Sally Lockhartová (2) - Stín na severu

Pullman Philip

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Druhá kniha série Sally Lockhartová.

Tajuplný příběh odhalující syrový a nelítostný svět viktoriánského podsvětí… Nad Sally Lockhartovou se vznáší přízrak strašlivé hrozby. Uhlazená moc protéká jako voda skrz stavidla a roztáčí průmyslové dynamo tak rychle, až se zdá, že se stroj nehýbá. Všemocný světlovlasý muž s uhrančivě šedomodrýma očima se zdá být pánem nad životem a smrtí. V příjemně nekonvenčních kancelářích Lockhartové a Garlandových vládne neustále shon. Na lásku zbývá jen málo času. Jim Taylor, kterého uchvátí divadlo, pomáhá zmizet slavnému kouzelníkovi, Fred Garland plánuje použít nejnovějších fotografických technik k zachycení spiritistické seance a Sally Lockhartová se odhodlaně pouští do vyšetřování finančních operací, které jsou odjakživa doménou mužů. Sally se však každým krokem nevědomky zaplétá do smrtelného nebezpečí a brzy na sobě pocítí mrazivý stín severu…

Philip

Pullman

Stín na

severu

RUBÍN

Trilogie o Sally Lockhartové

Rubín v kouři

Stín na severu

Tygr ve studni

Dobrodružství Jima Taylora

Cínová princezna

THE SHADOW IN THE NORTH Copyright © 1986, 1988 Philip Pullman Translation © 2003 Jiří Bíla Cover design © 2003 Karel Šejna

V edici RUBÍN vydalo nakladatelství Egmont ČR,

v Praze roku MMIII jako svou 972. publikaci.

Z angličtiny přeložil Jiří Bila.

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec.

Technická redaktorka Alena Mrázová.

Sazba a tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín.

Vydání první. TS 13.

ISBN 80-7186-826-4

Více najdete na www.egmont.cz

Nevyjasněné záhady moře

Zaoceánský parník Ingrid Linde, chlouba Anglo-baltské plavební společnosti, zmizel jednoho slunného rána na jaře roku 1878 v Baltském moři.

Vezl náklad strojních dílů a několik cestujících z Hamburku do Rigy. Během plavby se nic zvláštního neudálo, loď byla jen dva roky stará, dobře postavená a skvěle odolávala bouřím. Počasí bylo mírné.

Den cesty od Hamburku ho spatřil škuner plující opačným směrem. Vyměnily si pozdravy. Plachetnice, která proplouvala stejným místem o dvě hodiny později, by parník také potkala, kdyby se Ingrid Lindě držel svého kursu. Ale plachetnice ho nepotkala.

Úplně zmizel a to tak rychle, že novináři té doby větřili podobnou senzaci, jakou bylo zmizení Atlantidy nebo Mary Celeste nebo Bludného Holanďana. Chopili se skutečnosti, že na palubě lodi byl prezident Anglo-baltské společnosti s manželkou a dcerou a zaplnili noviny historkami o tom, že to byla první cesta dívenky lodí; že to naopak nebyla dívenka, nýbrž mladá, osmnáctiletá dáma se záhadnou chorobou; že na lodi lpěla kletba bývalého námořníka; že náklad sestával ze smrtící směsi výbušnin a alkoholu; že v kajutě kapitána byla posvátná soška z Konga, kterou ukradli mocnému africkému kmenu; že v této části moře vznikl ohromný a nepředvídatelný vír, který se objevil bez varování a stáhl loď do obrovské jeskyně ve středu země – a tak dále a tak dále.

Historka se stala slavnou. Příležitostně se k ní vraceli spisovatelé, kteří psali knihy s názvy jako Děsivé příběhy ze záhadných hlubin.

Ale o příběh, který nemá fakta, nakonec ztratí zájem i ten nejvynalézavější novinář. A v tomto příběhu žádná fakta nebyla – pouze loď, která tady v jednom okamžiku byla a v následujícím okamžiku zmizela. A žár slunce a prázdné moře.

Jednoho studeného rána o několik měsíců později zaklepala jistá stará dáma na dveře kanceláře ve finančním srdci Londýna. Na dveřích bylo napsáno S. Lockhartová, finanční poradkyně. Za okamžik se ozval hlas – ženský hlas, který zavolal, „vstupte,“ a stará dáma vešla do místnosti.

S. Lockhartová – S znamenalo Sally – stála za přetékajícím psacím stolem; byla to nápadně hezká mladá žena, asi kolem dvaadvaceti, se světlými vlasy a hlubokýma hnědýma očima. Stará dáma vstoupila do místnosti a trošku zaváhala, protože před krbem s hořícím uhlím seděl největší pes, jakého kdy viděla – černý jako uhel, a pokud mohla usuzovat z jeho vzhledu, směs ohaře, dánské dogy a vlkodlaka.

„Chako, sedni,“ řekla Sally Lockhartová a obrovské zvíře si poslušně sedlo. Jeho hlava jí přesto sahala až do pasu. „Vy jste slečna Walshová, že ano? Jak se vám daří?“

Stará dáma potřásla rukou, kterou jí podala. „Ne příliš dobře,“ odvětila.

„Oh, to mě mrzí,“ řekla Sally „Prosím – posaďte se.“

Sebrala nějaké papíry z křesla a každá se posadila na jednu stranu krbu. Pes si lehl a složil hlavu na přední tlapy.

„Pokud si dobře pamatuji – hned si vezmu vaše materiály k ruce – pomáhala jsem vám vloni s nějakými investicemi,“ řekla Sally. „Měla jste tři tisíce liber – že ano? A já jsem vám radila investovat do námořní dopravy.“

„Kéž byste to neudělala,“ řekla slečna Walshová. „Koupila jsem na vaše doporučení akcie Anglo-baltské společnosti. Snad si ještě vzpomínáte.“

Sallyiny oči se mírně rozšířily. Slečna Walshová, která vyučovala stovky děvčat zeměpis, než odešla do důchodu, a která měla bystrý úsudek, věděla, co ten výraz znamená; obvykle se tak tvářili lidé, kteří udělali velkou chybu, právě si to uvědomili a chystali se přijmout následky se vztyčenou hlavou.

„Loď Ingrid Linde,“ řekla Sally. „Samozřejmě… A nepotopil se potom ještě nějaký parník? Vzpomínám si, že jsem o tom četla v Timesech – ach, Bože.“

Vstala a vzala velkou složku novinových výstřižků z police. Zatímco listovala ve složce, slečna Walshová složila ruce v klíně a rozhlížela se po místnosti. Byla útulná a čistá, i když nábytek byl odřený a koberec sešlapaný. V krbu vesele plápolal oheň a z konvice vycházela pára; knihy a spisy v policích a mapa Evropy na zdi dodávaly místnosti účelný obchodní vzhled.

Slečna Lockhartová vypadala zachmuřeně. Zastrčila si pramen světlých vlasů za ucho a posadila se s otevřenou složkou v klíně.

„Anglo-baltská společnost se zhroutila,“ řekla. „Jak to, že jsem to přehlédla… Co se stalo?“

„Zmínila jste se o parníku Ingrid Linde. Byla tam ještě jedna loď, škuner, ne parník – a ten se také ztratil. Třetí loď zabavily ruské úřady v Sankt Peterburgu – Nevím proč, ale museli zaplatit hrozně vysokou pokutu, aby Rusové loď propustili… Oh, bylo tam plno věcí. Když jste mi radila, abych koupila jejich akcie, firma prosperovala. Za vaši radu jsem vám byla velmi vděčná. Ale za rok byl všemu konec.“

„Firma změnila majitele. Vidím to dnes poprvé; takové věci si vystřihuju, abych je měla jako reference, ale nemám vždycky čas si je pročíst. Nebyli pojištěni proti ztrátě lodí?“

„Objevily se nějaké komplikace; pojišťovna Lloyds odmítla pojistku vyplatit – podrobnostem nerozumím. Bylo to tolik smůly najednou, že jsem málem začala věřit na prokletí. Na zlý osud.“

Stará dáma seděla vzpřímeně v odřeném křesle a dívala se do ohně. Pak se znovu podívala na Sally

„Samozřejmě vím, že je to nesmysl,“ dodala energicky. „Když do vás dnes uhodí blesk, neznamená to, že do vás nemůže znovu uhodit zítra; vyznám se v teorii statistiky. Ale je těžké udržet si jasnou hlavu, když vám vaše peníze mizí před očima a vy ani nevíte proč a ani tomu nemůžete zabránit. Nezůstalo mi nic, jen skrovný důchod. Ty tři tisíce liber byly dědictví po bratrovi a mé celoživotní úspory.“

Sally se chystala něco říct, ale slečna Walshová ji zarazila pohybem ruky a pokračovala:

„Pochopte, prosím, slečno Lockhartová, že nesvaluji vinu na vás. Když jsem se rozhodla se svými penězi spekulovat, musím nést riziko, že o ně přijdu. A v té době byla Anglo-baltská společnost skvělou investicí. Přišla jsem za vámi především na doporučení pana Templeho, právníka, protože se celý život zabývám emancipací žen a nic mi neudělá větší radost, než když vidím mladou dámu jako vy, která se živí podnikáním. A tak jsem přišla, abych vás znovu požádala o radu: Mohu něco podniknout, abych získala své peníze zpět? Víte, mám silné podezření, že se nejedná o nepřízeň osudu, ale o podvod.“

Sally položila složku s výstřižky na zem a vzala si tužku a blok.

„Povězte mi všechno, co o té firmě víte,“ řekla.

Slečna Walshová začala. Její uvažování bylo bystré a fakta jasně uspořádaná. Nebylo jich mnoho, žila v Croydonu a neměla žádné spojení se světem obchodu; musela se spolehnout na to, co mohla vyčíst z novin.

Připomněla Sally, že Anglo-baltská společnost byla založena před dvaceti lety, aby vydělávala na obchodu se dřevem. Její růst byl skromný, ale trvalý. Dovážela kožešiny, železnou rudu a dřevo z baltských přístavů do Británie a opačným směrem vyvážela obráběcí stroje a jiné průmyslové výrobky.

Slečna Walshová si myslela, že dva roky před tím, než došlo k převzetí společnosti, ji po neshodách skoupil jeden z původních partnerů. Bylo to tak? To nevěděla jistě. Firma se rozjela jako lokomotiva, které povolily všechny brzdy; objednávaly se nové lodě, uzavíraly se nové smlouvy, byl zahájen provoz na trase severním Atlantikem. Za první rok pod novým vedením nápadně vzrostly zisky, což přesvědčilo slečnu Walshovou – a stovky ostatních – aby investovali.

A potom přišla první z ran, které spolu zdánlivě nesouvisely a které za velmi krátkou dobu přivedly společnost k likvidaci. Slečna Walshová měla přehled o všech podrobnostech a na Sally znovu zapůsobilo, jak stará dáma ovládá fakta – a sebe samu, protože bylo víc než jasné, že se nyní ocitla na pokraji chudoby, ačkoliv očekávala, že prožije svůj důchod ve skromném pohodlí.

Na konci vyprávění slečny Walshové padlo jméno Axela Bellmanna a Sally na ni překvapeně pohlédla.

„Bellmann?“ opáčila. „Ten výrobce zápalek?“

„Nevím, co dělá,“ řekla slečna Walshová. „Neměl žádnou velkou souvislost se společností; viděla jsem jeho jméno v jednom novinovém článku. Myslím, že vlastnil náklad, který vezla Ingrid Linde, když se potopila. Proč se ptáte? Vy toho pana Bellmanna znáte? Kdo je to?“

„Nejbohatší muž v Evropě,“ odpověděla Sally.

Slečna Walshová chvíli tiše seděla.

„Zápalky,“ řekla. „Fosforové zápalky.“

„Správně. Myslím, že zbohatl na výrobě zápalek… I když s tím byl spojen nějaký skandál, teď se mi to vybavuje; asi před rokem jsem slyšela nějaké pomluvy, když se poprvé objevil v Londýně. Švédská vláda prý zavřela jeho továrny, protože se v nich pracovalo za nelidských podmínek.“

„Mladá děvčata s nekrózou čelisti,“ řekla slečna Walshová. „Četla jsem o těch chuděrách. Existují ohavné způsoby, jak vydělat peníze. Chcete říct, že tam skončily moje úspory?“

„Pokud vím, pan Bellmann už nějakou dobu zápalky nevyrábí. A stejně neznáme jeho spojení s Anglo-baltskou společností. Slečno Walshová, dlužím vám omluvu. Ani nevíte, jak moc mě to mrzí. Získám ty peníze zpět.“

„Tohle neslibujte,“ odvětila slečna Walshová tónem, který dříve používala na lehkovážné dívky, které si myslely, že udělají zkoušky, aniž by se na ně učily. „Nestojím o sliby, chci fakta. Velmi pochybuji, že svoje peníze ještě někdy uvidím, ale chci vědět, kam zmizely, a žádám vás, abyste to pro mě vypátrala.“

Mluvila tak vážně, že většina děvčat by ztratila odvahu. Nikoli však Sally – a to byl důvod, proč slečna Walshová přišla nejdříve za ní. Ta ostře řekla: „Když mě někdo požádá o finanční radu, nepovažuji za přijatelné, abych ho připravila o všechny jeho peníze. A když se to stane, tak nechci, aby mě někdo omlouval. Je to pro mě stejná rána, slečno Walshová, jako pro vás. Jedná se o vaše peníze, ale o moje jméno, o moji reputaci, o moje živobytí… Hodlám se zabývat Anglo-baltskou společností a zjistit, co se stalo. A pokud je to v lidských silách, získám vaše peníze zpět a vrátím vám je. A velmi pochybuji o tom, že byste odmítla si je vzít.“

Stará dáma zachovala ledový klid a její pohled nevěstil nic dobrého; Sally ale seděla vzpříma a upřeně se na ni dívala. Pak se ale oči slečny Walshové teple rozzářily. Poklepala prsty o sebe a řekla: „To máte pravdu.“

Obě se usmály.

Z místnosti se vytratilo napětí a Sally vstala, aby uklidila svoje poznámky.

„Dala byste si trochu kávy?“ zeptala se. „Vařím ji dost primitivně na ohni, ale chutná dobře.“

„To bych velice ráda. Jako studentky jsme si vždycky vařily kávu na ohni – už jsem to nedělala strašnou spoustu let. Smím vám pomoct?“

A během pěti minut si spolu povídaly jako staré přítelkyně.

Pes se probudil a odešel stranou. Sally a slečna Walshová si uvařily a nalily kávu a společně objevovaly svět, do něhož mohou vstoupit pouze ženy, které musely bojovat o vzdělání. Slečna Walshová studovala na North London Collegiate College, ale nikdy se nedostala k promoci; to se nepovedlo ani Sally, i když studovala v Cambridge a složila zkoušky s dobrým prospěchem. Univerzita poskytla ženám tyto možnosti; jen jim nepřiznala akademickou hodnost.

Ale Sally a slečna Walshová se shodly, že ta doba jednou přijde… i když bylo těžké říct kdy.

Slečna Walshová nakonec vstala a chystala se odejít. Sally si všimla jejích vzorně vyspravených rukavic, odřeného lemu kabátu a nádherně vyleštěných starých bot, které nutně potřebovaly nové podrážky. Ztratila mnohem víc než peníze – přišla o možnost žít ve skromném pohodlí a bez starostí poté, co celý život obětovala druhým. Sally se na ni podívala a viděla, že stará dáma stála vzdor svému věku a tísnivé situaci pevně a vzpřímeně a vyzařovala z ní důstojnost. Cítila, jak se sama narovnala.

Potřásly si rukama a slečna Walshová se otočila k psovi, který se zvedl a chystal se ulehnout na místo, kde stála.

„To je ale zvláštní zvíře,“ řekla. „Slyšela jsem, že mu říkáte Chaka.“

„Chaka byl zulský generál,“ řekla Sally na vysvětlenou. „Zdá se, že mu to jméno sedí. Dostala jsem ho jako dárek, viď Chako? Myslím, že se narodil v cirkuse.“

Láskyplně ho podrbala za ušima a velké zvíře se otočilo a olizovalo jí ruku obrovským jazykem. V jeho očích se zračila bezmezná oddanost.

Slečna Walshová se usmála. „Pošlu vám všechny podklady, které mám,“ dodala. „Jsem vám nesmírně zavázána, slečno Lockhartová.“

„Zatím jsem pro vás nic neudělala, pouze jsem vás připravila o peníze,“ odvětila Sally. „Ale doufám, že se to změní a všechno dobře dopadne. Uvidím, co se mi podaří zjistit.“

Sallyina minulost byla neobvyklá i pro člověka, který vedl neobvyklý život jako ona. Svoji matku nikdy nepoznala a její otec (voják každým coulem) ji naučil velmi mnoho o střelných zbraních a financích a velmi málo o všem ostatním. Zavraždili ho, když jí bylo šestnáct let a ona byla najednou vtažena do světa nebezpečí a záhad. Jen to, že uměla zacházet s pistolí, ji zachránilo – a poskytlo jí možnost seznámit se s mladým fotografem Frederickem Garlandem.

Frederick provozoval se sestrou fotoateliér svého strýce, a i když uměl skvěle zacházet s fotoaparátem, nedokázal zvládnout finanční stránku věci. Byli téměř na pokraji krachu, když se objevila Sally – sama a ve smrtelném nebezpečí. Výměnou za jejich pomoc se ujala vedení fotoateliéru a její znalosti účetnictví je zachránily před bankrotem.

Fotoateliér nyní prosperoval. Zaměstnávali půl tuctu fotografů a Frederick mohl věnovat svoji pozornost soukromému pátrání, o které měl skutečně zájem. V tom mu pomáhal jiný starý Sallyin přítel – chlapec jménem Jim Taylor, který kdysi pracoval jako poslíček ve firmě jejího otce, zbožňoval „šestákové krváky“ a měl nejvulgárnější slovník v širokém okolí. Byl o pár let mladší než Sally. Během svého prvního dobrodružství bojovali společně s Frederickem proti nejnebezpečnějšímu hrdlořezovi ve městě a zabili ho. Oba při tom málem přišli o život, ale každý z nich věděl, že se na toho druhého může spolehnout až do smrti.

Ti tři – Sally, Fred a Jim – drželi spolu. Frederick by uvítal ještě těsnější vztah. Byl docela upřímný – miloval Sally, vždycky ji miloval a chtěl se s ní oženit. Její city byly mnohem složitější. Byly doby, kdy cítila, že ho zbožňuje, že už nikdo nemůže být tak skvělý a okouzlující a odvážný a zábavný jako on, a doby, kdy se na něho zlobila, že plýtvá svým talentem, když se hrabe ve strojích nebo se v převleku potlouká s Jimem po Londýně, nebo se vůbec chová jako malý kluk. Pokud jde o lásku, tak jestli někoho milovala, byl to Fredův strýc Webster Garland, její oficiální obchodní partner ve fotoateliéru: laskavý, nepořádný génius, který byl schopen stvořit pozoruhodnou poezii ze světel, stínů a lidského výrazu. Webstera Garlanda a Chaku, ano, ty milovala. A milovala svoji práci.

