, žehlicí prkno, další prádelník, bambusové křesílko. Poté se rozlétly dveře jídelny.

„Co se to tu ksakru děje?“ rozkřikl se Parrish a zarazil se, když zahlédl nahoře nad schody Sarah-Jane.

Tři nebo čtyři muži se vyřítili za ním, odhodili ho o dva kroky kupředu a rovněž se zastavili. Parrish držel v ruce ubrousek. Pečlivě si otřel ústa a nespouštěl přitom oči ze Sarah-Jane.

„Tak dobrá,“ řekl. Svit v jeho očích – směs chtivosti, vítězoslávy a hněvu – ji vyděsil a ohlédla se za sebe na odpočívadlo. Ozval se hlasitý třesk, jak se venku na příjezdovou cestu zřítilo něco těžkého a všichni muži sebou trhli.

„Tam nahoře je ještě někdo,“ řekl jeden z nich.

Parrish odhodil ubrousek a vrhl se ke schodům. Sarah-Jane nervózně ucouvla a zjistila, že vedle ní stojí Jim.

„Kdo je to, Sarah-Jane?“ zeptal se.

Parrish se zastavil v půli schodů a pohlédl vzhůru.

„To je pan Parrish,“ řekla Sarah-Jane. Její hlas byl sotva slyšitelný. Ustoupila z cesty, jak se ke schodišti blížil pan Mendel s ostatními. Ještě nikdy předtím neviděla mužskou rvačku, ale věděla, že teď ji uvidí.

Jim začal sestupovat ze schodů. Sarah-Jane si uvědomila, proč je přiměl vlézt dovnitř horním oknem: stavělo ho to do pozice právoplatného obyvatele a Parrishe do role vetřelce, odhalil se tím pravý stav věcí. Zůstal stát pár schodů nad Parrishem.

„Kdo jste?“ zeptal se ho Parrish.

„Nebývá zvykem vstoupit do cizího domu a ptát se tam lidí, co jsou zač,“ vytkl mu Jim. „Já tu bydlím. Vy ne. Máte pět minut na to, abyste i se svými muži a personálem opustil dům. Pak vás vyhodíme. To jsou ale pěkné hodiny, co máte tam dole postavené. Pět minut podle nich. Pospěšte si.“

Z kuchyně se bojácně vynořila služka a zarazila se s rukou na ústech. Sarah-Jane ji viděla z nadhledu, viděla, jak se ohlíží přes rameno, postřehla, jak se za ní ve stínu objevila mužská hlava, rozhlédla se a znovu se tiše stáhla.

Přemítala, jestli o tom má říct Jimovi. Parrish teď sestupoval ze schodů, zvolna, pozpátku. Když sešel až do haly, připojil se ke svým mužům ve dveřích jídelny a všichni sledovali, jak Jim, Mendel a ostatní míří dolů k nim.

Sarah-Jane viděla, jak Jim stojí pod schodištěm, třímá v ruce svou hůl a čeká: viděla, jak Mendel stojí vedle něho se založenýma rukama a výrazem gentlemana, jenž si prohlíží malbu vystavenou v Královské akademii: viděla, jak se jeho muži řadí za ním, suroví, hroziví a mohutní: viděla, jak kdosi zezadu Parrishovi něco nenápadně podává…

A náhle držel v ruce pistoli. V jediném okamžiku se situace obrátila.

„Ruce vzhůru,“ přikázal. „To platí pro všechny. Zády ke zdi, pospěšte si.“

Jim postoupil o krok vpřed. Parrish mu vystřelil před nohy na podlahu a Jim se zastavil.

Sarah-Jane si připadala jako ve snu. Některé maličkosti viděla nepřirozeně zřetelně: třeba díru po kulce v koberci, náplast na Parrishově hlavě… Dívala se shora dolů, mysl jí vířila a ve spěchu se rozhlížela. Ano. Na podlaze u dveří nejbližší ložnice něco stálo. Zvedla to, po špičkách se vrátila, naklonila se, zamířila a hodila to dolů…

Bílý porcelán se rozlétl na kousky a Parrish se skácel k zemi. Pistole mu vypadla z ruky. Jim byl v okamžiku u něj a Mendel zvedl pistoli, jenže jeden z Parrishových mužů po něm skočil a odhodil ho na stojan na deštníky. Pak se rozpoutala rvačka a v příští vteřině už zuřila po celé hale. Sarah-Jane ucouvla: rvou se tak surově… Tamhleten muž kope jiného do hlavy… Někdo má dokonce břitvu… A ty zvuky, co vydávají, to chrochtání, to odporné křupání i to, jak beze slova dělají všechny ty surovosti, jako by to byl nějaká namáhavá práce, na kterou se musejí soustředit, třeba štípání kamene nebo přikládání pod kotel…

Celá rozechvělá se odvrátila a vyhlédla z okna. Nějaký muž uháněl po příjezdové cestě k bráně: byl to ten sluha, jehož prve viděla vykukovat z kuchyně. Má na něj křiknout a zastavit ho? Povědět to Jimovi? Co?

Přibližně ve chvíli, kdy ho zahlédla, už bylo po rvačce. Někdo v hale dlouze hvízdavě vydechl, pak se ozval zvuk, jako by si někdo oprašoval ruce. Otevírání hlavních dveří a dusot nohou.

Znovu nahlédla přes zábradlí. Poslední z Parrishových mužů se po čtyřech plazil pryč. Mendel se skláněl nad jedním ze svých lidí, jiný z nich seděl na schodech a špinavým kapesníkem si otíral tvář, další se česal u zrcadla v hale.

Jim stál nad Parrishem, který ležel na podlaze v bezvědomí.

Sarrah-Jane se plížila po schodech dolů a třásla se po celém těle. Zabila ho. Oběsí ji. To bylo snad to nejhorší, co si dokázala představit.

Jim vzhlédl. „Cos to po něm hodila?“

„Nočník,“ špitla. „Je mrtvý?“

Jim se zachechtal. „Mrtvý? Jen na chvíli v limbu. Vsadím se, že nočníkem ještě po hlavě nedostal…“

Mendel mu podal vázu s květinami, která unikla zkáze a Jim vylil její obsah Parrishovi na hlavu. Zatímco prskal a probíral se, Jim se sklonil a přitáhl ho za klopy k sobě.

„Kde je?“ uhodil na něj. „Kde je ta malá?“

Parrish neodpověděl. I teď, omámený, promáčený a poražený, měl v očích děsivý chlad, měřil si Jima nenávistným pohledem a mlčel.

„Není ti do řeči, co,“ řekl Jim a pustil ho.