Ale Freda – pravda, nikdy by se neprovdala za nikoho jiného; ale za něho taky ne. Alespoň ne do té doby, než bude přijat zákon o majetku vdaných žen.

Nebylo to tím, že by mu nevěřila; jak už stokrát říkala, byla to věc principu. V jednom okamžiku mohla být nezávislá, mohla být obchodním partnerem, mít vlastní peníze a majetek; a v následujícím okamžiku, když je kněz prohlásí za manžele, všechno, co bylo její, by se mělo stát (v očích zákona) majetkem jejího manžela – to by nesnesla. Frederick marně protestoval, navrhoval, aby sepsali právní dohodu, v níž by odpřísáhl, že se nikdy nedotkne jejího majetku, prosil a žadonil, vztekal se a házel věcmi a potom se smál sám sobě i jí: všechno marně. Sally neustoupila.

Vlastně to ale nebylo tak, jak tvrdila. Zákon o majetku vdaných žen byl vydán v roce 1870, aby odstranil některá bezpráví, i když neodstranil to největší. Frederick ale neměl žádné právní povědomí a nevěděl, že Sallyin majetek by mohl za určitých podmínek i nadále legálně zůstat jejím. Jelikož si Sally nebyla jista svými city, držela se tohoto principu – a spíše se děsila okamžiku, kdy bude nový zákon přijat, poněvadž potom by se musela rozhodnout, co udělá.

V poslední době to mezi nimi vedlo k rozporům a k vzájemnému ochladnutí, někdy se neviděli celé týdny. Sally překvapilo, když zjistila, jak jí Frederick chybí. On byl právě ta osoba, se kterou by se dalo pohovořit o Anglo-baltské společnosti…

Hlučně sklízela šálky od kávy a myslela na jeho prostořekost, bodrý humor, jeho slámové vlasy. Ať za ní přijde první. Ona má skutečnou práci.

S tímto předsevzetím se posadila za stůl se složkou výstřižků a začala si číst o Axelu Bellmannovi.

Čaroděj severu

Když se Sallyin přítel Jim Taylor nevěnoval svým kriminálním případům, nesázel na koně nebo neflirtoval se sboristkami a číšnicemi, trávil spoustu času psaním melodramat. Vášnivě miloval divadlo. Frederickova sestra Rosa (která se nedávno provdala za velmi ctihodného muže) bývala herečka, když se s ní seznámil. To ona v něm vzbudila zájem živený dlouhým a zasvěceným studiem takových šestákových sešitů jako Vzrušující příběhy britských mladíků a Pérák Jack, postrach Londýna. Od té doby napsal několik hrůzostrašných her, a jelikož nechtěl plýtvat svým géniem na druhou nejlepší společnost, poslal je rovnou do divadla Lyceum na posouzení velkému Henrymu Irwingovi. Od něho však Jimovi přišlo pouze zdvořilé poděkování.

Večery trávil ve varieté, ne v hledišti, ale tam, kde to bylo mnohem zajímavější – v zákulisí mezi tesaři, kulisáky a osvětlovači, nemluvě o artistech a tanečnicích. Pracoval v několika divadlech a celou tu dobu se učil. V ten večer, kdy slečna Walshová navštívila Sally, pomáhal v zákulisí varieté Britannia v Pentonville.

A právě tam se Jim osobně setkal se záhadou.

Jedním z artistů vystupujících v programu byl kouzelník jménem Alistair Mackinnon – mladý muž, který se během krátké doby svého působení na londýnské scéně neobyčejně proslavil. K Jimovým úkolům patřilo vyvolávání umělců ze šaten, když měli jít na scénu. Zaklepal tedy na dveře Mackinnonovy šatny a zavolal: „Pět minut, pane Mackinnon.“ Překvapilo ho, že neuslyšel žádnou odpověď.

Zaklepal znovu, trochu hlasitěji. Ale ani poté se zevnitř nic neozývalo, a protože Jim věděl, že žádný účinkující nechce zmeškat volání na scénu, pokud tomu lze zabránit, otevřel dveře, aby se podíval, zda tam Mackinnon vůbec je.

Byl tam: v tmavém obleku s křídově bílým make-upem, jeho oči zářily jako dva černé uhlíky. Svíral opěradla dřevěného křesla před zrcadlem. Vedle něho stáli dva jiní muži, rovněž v tmavém obleku. Jeden byl malý, mírně vyhlížející muž v brýlích, druhý atleticky stavěný, který se snažil, když Jim nahlédl dovnitř, skrýt za zády malý obušek – krátkou trubku naplněnou olovem. Zapomněl ale na zrcadlo; Jim viděl všechno.

„Pět minut, pane Mackinnon,“ zopakoval Jim a v hlavě se mu honily všelijaké myšlenky. „Myslel sem, že ste mě třeba neslyšel.“

„V pořádku, Jime,“ odpověděl kouzelník. „Nechte nás, prosím.“

Aniž by se podíval na druhé dva muže, Jim přikývl a odešel.

Co mám teď udělat, honilo se mu hlavou.

V portálu tiše stálo několik kulisáků, kteří čekali, až skončí výstup a oni budou moci přestavět scénu. Nad nimi v provazišti čekali plynaři; jejich úkolem bylo vyměnit barevnou destičku před zvoncovitými plynovými hořáky a přidávat nebo ubírat plyn podle toho, kolik světla bylo třeba na jevišti. Postávali tu také jiní artisté z programu, protože Mackinnon byl fenomenální kouzelník a oni se chtěli podívat na jeho vystoupení. Jim tápal tmou a pološerem, když sopranistka na jevišti začala zpívat závěrečný refrén své písně, a stoupl si na své místo k velkému ocelovému kolu vedle opony.

Stál tam, strnulý a napjatý, světlé vlasy sčesané dozadu a jeho zelené oči se mračily. Poklepával prsty na kolo a potom vedle sebe uslyšel šepot.

„Jime,“ šeptal Mackinnon ze tmy, „pomůžete mi?“

Jim se otočil a uviděl kouzelníka skrytého v přítmí. V jeho nalíčeném obličeji byly vidět pouze tmavé oči.

„Ti muži…“ pokračoval Mackinnon a ukázal přes předscénu k lóži, kde Jim spatřil dvě postavy, které si právě sedaly. Brýle menšího muže se nakrátko zaleskly. „Chtějí mě zabít. Proboha vás prosím, pomozte mi dostat se odsud, hned jak spadne opona. Nevím, co mám dělat…“

„Pssst!“ zašeptal Jim. „A držte se zpátky. Dívej se.“

Píseň končila a flétna v orchestru trylkovala. Obecenstvo tleskalo a pískalo. Jim pevně uchopil kolo.

„Dobrá,“ řekl. „Pomůžu vám zmizet. Buďte opatrnej.“

Začal otáčet velkým kolem a opona klesala.

„Odcházejte touhle stranou,“ řekl do hluku potlesku a rachotu kladkostrojů, „ne tou druhou. Chcete něco ze šatny?“

Mackinnon zavrtěl hlavou.

Jakmile se opona dotkla hlediště, plynaři vytáhli barevné destičky a jeviště zalilo bílé světlo; kulisáci odváželi malované pozadí módního salonu; muži za kulisami se dali do práce a začali rozbalovat obrovskou sametovou zástěnu a napínat ji. Postavili na jeviště malý stolek, který se zdál být na svou velikost příliš těžký, a roztáhli široký turecký koberec. Jim přiskočil, aby urovnal okraj koberce. Podržel zástěnu a druhou rukou se snažil upravit závaží za ní. Celé to netrvalo déle než patnáct vteřin.

Inspicient dal znamení plynařům, ti vložili do kovových rámů novou destičku a zároveň snížili tlak v tryskách a ztlumili světlo do záhadného růžového tónu. Jim skočil zpátky ke kolu. Když se konferenciérův úvod chýlil ke konci, Mackinnon zaujal své místo v kulisách a dirigent v orchestřišti pozvedl taktovku.

Z hlediště zazněl potlesk a Jim začal otáčet kolem, aby zvedl oponu. Mackinnon vstoupil na jeviště, a když začal svůj výstup, obecenstvo ztichlo.

Jim ho chviličku pozoroval a jako vždy byl ohromen tím, jak jeho postava, ve skutečném životě tak nenápadná a nezdravá, získala na jevišti takovou moc. Jeho hlas, jeho oči, každý jeho pohyb zosobňoval autoritu a tajemno. Bylo snadné uvěřit tomu, že velí zástupům neviditelných duchů, že triky a přeměny, které předvádí, jsou dílem démonů… Jim ho viděl už mnohokrát a pokaždé ho to naplňovalo posvátnou úctou. Neochotně spustil z Mackinnona oči a vklouzl pod jeviště.

To byla nejrychlejší cesta z jedné strany jeviště na druhou. Jim tichounce procházel mezi trámy, provazy, propadlištěm a všemi těmi trubkami a objevil se na druhé straně jeviště, právě když publikum začalo tleskat.

Oprášil se a prošel malými dvířky do hlediště a potom dalšími na schodiště. Vyběhl nahoru – a přikrčil se do stínu, protože přede dveřmi lóže, do níž vešli Mackinnonovi pronásledovatelé, stál třetí muž, drsně vyhlížející chlap, který tam očividně hlídal.

Jim se na chvilku zamyslel a potom vystoupil ze stínu do chodby vyzdobené zlatem a ošoupaným plyšem a osvětlené plynovými lampami a přiměl muže, aby se k němu naklonil. „Doslechli sme se, že Mackinnon tady má nějaký kámoše,“ zašeptal Jim. „Pokusí se ho dostat z divadla. Za chvilku začne předvádět trik se zmizením a bude se nám snažit frnknout pod jevištěm. Jeho společníci ho pak propašujou do drožky. Ty jdi před barák a já to povim šéfovi.“

Je skvělé, čeho se dá dosáhnout s trochou drzosti, pomyslel si Jim, když chlap přikývl a nemotorně se odkolébal pryč. Jim se otočil ke dveřím. Bylo to riskantní, protože každou chvíli mohl někdo vyjít na chodbu. Ale jinak to nešlo. Vytáhl z kapsy svazek tvrdých drátů, sehnul se ke klíčové dírce a otáčel v ní drátem tak dlouho, až ucítil, že se něco pohnulo. Potom drát vytáhl, trochu ho ohnul, zasunul zpět do dírky, a když se rozburácel potlesk, dveře lóže zamkl.

Napřímil se právě včas, když jevištní mistr procházel chodbou.

„Co tady děláte, Taylore?“ zeptal se.

„Přines sem vzkaz pro pány v týhle lóži,“ odpověděl Jim. „V zákulisí teď nejsem zapotřebí.“

„Vaší povinností není doručovat zprávy.“

„To neni, ale požádal mě o to pan Mackinnon.“

Jim se otočil a vydal se po schodech dolů. Prošel dveřmi potaženými zelenou látkou a uvažoval, jak daleko je Mackinnon se svým výstupem. Spočítal si, že zbývá asi pět minut. Ještě by se stihl podívat ven.

Ignoroval nadávky a poznámky o tom, že má dávat pozor, kam šlape, prodíral se mezi kulisáky a artisty až ke dveřím z jeviště. Ty vedly do uličky za divadlem. Protější zeď patřila ke skladišti nábytku. Jiný postranní východ v divadle nebyl.

O zeď se opírali dva muži. Když Jim otevřel dveře, podívali se na něho a několikrát přešlápli.

„Zdravíčko,“ pokynul jim přátelsky Jim. „Je tam hrozný horko. Čekáte na slečnu Hopkirkovou, pánové?“ Slečna Hopkirková byla sopranistka. Její obdivovatelé často čekali u dveří na jeviště s květinami, nebo s návrhy, nebo s obojím.

„Co je ti po tom?“ zavrčel jeden z mužů.

„Chtěl sem jen pomoct,“ řekl nenuceně Jim.

„Kdy skončí ten program?“ zeptal se druhý muž.

„Už každou chvilku. Radši se vrátim. Tak nashle,“ odpověděl Jim a vrátil se dovnitř.

Poškrábal se na bradě. Jestliže cesta zadem byla zablokovaná a cesta předem nebezpečná, zůstávala jediná cesta – a ta byla taky riskantní. Ale stejně, mohla by to být legrace. Procházel zákulisím, až našel čtyři dělníky, kteří seděli pod lampou a hráli karty na obrácené bedně od čaje.

„Poslyš, Harolde,“ řekl, „pučim si tvůj provazovej žebřík, jo?“

„A proč?“ zeptal se nejstarší muž, aniž zvedl oči od karet.

„Pro slepičí kvoč.“

„Eh?“ Dělník k němu vzhlédl. „Ale vrátíš ho.“

„Jo, to bude problém. Koliks vyhrál na ten tip, co sem ti dal minulej tejden?“

Starší muž něco zamumlal, položil karty a vstal. „Kam ho chceš odnýst? Za deset minut ho budu potřebovat, hned jak skončí představení.“

„Nahoru do provaziště,“ řekl Jim, táhl Harolda pryč a vysvětloval mu, co chce. Díval se mu přes rameno, kdy Mackinnonův výstup skončí. Harold se podrbal na hlavě, hodil si provazový žebřík přes rameno a začal šplhat do tmy. Jim spěchal zpátky ke kolu, aby tam byl včas.

Orchestr dohrál, ozval se bouřlivý potlesk, úklona a opona šla dolů. Mackinnon si nevšímal změti předmětů na jevišti – sfingy, nádoby se zlatými rybičkami, několika kytic květin – a vyrazil do zákulisí, kde ho Jim uchopil za ruku postrčil ho k žebříku.

„Lezte nahoru! Rychle!“ řekl. „Vepředu i vzadu čekaj chlapi, ale takhle sou na nás krátký. Dělejte!“

S Mackinnonem se opět udála změna. Ve stínu kulis zase vypadal nenápadně a jeho bíle nalíčený obličej unaveně a nezdravě.

„Nemůžu,“ zašeptal.

„Co nemůžete?“

„Nemůžu vylézt nahoru. Mám závrať z výšek…“ Rozhlížel se kolem a třásl se. Jim mu netrpělivě ukázal na žebřík.

„Vylezte nahoru a přestaňte dělat potíže. Chlapi tudy šplhaj nahoru a dolu stokrát za den. Nebo chcete jít na ulici a zkusit štěstí s těma hrdlořezama, který sem tam viděl?“

Mackinnon nerozhodně potřásl hlavou a začal šplhat. Jim trhl boční oponou, aby skryl jejich počínání – nechtěl, aby si Mackinnonova útěku všimli kulisáci, kteří nevěděli, co mají v úmyslu. Jim následoval Mackinnona a oba vylezli na úzkou plošinu se zábradlím, která vedla přes jeviště a na které stáli plynaři, zhášeli hořáky a uklízeli barevné desky. Pach rozpáleného kovu byl skoro tak silný jak horko samotné a spolu s potem plynařů a laciným lepidlem dráždil nos a oči.

Oni ale spěchali. Další krátký žebřík vedl k houpavé železné lávce zavěšené na kladkách a lanech. Podlahu lávky tvořil železný rošt, skrz který bylo vidět dolů na jeviště, kde pilně pracovali tesaři a stěhovali dekorace a kulisy na představení melodramatu, jež se mělo hrát druhý den. Nahoře bylo hrozné horko a tma, protože všechno světlo bylo nasměrováno dolů. Lana – některá napnutá, jiná volně visící – a velké dřevěné trámy, které nesly tíhu dekorací, a náznak dalších úrovní pódia, tunelu a klenby, jež se ztrácely v nekonečné tmě, a hluboká zející propast dole, to všechno Jimovi připomínalo obraz pekla, který jednou viděl ve výkladní skříni tiskárny.

Mackinnon se přestal ovládat a oběma rukama se chytil zábradlí.

„Já už nemůžu!“ zaúpěl. „Oh, Bože, pomoz mi dolů!“ Jeho hlas zněl skoro hystericky.

„Ste přece chlap,“ řekl Jim. „Nebojte se, nespadnete. Eště kousek – poďte…“

Mackinnon slepě klopýtal za Jimem. Na konci lávky čekal Harold s provazovým žebříkem a napřáhl k Mackinnonovi paži, aby ho vedl. Mackinnon ji popadl oběma rukama a pevně sevřel.

„To je dobrý,“ řekl Harold. „Mám vás, pane. Chytněte se tady…“

Položil Mackinnonovi ruce na provazový žebřík.

„Ne! Já už nikam nešplhám! Už nemůžu – nedokážu to –“

„Mlčte,“ zavelel Jim, který se bál, že si jich dole všimnou. Upřeně se díval dolů přes zábradlí, ale viděl jen houpající se opony a lana. „Poslouchejte –“

Bylo slyšet hlasy, i když slovům nerozuměli.

„Nejdýl za dvě minuty sou tady. Podrž to, Harolde.“

Jim vyšplhal po provazovém žebříku a otevřel malé okno vysoko v cihlové zdi, které ve tmě skoro nebylo vidět. Zapřel ho, aby se nezavřelo, a zase slezl dolů a postrčil Mackinnona k provazovému žebříku. Popravdě řečeno, tento úsek byl dost krkolomný; provazový žebřík visel nad propastí mezi koncem lávky a zdí, a aby Jim prolezl oknem, musel se ho pustit a sáhnout oběma rukama do tmy. Kdyby spadl… Ale zezdola už bylo slyšet hluk. Někdo stoupal po prvním žebříku.

„Lezte nahoru,“ řekl Jim. „Nestůjte tam a nefňukejte. Vylezte nahoru a protáhněte se tím oknem. Dělejte!“

Mackinnon rovněž zaslechl blížící se hluk a chytil se provazového žebříku.

„Díky, Harolde,“ řekl Jim. „Chceš další tip? Belle Carnival na Handicapu Prince z Walesu.“

„Belle Carnival, jo? Doufám, že sázky budou vyšší než minule,“ zabručel Harold a přidržel provazový žebřík.

Jim uchopil provazový žebřík z druhé strany třesoucího se Mackinnonova těla.

„Dělejte! Proboha, lezte!“

Mackinnon pomalu lezl nahoru. Jim zůstával těsně za ním a popoháněl ho. Když vylezli nahoru, cítil, že se Mackinnon sesypal a nemůže dál, proto na něho zasyčel:

„Už dou! Už nás doháněj! Pět statnejch zabijáků s nožema a obuškama! Teď se natáhněte dopředu, a až nahmatáte okno, protáhněte se jím. Na druhý straně je asi metr pod oknem střecha sousedního domu. Oběma rukama – no tak – výborně – a teď se přitáhněte –“

Mackinnonovy nohy se smekly ze žebříku a začaly se divoce zmítat, až málem srazily Jima do propasti. Za okamžik ale Mackinnonovy nohy zmizely a Jim věděl, že se bezpečně dostal na druhou stranu.

„V pořádku, Harolde?“ zeptal se šeptem. „Už lezu ven.“

„Tak si pospěš,“ zašeptal Harold chraplavým hlasem.

Jim se opřel o zeď, aby získal rovnováhu, našel okno, nahmatal parapet a přitáhl se. Za okamžik už byl napůl venku a pak se svalil na studenou, vlhkou olověnou střechu.

Pobledlý Mackinnon ležel vedle něho.

Jim opatrně vstal a jeden či dva kroky poodstoupil. Byli v malé prohlubni mezi zdí divadla, která sahala ještě asi dva metry nahoru k okraji střechy, a trojúhelníkovou, klesající střechou sousední konzervárny. Řada trojúhelníkových sekcí připomínající vlny na dětské kresbě moře byla asi dvacet metrů dlouhá a vlhce se leskla pod nízkým nebem.

„Už je to lepší?“ zeptal se Jim.

„Ano. Víte, ty výšky…“

„Co se vlastně děje? Co je to za chlapy?“

„Ten malý muž se jmenuje Windlesham. Je to složitá historie… Jedná se o vraždu.“

Vypadal tajuplně, s křídově bílým obličejem, černýma očima a tmavými rty, v černém plášti s bílou náprsenkou. Byl celý přepadlý a nepodobný člověku. Jim si ho pozorně prohlížel.

„Vo vraždu?“ opáčil. „Koho zavraždili?“

„Dostaneme se dolů?“ zeptal se Mackinnon a rozhlížel se kolem.

Jim se poškrábal na bradě a řekl: „Na druhým konci střechy je požární schodiště. Chovejte se tiše – maj tam nočního hlídače.“

Vyběhl po šikmé straně na hřeben střechy a tiše se přes něj přesunul. Obě strany byly asi dva metry vysoké a po nedávném dešti kluzké. Mackinnon uklouzl a dvakrát upadl, než se dostal k požárnímu schodišti. Proč to vlastně dělám, pomyslel si Jim, když mu pomáhal a žasl nad jeho křehkostí. Mackinnon byl lehký jako dítě.

S tou vraždou to myslel vážně. Měl hrozný strach, a to nejen z výšek.

Úzké požární schodiště bylo přilepené k budově továrny.

Dvůr, do kterého vedlo, byl naštěstí tmavý a tato strana budovy byla tichá. Roztřesený, upocený a smrtelně bledý strachem se Mackinnon sesunul přes okraj střechy, našmátral první schod a začal s pevně zavřenýma očima pozpátku sestupovat po schodech. Jim byl dole před ním a uchopil ho za ruku. „Brandy,“ zamumlal Mackinnon.

„Neblázněte,“ řekl Jim. „Nemůžete jít do hospody takhle voblečenej – našli by vás do pěti minut. Kde bydlíte?“

„V Chelsea. V Oakley Street.“

„Máte u sebe nějaký prachy?“

„Ani penci. Oh, Bože…“

„Dobrá, poďte se mnou. Zavedu vás někam, kde se budete moct převlíknout a dát si panáka – a tam si promluvíme vo tý vraždě. Připadá mi to jako vtip.“

Mackinnon, který už ztratil vůli a taky schopnost se divit, vůbec neodporoval tomu, když ho mladý kulisák se zelenýma očima a v prostých šatech zavedl na ulici, sehnal drožku a sebevědomě uvedl adresu v Bloomsbury.

Fotografové

Když dojeli do Burton street, malé tiché uličky třípatrových obchodů a domů nedaleko Britského muzea, Jim zaplatil drožku a zatímco se Mackinnon nervózně rozhlížel kolem, odemkl dveře útulného obchodu se dvěma výkladními skříněmi, nad kterými se skvěl nápis GARLAND A LOCKHARTOVÁ, FOTOGRAFIE. Vedl Mackinnona potemnělým obchodem do vytopené, dobře osvětlené místnosti za krámem.

Zařízení místnosti bylo zvláštní směsicí laboratoře, kuchyně a ošumělého, ale pohodlného obývacího pokoje. Podél jedné zdi stál pracovní stůl zaplněný chemikáliemi, v rohu místnosti byla výlevka a vedle černého sporáku odřené křeslo a pohovka. Vzduch v místnosti čpěl štiplavým dýmem.

Většina dýmu pocházela z krátké hliněné dýmky, kterou kouřil jeden ze dvou mužů v místnosti. Byl to vysoký, dobře stavěný šedesátník s hustými šedivými vlasy a vousy. Vzhlédl od stolu, když Jim vstoupil do místnosti.

„Dobrej večír, pane Webstere,“ pozdravil Jim. „Ahoj, Frede.“

Druhý muž byl mnohem mladší, asi pětadvacetiletý jako Mackinnon. Byl hubený a šlachovitý; v jeho výrazu se mísil břitký humor s chladnou, inteligentní hloubavostí. Tak jako Mackinnon i on působil dost nápadně a vzbuzoval pozornost – možná to bylo bujnými světlými vlasy, nebo orlím nosem.

„Zdravím tě, příteli,“ odpověděl. „Aha, promiňte, neviděl jsem vás…“

Poslední slova patřila Mackinnonovi, který stál ve dveřích jako přízrak. Jim se k němu otočil.

„Pan Webster Garland a pan Fred Garland, umělečtí fotografové,“ dodal. „A to je pan Mackinnon, Čaroděj severu.“

Vstali, aby mu potřásli rukou. Webster nadšeně řekl: „Viděl jsem vaše představení minulý týden – skvělé! V Alhambře. Dáte si sklenku whisky?“

Mackinnon se zhroutil do křesla, Jim si sedl na stoličku u pracovního stolu. „Museli sme utýct z divadla po střeše,“ vysvětloval Jim, zatímco Webster naléval whisky. „Pan Mackinnon vodcházel ve spěchu a nechal svý civilní šaty v šatně, a to nemluvim vo penězích a ostatních věcech. Ráno pro něj snad všechno vyzvednu, ale jak to vypadá, je v dost velkým průšvihu. Tak sem si myslel, že bysme mu třeba píchli.“

Frederick si povšiml Mackinnonova nejistého pohledu a řekl: „Tohle je Garlandova detektivní kancelář, pane Mackinnone. Vyřešili jsme už spoustu případů. Jaký máte problém?“

„Nejsem si jistý…“ začal Mackinnon. „Nevím, zda je to vhodný případ pro detektivní kancelář. Je… příliš neurčitý, příliš… nepostižitelný. Nevím…“

„Nic se nestane, když si ho poslechneme,“ odvětil Jim. „A když se ho neujmeme, nebudete muset platit žádnej honorář, takže nemáte co ztratit.“

Webster překvapeně pozvedl obočí nad rezervovaností v Jimově hlase. Mackinnon začal Jima popuzovat vyhýbavým, tajnůstkářským způsobem, nepříjemnou kombinací bezradnosti a vychytralosti.

Frederick dodal: „Jim má pravdu, pane Mackinnone. Když nic neuděláme, nic vás to nebude stát. Na naši diskrétnost se můžete spolehnout. Cokoli nám řeknete, zůstane tajemstvím.“

Mackinnon nerozhodně těkal očima z Fredericka na Webstera.

„Dobrá,“ řekl. „Povím vám to, ale nevím, jestli chci, aby se tím zabývali detektivové. Možná bude nejlepší nechat to být. Uvidíme.“

Vyprázdnil sklenici a Webster mu znovu nalil.

„Zmínil ste se vo vraždě,“ pobízel ho Jim.

„K tomu se dostanu. Co víte o spiritismu, pánové?“

Frederick pozvedl obočí. „Spiritismus? Zvláštní, že to říkáte. Právě dnes mě jeden muž žádal, abych prověřil nějakou spiritistickou záležitost. Myslím, že šlo o podvod.“

„Je mnoho podvodníků, jistě,“ odvětil Mackinnon. „Ale někteří mají skutečné psychické schopnosti a to je i můj případ. V mé profesi je to nevýhoda, ať si o tom myslíte, co chcete. Snažím se, aby se ve mně nestřetávaly dvě věci. To, co předvádím na jevišti, vypadá jako kouzlo, ale je to jen technika. Po nějaké době cvičení by to zvládl každý.

Ale druhá stránka, psychická… to je nadání. To, co dělám, se jmenuje psychometrie. Znáte ten termín?“

„Ano, slyšel jsem o tom,“ odpověděl Frederick. „Vezmete si nějaký předmět a můžete o něm ledacos povědět – viďte?“

„Předvedu vám to,“ řekl Mackinnon. „Máte něco, s čím bych to mohl zkusit?“

Frederick se natáhl přes pracovní stůl, u kterého seděl, a zvedl malý kruhový předmět z mosazi, který vypadal jako těžké kapesní hodinky bez ciferníku. Mackinon si ho vzal, posadil se a držel ho oběma rukama, mračil se, oči zavřené.

„Vidím… draky. Červené, vyřezávané draky. A ženu… Číňanku. Je důstojná a velmi tichá a dívá se, jen se dívá… Na posteli nebo na nějakém gauči leží muž. Spí. Ne, hýbe se, sní. Něco vykřikuje… Někdo přichází. Sluha. Je to Číňan. Nese… nese dýmku. Sklání se… Zapaluje dýmku. Je cítit sladkou, těžkou vůni… Opium. A teď… je pryč.“ Otevřel oči a vzhlédl. „Ta věc souvisí s opiem,“ řekl. „Mám pravdu?“

Frederick si rukama prohrábl vlasy a byl příliš ohromen, než aby mohl promluvit. Jeho strýc se opřel a zasmál se, také na Jima to udělalo dojem – ta povznesená nálada, kterou Mackinnon vyvolal, jeho mlčenlivě soustředění i to, co řekl.

„To je trefa do černého,“ řekl Frederick, natáhl se a vzal Mackinnonovi mosazný předmět z ruky. „Víte, co to je?“

„Nemám zdání,“ odvětil Mackinnon.

Frederick zasunul ze strany malý klíček a zmáčkl knoflík. Zevnitř mechanismu vyjel dlouhý úzký proužek bělavého kovu, který se na pracovním stole zkroutil do spirály.

„Je to magnéziový hořák,“ řekl. „Zapálíte ho na konci, on hoří a pružina ho posouvá přesně stejnou rychlostí, takže máte stálé světlo k fotografování. Naposledy jsem ho použil v opiovém doupěti v Limehouse, když jsem fotografoval ta ubohá stvoření, co kouří ten jed… Tak tohle je psychometrie? Udělalo to na mě dojem. Jak to děláte? Vidíte obraz ve své mysli?“

„Zhruba tak,“ přikývl Mackinnon. „Je to, jako když sníte v bdělém stavu. Nejsem schopen to ovládat… Občas mi to vytane v mysli. A teď jde o to: Viděl jsem vraždu a vrah to ví, ale já neznám jeho jméno.“

„Dobrý začátek,“ podotkl Frederick. „Slibný. Povězte nám radši všechno. Ještě kapku whisky?“

Naplnil Mackinnonovu sklenici, posadil se zpátky a poslouchal.

„Došlo k tomu před půl rokem,“ začal Mackinnon. „Vystupoval jsem pro uzavřenou společnost jednoho šlechtice. Čas od času to dělám, chápete – ovšem jednají se mnou spíše jako s hostem.“

„Chcete říct, že vystupujete bez honoráře?“ podivil se Jim. Mackinnonovo blahosklonné chování a vysoký, poněkud pronikavý hlas se skotským přízvukem mu šly na nervy.

„Profesionální honorář samozřejmě beru,“ odvětil Mackinnon odměřeně.

„Kdo byl ten šlechtic?“ zeptal se Frederick.

„To bych nerad říkal. Vysoce postavený politik. Myslím, že není nutno zmiňovat jeho jméno.“

„Jak si přejete,“ odvětil Frederick přátelsky. „Pokračujte, prosím.“

„Ten večer, kdy se konalo představení, jsem byl pozván na večeři. Obyvkle to tak dělám. Jsem jeden z hostů, tak to všichni chápou. Když dámy po večeři opustily jídelnu a pánové zůstali sedět, šel jsem do hudebního salonku toho domu a připravoval jsem si rekvizity, které potřebuji pro svůj výstup.

Všiml jsem si, že někdo nechal na víku klavíru ležet pouzdro na doutníky. Zvedl jsem ho a chtěl jsem ho položit někam stranou, ale najednou jsem pocítil jeden z nejsilnějších psychometrických dojmů, které jsem kdy zažil.

Viděl jsem řeku v lese – severský les s temnými borovicemi, spoustou sněhu a nebem zataženým šedými mraky. Po břehu řeky, který byl bez sněhu, kráčeli dva muži a vzrušeně spolu hovořili. Neslyšel jsem je, ale viděl jsem je tak jasně, jako teď vidím vás. Najednou jeden z nich uchopil svoji hůl a vytáhl z ní dýku, kterou začal bodat druhého muže – bez jediného varování – bodal a bodal ho do hrudi, třikrát, čtyřikrát, pětkrát, šestkrát. Viděl jsem temnou krev na sněhu.

Když mrtvý nehybně ležel, vrah utrhl kousek mechu, kterým otřel dýku. Potom se sehnul, uchopil mrtvého za nohy a táhl ho k vodě. Začalo sněžit. A potom jsem uslyšel šplouchnutí, když tělo spadlo do vody.“

Odmlčel se a usrkl whisky. Buď je to pravda, pomyslel si Jim, nebo je lepší herec, než jsem si myslel; Mackinnon se hrůzou potil a v jeho očích se zračil strach. Ale konec konců, byl to umělec – tohle patřilo k jeho řemeslu.

„Za okamžik jsem se vzpamatoval,“ pokračoval Mackinnon, „a všiml jsem si, že pořád držím to pouzdro na doutníky. A pak, dřív než jsem ho mohl položit, se otevřely dveře hudebního salonku a dovnitř vstoupil muž, kterého jsem těsně předtím viděl v severském lese. Byl jedním z hostů – vysoký, statný, s rovnými světlými vlasy. Viděl, co držím v ruce, a vykročil ke mně, aby si to ode mě vzal. Naše oči se setkaly a on věděl, co jsem viděl…

Neoslovil mě, protože ve stejném okamžiku vstoupil do místnosti sluha. Muž se otočil a řekl: ‚Děkuji, už jsem ho našel.‘ Podíval se na mě a zase odešel. Ale věděl to.

Ten večer jsem absolvoval svůj výstup a kamkoli jsem se podíval, měl jsem před očima ruku svírající dýku a tmavou krev skrápějící sníh. Ten statný muž ze mě celou dobu nespustil zrak. Ano, samozřejmě, nemohl jsem zklamat svého hostitele – představení mělo velký úspěch – každý mi velkoryse tleskal; několik pánů dokonce tvrdilo, že ani velký Maskelyne nebyl lepší. Když jsem skončil, sbalil jsem si věci a hned jsem odešel, místo abych se zdvořile vmísil mezi hosty, jak to obvykle dělám. Vidíte, začal jsem se ho bát.

Od toho okamžiku jsem žil v neustálém strachu, že ho znovu potkám. Před několika dny za mnou přišel ten maličký muž s brýlemi – Windlesham – a vyřizoval mi, že se jeho zaměstnavatel se mnou chce setkat. Věděl jsem, o kom mluví, i když nevyslovil jeho jméno. A dnes večer přišel znovu, tentokrát s celou tlupou – no, vy jste je viděl, Jime. Řekl, že mě musí vzít ke svému zaměstnavateli, abychom projednali otázku oboustranného zájmu – ano, tak to formuloval.

Chtějí mě zabít. Oni mě chytí a zabijí, tím jsem si jist. Co mám dělat, pane Garlande? Co mám dělat?“

Frederick se poškrábal na hlavě.

„Vy neznáte jméno toho muže?“ zeptal se.

„Tu noc tam byla spousta hostů. Možná mi ho řekli, ale už si ho nepamatuji. A Windlesham by ho nevyslovil.“

„Proč si myslíte, že vás chtějí zabít?“

„Dnes večer mi Windlesham řekl, že nepůjdu-li dobrovolně po představení s nimi, bude to mít nesmírně vážné následky. Kdybych byl obyčejný člověk, začal bych se skrývat. Možná bych si změnil jméno. Ale já jsem umělec! Musím být známý, abych si vydělal na živobytí. Jak já se mohu skrývat? Půlka Londýna zná mé jméno!“

„To by ale mělo přispět k vaší bezpečnosti,“ ozval se Webster Garland. „Ať je to kdokoli, sotva se odváží vám ublížit, když je na vás soustředěna pozornost veřejnosti – nemám pravdu?“

„Tento muž se nezastaví před ničím. Nikdy jsem neviděl v lidské tváři takový výraz. A mimo to má mocné přátele – je bohatý a má styky – a já jsem jenom kejklíř. Co si teď počnu?“

Jima svrběl jazyk, ale ovládl se a odešel raději z místnosti nadýchat se čerstvého vzduchu. Zdálo se mu, že stále obtížněji zvládá svoji podrážděnost, kterou v něm tento muž vzbuzoval. Bylo těžké říct proč, ale už dlouho nepotkal nikoho, kdo by mu byl tak ze srdce protivný.

Seděl na dvorku za domem a házel kamínky nezaskleným oknem nového ateliéru, který si stavěl Webster, dokud neuslyšel drožku, kterou někdo přivolával k předním dveřím. Když usoudil, že Mackinnon už odešel, vrátil se dovnitř, kde našel Webstera, který si zapaloval dýmku třískou z krbu, a Fredericka, jenž smotával magnéziovou pásku zpátky do hořáku.