„Je devět hodin, pane Taylore,“ poznamenal Mendel. „Telefonní ústředna zahajuje provoz. Pošlu jednoho ze svých lidí do hotelu, aby zavolal. Myslím, že jste říkal něco o snídani.“

„To je pravda,“ řekl Jim. „Připravili nám ti jeho sloužící něco? Ano? Takže si můžeme usmažit pár vajec na slanině a udělat pár toastů. Ne – pro vás bez slaniny, promiňte. Svážeme toho mizeru, a pak se porozhlídneme, co by se tu našlo.“

Hovořil lehkovážně, ale Sarah-Jane viděla, že má starost o Harriet. Přivázali s Mendelem Parrishe za ruce ke sloupku zábradlí a odešli s ostatními muži do kuchyně. Sarah-Jane se ohlédla po Parrishovi, ale rychle se odvrátila, protože nenávist v jeho očích jí naháněla husí kůži.

„Pověz mi něco o tom Leeovi,“ nadhodil Jim po chvíli v kuchyni. „O tom – jak mu to říkáte – Cadikovi. Co to mimochodem znamená?“

„Je to slovo z jidiš,“ vysvětlil Mendel. „Znamená to počestný muž, svatý muž, světec, tak něco. Jenže v tomhle případě se tím ironicky myslí pravý opak. Je to Parrishův šéf, pomohl mu rozjet živnost. Je zapletený do složitého podvodu na židovských přistěhovalcích a právě po tom pan Goldberg šel. Ale pokud jde o tenhle případ, podle všeho chce to dítě slečny Lockhartové spíš on než tamhleten skrček. On je její skutečný nepřítel, Parrish je jen obyčejný poskok. Řekl bych, že tenhle dům si směl vzít víceméně za odměnu. Mohla byste mi podat marmeládu, slečno Russellová?“

Na Sarah-Jane začínal tenhle elegantní světácký muž působit hlubokým dojmem: jako by z něj vyzařovala moc, bohatství i autorita, jako by měl kolem sebe víc času a prostoru než jiní lidé a díky tomu se mezi nimi mohl pohybovat jako princ. A přitom to byl kriminálník ze Soho! A teď tady sedí v kuchyni domu V Sadu, zdvořile naslouchá Jimovi – jedná s ním jako se sobě rovným… Nevěděla, jestli to má obdivovat, nebo odsuzovat, anebo se k nim připojit.

Zaslechla něco z haly: nějaký hlas – a rázem si vzpomněla, co viděla nahoře z okna.

„Ach, Jime!“ ulekla se. „Omlouvám se – zapomněla jsem na to – když jste se prali, nějaký muž vyběhl z brány – jeden ze sluhů ‒“

Zadívala se ke dveřím haly. Jim ten hlas uslyšel také a okamžitě se zvedl.

Sarah-Jane vyšla hned za ním. Parrish stál u schodiště a mnul si zápěstí. Vedle něj stál strážník. Sarah-Jane zahlédla otevřenými dveřmi dva další strážníky, jak si prohlížejí rozházený nábytek.

„To je to děvče, které jsem propustil, konstáble,“ řekl Parrish. „Musela je pustit dovnitř.“

Jim vystoupil do popředí. „Dobré jitro, konstáble Andrewsi,“ pozdravil. „Rád vás zase vidím.“

Strážník se tvářil rozpačitě.

„Poslyšte, pane Taylore,“ řekl, „vím, že jste se zrovna vrátil – nejspíš se vám to ještě nedoneslo. Ale takovéhle věci tu trpět nemůžeme. Je mi to moc líto, pane Taylore, ale budu vás muset vzít s sebou na stanici.“

„Mě? A proč?“

„Pro neoprávněné vniknutí. Pro výtržnost. To pro začátek stačí. Počítám, že vás bude chtít pan Parrish žalovat pro nepovolený vstup na soukromý pozemek, ale to už je na něm. Takže nedělejte potíže ‒“

„To snad nemyslíte vážně!“ vybuchl Jim. „Vy přece víte, že tu bydlím, vy troubo! Mockrát jste tady v kuchyni popíjel pivo. Zatknout byste měli tohohle chlapa.“

Strážník zašoupal nohama, pohlédl na Parrishe, zadíval se na podlahu.

„Je mi to líto, pane Taylore. Zákon je na jeho straně, ne na vaší. Pokud s námi nepůjdete dobrovolně, budu vás muset zatknout ‒“

„Jistě sám nevěříte, že by tomuhle mrňavému všivákovi taková křivárna prošla, kdybychom tu já a pan Garland byli, nebo snad ano? Nemá čím ty své nehorázné nároky podpořit, a vy to víte.“

„Musím vycházet ze situace, jaká je, pane Taylore.“

„Šéfe!“ Do hlavních dveří vběhl muž a zarazil se, když uviděl konflikt. Byl to ten, který prve odešel telefonovat.

„Copak, Ale?“ ozval se Mendel od kuchyňských dveří.

„To je Mendel!“ upozornil okamžitě Parrish. „Vůdce gangu ze Soho! Určitě je na něj vypsaná odměna ‒“

Policista se zarazil. Mendel udělal krok kupředu a Parrish zmlkl.

„Tak co?“ obrátil se Mendel k muži ve dveřích. „Copak ses dověděl?“

„Jeden z mládenců Mojše Lipmana volal, je to teprve pár minut. Prý se ten dům na Fournier Square – přece víte, ten, co ho měli hlídat – před chviličkou zřítil. Prostě se sesypal!“

„To je ten dům, kde byla slečna Lockhartová?“ zeptal se Jim Mendela. „Ten na Spitalfields?“

Mendel přikývl. Policista se díval z jednoho na druhého a váhal, co má udělat: a tak nestačil Jima zadržet, když se kolem něho protáhl ke dveřím a vyběhl ven.

„Zastavte ho,“ zaječel na strážníky před domem, ale Jim jim snadno unikl. Sarah-Jane věděla, že se požene rovnou na Spitalfields – a také věděla, že teď je na ní, aby si se vzniklou situací poradila, protože Mendel tu je host a nemá v domě žádnou pravomoc.

A tak si uprostřed ticha, které se na chviličku rozhostilo, odkašlala a prohodila: „Poslyšte, konstáble. Navrhuji, abychom si všichni sedli a pokusili se tomu všemu přijít na kloub. Pan Parrish je určitě trochu dezorientovaný: sám vidíte, že utrpěl ránu do hlavy. Mohu pro nás všechny uvařit trochu čaje?“

Takový dav se na Fournier Square tísnil naposledy tenkrát, když se v jednom z rohových domů konala výstava Divů a hříček přírody, na níž bylo možno mimo jiné spatřit Nefalšovanou mořskou pannu, Hottentotskou princeznu a Divého chlapce z Německa. Déšť polevil a přispěl tak ke všeobecnému uspokojení, které dosáhlo vrcholu, když se zhroutila poslední část domu, jež dosud stála.