Frederick se na něho podíval a řekl: „Pěkná záhadička, Jime. Proč jsi tak najednou odešel?“

Jim se sesunul do křesla. „Šel mi na nervy,“ odpověděl. „Sám nevím proč, tak se mě neptej. Škoda, že sem ho tam nenechal a nasazoval vlastní krk, když sem ho vláčel po střechách. ‚Nesnáším výšky! Oh, já chci dolů, chci dolů!‘ A ta jeho neskutečná nadutost – ‚Ovšem jednají se mnou spíše jako s hostem…‘ Velkej roztřesenej trouba. Nevzals to, že ne, Frede? Myslim ten jeho případ?“

„Nechtěl, abychom se ho ujali – vážně. On má zájem o ochranu, nikoli o pátrání, tak jsem mu řekl, že tohle není můj obor. Ale dostal jsem jeho adresu a slíbil jsem mu, že budeme mít otevřené oči. Nevím, co jiného by se v této fázi dalo dělat.“

„Měls ho hned vyrazit,“ vybuchl Jim. „Ať se o sebe postará sám.“

„Proč? Jestli mluví pravdu, je to zajímavé, a jestli lže, je to ještě zajímavější. Vsadím se, že si myslíš, že lže.“

„Jasně, že lže,“ řekl Jim. „V životě sem neslyšel takovou snůšku lží.“

„Myslíš psychometrii?“ zeptal se Webster a posadil se zpátky na pohovku. „A co jeho malá ukázka?“

„Víte, že ste ohromně naivní?“ zašklebil se Jim. „Je mi líto, ale vám je dost snadný věšet bulíky na nos. Von je kouzelník. Ví mnohem víc o těch malejch šikovnejch mechanickejch věcičkách než tady Fred. Dobře věděl, co to bylo za věc, a zmerčil tu fotku, na kterou ste tolik pyšnej. Dal si dohromady dvě a dvě a dostal vás jak venkovskýho balíka.“

Webster pozvedl oči ke krbové římse, kam Frederick připnul jeden z jejich obrázků z opiového doupěte, a pak se rozesmál a hodil polštář po Jimovi, který ho obratně chytil a strčil si ho pod hlavu.

„Dobrá,“ řekl Frederick, „tohle beru. Ale ten další příběh o lese a o vraždě na sněhu – jak ten se dá vysvětlit?“

„Ty můj malej naivko,“ pokáral ho Jim. „Snad si na to nenaletěl? Ztrácím iluze, Frede. Myslel sem si, že máš v tom svým kokosu trochu mlíka. Když nevidíš, co je zjevný, budu ti to muset říct. Něco na toho chlapa ví, na toho hosta na slavnostní večeři. Možná ho chtěl vydírat. Ten chlap se ho samozřejmě snaží odstranit a já se mu nedivím. A jestli se ti tohle vysvětlení nelíbí, zkus jiný: hrál si na maminku a na tatínka se ženskou toho chlapa a chytli ho při tom.“

„To se mi na Jimově způsobu myšlení líbí,“ obrátil se Frederick k Websterovi. „Za každých okolností jde přímo k věci. Žádné zbytečné kudrlinky, žádné vznešenější pohnutky –“

Jim posměšně odpověděl: „Tys mu vážně naletěl! Začínáš bejt sentimentální, hochu. Sally by nikdy nenaletěla na takovou báchorku. A kromě toho, má svou vlastní hlavu.“

Frederickův obličej potemněl. „Nechci nic slyšet o té samolibé ženské,“ procedil skrz zuby.

„Samolibá ženská! To je dobrý. Jak si jí to říkal posledně? Fanatický, omezený počitadlo? A ona ti říkala neschopnej, potrhlej fantasto a ty na to…“

„Zatraceně, přestaň! Už s ní nechci mít nic společného. Jasné –“

„Vsadim se, že do tejdne za ní přilezeš!“

„Dobrá. O půl libry, že nepřilezu.“ A potřásli si rukama.

„Ty mu věříš?“ zeptal se Freda jeho strýc Webster.

„Nemusím mu věřit, abych se podivoval tomuhle případu. Jak jsem před chvílí říkal, jen Jim si neuvědomuje, že pokud lže, přidává to celé záležitosti na zajímavosti. V každém případě mám spiritismu momentálně plnou hlavu. Když se někde objeví takový druh náhody, beru to vždycky jako náznak toho, že se něco děje.“

„Chudák Fred,“ vzdychl Jim. „Když se rozkládá takovej skvělej mozek…“

„A co spiritismus?“ připomněl Webster. „Je na něm něco?“

„Hodně,“ odpověděl Frederick a dolil si sklenici. „Podvod, důvěřivost, strach – ani ne tak ze smrti jako z toho, že po ní nic není – osamělost, naděje, marnost; a možná někde uprostřed toho všeho je zrnko pravdy.“

„Nepovídej,“ řekl Jim. „Všechno sou to žvásty.“

„No, když tě to zajímá, zítra večer se koná schůzka Streathamské spiritistické ligy –“

„Jdi se bodnout!“

„– která by mohla zaujmout tvoji všímavou a citlivou mysl. Zvlášť pokud se tam něco semele. Máš odvahu jít tam se mnou?“

Nellie Buddová

Frederick zdaleka nebyl jedinou osobou, která se zajímala o spiritismus. Ten se v té době stal ožehavým tématem. Skromné pokoje, módní salony i univerzitní laboratoře, ve všech se ozývaly zvuky klepání a ťukání, jelikož duchové neměli nic lepšího na práci, než se pokoušet o komunikaci se živými. Kolovaly také historky o ještě podivnějších projevech – o strašidelných hlasech, o troubení duchů a o médiích, která vyzařovala záhadnou látku zvanou ektoplazma…

Byla to závažná otázka. Existuje po smrti život? Existují skutečně přízraky a duchové? Stojí lidstvo na pokraji největšího objevu v dějinách? Mnoho seriózních lidí to všechno bralo velmi vážně a nikdo z nich nebyl serióznější než Streathamská spiritistická liga, která se scházela v domě paní Jamieson Wilcoxové, vdovy po úctyhodném obchodníkovi s koloniálním zbožím.

Frederick byl pozván jedním z členů, úředníkem v londýnském City, který byl vyveden z rovnováhy některými věcmi, jež slyšel během seance. Ten muž trval na tom, aby Frederick přišel v přestrojení; byl rozpačitý z toho, že mezi své přátele uvádí zvěda, ale řekl Frederickovi, že se jedná o velké věci, o záležitosti s mimořádnými finančními důsledky, jež se neodvažuje přehlížet. Frederick ochotně souhlasil. Pro ten večer se stal vědcem a Jim mu dělal asistenta.

„Stačí, když budeš poslouchat,“ řekl mu Frederick. „Zapamatuj si každé slovo. Nevšímej si létajících tamburín a strašidelných rukou – to jsou levné efekty – jen se soustřeď na to, co médium říká.“

Frederik si zčesal vlasy dozadu a v brýlích, které kupodivu seděly na jeho ostře řezaném nose, trochu připomínal sovu. Jim, přinucený proti své vůli, vláčel malou, mosazí okovanou krabičku a pouzdro na baterie a celou cestu do Streathamu neustále nadával, jak jsou těžké.

V sedm hodin bylo v přijímacím pokoji paní Jamieson Wilcoxové plno; dvanáct lidí namačkaných jako datle se stěží mohlo hýbat. Všechny menší kousky nábytku byly pro tuto příležitost vystěhovány, v místnosti ale zůstal masivní stůl, klavír, tři křesla, policová skříňka a příborník, na kterém stál černým závojem zakrytý portrét pana Jamieson Wilcoxe v pozdějším věku ve společnosti slavnostního ananasu.

V místnosti bylo přetopeno. Plynová světla na ozdobných konzolách svítila naplno, v krbu hořelo uhlí. Shromáždění spiritisté sami vyzařovali dostatek tělesného tepla zesíleného vydatnou studenou večeří, kterou právě spořádali. Ve vzduchu se stále ještě těžce vznášela vůně lososa, mořského jazyka, nakládaných garnátů, červené řepy a sladkého pudinku. Lidé lapali po dechu a ovívali se vějíři, ale nikdo ani na okamžik nepomyslel na to, aby si odložil sako nebo povolil kravatu.

Vlastní seance měla začít v půl osmé, a když se tento čas přiblížil, otevřel statný a rázný džentlmen svoje hodinky a hlasitě zakašlal, aby získal pozornost všech. Byl to pan Freeman Humphries, penzionovaný obchodník s textilem a předseda Ligy.

„Dámy a pánové!“ začal. „Přátelé a kamarádi při hledání pravdy! Dovolte mi, abych také vaším jménem vyjádřil náš dík paní Jamieson Wilcoxové za vydatnou a skvělou večeři, na které jsme si právě pochutnali.“ (Souhlasné mumlání.) „Dále bych rád přivítal paní Buddovou, známé médium a jasnovidku, jejíž zprávy na nás udělaly velký dojem a potěšily nás při její poslední návštěvě.“ Otočil se a mírně se naklonil ke kypré, tmavé ženě s šibalskýma očima, která se na něho rozverně usmála. Znovu zakašlal a schoval svoje poznámky. „A dále jsem přesvědčen, že se všichni rádi seznámíte s doktorem Herbertem Semplem a jeho spolupracovníkem z Královského ústavu. Dovoluji si požádat pana doktora Sempla, aby nám vysvětlil účel dnešní schůzky a řekl nám něco o svých výzkumech.“

To byla Frederickova chvíle. Vstal, rozhlédl se po přeplněné místnosti a zrak mu chvilku těkal z obchodníků a úředníků na jejich ženy, z bledého mladého muže, který popotahoval nosem, na pobledlou mladou ženu s gagátovým náhrdelníkem, z paní Buddové, která představovala médium (a jejíž oči obdivně přejížděly po jeho redingotu), na paní Jamieson Wilcoxovou a ananas.

„Děkuji vám, pane Humphriesi,“ začal. „Vynikající večeře, paní Wilcoxová. Prvotřídní. Nuže, dámy a pánové, jsem vám velice vděčný za vaše pozvání. Můj asistent a já se už delší dobu věnujeme zkoumání hypnotického stavu, zejména ve vztahu k elektrické vodivosti pokožky. Tato skříňka –“Jim ji zvedl na stůl a Frederick ji otevřel, aby ukázal měděný kotouč, změť pokroucených drátů, mosazné koncovky a velkou skleněnou stupnici – „je zdokonalenou verzí elektrodermografu vynalezeného profesorem Schneiderem z Bostonu.“

Podal kus drátu Jimovi, aby ho připojil k bateriím, a pak odmotal ještě čtyři dráty, z nichž každý byl zakončen malým mosazným kotoučkem. Všechny byly spojeny s velkým měděným kotoučem.

„Tyto dráty se upevní na kotníky a zápěstí média,“ vysvětloval, „a na stupnici se ukáže elektrický odpor. Paní Buddová, můžeme vás zapojit?“

„K vašemu přístroji mě můžete zapojit kdykoli, drahoušku,“ odpověděla vesele.

Frederick si odkašlal. „Ehm… dobře. Mohl bych snad některou z dam požádat, aby upevnila dráty na kotníky paní Buddové? Vím, je to choulostivá záležitost…“

Ale paní Buddová v tom nic choulostivého nespatřovala. „Ale ne,“ odvětila, „udělejte to vy, drahoušku, aspoň do mě nepůjde elektřina. Ostatně, pro vás to bude hračka, viďte? Věděla jsem to, jakmile jsem vás uviděla, drahoušku – z vás duchovno přímo vyzařuje.“

„Jistě,“ řekl Frederick vědom si toho, že Jim se na něho zeširoka šklebí. „Tedy, v tom případě…“

Sehnul se pod stůl s damaškovým ubrusem a upevnil spojovací dráty, zatímco dámy a pánové ze spiritistické ligy, kteří se vnitřně zmítali mezi příkrým odsudkem chování mladého muže, jenž se právě neslušně dotýkal dámských kotníků, a evidentní duchovností jeho počínání, pokašlávali, povídali si a puritánsky hleděli jinam. Za minutu se Frederick vynořil zpod stolu a prohlásil, že dráty jsou zapojené.

„A také jste to provedl velmi jemně,“ ocenila paní Buddová. „Ani jsem necítila, že se mě dotýkáte. Vaše prsty jsou prsty umělce!“

„Dobrá,“ řekl Frederick a nakopl Jima do nohy, „vyzkoušíme ten přístroj?“

Rázně otočil vypínačem a ručička odskočila od zarážky a chvěla se někde uprostřed stupnice.

„To se mi líbí,“ řekla paní Buddová. „Ani to neštípne.“

„Kdepak, žádné nebezpečí nehrozí, paní Buddová. Proud je velmi slabý. A nyní, dámy a pánové, můžete, prosím, zaujmout svá místa u stolu?“

Spiritisté a jejich hosté šoupali židlemi a namačkali se kolem stolu. Frederick se usadil vedle paní Buddové s elektrodermografem před sebou. Než se Jim nadál, popadla ho paní Buddová silnou rukou s mnoha prsteny a rázně ho usadila po svém druhém boku.

„Paní Wilcoxová, prosím, světla,“ řekl pan Freeman Humphries. Hostitelka pozhasínala plynové lampy jednu po druhé a pak si sama sedla na místo. Nyní do místností pronikalo pouze mdlé světlo. Celá společnost ztichla.

„Vidíte na svůj přístroj, doktore Semple?“ otázal se strašidelný hlas.

„Skvěle, děkuji. Ručička je natřena světélkující barvou. Jste připravena, paní Buddová?“

„Děkuji, drahoušku,“ odvětila spokojeně. „Dámy a pánové, spojte své ruce.“

Ruce ležely dlaň na dlani kolem okraje stolu. Kruh se uzavřel. Frederick se upřeně díval na skříňku; jeho pravá ruka spočívala na teplé a vlhké ruce paní Buddové, levou ruku mu svíraly kostnaté prsty jakési bledé dívky.

Nastalo ticho.

Za chviličku si paní Buddová dlouze a roztřeseně vzdychla. Hlava jí padla na prsa a zdálo se, že usnula. Najednou se probrala a začala mluvit – mužským hlasem.

„Ello?“ řekla. „Ello, drahá?“

Byl to silný hlas, medový hlas á více než jedna osoba v kruhu pocítila, jak se jí při něm ježí vlasy na šíji. Paní Jamieson Wilcoxová vyskočila a vykřikla jako omámená:

„Oh! Charlesi – Charlesi! Jsi to ty?“

„Jsem to skutečně já, miláčku,“ odpověděl hlas – mužský hlas, který by žádná žena nedokázala napodobit, hlas, který za šedesát sedm let poznamenalo portské a sýr s rozinkami. „Ello, miláčku, i když nás smrt rozdělila, nenech vyhasnout naši lásku…“

„Oh, nikdy, Charlesi! Nikdy!“

„Jsem s tebou ve dne v noci, drahoušku. Řekni Filkinsovi v krámě, aby si dával pozor na sýr.“

„Dával pozor na sýr – ano –“

„A opatruj našeho syna Victora. Obávám se, že by se mohl spřáhnout se špatnými kamarády.“

„Oh, miláčku! Charlesi, co mohu –“

„Neboj se, Ello. Požehnané světlo svítí – zlatá země volá a já musím odejít – pamatuj na sýr, Ello. Filkins nezachází dost opatrně s těmi ubrousky. Jdu… odcházím…“

„Oh, Charlesi! Oh, Charlesi! Sbohem, milovaný!“

Ozval se vzdech a duch obchodníka s koloniálním zbožím zmizel. Paní Buddová potřásla hlavou, jako by si ji chtěla vyčistit; paní Jamieson Wilcoxová diskrétně slzela do černě lemovaného kapesníku a pak se kruh znovu uzavřel.

Frederick se rozhlédl kolem. V panujícím šeru bylo nemožné rozpoznat něčí rysy, ale atmosféra se změnila; všichni teď byli vzrušení, napjatí očekáváním a připravení nechat se přesvědčit. Tato žena byla skvělá. Frederick nepochyboval o tom, že improvizovala, ale nepřišel sem, aby poslouchal mrtvého hokynáře povídat o sýru.

A pak se to stalo.

Paní Buddová se křečovitě otřásla a začala mluvit tichým – tentokrát svým vlastním hlasem, který se chvěl strachem a hrůzou.

„Jiskra…“ řekla. „Je tam drát a počítadlo, které počítá – sto jedna, sto dvě, sto – ne, ne, ne… Bell. Bell. Man. Taková pěkná loď a mrtvá malá holčička… Není to Hopkinson, ale oni to nevědí. Ne. Schovejte to ve stínu. Dýka v lese – ach, krev na sněhu a led – on tam pořád je, celý ve skleněné rakvi… Regulátor. Tři sta liber – čtyři sta – Severní hvězda! Na severu je stín… všude plno ohně – pára, všude jen smrt, je to v potrubí – parovodní potrubí – pod Severní hvězdou – to je strašné…“

Její hlas se s neurčitým smutkem vytrácel do ticha.

Právě toto si Frederick přišel poslechnout, a i když tomu nerozuměl, z jejího tónu mu naskakovala husí kůže. Znělo to, jako by někoho trápila noční můra.

Ostatní spiritisté seděli a vše uctivě sledovali. Nikdo se ani nepohnul. Ale potom se paní Buddová s hlasitým povzdechem probrala a pokračovala.

Klavír se rozezvučel hlasitým akordem. Všichni vyskočili a tři fotografie ve stříbrných rámech se souhlasně chvěly na klavíru.

Ze středu stolu se ozývalo divoké klepání. Lidé škubli překvapeně hlavami a zvedli je k bledému chvějícímu se světlu, které se zhmotňovalo na stropě. Zdálo se, že paní Buddová, která měla zavřené oči, spočívá uprostřed neviditelné bouře. Frederick tušil, že médium používá nějaký trik, ale přesto to bylo působivé: záclony vlály – klavír divoce hrál – a potom se těžký stůl začal pod damaškovým ubrusem zvedat a houpat jako člun na rozbouřeném moři. Tamburína na římse nad krbem jednou zařinčela a potom s rachotem spadla do krbu.

„Fyzikální zjevení!“ vykřikl pan Humphries. „Zůstaňte tiše, všichni! Sledujte ten jev! Duchové nám neublíží –“

Duchové ale zjevně měli jiné záměry, pokud jde o elektrodermograf, protože z přístroje najednou vyšlehl oslepující blesk doprovázený hlasitou ránou a zápachem spáleniny. Paní Buddová vykřikla na poplach a Frederick rychle vyskočil.

„Rozsviťte! Rozsviťte, paní Wilcoxová, prosím vás!“

Paní Wilcoxová jako hostitelka rozsvítila v tom všem zmatku nejbližší plynové světlo, Frederick se sehnul nad médiem a uvolnil dráty.

„Skvělý výsledek!“ poznamenal. „Paní Buddová, vy jste překonala všechna má očekávání! Jedinečný výkon – nezranila jste se? Ne, samozřejmě, že ne. Přístroj se rozbil, ale to nevadí. Na váš výkon byl příliš slabý Ručička přeletěla stupnici. Výtečné!“

Zářil nad tím triumfem a pokyvoval hlavou před ohromenými spiritisty, kteří mžourali očima ve světle. Jim odpojil dráty od baterie a paní Buddová si třela zápěstí.

„Velmi se za všechno omlouvám, paní Wilcoxová,“ pokračoval Fredrick. „Nechtěl jsem přerušit seanci, ale viděla jste, to je vědecký důkaz! Když zveřejním svůj článek, bude toto setkání Streathamské spiritistické ligy považováno za významný a rozhodující okamžik v dějinách fyzikálního výzkumu. Vůbec by mě to nepřekvapilo. Skvělý výsledek.“

Uspokojen tím, co se stalo, se kruh rozpadl. Paní Jamieson Wilcoxová, jejíž povaha se v krizových okamžicích automaticky utíkala k potravě, všem navrhla šálek dobrého čaje, který byl ihned přinesen. Paní Buddovou obklopil hlouček obdivovatelů a Frederick a pan Humphries vážně konverzovali u krbu, zatímco Jim sklízel elektrodermograf za pomoci nejhezčí dívky v místnosti.

Někteří hosté se zanedlouho zvedli k odchodu a Frederick se zvedl s nimi. Než ale opustil dům, potřásl si se všemi rukou, odtrhl Jima od oné dívky a složil zvlášť pozornou poklonu paní Buddové.

Hubený, nervózní muž středního věku odcházel s nimi, jakoby náhodou, a šel s nimi kus pěšky na nádraží. Jakmile zašli za roh, Frederick se zastavil a sundal si brýle.

„Už je to lepší,“ oddychl si a promnul si oči. „Tak tedy, pane Prici. Bylo to, jak jste očekával? Tohle dělá vždycky?“

Pan Price přikývl. „Mrzí mě ten váš přístroj,“ řekl. Zdálo se, že ho mrzí většina věcí.

„Ale ten vás nemá proč mrzet. Co víte o elektřině?“

„Vůbec nic, ačkoli to nerad přiznávám…“

„Většina lidí o ní nic neví. Mohl bych tuhle skříňku dráty spojit se salátovou okurkou a namluvit jim, že je to duše jejich strýčka Alberta, a pokud by se ručička pohnula, uvěřili by mi každé slovo. Ne, tohle je fotoaparát.“

„Vážně? Ale potom musíte mít chemikálie a všechny ty…“

„To se kdysi používalo na mokré kolodiové desky. Muselo se to vždycky čerstvě nanášet. Tady je použito želatinové desky – nový vynález. Je to mnohem pohodlnější.“

„Ach tak…“

„A ten blesk byl úmyslný. Ve tmě se nedá fotografovat. Už se těším na triky Nellie Buddové, až budu vyvolávat tu desku… Ale to povídání o jiskrách, stínech a Severce, to bylo jiné.“

„Skutečně, pane Garlande. Především to mě znepokojilo. Už jsem viděl paní Buddovou čtyřikrát a vždycky se dostala do podobného transu, který je jiný než zbytek vystoupení, a pokaždé vyrukovala s podrobnostmi, o kterých vím ze City – o finančních obchodech a podobných věcech – které jsou velmi důvěrné, alespoň část z nich. Je to nevysvětlitelné.“

„Rozeznal jste některé z těch věcí dnes večer? Kdo je například Hopkinson?“

„To jméno mi nic neříká, pane Garlande. Její dialog dnes večer byl temný a nejasný. Jenom ta věc s Bellmannem a Severní hvězdou…“

„Prosím?“

„Pokud si pamatujete, řekla ‚Bellmann‘. Tak se jmenuje můj zaměstnavatel – pan Axel Bellmann, švédský finančník. A Severní hvězda je název společnosti, kterou založil. Mám strach, že se to rozkřikne, víte, pane Garlande, a podezření padne na mě… Úředník má jako doporučení pouze své dobré jméno. Má žena stůně a kdyby se mi mělo něco stát, hrozím se na to pomyslet…“

„Ano, rozumím.“

„Obávám se, že ta ubohá dáma – myslím, paní Buddová – je ovládána odhmotnělou inteligencí,“ řekl pan Price a v drobném dešti přivřel oči pod plynovou lampou.

„Je to možné,“ odvětil Frederick. „No, určitě jste mi ukázal něco zajímavého, pane Prici. Pusťte to z hlavy a už si nedělejte starosti.“

* * *

„Dobrá,“ řekl Jim ve vlaku o deset minut později. „Změnil sem názor. Něco na tom je.“

Frederick držel fotoaparát na kolenou a právě si četl, co Nellie Buddová řekla ve svém podivném transu. Jim měl na slova paměť; dokázal je všechna zopakovat, nebo přesně zapsat. A zjistil něco hodně zvláštního.

„Souhlasí to s Mackinnonem!“ řekl a znovu se začetl.

„Nevykládej pitomosti,“ odpověděl Frederick.

„Vážně to souhlasí, kamaráde. Poslouchej. ‚Dýka v lese – oh, krev na sněhu a led – on tam pořád je, celý ve skleněné rakvi…‘“

Frederick o tom pochyboval. „Možná že ano. Ale stejně nerozumím té skleněné rakvi. Je to jako v pohádce o Sněhurce? Krev na sněhu… To je asi další jméno, Sněhurka, Rudá růže nebo někdo. Pohádky. Ale já myslel, že jim nevěříš!“

„Nemusíš věřit, abys viděl tu souvislost. Je to Mackinnonova práce. Vsadím se o deset šilasů.“

„Kdepak. Nesázím se, když se jedná o Mackinnona. Zdá se, jako by byl všude. Podívej, chci vyvolat ty desky. Ty vezmi baterie do Burton Street a já si chytnu drožku na Piccadilly a zavolám Charlieho.“

Finanční konzultace

S. Lockhartová, finanční konzultantka, pracovala dlouho do noci. City kolem její kanceláře bylo potemnělé a tiché a v krbu slabě hořelo uhlí. Velká část papírů byla rozložena po koberci, některé z nich byly hrubě zmačkány a hozeny směrem k odpadkovému koši, zbytek byl uložen v neurovnaných hromádkách podle nějakého složitého systému. Sally seděla u psacího stolu, nůžky a lepidlo na jedné straně, změť novin, dopisů, dobrozdání a pořadačů na druhé straně, zatímco atlas otevřený na mapě s baltskými zeměmi spočíval na podložce ze savého papíru.

Chaka ležel na svém místě před krbem, velkou hlavu položenou na stranu, a občas škubl předními tlapkami, když se mu něco zdálo.

Sally zlobily její vlasy, nedržely vyčesané nahoru a ona si je občas musela netrpělivým pohybem ruky odhrnout z čela. Oči ji bolely. Už podvacáté vzhlédla nahoru k plynovému světlu, přeměřovala jeho vzdálenost od stolu a uvažovala, zda stojí za to přitáhnout stůl blíž a zpřeházet si papíry na podlaze. Dospěla k názoru, že nestojí, a vrátila se k atlasu s lupou.

Pes najednou vyskočil a zavrčel.

„Co se děje, Chako?“ řekla tiše a poslouchala. Za okamžik se ozvalo zaklepání na vzdálené vstupní dveře do domu a Sally vstala, zapálila svíčku od plynové lampy a vložila ji do malé lucerny, aby ji chránila před průvanem.

„Tak pojď, chlapče,“ řekla a vzala si ze stolu klíč. „Pojď, podíváme se, kdo to je.“

Obrovské zvíře vyskočilo, zívlo, protáhlo se a vydalo se za ní po schodech dolů. Prázdná budova, tmavá a tichá, se postupně objevovala kolem malého pohybujícího se světla svíčky. Sally ji však dobře znala, budova neskrývala žádná nebezpečí.

Odemkla vstupní dveře do domu a neosobně se podívala na postavu na schodech.

„Copak?“ zeptala se.

„Chceš to všechno probírat na domovních schodech?“ opáčil Frederick Garland. „Nebo mě pozveš dovnitř?“

Beze slova ustoupila stranou. Chaka zaštěkal a ona položila ruku na jeho obojek, když Frederick kolem ní procházel po schodech. Nikdo z nich neřekl ani slovo.

Když vešli do její kanceláře, Frederick hodil klobouk a kabát na podlahu, pečlivě odložil fotoaparát a pak si přitáhl jedno z křesel blíž ke krbu. Pes znovu zaštěkal.

„Vysvětli tomu zvířeti, že jsem přítel,“ poznamenal.

Sally položila psovi ruku na hlavu a Chaka, stále ve střehu, si sedl po jejím boku. Ona zůstala stát.

„Mám práci,“ řekla. „Co chceš?“

„Co víš o spiritismu?“

„No tak, Frede,“ řekla podrážděně. „To je nějaká hloupá hra? Mám spoustu práce.“

„Nebo o muži jménem Mackinnon? Kouzelníkovi?“

„Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Dobrá, tak jiný muž. Jmenuje se Bellmann. A něco, co se jmenuje Severní hvězda.“

Údivem se jí rozšířily oči. Přitáhla si křeslo a pomalu se posadila.

„Ano, slyšela jsem o něm,“ odpověděla. „Co je s ním?“

Krátce jí pověděl o seanci ve Streathamu a podal jí papíry s Jimovými zápisky. Zamrkala a pozvedla oči.

„To psal Jim?“ zeptala se. „Většinou s jeho rukopisem nemám problémy, ale teď –“

„Psal to ve vlaku,“ přerušil ji Frederick. „Měla by sis sem pořídit nějaké lepší světlo. Ukaž – já ti to přečtu.“

Když jí zápisky přečetl, pohlédl na ni a v její tváři uviděl výraz ovládaného vzrušení. „Tak co?“ zeptal se.

„Co víš o panu Axelu Bellmannovi?“ odpověděla otázkou. „Skoro vůbec nic. Je to finančník a můj klient pro něho pracuje. To je všechno, co vím.“

„A to si říkáš detektiv?“

Mluvila pohrdavě, ale nezaujatě, a sehnula se, aby si uspořádala nějaké papíry u nohou. Vlasy jí opět padly do čela. Netrpělivě pohodila hlavou a podívala se na něho, tváře jí hořely a oči zářily. Pocítil dobře známou vlnu zoufalé lásky, po níž vzápětí následovala stejně dobře známá vlna zlostné beznaděje. Jak mohla tato nepořádná, nedovzdělaná osoba posedlá financemi nad ním získat takovou moc?

Povzdechl si a uviděl, že mu podává papír. Vzal si ho a četl její úhledný a rázný rukopis:

„Axel Bellmann – narozen ve Švédsku (?) 1835 (?) – poprvé vystoupil do popředí v baltském obchodu se dřevem – továrny na zápalky v Goteborgu, Stockholmu, továrna ve Vilně uzavřena na základě nařízení vlády, které následovalo po požáru, při němž zahynulo třicet pět dělníků – zájem o lodní dopravu – Anglo-baltská paroplavební společnost – doly, průzkum ložisek železné rudy – levně skupuje upadající společnosti, zavírá je, prodává jejich aktiva – poprvé přišel do Anglie v roce 1865 – nejasný skandál v souvislosti s mexickými železnicemi – zmizel – pravděpodobně uvězněn v Mexiku, 1868-9 – dále se objevil v Rusku s partnerem Arnem Nordenfelsem opět v projektu, který se týká železnic (?) – žádná stopa po Nordenfelsovi, ani před tím, ani po tom – Bellmann se objevuje v Londýně roku 1873, zjevně s neomezenými prostředky – noviny mu daly přezdívku Král páry – založil nové společnosti, zejména těžební, chemické – finanční zájmy v parní energii, železnicích, atd. – Severní hvězda? – není ženatý – Adresy: 47 Hyde Park Gate; Baltský dům, Threadneedle Street.“

Frederick jí vrátil poznámky. „Zdá se, že je to pěkně prohnaný chlapík. Proč se o něho zajímáš ty?“

„Mám klientku, která přišla o všechny peníze v Anglo-baltské plavební společnosti. Byla to moje chyba, Frede, hrozná. Doporučila jsem jí, aby do té společnosti investovala. O pár měsíců později se společnost zhroutila. Neexistovaly vůbec žádné varovné signály… dívala jsem se na to a myslím si, že to Bellmann udělal záměrně. Prostě ji zničil. Musely to být tisíce lidí, kteří v této společnosti přišli o své peníze. Bylo to provedeno velmi chytře; nikdy bys nepojal podezření… Ale čím víc se na to dívám, tím víc cítím, že to není v pořádku. Je to příliš neurčité, abych si tím mohla být jistá, ale určitě se děje něco hanebného. Ten Nordenfels…“

„Jeho partner v Rusku? Ten, co zmizel beze stopy?“

„Ano. Dnes jsem na něco přišla. Budu to muset doplnit do těch poznámek. Nordenfels byl konstruktér parních motorů. Konstruoval motor lodi Ingrid Linde – to byl parník Anglo-baltské společnosti, který zmizel cestou do Rigy. Nebyl řádně pojištěn a to byla jedna z věcí, která zruinovala společnost. Ale Nordenfels prostě zmizel. V Rusku po něm neexistuje žádná stopa.“

Frederick se poškrábal na hlavě a opřel se, aby si opatrně protáhl nohy a nevyrušil Chaku.

„A proč máš za ‚Severní hvězdou‘ otazník?“

„Jednoduše proto, že nevím, co to je. Proto mě ta tvoje seance tolik zajímá. Co to tam říkala?“

Vzala si od něho poznámky a začala je pozorně číst.

„‚Není to Hopkinson, ale oni to nevědí‘… a potom říká ‚regulátor‘. To je úžasné, Frede. Ta společnost Severní hvězda – neví se, kdo a proč ji založil. V novinách to určitě nepsali. Zjistila jsem jen, že má něco společného s Hopkinsonovým samočinným regulátorem…“

„Parní motory mají regulátory,“ zamyslel Frederick. „A Bellmannovi přezdívají Král páry. Není ten Hopkinson Bellmannův člověk?“

„Mohl by být. Pro Bellmanna někdo pracoval, snad novinář, který o něm uveřejňoval zprávy v tisku – nebyly to velké články, jen krátké zprávičky, které měly vyvolat zdání, že je zajímavý a důležitý a že se do něho vyplatí investovat. Král páry mu začali říkat až před pěti nebo šesti lety, když založil své první společnosti. Ta přezdívka se už nějakou dobu nepoužívá. Články, které tisknou dnes, se začínají podobat skutečným zprávám – ne že by jich bylo mnoho. Bellmann je sotva viditelný. Ale je to nejbohatší muž v Evropě – a velmi zlý člověk, Frede. Bezohledný. Kolik dalších lidí, stejně jako moje klientka, vložilo peníze do nějaké jeho společnosti, kterou úmyslně zničil? Ale já ho dostanu. A pak zaplatí.“

Rukama si svírala kolena a oči jí jiskřily. Obrovský pes po jejím boku tiše zavrčel.

„Ale co spiritismus?“ zeptal se po chvíli Frederick. „To médium – paní Buddová – bere ty věci skutečně z éteru, nebo lže? Nevyznám se v tom.“

„Nic o ní nevím,“ odpověděla Sally. „Ale znám nějaké lidi v Cambridge – vědce – kteří to zkoumali. Něco na tom je, tím jsem si jistá. Myslím, že mohla číst myšlenky tvého klienta. Ten musí mít všechny ty informace v malíčku.“

„To je možné… i když on o Hopkinsonově regulátoru nic nevěděl. Nebo tři sta liber. Směšná suma, když hovoříme o nejbohatším muži v Evropě.“

„Nemusejí to být peníze,“ řekla Sally.

„Tak váha? On je tak tlustý?“

„Parní stroje,“ odvětila.

„Aha. Tlak. Tři sta liber na čtvereční palec… To by každý parní stroj rozthlo. A co když právě tohle dokáže ten samočinný regulátor? Zabraňuje tlaku, aby vystoupil až na tuto úroveň. Ale na takové věci jsou jiná zařízení. Je to zajímavé, Lockhartová. Právě včera jsem měl ještě jednoho klienta – tedy ne tak docela. Jim ho přivedl domů z divadla – je to kouzelník. Má vidění, nebo něco na ten způsob. On tomu říká psychometrie. Myslí si, že viděl vraždu. Nevím, co s tím podle něho mám dělat…“

„Hm.“ Zdálo se, že Sally znepokojuje něco jiného. „Budeš se zabývat tou záležitostí kolem seance?“ zeptala se.

„Myslíš jako případem? Už jsem začal. Jakmile vyvolám fotografie, navštívím Nellii Buddovou a uvidím, co mi k tomu poví. Proč?“

„Nechci, aby ses pletl do mých věcí.“

Rozzlobeně se napřímil. „Výborně, to se mi líbí! Totéž bych mohl říct já tobě, ty jedna arogantní nepořádnice, jenže na to jsem moc zdvořilý. Zatím budu držet jazyk za zuby. Ale ani ty se nepleť do mých věcí!“

Zasmála se. „Dobrá. Tak už dost.“ Pak se její úsměv vytratil a opět vypadala unaveně. „Prosím, Frede, buď opatrný. Musím ty peníze dostat zpátky. A jestli najdeš cokoli užitečného, budu ti vděčná, když mi to řekneš.“

„Nabízím ti spolupráci. Plácneme si?“

„Ne. Dokážeme víc, když nebudeme spolupracovat. Určitě.“

Frederick věděl, že Sally neustoupí. Za několik minut se zvedl k odchodu. Vyprovodila ho dolů společně s obrovskou černou dogou, která šla před nimi ve tmě. Frederick se otočil na schodech a podal jí ruku. Několik vteřin váhala, a pak ji uchopila.

„Budeme si vyměňovat informace,“ řekla, „ale to je všechno. Mimochodem…“

„Copak?“

„Dnes ráno jsem potkala Jima. Dlužíš mu půl libry.“

Lady Mary

Frederick se zasmál.

„Počkej? Co to je?“ zeptal se Webster. Bylo ráno po seanci a Frederick, který Jimovi předal půl libry za jeho vítězství, vyvolával fotografii Nellie Buddové.

„Ona má čtyři ruce,“ řekl Frederick. „Světlo je taky dobré.“

„Není na to spolehnutí,“ prohlásil jeho strýc. „Radím ti, zůstaň u magnézia.“ Osušil si ruce a šel se zblízka podívat na fotografii, kterou měl Frederick v ruce. „No tohle! Vypadá to, jako by prováděla nějaké triky!“

Médium bylo navzdory Websterovým předpokladům zachyceno skvěle – jednou rukou zvedalo okraj stolu a druhou tahalo za provaz nebo šňůru spojenou se závěsy. Jim sedící vedle se křečovitě držel něčeho, co vypadalo jako vycpaná rukavice.

„Teď to vypadá hloupě,“ řekl Frederick. „Ale tenkrát jsem si myslel, že držím lidskou ruku. Podívej se na Jimův obličej…“

Jimovy spokojené rysy byly zachyceny v okamžiku, kdy vyjadřovaly něco mezi uctivou zbožností a obavami někoho, kdo ztratil kalhoty. Webster se smál.