Hasiči prozatím vytáhli ze sutin asi tucet mužů a žen, ovšem byl to velký dům a v davu se šířily zvěsti o početném personálu – o tajemném majiteli – mrzákovi – o podivných přístrojích – tajných pokojích – výkřicích uprostřed noci.

Bylo to čím dál zajímavější.

V průběhu dopoledne dovolili policisté obyvatelům obou sousedních domů, původně evakuovaných, aby se vrátili a oblékli se, a hasiči zatím zkoumali kostru stavby. Reportéři nejvýznamnějších deníků zahrnovali dotazy jejich velitele, sousedy i náhodné kolemjdoucí: kreslíři vytrvale pořizovali náčrty pro rytce, kteří jejich kresby přenesou na kovové desky, aby je bylo možné otisknout v ilustrovaných týdenících: prodejci masových pirohů tu rozmístili své vozíky: brzy otevřel i pojízdný Stánek s kávou, tažený artritickým koněm, a dělal výborné obchody.

A celé dopoledne pokračovaly záchranné práce. Hasiči pomáhali ven členům domácnosti, případně je vytahovali nebo vynášeli. Tři z nich byli mrtví, dalších šest zraněných, a podle výpovědí zachráněných se pohřešovalo ještě dalších pět osob: komorník, lokaj, jedna ze služek, majordomus a sám pán domu, pan Lee.

Tajemník, Herr Winterhalter, který až na zlomenou klíční kost vyvázl bez zranění, stál vedle policejního důstojníka, pomáhal identifikovat sloužící vynášené ven a popisoval vnitřní uspořádání domu, aby zachránci věděli, kde hledat.

Na okraji davu stála Margaret Haddowová. Vedle ní Rebeka Meyerová s rukou na pásce a právník James Wentworth. Pokaždé když se ozvalo volání hasičů škrábajících se ze sutin, popošli o krok blíž, se zatajeným dechem se snažili vyhlížet přes hlavy davu a nakonec pokaždé jen vzdychli. Moc toho mezi sebou nenamluvili.

Margaret ucítila, jak jí někdo poklepal na rameno.

Obrátila se a spatřila Jima – opáleného, rozcuchaného, umazaného a zachmuřeného. Překvapením se zajíkla a stiskla mu ruku. Tykali si spolu už od té doby, kdy si začala tykat se Sally, a teď měla chuť ho obejmout.

„Víš ty vůbec, co se tu děje?“ řekla, sotva si potřásli rukou. „Ach – promiň – tohle je slečna Meyerová, starala se o Harriet. A tohle pan Wentworth, právník naší firmy. Kdy ses vlastně vrátil?“

Vyprávěl jí, co se odehrálo v domě V Sadu.

„Když jsem odcházel, Parrish tam ještě byl,“ řekl. „Sarah-Jane si s tím bude nějak poradit. Pane Wentworthu, já budu taky potřebovat právníka: ta mrňavá krysa má policajty omotané kolem prstu. Jak se sakra – promiňte mi to slovo – mohlo tohle všechno vůbec stát?“

Rebeka řekla něco německy. Pan Wentworth překládal. „A ve Twickenhamu není po dítěti ani stopy? Slečna Meyerová si dělá velké starosti. Vyčítá si, že dopustila, aby k tomu došlo.“

„Řekněte jí, že tam rozhodně není. Jak jsem to pochopil, ten Goldberg rozeslal tři týmy, aby po Harriet pátraly. Jedna skupina se vydala sem, sledovat tenhle dům, pan Mendel jel do Twickenhamu a pan Goldberg sám se vypravil do Claphamu. Jestli není tady, ani v domě V Sadu ‒“

Rebeka znovu cosi naléhavě říkala. Jim zaslechl jméno Goldberg a pozoroval právníka, jenž v něm svým ošumělým zevnějškem, bystrou, nevzhlednou tváří a ohnivě rudými vlasy probudil zvědavost.

„Jak se zdá,“ řekl pan Wentworth, „zabránil pan Goldberg dnes ráno samojediný, bez cizí pomoci, srocení lidu a násilnostem. Dav lidí se chystal zaútočit na jisté pekařství ve Whitechapelu – aspoň tak to slečna Meyerová slyšela – a Goldberg vyburcoval místní obyvatele, vyžádal si židli, stoupl si na ni a začal vyprávět dlouhý příběh – a ti útočníci se zastavili a naslouchali! Mluví se o tom po celém East Endu – ten člověk je v těch končinách dost proslulý, pane Taylore. Ale pak ho zatkli, aspoň jak říká slečna Meyerová.“

„Zatkli? Jeho taky? Ale počkejte: když byl ve Whitechapelu, nemohl být přece v Claphamu. Takže možná ‒“

Margaret vykřikla, uchopila právníka za paži a ukazovala k domu.

Jeden z hasičů tam mával. Sklonil se, aby odstranil z cesty pár cihel, pak se vynořila hlava, rameno, paže –

„To není Sally,“ hlesl Jim zklamaně.

Ale Rebeka přikyvovala, tvář jí ožila a rychle se rozhovořila.

„Je to ona!“ řekl pan Wentworth. „Slečna Meyerová říká, že si obarvila vlasy a ostříhala si je nakrátko ‒“

Jim už nečekal. Prodral se davem, popadl přikrývku, vyškrábal se na horu suti, odstrčil hasiče – a pak už ji jasně viděl, jak leží vyčerpaná a pohmožděná, rozdrásaná od padajících cihel, pak uviděla i ona jeho a dělilo je od sebe jenom pár stop.

Zůstal stát a díval se na ni dolů.

„Měla by ses vidět, jak vypadáš!“ řekl jí potichu. „Měla by ses stydět, předvádět se tu v košili. Tumáš, zabal se do tohohle a pojď…“

A pak ji držel celou roztřesenou v náručí a pomáhal ji slézt dolů na chodník.

„Kde je Harriet?“ zamumlala.

„Ještě ji hledáme.“

Pomohl ji přeškobrtat přes kamení a cihly, všiml si jejích potrhaných punčoch a zakrvácených nohou – ale to už se k ní vztahovaly další pomocné ruce a dole na ni čekala Margaret, ta ruská dívka a strážník.