„To za tu tvoji půllibru stálo,“ řekl. „Co s těmi snímky uděláš? Zničíš staré dámě živnost?“

„Kdepak,“ odpověděl Frederick. „Za tohle ji mám strašně rád. Jestli je Streathamská spiritistická liga tak hloupá, že na to naletí, pak říkám – hodně štěstí, Nellie Buddová. Myslím, že udělám fůru kopií a budu je prodávat. Nazvu ten snímek ‚Předtucha, aneb Jim a duchové‘. Ne, až půjdu za ní, vezmu ji s sebou místo navštívenky.“

Frederick měl v úmyslu navštívit Nellii Buddovou ještě týž den, ale dopoledne se stalo něco, co ho přimělo to odložit. Dorazil Mackinnon zahalený v dlouhém plášti a v klobouku se širokým okrajem, aby ho nikdo nepoznal. Když ale procházel obchodem v této tajnůstkářské výstroji, poutal mnohem víc pozornosti, než kdyby tam vtrhl s oddílem kavalerie.

Webster pracoval v ateliéru a Jim byl pryč, takže se s ním Frederick setkal sám v kanceláři za obchodem.

„Potřebuji vaši pomoc,“ řekl Mackinnon neústupně, jakmile vstoupili do obývacího pokoje. „Dnes večer mám soukromou akci a byl bych rád, kdybyste tam přišel. Pro případ, že ten člověk – vždyť víte…“

„Soukromou akci?“

„Charitativní vystoupení u lady Harboroughové. Asi tak sto lidí. Každý zaplatí pět liber a výtěžek jde do fondu nemocnice. Já samozřejmě poskytuji svoje služby zdarma. Jen za nepatrný honorář na výdaje.“

„A co byste chtěl, abych udělal? Říkal jsem vám, že ochranu neposkytuji. Jestli chcete tělesného strážce –“

„Ne, ne, tělesného strážce nechci. Cítil bych se bezpečněji, kdyby ještě někdo jiný sledoval, jestli se tam neobjeví – nic víc, jen tohle. Kdyby se ke mně někdo chtěl přiblížit, mohl byste ho na chvíli zabavit konverzací. Odvést jeho pozornost, víte?“

„Vždyť já ani nevím, jak ten člověk vypadá. V tom jste zatraceně vyhýbavý, pane Mackinnone. Vy si myslíte, že vás pronásleduje, protože jste ve své vizi viděl, jak někoho zabil, ale vy nevíte kdo to je, koho zabil –“

„Najímám si vás, abyste tohle všechno zjistil,“ přerušil ho Mackinnon. „Pokud to nemůžete udělat, byl bych vám zavázán, kdybyste mi doporučil jiného detektiva, který tu práci zvládne.“

Vypadal stroze a panovačně a trochu komicky ve svém bohémském kabátě a klobouku. Frederick se zasmál.

„Výborně,“ řekl. „Pokud to stavíte takhle, ujmu se toho. Ale nebudu vám dělat tělesného strážce. Jestli se ten chlap pokusí propíchnout váš dýkou, budu si hvízdat a dívat se z okna. Rvaček jsem si užil až dost.“

Dotkl se nosu, který mu zlomili při potyčce před šesti lety na osamělém nábřeží ve Wappingu – tenkrát byl rád, že to přežil.

„Tak tedy, přijdete?“ ujišťoval se Mackinnon.

„Ano. Ale budete mi muset říct, co mám dělat. Chcete, abych vám dělal asistenta na jevišti, nebo co?“

Mackinnonův výraz tváře naznačoval, co si o tom nápadu myslí. Místo toho mu předal pozvánku.

„Ukažte to u vstupu, zaplaťte svých pět liber a můžete přijít jako host,“ řekl. „Večerní oblek, samozřejmě. Jenom… se rozhlížejte kolem. Sledujte ostatní. Buďte tam, kde vás snadno uvidím. Najdu způsob, jak vám dát vědět, který z hostů je náš člověk – jestli přijde. A pokud se s ním setkáte, zjistěte, kdo to je – však vy už budete vědět, co máte dělat.“

„To zní skutečně jednoduše,“ poznamenal suše Frederick. „Souhlasím, s jednou výhradou: těch pět liber, které tam zaplatím, bude vašich, ne mých.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Mackinnon netrpělivě. „To se rozumí samo sebou. Budete tam tedy. Spoléhám na vás.“

Kdybyste v té době zašli do Burton Street a dali si zhotovit portrét, fotograf, který by ho pořizoval, by byl pravděpodobně tmavovlasý, solidní mladý muž jménem Charles Bertram, o němž měl Webster Garland velmi vysoké mínění. Byl nápaditý a zručný a jeho portréty zachycovaly skutečný život a pohyb. Charles Bertram měl, stejně jako Sally, důvod vážit si nenucené bohémské demokracie u Garlandových, jelikož jeho otec byl baron a on sám měl šlechtický titul. Kdyby nepotkal Webstera, byl by odsouzen navždy zůstat bohatým fotografickým amatérem. Ve společnosti umělců a techniků však rozhodovalo jen to, co kdo umí, a Charles Bertram toho uměl hodně. V podniku měl své pevné místo společně s kulisákem Jimem, detektivem Frederickem, géniem Websterem a příležitostnou finanční poradkyní Sally.

Charles nechtěl být jen obyčejným fotografem. Zhotovování portrétů za dva šilinky a šest pencí nebylo cílem, s kterým by se spokojil. On a Webster pracovali na něčem mnohem ambicióznějším; na zachycení samotného pohybu na fotografické desce. Charles vložil do výzkumu své peníze a ve dvoře za obchodem stavěli s Websterem větší ateliér, aby byli připraveni, až jejich pokusy budou vyžadovat více místa. Zatím Charles pomáhal v podniku a podílel se na různých pracích, které bylo třeba udělat – jako ten děn dopoledne, kdy měl vložit v ateliéru novou čočku do hlavního aparátu.

Frederick byl v kuchyni a čmáral si poznámky o tom, co ho napadlo o Mackinnonovi a Nellie Buddové. Uvažoval, zda spolu ti dva mají něco společného, jak předpokládal Jim, když Charles strčil hlavu do dveří a zavolal: „Frede?“

„Nazdar, Charlie,“ řekl Frederick. „Víš něco o spiritismu?“

„S radostí prohlašuji, že vůbec nic. Poslyš, mohl bys mi pomoct s novým Voigtländerem? Potřebuju někoho, aby mi zapózoval a…“

„Ale s radostí. A potom můžeš ty udělat něco pro mě,“ řekl Frederick a šel s ním do přecpané místnosti s těžkými závěsy, kterou používali jako ateliér.

Když Charles splnil svůj úkol, vyprávěl mu Frederick o práci, kterou měl ten večer udělat pro Mackinnona.

„Zdá se, že je to pěkně úskočný darebák,“ prohlásil Charles. „Viděl jsem ho asi před týdnem – v Britannii. Jim mi to představení doporučil. Mackinnon má úžasné schopnosti… A říkáš, že ho někdo pronásleduje?“

„On to říká.“

„Je to Mefistoteles. Mackinnon prodal duši a ďábel přichází, aby na ni uplatnil nárok.“

„Vůbec by mě to nepřekvapilo. Ale poslyš, Charlie, ty znáš všechny ty lidi – lord ten a ten, hraběnka ta a ta, nemohl bys mi dělat doprovod? Na dostizích nebo v opiovém doupěti jsem jako doma, ale tahle anglická vyšší společnost, to je pro mě uzavřená kniha. Máš něco dnes večer?“

„Ani ne. Půjdu velice rád. Myslíš, že tam dojde k výtržnostem? Mám si vzít pistoli?“

Frederick se zasmál. „Ty znáš způsoby vás aristokratů, drahý hochu. Pokud je to běžný průběh dobročinné akce, bude lepší, když přijdeš připraven. Ale jestli lidé začnou házet věcmi, moudře odtamtud vypadnu – to jsem taky řekl Mackinnonovi.“

Když přijeli, byl dům lady Harboroughové na Berkeley Square plný lidí. Pozvánku odevzdali komorníkovi, zaplatili vstupné, a postupovali do přetopeného salonu, kde zářily plynové lampy a lustry a třpytily se na špercích dam a na vyzdobených náprsenkách pánů. Dvoukřídlými dveřmi se vcházelo do tanečního sálu, kde na pódiu s palmami v květináčích hrál malý orchestr diskrétní valčíky, které se téměř utápěly v šumu aristokratických hlasů.

Charles a Frederick stáli u vchodu do tanečního sálu a brali si od číšníka sklenice šampaňského.

„Která je lady Harboroughová?“ zeptal se Frederick. „Myslím, že bych to měl vědět.“

„Stará bába s lorňonem,“ odpověděl Charles. „Támhle u krbu si povídá s lady Wythamovou. Jsem zvědav, jestli je tu její dcera. To je třída.“

„Čí dcera?“

„Wythamova. To je ten, co mluví se sirem Ashleyem Haywardem – milovníkem koňských dostihů.“

„No ovšem, Haywarda znám. Tedy – od vidění. Loni jsem vyhrál deset liber na jeho koně Grandeeho. Tak tohle je lord Wytham? Ministr vlády, že?“

Lord Wytham byl vysoký, šedovlasý muž s úzkostným pohledem. Oči mu rychle těkaly z místa na místo, kousal se do rtu a občas pozvedl ruku k ústům a kousal se do prstu jako hladový pes.

Vedle lady Harboroughové seděla tichá a mlčenlivá dívka, o které mluvil Charles – lady Mary Wythamová. Několik mladých mužů hlasitě hovořilo v hloučku kolem ní a ona se občas zdvořile usmála, ale většinu času seděla se sklopenýma očima a s rukama složenýma v klíně. Jak řekl Charles, byla nádherná – ačkoli Frederick si pomyslel, že slovo „nádherná“ není úplně přesné. Ta dívka byla nesmírně půvabná, elegantní a plachá a její pleť měla jemnou korálovou barvu. Kvůli ní ji Frederick toužil dostat před aparát – už jenom proto, aby se pokusil zachytit svěžest jejích tváří nebo tělesné napětí v linii její šíje a ramenou.

Webster by to možná dokázal. Nebo Charles.

Frederick si pomyslel, že to musí být zvláštní rodina, když otec a dcera společně trpí těmito špatně zakrývanými pocity úzkosti. Lady Wythamová, která měla dokonalé společenské vystupování, byla rovněž hezká žena, sice ne tak krásná jako její dcera, ale její oči byly hluboké a zamyšlené stejně tragickým způsobem.

„Řekni mi něco o Wythamových,“ vyzval Frederick Charlese.

„On je sedmý Earl odněkud od skotských hranic, řídí ministerstvo obchodu – alespoň ho řídil, ale já mám dojem, že ho Disraeli odvolal z vlády. Lady Mary je jeho jediné dítě. O příbuzných jeho ženy toho moc nevím. Vlastně je to všechno, co vím. Z politiků tu není sám – podívej, je tu taky Hartington…“

Charles jmenoval půl tuctu dalších jmen, o kterých Frederick nepředpokládal, že by mohla patřit člověku, který pronásledoval Mackinnona. Zato si ale uvědomil, že se očima stále vrací ke štíhlé, tiché postavě lady Mary Wythamové v bílých večerních šatech na pohovce u krbu.

Měli čas ještě na jednu skleničku šampaňského a potom bylo ohlášeno hlavní představení. Dvoukřídlými dveřmi do tanečního sálu bylo vidět široký oblouk židlí a několika křesel, které byly seřazeny proti malému jevišti. Sametová opona zakrývala jeho zadní část. Přední část byla lemována kapradinami a malými palmami.

Orchestr odešel, ale klavírista čekal u klavíru, který stál pod jevištěm. Obecenstvu trvalo asi pět minut, než se usadilo. Frederick se ujistil, že on i Charles sedí dostatečně blízko jeviště, aby je Mackinnon dobře viděl, a že mají volnou únikovou cestu ke dveřím, kdyby ji potřebovali. Vysvětloval to Charlesovi, ale ten se smál.

„To je jako z Jimových šestákových sešitů,“ prohlásil. „Teď na nás vyskočí Pérák Jack, nebo nás dostane Otesánek Dick a sebere nám všechny peníze. Co vlastně čekáš?“

„Nemám vůbec ponětí,“ odpověděl Frederick. „Ani Mackinnon ne – a to je polovina problému. Podívej – naše hostitelka je na pódiu.“

Lady Harboroughová, kterou personál ujistil, že všichni hosté už zaujali svá místa, pronesla z pódia krátkou řeč, v níž vylíčila, jak cennou práci koná její nemocniční fond. Zdálo se, že z valné části zachraňuje neprovdané matky před chudobou a místo toho je zavléká do otroctví, které má navíc tu nevýhodu, že zahrnuje každodenní kázání evangelického duchovního.

Její proslov však netrval dlouho. Lady Harboroughové pomohli sejít z jeviště. Klavírista se posadil ke klavíru, rozevřel noty a zahrál několik pochmurných arpeggií. Potom stáhli oponu ke straně a objevil se Mackinnon.

Úplně se změnil. Jim to popisoval, ale Frederick mu nevěřil. Teď užasle zíral, když viděl, jak se kradmá, nehmotná postava, kterou znal, stává mocnou a panovačnou. Mackinnon měl tváře nalíčené sněhově bílou barvou – což bylo na první pohled bizarní, ale ve skutečnosti to byl skvělý tah, protože mu to dovolovalo, aby hrál podle potřeby roli nečestného kostlivce, komického klauna, nebo dojemného pierota.

Jeho zjev byl důležitou součástí celkového dojmu. On nepředváděl jen triky; měnil květiny na vázy se zlatými rybičkami, chytal karty ze vzduchu a nechal mizet masivní stříbrné svícny, jak to obvykle kouzelníci dělají, ale všechny ty triky byly prostředky vedoucí ke stvoření zcela nového světa. Byl to svět, v němž nic nebylo definitivní, všechno se měnilo; v němž se identity spojovaly a rozplývaly a takové vlastnosti, jako tvrdý a měkký, nahoře a dole, smutek a radost, se mrknutím oka měnily na své protiklady a začaly ztrácet smysl. Byl to svět, kde jediným spolehlivým průvodcem byla podezíravost a jediným stálým tématem nedůvěra.

Fredericka napadlo, že takový svět podle Mackinnona, v němž neexistovalo žádné potěšení z nevinné hry, byl přímo ďábelský. Tu myšlenku pro jistotu ihned zase zavrhl (stával se snad pověrčivým?), ale bylo to tak; Mackinnon dokázal vyvolat temné stíny, i když na světle by se jim kdekdo spíš smál.

Potom přišel trik, při kterém si Mackinnon potřeboval vypůjčit od někoho z publika hodinky. Když to oznámil, podíval se přímo na Fredericka a jeho tmavé oči se blýskaly. Frederick okamžitě pochopil, odepnul řetízek na hodinky z vesty a hodinky zvedl. Zvedlo se půl tuctu jiných rukou, ale Mackinnon elegantně seskočil dolů a za okamžik stál u Fredericka.

„Děkuji vám, pane,“ řekl nahlas. „Zde je džentlmen, který věří v benevolenci světa zázraků! Tuší, jaká hrozná přeměna se stane s jeho hodinkami? Netuší. Co když se mu vrátí jako chryzantéma? Nebo jako uzený sleď? Nebo jako změť pružin a koleček? Už se staly podivuhodnější věci!“ A potom, dřív, než si to Frederick stačil uvědomit, uslyšel, jak zašeptal: „Vedle dveří. Právě přicházejí.“

Za okamžik už byl Mackinnon opět na jevišti a s mnoha gesty a za stálého deklamování balil hodinky do záhybů hedvábného kapesníku. Byla to jen hysterická břitkost Mackinnonova hlasu, která ve Frederickovi vyvolala ten dojem? Zdálo se, že mluví překotně, jeho gesta vypadala příliš rozmáchle… Frederick se při nejbližší příležitosti nenápadně otočil, aby se podíval ke dveřím.

Na židli nejblíže ke dvoukřídlým dveřím seděl velký, dobře stavěný muž s hladkými světlými vlasy. Sledoval jeviště netečnýma, doširoka otevřenýma očima s jednou rukou položenou na prázdné židli vedle sebe. Vyzařovala z něho bdělost a rozhodnost. I když měl na sobě bezvadně padnoucí večerní oblek, bylo na něm cosi surového. Nebo brutálního, pomyslel si Frederick, protože surovost byla tělesná, zatímco tento muž byl mechanický.

Ale proč ho to napadlo?

Přistihl se, že na muže zírá, a otočil se zpátky k jevišti. Mackinnon prováděl nějaké složité kouzlo s hodinkami, ale jeho myšlenky se na ně nesoustředily – Frederick viděl, že se mu třesou ruce, když přejížděl kapesníkem sem a tam nad malým stolečkem, na kterém pracoval. Také viděl, že Mackinnonovy oči neustále sledovaly muže u dveří.

Frederick se v křesle otočil na stranu a přehodil si nohu přes nohu, jako by hledal nějakou pohodlnější polohu. Tak mohl mít Mackinnona a muže u dveří ve svém zorném úhlu. Viděl, že světlovlasý muž diskrétně pokynul prstem na sluhu. Komorník se sklonil a poslouchal, host se znovu podíval na Mackinnona a zdálo se, že o něm něco říká. Frederick postřehl, že Mackinnon to také viděl. Díval se, jak sluha přikyvuje a odchází z místnosti, a také viděl, jak se Mackinnon zapotácel. Nyní se zdálo, že v celém tanečním sále jsou pouze tři lidé, na kterých záleží: světlovlasý muž, Mackinnon a Frederick, který sledoval jejich podivný souboj vůlí.

Obecenstvo si začalo uvědomovat, že něco není v pořádku. Mackinnon zmlkl, kapesník mu splihle visel v ruce a jeho obličej vypadal příšerně. Potom upustil kapesník na jeviště a málem se zhroutil.

Klavírista přestal hrát a váhavě se rozhlížel. Mackinnon stál a svíral oponu v elektrizujícím tichu.

„Promiňte – jsem indisponován –“ vypravil ze sebe. „Musím odejít z jeviště –“

Potom odhrnul oponu ke straně a zmizel za ní.

Obecenstvo mělo příliš dobré vychování na to, aby reagovalo vzrušeně, ale samozřejmě to vyvolalo řadu poznámek. Klavírista se sám ujal iniciativy a začal hrát nějaký valčík a lady Harboroughová vstala ze své židle v první řadě a šeptem se radila s nějakým starším pánem, který vypadal jako její manžel.

Frederick bubnoval prsty na opěradlo židle a potom se rozhodl.

„Charlie,“ řekl tiše. „Ten chlap u dveří – světlovlasý, dobře stavěný. Zjisti, co je zač, ano? Jméno, hodnost, majetek, cokoli se ti podaří.“

Charles přikývl. „Ale co budeš –“

„Já jdu dělat detektiva,“ odpověděl Frederick.

Vstal a vydal se k lady Harboroughové. Ta stála u klavíru se starším mužem po boku a vypadala, jako by se chystala přivolat sluhu. Zbytek obecenstva – přinejmenším většina – se zdvořile díval jinam a pokračoval v rozhovoru, jakoby to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

„Madam?“ oslovil Frederick paní domu. „Nerad vás ruším, ale jsem lékař, a je-li pan Mackinnon indisponován, možná by bylo dobré, kdybych se na něho podíval.“

„Oh! To se mi ulevilo!“ řekla. „Už jsem chtěla poslat pro lékaře. Následujte, prosím, sluhu, doktore…“

„Garland,“ řekl Frederick.

Škrobený sluha s bíle napudrovanými vlasy a v bílých punčochách netečně zamrkal a mírně se uklonil. Když ho Frederick následoval z tanečního sálu, slyšel, jak lady Harboroughová dává příkazy, aby se orchestr vrátil zpátky, a viděl Charlese Bertrama, jak s kýmsi zapřádá rozhovor.

Sluha vedl Fredericka halou a chodbou ke dveřím vedle knihovny.

„Pan Mackinnon používá tuto místnost jako šatnu, pane,“ řekl a zaklepal na dveře, ale nikdo neodpovídal. Frederick stiskl kliku. Místnost byla prázdná.

„Nebyl v hale komorník?“ zeptal se Frederick.

„Ano, pane.“

„Jděte se ho, prosím, zeptat, zda viděl pana Mackinnona přicházet z tanečního sálu.“

„Jistě, pane. Ale on by, s dovolením, nepřišel tudy, pane. Pokud zašel za oponu tak, jak jsme to viděli, mnohem pravděpodobněji by prošel přijímacím pokojem.“

„Ano, chápu. Ale kdyby se pan Mackinnon chtěl jen nadýchat čerstvého vzduchu, šel by halou, že ano?“

„Odvažuji se říct, že ano, pane. Mám se jít zeptat?“

„Jděte.“

Když byl sluha z dohledu, Frederick se rychle rozhlédl po místnosti. Byl to malý, útulný obývací pokoj s jednou plynovou lampou, která hořela u krbové římsy. Mackinnonův plášť a klobouk ležely na opěradle křesla u krbu. U stolku stál otevřený proutěný kufr a vedle malého kapesního zrcátka byla plechovka s líčidlem. Mackinnon však zmizel jako pára nad hrncem.

Asi za minutu se sluha vrátil a zaklepal na dveře.

„Zdá se, že jste měl pravdu, pane,“ řekl. „Pan Mackinnon běžel k hlavním dveřím a vyšel ven.“

„Dovolím si tvrdit, že se vrátí, jakmile se bude cítit lépe,“ řekl Frederick. „No, tady se nedá nic dělat. Odvedete mě zpátky do sálu?“

V tanečním sále sluhové odnášeli židle a orchestr se znovu shromáždil na jevišti. Číšníci se prodírali mezi hosty a nabízeli další šampaňské. Vypadalo to, jako by se čas vrátil o hodinu zpátky a Mackinnon svůj výstup ještě nezačal.

Frederick se rozhlížel a hledal světlovlasého muže, ale toho nebylo nikde vidět. Nebylo vidět ani Charlese. Frederick si od nejbližšího číšníka vzal sklenici, procházel místností a prohlížel si tváře hostů. Milí, fádní lidé, říkal si. Uhlazení, příjemní a skvělí… Chtěl se podívat, kolik je hodin, ale pak si uvědomil, že jeho hodinky má Mackinnon. Pokud to pořád ještě byly hodinky a ne třeba králík nebo kriketová pálka, pomyslel si rozmrzele.

Potom spatřil lady Mary Wythamovou a rychle uhnul pohledem. Seděla nedaleko klavíru a její matka vedle ní. Obě dvě se zdvořile usmívaly na někoho, koho Frederick dobře neviděl, v cestě mu totiž stála palma v květináči. Naklonil hlavu ke straně a znovu se nenápadně podíval – a uviděl světlovlasého muže.

Seděl proti ženám, zády k Frederickovi, a nenucené konverzoval. Frederick ho dobře neslyšel, ale neodvažoval se přistoupit blíž. Už i tak měl pocit, že se příliš ukazuje. Pod záminkou, že přikyvuje hlavou do taktu hudby, sledoval zblízka lady Mary. Opět zahlédl ten náznak úzkosti, které si v jejích očích všiml už dříve. Lady Mary vůbec nemluvila; pokud bylo nutno odpovědět na nějakou otázku, odpovídala její matka. Ona jen svědomitě poslouchala a čas od času se rychle rozhlédla po sále. Fredericka udivilo, jak je mladá; vypadala na patnáct let.

Potom se světlovlasý muž zvedl. Sklonil se k ženám, vzal ruku, kterou mu lady Mary nesměle podala, a políbil ji. Začervenala se, ale zdvořile se usmívala, dokud se neotočil a neodešel.

Když muž procházel kolem, Frederick se nenucené díval jinam. Přesto vycítil velkou fyzickou sílu, která vytvářela dojem vody klidně protékající korytem řeky, zahlédl světlé vlasy a nápadné šedomodré oči – a vzápětí byl muž pryč.

Uvažoval o tom, že ho bude sledovat, ale okamžitě tu myšlenku zavrhl. Ten muž měl jistě kočár, a než by Frederick chytil drožku, byl by už z dohledu. V ústrety mu ale kráčel Charles Bertram.

„Našel jsi Mackinnona?“ zeptal se Charles.

„Ne. Je to skutečně přelud,“ povzdychl si Frederick. „On se ale zase vrátí. Zatraceně bych mu to radil, protože chci zpátky svoje hodinky. A co ten chlapík se světlými vlasy? Právě flirtoval s lady Mary Wythamovou.“

„Skutečně?“ opáčil Charles. „To je zajímavé. Právě jsem slyšel nějaké klepy o Wythamovi – zdá se, že starý pán je na pokraji bankrotu. Pozor, nevím, co je na tom pravdy. A ten světlovlasý muž je finančník – velká ryba, dělá do železnic, dolů a sirek. Je to Švéd. Jmenuje se Bellmann.“

Podivný návrh

Druhý den ráno, dřív než měl Frederick příležitost ji informovat o Mackinnonově spojitosti s jejím případem, dorazila Sally do své kanceláře, kde už na ni čekal klient.

Alespoň si myslela, že je to klient. Řekl jí, že se jmenuje Windlesham. Byl to malý muž příjemného vystupování v brýlích se zlatými obroučkami. Velmi zdvořile čekal, až usadí Chaku a svlékne si kabát a klobouk. Pak řekl něco, co ji velmi překvapilo.

„Zastupuji pana Axela Bellmanna,“ prohlásil. „Myslím, že jeho jméno vám není neznámé.“

Pomalu se posadila. Co to mělo znamenat?

„Pozornosti pana Bellmanna se doneslo,“ pokračoval Windlesham, „že provádíte nevhodná šetření v jeho záležitostech. Je velmi zaměstnaný muž a má celou řadu důležitých zájmů a závazků. Nepodložené a matoucí zvěsti, které tím vyvoláváte, jakkoli v podstatě nicotné, mohou způsobit jisté mrzutosti a potíže. Abychom vás ušetřili rozpaků a právních důsledků vašeho konání, tlumočím vám z pověření pana Bellmanna jeho výhrady. Doufá, že si je vezmete k srdci a uznáte, že je pošetilé za těchto okolností pokračovat v pátrání, které jste se tak nerozumně rozhodla zahájit.“

Složil ruce a mile se na ni usmál.

Sally bušilo srdce jako o závod.

„To jsou opravdu slova pana Bellmanna? Nebo jste mi to všechno přednesl o své vůli?“

Úsměv zmizel z Windleshamovy tváře.

„Možná jste to nepochopila,“ zachmuřil se. „Pan Bellmann…“

„Pochopila jsem to velmi dobře. Pan Bellmann se bojí a chce mě zastrašit. Ale já se zastrašit nedám, pane Windleshame. Pro svá šetření mám konkrétní důvod a budu v nich pokračovat tak dlouho, dokud s nimi nebudu spokojena. A jaké jsou ty právní důsledky, o nichž jste se zmínil?“

Windlesham se opět usmál. „Jste příliš inteligentní, než abyste očekávala, že vám to teď řeknu. Pan Bellmann se rozhodne, zda tuto zbraň použije, či ne, jakmile ho budu informovat o vaší odpovědi.“

„Řekněte mi, jakou funkci přesně zastáváte ve společnosti pana Bellmanna?“

Podíval se na ni bez valného zájmu o otázku. „Jsem osobní tajemník pana Bellmanna,“ řekl. „Proč se ptáte?“

„Ze zvědavosti. Prozradil jste mi toho hodně, pane Windleshame. Teď už vím, že jsem na správné stopě. Zajímalo by mě, co pana Bellmanna tak zneklidnilo? Že by to byla Ingrid Linde?“

Byl to výstřel do tmy – ale zasáhl cíl. Pan Windlesham se energicky nadechl a na čele se mu objevila vráska.

„Skutečně bych vám doporučoval velkou opatrnost,“ řekl. „Nezkušená osoba udělá velmi snadno vážné chyby při hodnocení nevinně vyhlížejících faktů. Kdybych byl na vašem místě, slečno Lockhartová, držel bych se finančního poradenství, skutečně. A pokud vám něco mohu sdělit,“ zvedl se a hledal hůl a klobouk, „jako soukromá osoba velmi obdivuji váš podnik. Vždycky jsem se upřímně zajímal o ženskou otázku. Držte se toho, co umíte, slečno Lockhartová. Přeji vám mnoho úspěchů. Ale nepovolujte uzdu své představivosti.“

Pozvedl hůl na pozdrav. Chaka, který si gesto vyložil jinak, vyskočil a zavrčel, ale malý mírný muž ani nehnul brvou.

Nu, pomyslela si Sally, když odešel, má dobré nervy. A co teď?

Sally si oblékla kabát a klobouk a odešla do kanceláře svého přítele pana Templa, právníka.

Pan Temple byl ironický starý džentlmen, který byl neustále obklopen sotva patrnou vůní voskového plátna, anýzového koláče a šňupacího tabáku. Býval právníkem Sallyina otce a pomáhal jí, když kapitána Lockharta před šesti lety zabili. Sally na něho udělala takový dojem svými znalostmi burzy cenných papírů a tím, jak pevně se chopila finančních záležitostí, že překonal své staromódní výhrady a pomohl jí vybudovat společný podnik s Websterem Garlandem a také její vlastní podnik.

Krátce ho seznámila s pozadím případu a popsala mu dopolední návštěvu pana Windleshama.

„Sally,“ řekl, když skončila, „budete opatrná, že ano?“

„Tohle říkal on. Myslela jsem si, že vy přijdete s něčím originálnějším!“

Usmál se a poklepal na krabičku se šňupacím tabákem.

„Velká síla práva,“ řekl, „spočívá ve skutečnosti, že jen málo z něho je původní; díky Bohu. Povězte mi, co víte o Severní hvězdě?“

Shrnula všechno, co věděla, což nebylo příliš mnoho. Vynechala však Nellie Buddovou. Myslela si, že na pana Templa by neudělala valný dojem odhalení ze světa duchů učiněná v tranzu. Nebyla si ani jistá, zda udělala dojem na ni samotnou.

„Nevím, zda jde o zpracovatelský průmysl, nebo doly, nebo čím se ta firma zabývá,“ dodala. „Existuje zde spojení s jednou chemickou továrnou, ale to je všechno, co vím. Co by je podle vašeho názoru mohlo vést tomu, aby se to snažili udržet v tajnosti?“

„Chemikálie,“ řekl zamyšleně. „Odporné, špinavé věci, které prosakují a otravují vodu a… Pořád ještě vyrábí sirky?“

„Ne. Ve Švédsku proběhlo vládní vyšetřování a jeho továrnu zavřeli. Ukázalo se ale, že ji rok před tím prodal, takže nenesl odpovědnost.“

„Název Severní hvězda jsem slyšel před několika dny v jiné souvislosti. Jeden člověk v mém klubu hovořil o obchodních a výrobních družstvech, odborech a takových věcech. Zmínil se o nějaké nové firmě v hrabství Lancashire, která byla organizovaná podivným způsobem – nevěnoval jsem moc pozornost tomu, co říkal, vlastně jsem ho ani neposlouchal – nechodím přece do klubu na přednášky ze sociologie – v podstatě šlo o to, že firma se snažila organizovat životy svých dělníků do poslední maličkosti. Jako Robert Owen. Totální kontrola, víte. Znělo to strašlivě. Důležité bylo, že se ta firma jmenovala Severní hvězda.“

Sally se napřímila a zasmála. „Tak přece!“ řekla.

„Prosím?“

„Záchytný bod. Co ta firma dělá?“

„To on nevěděl. Myslím, že měla něco společného se železnicemi… Co byste řekla skleničce sherry?“

Souhlasila a sledovala drobná zrníčka právnického prachu vznášející se v paprsku slunce, který pronikal starým oknem, zatímco on naléval sherry. Pan Temple byl starý přítel a ona u něho mnohokrát večeřela, ale stále se necítila úplně ve své kůži, když přestali hovořit obchodně. Věci, které jiným mladým ženám šly snadno – trochu pohovořit, půvabně tančit, flirtovat s cizím mužem u večeře a neomylně při tom používat správný nůž a vidličku – jí připadaly obtížné, uváděly ji do rozpaků a připomínaly jí ponižující neúspěchy. Když nebyla u svých účetních rozvah a spisů, cítila se skutečně doma, skutečně sama sebou, jen v nenucené atmosféře u Garlandů. Mlčky usrkávala světle hnědý nápoj a listovala v papírech, které si přinesla.

„Nordenfels…“ řekl pan Temple. „Kdo je to? To jméno už jsem několikrát slyšel.“

„Bellmann má partnera, který se jmenuje Nordenfels – je to konstruktér, inženýr. Zrovna včera se mi dostal do rukou článek Časopisu Královské společnosti inženýrů, kde se o něm psalo. Zřejmě vynalezl nový druh bezpečnostního ventilu, který pracuje za vyšších teplot, nebo za vyšších tlaků, nebo tak nějak. Musím se na to podívat zevrubněji. Ale Nordenfels zmizel, myslím, tak před třemi, čtyřmi roky. Možná, že jenom odešel na odpočinek. Ale u něho mám pocit…“

„Hmm,“ zabručel pan Temple. „Na vašem místě bych se pocitům vyhýbal. Důležitá jsou fakta a čísla. Jste na stopě něčeho, co souvisí s anglo-baltským obchodem – to je nabíledni. Ověřovala jste pojištění parníku Ingrid Linde?“

„Je to tady na tom žlutém papíře – všechno v pořádku. Není to pojišťovací podvod.“ Sally se na chvilku zamyslela. „Ten pan Windlesham se zmiňoval o právních důsledcích. Mohl tím myslet soudní zákaz?“

„O tom velmi pochybuji. Soud by bylo nutno přesvědčit zaprvé o zavrženíhodných pohnutkách vašeho jednání, což dokážete vyvrátit, a zadruhé, že vhodnou nápravou nebude náhrada škody.“

„Právní důsledky jsou tedy bluf?“

„Předpokládám, že ano. Ale existují i jiné způsoby, jak vám ublížit, má drahá, než vás dostat před soud. A proto vás znovu nabádám: buďte opatrná.“

„Ano. Budu opatrná. Ale nehodlám se přestat zabývat jeho záležitostmi. On chystá něco nedobrého, pane Temple. Já to vím.“

„Možná máte pravdu. Víte, nechci vás okrádat o čas, ale je tu jistý pan 0’Conor, který zdědil tisíc liber. Mám ho poslat za vámi, abyste mu poradila, jak je má investovat?“

V té době seděl bývalý ministr vlády lord Wytham ve finančním srdci City v chodbě před velkolepou kanceláří, vytrvale bubnoval prsty na svůj hedvábný klobouk a vstával pokaždé, když kolem procházel nějaký úředník nebo když někdo vycházel ze dveří.

Lord Wytham byl pohledný muž. Jeho zjev ovšem připomínal elegantní mužskou krásu s plachým pohledem, kterou dnes vídáme pouze na starých fotografiích. Na skutečné tváři však tato krása působí jako slabost. Když ho Frederick včera večer viděl, jeho první dojem byl, že v tom muži hlodá pocit úzkosti. A kdyby ho viděl teď, tento dojem by ještě zesílil. Nehty na rukou měl lord Wytham okousané do krve. Velké, tmavé oči měl zarudlé, šedý knírek rozježený od toho, jak si ho okusoval. Nevydržel sedět déle než minutu, a i když nikdo nešel po chodbě, stále vstával a nevidoucíma očima se díval buď na jednu reprodukci na zdi, z okna, které vedlo do Threadneedle Street, nebo na mramorové schodiště.

Konečně se otevřely dveře a úředník vyšel ven.

„Pan Bellmann vás nyní přijme, milorde,“ řekl.

Lord Wytham popadl svůj hedvábný klobouk, který ležel na křesle, uchopil hůl a následoval úředníka předpokojem do obrovské a nově zařízené kanceláře. Axel Bellmann vstal od psacího stolu a vyšel mu vstříc, aby mu potřásl rukou.

„To je dobře, že jste přišel, Wythame,“ řekl a pokynul ke křeslu. „Zvláštní večer u lady Harboroughové, viďte?“

Měl hluboký hlas a mluvil téměř bez přízvuku, v obličeji neměl jedinou vrásku, světlé vlasy měl husté a rovné. Jeho věk se pohybovat někde mezi třiceti a šedesáti lety. Stejně jako jeho kancelář i on vypadal, jako by ho vyrobili v továrně. Byl velký, uhlazený a statný – ale byla to uhlazenost obrobené oceli, nikoli pěstěného těla. Jeho nápadné oči hleděly zpříma a pátravě. Neprozrazovaly ani náznakem jeho povahu či náladu. Velmi málo mrkal, ale jeho oči nevypadaly mrtvé; svítily, jako by byly elektrické.

Lord Wytham se přistihl, že klopí zrak a nervózně si pohrává se svým kloboukem. Úředník se nabídl, že mu klobouk vezme, a Wytham mu ho podal. Bellmann sledoval, jak muž ukládá klobouk na věšák a odchází. Potom se obrátil zpět k lordu Wythamovi.

„Lady Harboroughová,“ vrátil se k tématu. „Zajímavý večer, že?“

„Ah. Člověk, který takovým způsobem zmizí. Ano, skutečně.“

„Líbilo se vám vystoupení kouzelníka, Wythame?“

„To nemohu říct, kouzelníků už jsem viděl spousty…“

„Skutečně? Myslím, že tenhle byl zajímavý. Možná jste ho měl sledovat, pozorněji.“

Pokud chtěl Bellmann něco naznačit, lord Wytham si toho nevšiml. Jeho oči, tmavé a zarudlé, těkaly po místnosti, jakoby se nechtěl podívat Bellmannovi do tváře.