A také muž s rukou v pásce, který s německým přízvukem prohlásil: „Ano, to je ona.“

Strážník ji už držel za druhou paži. Zeptal se: „Slečna Lockhartová?“

Stáli na chodníku, jen šest stop od zábran, které udržovaly zástup přihlížejících v dostatečné vzdálenosti. Margaret k ní natahovala ruce – ale zastavili se příliš daleko, než aby se jí mohla dotknout.

„Ano,“ zachraptěla roztřeseně Sally.

„Slečno Lockhartová, mám povinnost vás zatknout pro obvinění z pokusu o vraždu. Všechno, co řeknete, bude ‒“

Zmatek. Davem se rozlila vlna vzrušení a tři nejbližší reportéři se okamžitě vrhli kupředu a hlasitě se dožadovali podrobností. James Wentworth se pokoušel zadržet Jima, jenž vypadal, jako by se chystal strážníka udeřit, tajemník nehybně stál a kousal se do rtu. Margaret a Rebeka prorazily zábrany, aby pomohly Sally, která se zhroutila k zemi.

Jenže ve skutečnosti neomdlela. Netrpělivě se jim vyškubla z rukou, posadila se, stáhla si potrhanou mokrou punčochu, vytáhla složený list papíru a třesoucími se prsty ho podala Margaret – „Rozlož to! Rozlož to, ale opatrně…“

Veškerá pozornost davu jako by se v té chvíli soustředila v podivném víru na jediné místo: na kousíček mokrého chodníku, obklopený tisícerýma očima. Margaret vycítila důležitost toho papíru a zoufale se snažila ho nepotrhat. Pomalu a metodicky ho rozlepovala při jednom okraji od jednoho konce ke druhému, pak přešla k dalšímu přehybu. Sally přeložila papír na čtyřikrát. Jestli se inkoust smyl…

Margaret od sebe pečlivě odlepila dva růžky a jemně je od sebe odtáhla. Winterhalter byl svědomitý muž: jeho záznamy měly vydržet navěky. Používal čínskou tuš a té voda neublížila. Sloupec plateb označený P jako Parrish byl stále na svém místě.

„Tady je to!“ zvolala Sally a rozhlédla se po všech kolem bledá vítězoslávou, kterou nikdo nechápal. „Dokázala jsem to. A kde je moje dítě?“

Králíci

Jediná osoba v davu, která věděla, co ten papír znamená, byl tajemník: a jak se snažil vytratit, Jim ho zahlédl a křikl: „Zadržte ho!“

Několik párů rukou ho sevřelo. Snažil se jim vytrhnout a zuřivě se díval po seržantovi, který se prve pokusil Sally zatknout. Policista jeho pohled opětoval, celý zmatený, a vtom promluvil pan Wentworth.

„Seržante, ať už máte proti slečně Lockhartové jakékoli obvinění, jako její právník musím trvat na tom, aby se jí nejprve dostalo lékařského ošetření. Až si potom vyslechneme, co nám chce říci o tomto zřejmě velmi důležitém papíru, budete moci rozhodnout, zda ji skutečně chcete zatknout, nebo ne.“

Seržant byl zmatený. Dělo se toho najednou příliš mnoho: uvědomoval si také, že v každém případě překročil při pokusu o zatčení Sally svou pravomoc, protože vlastně nevěděl, o koho jde, a jednal pouze na základě tajemníkových slov a jakéhosi oběžníku, na který si matně vzpomínal. Něco o únosu – šlo o nějaké dítě – jenže ona se ptá, kde to dítě je, takže ona ho ukrást nemohla – sakra, kdo se má v téhle zatracené motanici vyznat…

„Vy tam, rozejděte se,“ vyzval přísně, ale nebylo jasné koho.

Winterhalter se hlasitě dožadoval, aby ho pustili. Dožadoval se svého právníka, ale nikdo si ho nevšímal, protože Sally omdlela. Jim ji zvedl do náruče a pan Wentworth a Margaret mu klestili cestu davem.

„Hej,“ řekl seržant nejistě. „Strážníku Willisi, sledujte tu drožku. Nesmíte ji ztratit z očí. A vy ostatní: rozejděte se! Uvolněte vozovku! No tak, rozejděte se!“

„Neztraťte ten papír,“ připomínala Sally, napůl v bezvědomí. „Jime – jsi to vážně ty? Jime, víš, kdo to byl? Ten chlap, co tu bydlel?“

„Cadik,“ řekl Jim. „Tak jsem to aspoň slyšel.“

„Byl to Ah Ling! Byl to Hendrik van Eeden! Pamatuješ – tehdy dávno na začátku – zabil mého tátu – opium ‒“

Jim ji málem upustil.

„Ale – toho jsi přece zastřelila!“

„Postřelila jsem ho a on ochrnul. Nezabila jsem ho. Někdo ho odtamtud musel tenkrát v noci odnést. A od té doby ‒“

Musela se odmlčet, protože ji nakládali do drožky.

„Od té doby,“ šeptala, „celá léta umíral touhou po pomstě. Umíral. Teď je mrtvý. Ta touha po pomstě ho zabila. Ale v tom sklepě, Jime, jsem se ho snažila zachránit. Opravdu snažila. Vytáhla jsem ho z vody, udržovala jsem ho při životě…“

Znovu omdlela. Jim se podíval po ostatních: byl ohromen. „Slyšeli jste, co říkala? Ten, co stál za tím vším, byl… Tak o tohle celou dobu šlo!“

„Jak já tomu rozumím,“ shrnul pan Wentworth, „mohla by se slečna Lockhartová bránit proti obvinění, že se toho muže včera pokusila zabít, tvrzením, že se ho ve skutečnosti pokusila zavraždit už před časem. Nebo jsem to nepochopil správně?“

Jim, který držel Sally v náručí, si advokáta ostře změřil, aby zjistil, jestli to myslí ironicky, ale usoudil, že ne.

„Tak nějak,“ přisvědčil.

Margaret dosud držela v ruce papír. Dívala se na něj a pokoušela se v těch sloupcích číslic objevit nějaký smysl.

„Jsou to záznamy o platbách,“ řekla. „Ale který sloupec je tam důležitý, nebo jestli snad všecky, to neodhadnu.“

„Dejte mi ho, já ho radši vysuším,“ řekl právník, otevřel svou ošoupanou aktovku a vytáhl přeložený arch pijavého papíru. Vložil listinu dovnitř přehybu.

„Goldberg,“ zašeptala Sally, která opět mátožně procitla. „Má zápisník… Patřil Parrishovi…“

„A tak!“ zaradoval se pan Wentworth. „Už to začínám chápat.“ Jeho škaredá tvář se rozzářila zlomyslným potěšením. Jim se nemohl ubránit a usmál se na oplátku také. Pak řekl: „Musím sebou hodit, abych byl co nejdřív zpátky v Twickenhamu. Sarah-Jane Russellová tam má na krku Parrishe, k tomu ještě poldu, a jedno s druhým to s ní pořádně zacloumalo.“

Vyprávěl jim, co se seběhlo v domě a zálibně si vychutnal scénku s nočníkem, který se roztříštil Parrishovi o hlavu.

„Myslela, že ho zabila,“ vyprávěl. „Myslela, že ji seberou a skončí na šibenici. Měli jste vidět, jak se tvářila…“

„Předpokládám, že se lekla výstřelu a upustila nočník nešťastnou náhodou,“ poznamenal pan Wentworth. „Měl byste jí to připomenout, určitě se jí to vybaví. Ale jak to líčíte, myslím si, že mu to vcelku neublížilo.“

Vyhlédl z okna a zabušil na střechu drožky.

„Drožkáři!“ zavolal. „Tady mi prosím zastavte – dojdu pěšky do Clerkenwellu – k věznici je to odsud jen pár kroků.“

„Věznici?“ podivila se Margaret, zatímco právník svými ptačími krůčky vystupoval.

„Clerkenwellská vazební věznice,“ vysvětlil Jim. „Goldberg?“ Právník přikývl. „Odvezte je do nemocnice,“ přikázal drožkáři, když už byl venku, a ostatní ujistil: „Přijedu za vámi, jak nejrychleji budu moct.“

A byl pryč. Jim se za ním díval, jak svižně kulhá ulicí a pak se obrátil k Margaret.

„Férový chlap,“ řekl jí. „Kdes ho objevila?“

„Hned za rohem od naší kanceláře,“ řekla. „Byl tam odjakživa, celou tu dobu, zatímco ten neschopný, podlézavý zbabělec, co si taky říká právník, dopustil, aby jí všechno sebrali… Kdyby ho tak byla měla hned od začátku!“

„To je ale blázinec,“ posteskl si Jim. „Mám pocit, že bych měl být zároveň na šesti různých místech a snažit se něco dělat. Salty má na krku to nesmyslné obvinění, pořád nevíme, co je s Harriet…“

„A firma je před krachem,“ zachmuřila se Margaret. „Sebral tam, co mohl, a všechno to bylo perfektně legální.“

Jim vyhlédl z okna. Drožka zahýbala do brány nemocnice Svatého Bartoloměje ve Smithfieldu.

„Jsme tu,“ řekl a podíval se na hodinky. „Mohla bys tu s ní zůstat?“

„Ale jistě. V kanceláři není dohromady co dělat, skoro nic tam nezbylo.“

„Jdu hledat telefon. Mám číslo, na kterém by mohli vědět něco nového.“

Na chviličku se zadíval na Salty, s neobratnou něhou ji pohladil po krátkých vlasech, vyhoupl se ven a zamířil pryč.

O něco dřív se na policejní stanici v Lambethu hádali Con a Tony se seržantem. Přivlekl je sem strážník, který je objevil ve stájích, a oba teď za to chrlili na jeho adresu slova pohrdání.

„Mimino?“ odplivl si Con. „Nejni ten polda trochu na hlavu?“

„Počkej, já tě ‒“ nadechl se strážník, ale Con ho odstrčil z cesty.

„Tak pozor,“ napomenul ho seržant. „Konstáble, oč vlastně jde?“

„O to, že je slepej,“ vložil se do řeči Tony. „Slepej, nebo pošahanej.“

„Ticho!“ zařval seržant.

„Viděli je,“ oznámil důstojně strážník, „s nemluvnětem, nebo možná malým batoletem, o kterém se pan Hackett, majitel stájí, domnívá, že ho nejspíš ukradli ‒“

Con a Tony ho zahrnuli posměšky. Seržant bouchl pěstí do stolu.

„– a tak jsem je zadržel,“ dokončil strážník nepřesvědčivě.

„A kde je to dítě?“

„Ano. To totiž – bylo s tou druhou partou.“

„Jakou druhou partou?“

„Tou první, kterou odtamtud pan Hackett vyhnal.“

„Cože? Vidí partu s malým dítětem, vyhodí je, a vy pak jdete a seberete jinou partu místo nich?“

„Víte –“

„Gratuluju vám, konstáble. Vynalezl jste zbrusu novou metodu policejní práce. Nebudeme se namáhat s hledáním těch, kdo spáchali nějaký zločin, sebereme místo nich ty, co nám přijdou pod ruku. Co podrážek se tím ušetří! Ten úžasný pokrok v kriminalistice! Taková ‒“

„Takže mužem jít?“ ozval se Tony.

„Ne!“ zařvali seržant i strážník jednohlasně.

„Ale, pane seržante –“ namítl Con a Tony se rozhořčil: „Co to má bejt, my přece nic neudělali,“ a Con pohrozil: „Tohle vám jen tak neprojde! Musel byste na nás něco mít!“ a seržant odsekl: „Však já už najdu něco, co vám přišít ‒“ a Tony prohlásil: „Pošlu pro svýho právníka,“ a strážník se ušklíbl: „To bych tě rád viděl,“ a Con připomněl: „A kde teda máte to mrně?“ a Tony se přidal: „Můžete mi prohlídnout kapsy, zvednout mě za nohy a vytřepat mě, ale žádný mimino u mě nenajdete,“ a seržant se dopálil: „Tak to už by stačilo,“ a Con prohodil: „Kdo by stál o ňákýho fakana?“ a strážník se ohradil: „Tamti ho měli, seržante – ten Hackett přísahá, že ano a ‒“ Con se ohradil: „Já znám zákony! Habeas corpulus! Musíte najít tělo! Tak kde ho máte, co?“ a Tony se ulekl: „Páni! Kde je ta mrtvola?“ a seržant zařval: „VYPADNĚTE!“

Pět vteřin nato už byli venku z budovy a za rohem. Con útrpně a pohrdavě kroutil hlavou.

„Věřil bys tomu, jak sou nemožný?“ řekl. „A teď musíme najít ostatní. Tipoval bych Ravelliho.“

„Já spíš Psa a Kačera.“

Ravelli byla jejich zkratka pro Velkoobchod se zbožím dováženým z Itálie, Antonio Ravelli a synové, Jižní Londýn. Zboží dovážené sem z Itálie byly těstoviny, sušené ovoce, olivový olej a podobné věci. Antonio Ravelli a synové je skladovali v nehlídaném skladišti za strojírenskou továrnou na konci Duke Street. Gang asi měsíc předtím zjistil, jak se dostat dovnitř, za hlavní budovou objevil krytý dvorek a uvolnil v ohradě jedno prkno, aby se tamtudy dalo snadno procházet. Con a Tony se vydali nejprve tam a štěstí jim přálo.

Přálo jim dokonce natolik, že zastihli Billa s Liamem na dvoře uprostřed rvačky, které většina ostatních členů gangu nadšeně přihlížela a uzavírala mezi sebou sázky.

„Vo co de?“ zeptal se Con nejbližšího z diváků, když se protahoval dírou v ohradě.

„Vo Bridie,“ vysvětlil chlapec. „Žárlej jeden na druhýho.“

„Jo tak,“ vzdychl zklamaně Tony. Když si neumějí najít lepší důvod ke rvačce než nějakou holku, jde to s nimi pořádně z kopce, pomyslel si. Ale zápas byl přesto zuřivý: pěsti, kopance, hlavy, kolena i lokty, to všechno platilo mezi soky za férové zbraně, i když cvočkované opasky, nože a boxery byly zakázané.

„Je tady to mrně?“ zeptal se Con, ale souboj byl čím dál napínavější a nikdo mu neodpověděl. Nahlédl oknem dovnitř a uviděl Bridie a holčičku, jak spolu sedí na hromadě slámy, mezi sebou pytel makaronů. Bridie ukazovala holčičce, jak vyfouknout trubičkou makaronu do vzduchu pírko.

„Tak je to dobrý,“ oddechl si Con. „Myslíš, že by v tom skladu moh bejt telefon?“ Tony pohlédl na střechu, roztržitě kývl a obrátil pozornost zpátky ke rvačce. Con si povzdechl, že je všechno zase na něm, a začal páčit zámek.

A tak se Jim, když požádal operátora, aby ho spojil s číslem 4214 a promluvil s mužem v Soho, dověděl, že má jít na Duke Street do Lambethu a tam holčičku najde.

„Půjdu s tebou,“ škemrala Sally pět minut nato a pokoušela se posadit. „Musím ‒“

„Zůstaneš tady!“ nařídil přísně Jim. „Nehneš se odsud, dokud ti všechny ty šrámy a škrábance nevyčistí, nezašijou a nezavážou. Bůhví, jaké příšerné choroby jsi mohla chytit, když ses cachtala v té stoce. Nemám pravdu, doktore?“

Lékař přikývl. „Ještě jsem vás nestačil důkladně vyšetřit, slečno Lockhartová. Jestli odejdete, za nic neručím.“

„Ohlídej ji, Margaret,“ požádal Jim.

„Ale co se vlastně stalo? Kde vůbec je?“

„Tomu tvému Goldbergovi se zřejmě podařilo ji nějak dostat z Parrishova domu v Claphamu. Teď je s nějakými jeho kamarády dole v Lambethu. Pokud mi přestaneš žmoulat ruku, skočím pro ni za řeku a přivedu ji.“

Sally mu pustila ruku. „Goldberg?“ řekla ještě a pak ji napětí a úleva přemohly a bezmocně se rozplakala. Jim odešel.

Jízda drožkou hlemýždím tempem přes Blackfriars Bridge, zuřivá výměna názorů se špinavým a podezíravým irským klukem skrz díru v ohradě, prolézání zablácenou skulinou po vylomeném prkně a byl na dvoře Velkoobchodu s italským zbožím. Parta – co byli vlastně zač? Šotkové? Pouliční skřítci? – seděla pod širým nebem, dělila se o mince a kluk, který ho pustil dovnitř, ukázal na dveře.

„On jí čte,“ řekl pyšně. „Knížku.“

Bitka už skončila. Bill a Liam došli k názoru, že holka tak ochočená, že dovolí, aby se o ni rvali, nestojí za tu námahu. Přestože rvačka to byla parádní, teď se rozvalovali na slámě a Bill předčítal Harriet nahlas ze své knihy.

„Vidíš ty králíky?“ ukázal jí. „Tak teď poslouchej. Tohle je pěkný. Jak roztomile vyhlížejí malí králíčci u své matky: všichni se zdají tak šťastní.“

„Vypadaj jako zatracený chcípáci,“ poznamenal Liam. „Nedal bych za ně ani tři pence.“

„Zatlacený cípáci,“ souhlasila Harriet.

„Ne, poslouchej, poslouchej. Všichni bratříčkové a sestřičky by se měli mít rádi a byli by pak také tak šťastní. Nikdy bychom neměli dopustit, aby nás němé tváře citově před– před‒ předčily.“

„Nic lepšího tam nemáš?“ ohrnul nos Liam, ale Harriet ukazovala ke dveřím, chlapci vzhlédli a stál tam Jim.

Zvolna se posadili a každý z jedné strany se přesunuli blíž k Harriet. Jejich výraz se v okamžiku změnil: teď byli napjatí, výhružní, připravení k boji. Na Jima to udělalo dojem.

Zvolna odložil batoh, přikrčil se, natáhl ruce a Harriet se k němu rozběhla.

„Koukni,“ řekla nedočkavě a nedovolila, aby ji vzal do náručí. „Stlýčku, Jime, koukni!“

V ručičce ulepené špínou držela ulomený kousek makaronu. Strčila si ho do pusy a sfoukla si z umouněné dlaně pírko.

„Dobrá hra,“ pochválil ji Jim. „To je foukačka. Takové mají indiáni v džungli, odkud jsem zrovna přijel. Půjdeš teď domů? Za maminkou?“

Tvářila se pochybovačně.

„Strýček Webster už je taky doma,“ pokračoval Jim. „I Sarah-Jane. A vsadím se, že paní Perkinsová bude mít v kuchyni pár makaronů, aby sis mohla udělat foukačku.“

„Tumáš,“ ozval se nejkrásnější hlas, jaký Jim kdy v životě slyšel. Užasle vzhlédl a uviděl asi patnáctiletou dívku, stejně divokou jako ostatní, s přimhouřenýma očima, hubenou, špinavou, ale s hlasem, jaký by člověk mohl zaslechnout snad ve snu a už nikdy by pak na něj nezapomněl. Podávala Harriet hnědý papírový pytlík. „Vem si je s sebou domu k večeři.“

Harriet z pytlíku cosi vytáhla a soustředěně žvýkala.

„Sušený fíky,“ vysvětlovala dívka. „Našla sem jich tu pytel. Je jich tam eště spousta.“

Jim vstal. Oba chlapci dosud vyhlíželi ostražitě, ale napětí polevilo.

„Co se stalo?“ zeptal se Jim. „Takže byla v Claphamu?“

„Jo,“ přisvědčil chlapec s modřinou na oku. „Pan Goldberg ved útok. Dostali sme ji ven.“

„Cákli sme toho hajzla po hlavě nočníkem!“ pochlubil se chlapec u dveří.

Jim zamžikal. Dvakrát za jedinou noc! pomyslel si. Tak to by mě tedy nenapadlo… „To se vám povedlo,“ řekl nahlas. „Čteš rád?“

„Jo,“ přisvědčil kluk s natrženým rtem. „Dokážu přečíst všecko.“

„Pošlu ti balík sešitů s napínavým čtením. Taky jste museli mít tady s hlídáním téhle slečny nějaké výdaje. Tady máte pět liber. Odvedli jste všichni moc dobrou práci.“

Přijali peníze se souhlasným přikyvováním. Oceňovali Jimův cit a vnímavost, s nimiž dokázal realisticky odměnit jejich námahu.

„Ty sešity,“ ozval se ještě chlapec, „ty mi neposílejte sem. Tady jenom někdy přespáváme. Pošlete je panu Goldbergovi do Soho.“

„Ty jsi jeho kámoš, co?“

Chlapec přikývl.

„Prý ho zavřeli. Je v lapáku.“

„To je toho,“ zasmál se pohrdavě chlapec. „Ten jim zdrhne. Neudržej ho tam. Nedokázali to ani v Rusku, nedokázali to ani v Maďarsku. Zdrhnul i z toho hradu s velkou kulatou věží – Kufstein se to menuje. Slez dolu po zdi. Jestli si myslej, že ho udržej v lapáku tady, vědí o něm houby.“

Jim byl kdysi v Kufsteinu: ten hrad viděl. „Takže je to správný chlap, ten pan Goldberg?“

Všichni přikyvovali, obzvlášť Con a Tony.

„Podělil se s náma o poslední cigára!“ řekl Con. „Na něm nenajdete ani chlup špatnej.“

„To věřím,“ souhlasil Jim, zvedl Harriet a teprve opožděně zjistil, že se pořádně počůrala. „Tak jdeme domů, princezno.“

Harriet s pusou plnou fíků jim vznešeně mávala papírovým pytlíkem na rozloučenou, když vyrazili po rušné ulici, ze které ve vodnatém slunečním svitu začínala stoupat pára.

Vznešený a posvátný řád Boží Moudrosti zasvěcený uctívání blahořečené Svaté Sofie

Tomu, koho se to týká:

Toto píši, abych uvedl na pravou míru falešný zápis v matrice sňatků farnosti Svaté Markéty v Portsmouthu, kde jsem působil jako farář v letech 1870 – 1880. Podle tohoto zápisu byli 3. ledna 1879 v tamním kostele oddáni Arthur James Parrish a Veronika Beatrice Lockhartová.

K žádnému takovému sňatku nedošlo. Falešný zápis jsem zanesl do matriky já sám pod tíhou své tehdejší neúnosné osobní a zdravotní situace. Nyní tohoto svého činu hluboce lituji a pokorně se omlouvám za nesnáze, jež jsem tím způsobil nevinným osobám.

Snažně prosím, abych byl zproštěn povinnosti zúčastnit se jakéhokoli dalšího projednávání této nešťastné záležitosti. Domnívám se, že jsem dostál své povinnosti vůči světské pravdě, a po zbytek svých dní se hodlám věnovat záležitostem vyššího významu, jmenovitě spáse své duše a rozjímání nad Božskými tajemstvími.

G. Davidson Beech

Margaret odložila dopis a podívala se přes svůj psací stůl na Jamese Wentworthe.

„Jak jste to dokázal?“

„Řekl jsem mu, že když to neudělá takhle, bude muset přijít k soudu a dosvědčit to tam, ale přiznat se musí. Kňoural a kroutil se, ale neměl na vybranou. Je to odporný chlap.“

„A jak to dopadlo u soudu?“

„Samozřejmě jsme vyhráli,“ řekl, trochu domýšlivě, napadlo ji. „Se zápisníkem pana Goldberga a papírem od slečny Lockhartové to šlo ráz na ráz. Všechno nám musí vrátit. A pokud můžu posoudit, zjistíte, že toho moc nechybí: byl to shánčlivý obchodník. Velice schopný. Budeme soudně požadovat náhradu všech ztrát a musí je uhradit v plném rozsahu. Všechny papíry budou už brzy vyřízené ‒“

„Čemu říkáte brzy?“ přerušila ho. „Já znám právníky.“

„Ale ne toho, co stojí před vámi. Nebude to dlouho trvat. Parrish měl tu drzost podat žalobu o náhradu za škody na svém nábytku, ale s tím neuspěje. V téhle chvíli se proti němu chystají zahájit trestní řízení, ale trvá to déle, než si mysleli: pořád se vynořují na světlo další a další věci.“

„A co pan Goldberg?“ zajímala se Margaret.

„To bylo trošičku těžší. Není pochyb o tom, že trestný čin, z něhož byl obviněn, pokud to vůbec je trestný čin, byl politické povahy, takže vydání k výkonu rozsudku nepřichází v úvahu, ale pořád ho ještě můžou vyhostit, pokud by chtěli. A oni chtěli – alespoň vrchní komisař, kterého měl Lee otočeného kolem malíčku, to chtěl. Tak jsem mu ukázal přísežné prohlášení ženy, která vedla jeden z těch domů, odkud vybíral Parrish peníze.“

Margaret si neurčitě odkašlala: dost dobře nevěděla, jak mluvit o nevěstincích a nečervenat se přitom. Právník pokračoval.

„Byl by to nevídaný skandál. Pochopil to, a tak je Goldberg v bezpečí. Dnes odpoledne ho mají propustit, jen co dokončí všechny formality. Slečna Lockhartová tam se mnou pro něj zajde a pan Taylor také.“

„Jim je strašně zvědavý,“ usmála se Margaret. „Víte, zná se se Sally ze všech jejích přátel nejdéle. Jsou jako bratr a sestra. Měl na sebe zlost, že se tohle všechno stalo, když byl pryč a nemohl… být s ní. Chtěla jsem říct chránit ji, ale oni to takhle nevidí. On ví, jak je silná. A teď, když toho tolik slyšel o Danielu Goldbergovi – a býval tak blízký přítel Harrietina otce… No, myslím, že ho to trochu zaskočilo.“

Druhý den ráno opravoval Jim prosklenou střechu přístavku u zahradní zdi společně se štíhlým, houževnatě vyhlížejícím mužem kolem šedesátky, s šedými vousy a krátkými šedými vlasy, ještě opálenějším než Jim.

Když opatrně usazovali na místo další skleněnou tabuli a odškrabávali přebytečný kyt, nadhodil starší muž: „Tak mi pověz o tom Goldbergovi.“

Jim zamžoural proti slunci a odhrnul si vlasy z očí.

„Víš,“ řekl, „je to… Povím ti, jak to bylo. Já, Sally a ten právník sedíme v tom zatuchlém kamrlíku vězeňské vrátnice, zdvořile konverzujeme, jak se člověku uleví, když konečně přestane pršet, jestli se opravdu neobejdou bez tolika klíčů a tak dál, a Sally je pořád jak na jehlách. Nakonec jsme se na ty řečičky vykašlali a koukali jsme se z okna. A pak zase zacinkaly klíče a on tam vešel se strážným.

Je to kus chlapa: široká ramena, ruce jako lopaty. Tmavé – černé vlasy – velký nos – chytré oči. A Sally byla na nohou, sotva se klíč otočil v zámku. Zdálo se, že se ani nepohnul a ona taky ne, ale najednou se objímali a líbali jako o život.“

„Tak líbali se, říkáš?“ usmál se pobaveně starší muž.

„Nemám pro to slova, Webstere.“

„Ale máš,“ usmál se Webster Garland. „Spíš je jenom nedokážeš najít, ale to je jiná věc. Už se nedivím, že byla včera celý večer jako omámená.“

„Nevěděl jsem, kam s očima. Ten právník zrovna tak. Tak jsme se zachovali diskrétně a nechali jsme je tam. Za minutu, za dvě potom vyšli a konečně jsme se navzájem představili.“

„A jinak?“

„Aha, ano. Ano, mohl jsem to říct hned. Je to fajn chlap. Ničeho se nelekne zrovna jako kdysi Fred. Jen si to vezmi: zachrání Harriet v Claphamu a koupí přitom kulku do ramene, pak se rovnou vypraví pěšky až do Whitechapelu, postaví se hulákajícímu davu – a vypráví jim příběh, aby je udržel v klidu, dokud se neobjeví policie. Ne, to se musí nechat. Je to formát.“

Webster Garland přikývl. „To je dobře,“ řekl. „Takže je všechno v pořádku.“ Ohlédl se na dům, kde Ellie a Sarah věšely v jídelně záclony. „To je dobře,“ opakoval. „Tak zase do práce, chlapče. Podej mi ten kyt. Musíme s tím být do oběda hotoví.“

Sally pomalu kráčela po Victoriině nábřeží, přímo pod Temple Gardens. Harriet se jí držela za ruku a vážně sledovala všechno kolem.

Zastavily se u mola Temple Pier a Sally zvedla Harriet na zídku, aby se mohla podívat na čluny. Po šedozelené hladině se hemžily parníčky, vlečné čluny, veslice, nákladní čluny plné uhlí, zrní nebo žoků vlny, zezadu k nim zaléhal rachot pouličního provozu, na Blackfriars Bridge po levé straně a Waterloo Bridge po pravé se v dálce pohybovaly povozy i chodci… Všechno najednou vyhlíželo tak nevinně a neškodně. Nikde nečíhala žádná hrozba: mohla se procházet se svým dítětem a nemusela se skrývat, v kapse měla peníze a měla domov, kam se mohla vrátit.

Město bylo bezpečné. Ale nebylo to dobré místo, pořád ještě ne. Právě se s Harriet vrátily z návštěvy Misie ve Whitechapelu, kam zašly poděkovat, a zastihly Angelu Turnerovou při ošetřování ženy, kterou manžel zmlátil tak zle, že si lékařka nebyla jistá, jestli vůbec přežije. A nemohla se jí beze zbytku věnovat, protože v domech o kousek dál v ulici vypukl tyfus a ženy obléhaly Misii a žadonily o léky.

Takže to pokračovalo dál. Navštívily také Rebeku u Katzových a vyslechly vyprávění o spoustě Židů, které v Hullu vysadil na břeh průvodce, jemuž zaplatili, aby je dopravil do Ameriky. Řekl jim, že jsou v New Yorku a zmizel i s jejich penězi. Nebralo to konce. Cadikovo impérium se zhroutilo, ale nic se tím nezměnilo. Spousta jiných ochotně zaplnila vzniklou mezeru.

A ona měla před sebou také spoustu práce. Nebude se do ní pouštět sama: natolik už se poučila. Na světě můžete něčeho docílit, jen když pracujete s jinými. Byla tu hnutí, do kterých se mohla zapojit, věci, které by se měla dovědět, skupiny, které bylo potřeba zorganizovat, lidé, které by třeba oslovit. Stejně to bylo zvláštní: během těch hodin, jež strávila ve sklepě s Ah Lingem, svým dávným nepřítelem, si konečně uvědomila, pro jakou práci se narodila. Připadalo jí, že má neslýchané štěstí. Mít před sebou opravdovou, důležitou práci a uvědomovat si to!

A pak tu byl Goldberg. Ta chvíle ve vrátnici vězení je oba zaskočila a poté už se k sobě chovali velmi formálně a zdvořile. Ale provdá se za něj. K tomu se také rozhodla v tom sklepě. On o tom ještě neví. Přemítala, kdy by mu to měla říct. Život s ním bude – ano, riskantní, náročný, bouřlivý, možná i nebezpečný, protože navzdory svým seriózním záměrům – požádat o britské občanství, založit vlastní noviny, časem možná i kandidovat do parlamentu – má stejně neomylný talent přitahovat maléry jako Jim. A k tomu ještě ty hrozné doutníky.

Ale byl to ten jediný. Jediný muž na celém světě, který… Který co? Který stál za to.

Narodila se pro to, aby…

Poryv větru jí shodil z hlavy klobouk a jen taktak ho zachytila, než sletěl dolů do řeky. Harriet se rozesmála a dožadovala se: „Ještě!“

„Ne,“ řekla Sally, „jednou to stačí. Půjdeme, Hattinko. Přijdeme pozdě.“

„Za Danem,“ řekla Hattie, když ji matka sundávala ze zídky.

„Přesně tak. Pojedeme do Soho a podíváme se za Danem. Chci mu něco říct. A pak… Půjdeme domů a dáme si čaj.“

Mávla na drožku a udala adresu v Soho. Uvelebily se uvnitř. Jak seděla v koutě a Harriet na jejím klíně pozorovala zadek koně s otěžemi táhnoucími se z kozlíku i cinkající postroje, poznamenala: „A už nikomu nedovolíme, aby nám ubližoval, viď?“

„To sakla ani náhodou,“ řekla Harriet.