„Tak tedy,“ řekl Bellmann po chvilce mlčení. „Možná jste se podivil, proč jsem vás pozval, abyste mě dnes dopoledne navštívil. Dozvěděl jsem se, že jste byl uvolněn z vlády.“

Tvář lorda Wythama ještě více potemněla.

„Ministerský předseda – ehm – si přál přerozdělit portfolia mezi… ummm…“ řekl a odmlčel se.

„Ano. Vy jste byl uvolněn. Takže nyní máte čas zapojit se aktivně do světa obchodu, nebo se mýlím?“

„Co prosím?“

„Teď už nic nestojí v cestě tomu, abyste se stal ředitelem společnosti?“

„Nu, to nestojí. Jedině… Ne, nestojí. Nerozumím vám, Bellmanne.“

„Zjevně ne. Musím vám to vysvětlit podrobněji. Znám vaši finanční situaci do nejmenších podrobností, Wythame. Vězíte v dluzích, které dosahují výše téměř čtyř set tisíc liber. Vaše dluhy vznikly kombinací nerozumných investic, špatného řízení a nekompetentního poradenství. Nemáte žádnou naději na splacení těchto dluhů, zvláště teď, když jste bez zaměstnání. Jelikož už nejste ve vládě, pokládáte úpadek za nevyhnutelný. Samozřejmě, že to bude spojeno s veřejným zostuzením. Podívejme se na chviličku na vaše aktiva. Sestávají téměř výlučně z vašeho londýnského domu a vašich nemovitostí. Ale na těch už vázne hypotéka, že?“

Lord Wytham přikývl. Jak se to ten muž všechno dozvěděl? Ale bylo mu tak zle, že neprotestoval.

„A pak je tu ještě majetek vaší dcery,“ řekl Bellmann. „Pokud vím, vlastní pozemky v Cumberlandu.“

„Eh? Ano. Máte pravdu. Ačkoli z toho nemám žádný prospěch. Nesmím na ně sáhnout – už jsem to zkoušel. Je to určitý druh svěřeného vlastnictví, tak to chtěla rodina z matčiny strany. Majetek je vázán na dceru. Doly a podobně.“

„Grafit.“

„Proboha, ano. Má to něco společného s tužkami, teď si to vybavuji.“

„Její doly jsou bohaté na čistý grafit.“

„To by mě nepřekvapilo. Můj zmocněnec v Carlisle na to dohlíží. Dělá to už léta. Vyrábějí z toho tužky. Ale neplynou z toho žádné peníze; tudy cesta nevede…“

„Chápu,“ řekl Bellmann. „Nemá tedy cenu, abych se vás ptal, co hodláte dělat. Je zřejmé, že vás nic nenapadá.“ Lord Wytham začal protestovat, ale Bellmann zvedl ruku a pokračoval: „A proto jsem si vás dnes dopoledne pozval. Mohu vám nabídnout místo ředitele společnosti, kterou jsem založil. Už nejste členem vlády, ale vaše kontakty ve Whitehallu mi budou velmi užitečné. Nebudu vás platit za vaše podnikatelské schopnosti, protože žádné nemáte. Peníze, které budete vydělávat jako ředitel, budou závislé na stycích, které máte ve státní správě.“

„Styky?“ zeptal se tiše lord Wytham.

„S klíčovými pracovníky ministerstva obchodu a ministerstva zahraničí. Abych byl přesný, s pracovníky, kteří udělují vývozní licence. Vy bezpochyby znáte ty pány, kterých se to týká?“

„Oh, ano. Jistě. Státní tajemníky, a tak dále. Ale –“

„Neočekávám od vás, že budete uplatňovat svůj vliv, toho byste nebyl schopen. Vy dodáte styky a já dodám vliv. Za to vám poskytnu určitý příjem. Zůstává problém dluhů. S politováním musím konstatovat, že ty z ředitelského platu nesplatíte. I když i zde existuje řešení. Chci se oženit s vaší dcerou.“

Bylo to tak šokující sdělení, že si lord Wytham myslel, že se přeslechl, a jenom pomrkával očima. Bellmann pokračoval:

„Už nějakou dobu mám v úmyslu najít si manželku. Viděl jsem vaši dceru a bude mi vyhovovat. Kolik jí je let?“

Lord Wytham polkl. Bylo to absurdní, bylo to nenormální. Zatracený chlap! Co si to dovoluje? Pak si uvědomil katastrofu, která se nad ním vznášela, která se na něho valila jako vlna, a bezmocně klesl zpátky do křesla.

„Sedmnáct. Já – pane Bellmanne, znáte mé postavení…“

„Stejně dobře jako vás. Možná lépe, protože pokud jde o peníze, jste naprosto neschopný. Máte měsíc na to, abyste sehnal tři sta devadesát tisíc liber. Ale vy je neseženete. Nedovedu si představit, co budete dělat. Vaše postavení je ohroženo.“

„Já – Mary je – prosím, pane Bellmanne. Kdybyste mohl…“

Lord Wytham se zajíkl a neměl nejmenší ponětí, jak by se měl v té chvíli nejlépe zachovat. Bellmann seděl tiše a zblízka ho pozoroval svýma širokýma elektrizujícíma očima. Potom znovu promluvil:

„Chápete, co říkám. Vaše dcera, lady Mary, mi bude velmi vyhovovat. Až budeme manželé, vyplatím vám čtyři sta tisíc liber. Tři sta devadesát tisíc pokryje vaše dluhy, zbývajících deset tisíc je míněno na výdaje, které budete mít s přípravou svatby. Myslím, že je to zcela jasné.“

Lord Wytham zalapal po dechu. Od té doby, co při lovu jednou spadl z koně a ztratil vědomí, nebyl tak zmaten. Nyní měl stejný pocit – pocit nečekaného střetu s něčím mnohem větším a mocnějším než on sám. Téměř fyzicky ho to zraňovalo.

„Je to – nesmírně přesvědčivý návrh. Zajímavá nabídka. Samozřejmě si o tom musím promluvit se svým právníkem. Já –“

„S vaším právníkem? Proč?“

„Tedy, toto je rodinná záležitost – můj právník bude muset posoudit váš návrh. Musíte to pochopit.“

Jeho mozek začal opět pracovat. Bylo to jako pád; zprvu cítil zmatek, ale potom znovu našel ztracenou půdu pod nohama. Lordu Wythamovi došlo, že pokud byl Bellmann ochoten zaplatit čtyři sta tisíc, možná by dal ještě víc.

„Ano, chápu,“ přikývl Bellmann. „Chcete získat o trochu víc a myslíte si, že váš právník to dokáže lépe než vy sám. Máte nepochybně pravdu. Jakou částku navíc máte na mysli?“

Opět pád. Bellmann byl příliš silný, příliš rychlý. Nebylo to spravedlivé, pomyslel si lord Wytham… Ale co měl říct teď? Když ustoupí, bude se zdát, že je slabý; když si řekne příliš málo, připraví se o peníze; když si řekne příliš mnoho, ztratí všechno. Jeho mysl těkala, jako když krysa běhá přes čáru čísel končící řadou nul.

„Musím… chránit sám sebe,“ řekl opatrně. „Nemovitosti. Dům na Cavendish Square. To všechno stojí peníze… Bez nějakého kapitálu, já…“

Bellmann mlčel. Nechystal se podat pomocnou ruku. Lord Wytham se zhluboka nadechl.

„Dvě stě padesát tisíc liber,“ pravil. Byla to polovina částky, o kterou si chtěl říct.

„Výborně,“ řekl Bellmann. „To se mi zdá přijatelné. Dohodneme se, že hodnota vaší dcery činí šest set padesát tisíc liber. Až budou ohlášeny zásnuby, dám vám šek na padesát tisíc liber. Ty budou zárukou zaplacení celé sumy a vy z nich uhradíte neodkladné dluhy. Zůstatek první částky, na níž jsme se dohodli, tedy tři sta padesát tisíc, bude vyplacen v den svatby. Dodatečná částka, dvě stě padesát tisíc, bude vyplacena následující den, jestliže budu spokojen se stavem lady Mary. Mám se vyjádřit ještě jasněji?“

To byl nejhorší pád v životě lorda Wythama. Tentokrát mu bylo, jako by ho kůň zadupal do země. Bellmann jinými slovy říkal, že pokud lady Mary nebude panna, nedostane žádné peníze navíc. Lordu Wythamovi se udělalo mdlo a slyšel se, jak zasténal. Bylo to příliš kruté, příliš nestydaté, nesnesitelné… Lidé by takto neměli jednat… Nebyl ve stavu přemýšlet. Cítil se poražený, zmatený a zahanbený.

„Budete chtít hovořit s mou dcerou,“ zeptal se nesměle.

„Samozřejmě.“

„Kdyby… A co když…“

„A co když odmítne?“ zeptal se Bellmann.

Lord Wytham přikývl. Nedokázal tu otázku vyslovit.

„Když odmítne mou nabídku k sňatku, pak budu samozřejmě respektovat její přání. Musí to být výhradně věc její volby. Souhlasíte se mnou?“

„Oh, ve všech ohledech.“ Hlas lorda Wythama bylo sotva slyšet. Věděl, co se tím míní.

„V tom případě se s vaším svolením dostavím v pátek ráno na Cavendish Square, abych lady Mary učinil svoji nabídku. Dnes je úterý. Tedy za tři dny.“

Lord Wytham s námahou polkl. V očích s dlouhými řasami se mu zaleskly slzy.

„Ano,“ řekl chraplavým hlasem. „Zajisté.“

„Tedy ujednáno. A teď k obchodní stránce. Hned zítra sepíšeme smlouvu o vašem ředitelském místě. Zatím vám něco řeknu o společnosti, do které vstupujete. Myslím, že vás to bude zajímat. Společnost se jmenuje Severní hvězda.“

Bellmann se sehnul, aby vzal nějaké papíry ze zásuvky, a zatímco se nedíval, lord Wytham si otřel oči. Odvolání z vlády bylo bolestné, ale za těchto dvacet minut s Bellmannem dosáhlo jeho utrpení takové míry, o jaké se mu nikdy ani nesnilo. Slušnost, důstojnost a spravedlnost byly servány jako suché listy. Jak mohl tušit, že ten den dopoledne prodá svou vlastní dceru – a on ji prodal, a co bylo ještě horší, mnohem levněji, než ji mohl prodat! Když na to pomyslel, cítil se, jako by pozřel jed. Co by se stalo, kdyby žádal milion?

Ale Bellmann věděl všechno. Milion by nikdy nedostal. Nikdy by nezvítězil nad mužem jako on. Lord Wytham měl nejasný dojem, že zaprodal svou duši, a shledával (poté, co se v duchu rozloučil s věčnou spásou), že cena, kterou za to dostal, byla jen hrstí prachu a popela.

Bellmann rozložil na psacím stole nějaké papíry. Lord Wytham vyloudil na své slabošské, hezké tváři výraz zájmu, naklonil se vpřed a snažil se poslouchat, co mu Bellmann začal vysvětlovat.

Vyhlášení války

Jimovo poslední melodrama Upír z vápenky mu vrátili z divadla Lyceum zpátky s poznámkou nějakého člověka, který se jmenoval Bram Stoker, ředitel.

„Co myslíte, pane Webstere?“ zeptal se. „Líbí se mu to, nebo si myslí, že je to snůška pitomostí?“

Webster Garland vzal dopis a nahlas ho četl:

„Vážený pane Taylore,

děkuji vám, že jste mi zaslal Vaši frašku Upír z vápenky. Lituji, že program společnosti je na další dva roky naplněn, takže nemůžeme uvažovat o jejím uvedení. Jsem však přesvědčen, že Vaše fraška je nesmírně svěží a živá, ačkoliv mám ten pocit, že upíři jako námět se už vyčerpali. Váš, atd…

Jime, já nevím. Aspoň si dal tu práci a odepsal.“

„Možná bych měl jít a tu hru mu přečíst. Zjevně mu unikla polovina dobrejch momentů.“

„Je to ta s tím vyděračským majitelem skladiště a lodí plnou mrtvol?“

„Jo. Von tomu říká fraška, a přitom je to tragédie, samá krev. Fraška, no to mě podrž…“

„Samá krev, to je ten problém,“ prohlásil Frederick. „Je tam moc krve od začátku do konce. To není hra, ale zabijačka.“

„Jen se směj, kamaráde,“ řekl výhružně Jim. „Ale pamatuj si, že já jednou udělám díru do světa. Mý jméno bude na plakátech.“

Byla středa ráno a v obchodě měli plno práce. Vážný pan Blaine, jejich vedoucí, a pomocník Wilfred obsluhovali zákazníky, kteří si chtěli koupit chemikálie, aparáty nebo stativy, zatímco elegantní slečna Renshawová sjednávala u jiného pultu termíny na portrétování a jiné zakázky. Kromě nich patřil k personálu Arthur Potts, veselý muž středního věku, který se staral o aparáty, připravoval ateliér, nosil zařízení, když vyráželi ven, vyvolával fotografie a pomáhal Frederickovi vyrábět cokoliv, co se nedalo koupit. Pak tu ještě byl jeden nenápadný chlapec v Jimově věku, který se jmenoval Herbert. Brali ho jako děvče pro všecko, přičemž věděli, že je beznadějný případ – pomalý zapomnětlivý a nemotorný. Byla to ale ta nejčistší duše na světě a Frederick, Sally ani Webster neměli to srdce ho propustit.

Frederick stál v zadní části útulného, prosperujícího obchodu s pilným personálem a výbornou pověstí, dobře zařízeným ateliérem a atmosférou výkonnosti a optimismu. Vzpomínal na den, kdy poprvé přišla Sally; jiná, nervózní, v hrozné situaci. Frederick se právě do krve hádal se sestrou. Místnost byla nevzhledná, polovina polic zela prázdnotou a úpadek se blížil mílovými kroky. Ale díky sériím humoristických stereografů, které se překvapivě dobře prodávaly, se jim dařilo udržet se nad vodou. Jakmile mohla Sally investovat do podniku nějaké peníze, začali prosperovat. Přestali prodávat stereografy. Zákazníkům se omrzely a žhavým hitem současnosti se staly cartes-de-visite (malé portréty na vizitky). Jejich výrobu však museli omezovat kvůli nedostatku prostor. Bylo zřejmé, že brzy budou nuceni rozšířit obchod, nebo dokonce otevřít pobočku.

Frederick sáhl po hodinkách, zaklel, když si uvědomil, že je má stále Mackinnon, a podíval se na hodiny nad pultem. Čekal, že přijde Sally Měl takový pocit, že chystala něco, o čem mu neřekla, a to ho znepokojovalo.

Pan Blaine byl u pultu a psal objednávku na fotografický papír. Frederick k němu přistoupil.

„Pane Blaine,“ zeptal se, „slečna Lockhartová tu dnes dopoledne ještě nebyla, že?“

„Lituji, ale nebyla, pane Garlande,“ odpověděl smutně pan Blaine. „Chtěl jsem ji zapojit do diskuse o tom, zda by nebylo vhodné najmout nějakou kancelářskou výpomoc. Obávám se, že náš přítel Herbert nemá pro tuto práci velké vlohy, a všichni ostatní jsou už plně vytížení. Co si o tom myslíte vy?“

„Skvělý nápad. Ale kde tu chcete úřadovat? V kanceláři už není k hnutí, i když se odvažuji tvrdit, že byste tam ještě mohl někoho napěchovat, kdyby se moc nevrtěl. Potřebovali bychom psací stůl. A psací stroj – dnes už je všichni používají.“

„Ano… možná, pane Garlande, že to vyvolá nutnost rozšíření obchodu.“

„To je zvláštní. Právě před chvilkou jsem o tom také uvažoval. Víte co – já teď jdu pryč. Když se tu zastaví slečna Lockartová, promluvte si s ní o tom. A vyřiďte jí můj pozdrav.“

Frederick si vzal kabát a běžel na vlak do Streathamu.

Nellie Buddová krmila kočky. Každá z nich, jak vysvětlila Frederickovi, byla reinkarnací některého egyptského faraóna. Dáma sama byla tak pozemská, jak si ji pamatoval; s obrovským poprsím, jiskřivýma očima a hlasitými projevy obdivu nad Frederickovou mužností.

Frederick se proto rozhodl, že bude od počátku hovořit otevřeně.

„Paní Buddová,“ řekl, když se usadili na pohodlnou pohovku v jejím přijímacím pokoji, „onehdy večer jsem byl na seanci ve Streathamu a fotografoval jsem vás. Co děláte ve tmě, to se mě vůbec netýká, a pokud jsou vaši přátelé dost naivní na to, aby vám uvěřili, je to jejich věc. Ale mám tuhle hezkou fotografii. Je na ní falešná ruka na stole, drát vedoucí k tamburíně, a co dělá vaše noha, na to se sotva odvažuji pomyslet… Krátce a dobře, paní Buddová, vydírám vás.“

Uličnicky se na něho zašklebila.

„Tak do toho!“ řekla. V jejím hlase zazněl severoanglický přízvuk – buď lancashirský, nebo yorkshirský, to si Frederick netroufal odhadnout – jinak byl přívětivý, kultivovaný a teatrální. „Takový hezký mladý muž jako vy! Nebudete mě muset vydírat, drahoušku – jen se mě pěkně ptejte. Copak byste potřeboval?“

„Ehm, dobrá. Nemyslel jsem to doopravdy. Zajímá mě, co jste povídala v transu – ve vašem skutečném transu. Vzpomínáte si na to?“

Chvilku mlčela. Po tváři jí na okamžik přelétl ustaraný výraz, ale pak se opět rozzářila.

„Božínku,“ řekla, „na to se mě ptáte teď? To bylo jedno z mých vnuknutí. Mívám vnuknutí už léta. Kvůli nim jsem začala dělat médium – kvůli nim a Josiahovi, mému muži, Bůh mu dej nebe. Kouzelník, víte? Naučil mě triky, které by vás ohromily. Když začne řinčet tamburína a ruce se stisknou ve tmě, Nellie Buddová má několik dvojníků, i když prozrazuji, co bych neměla.“

„To je úžasné. Vy se také úspěšně vyhýbáte otázkám, paní Buddová. A co ta vaše vnuknutí?“

„Abych řekla pravdu, drahoušku,“ odpověděla, „nemám nejmenší ponětí. Vždycky se mi začne točit hlava a ztratím vědomí. A za pár minut zase přijdu k sobě, ale nepamatuji si, co jsem řekla. Pročpak?“

Frederick si uvědomil, že ta žena se mu začíná líbit. Rozhodl se, že poodkryje karty ještě o trochu víc.

„Znáte nějakého pana Bellmanna?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem o něm neslyšela.“

„Nebo společnost Severní hvězda?“

„Nic mi to neříká, lituji, drahoušku.“

„Počkejte – přečtu vám, co jste řekla.“ Vytáhl složený kus papíru s Jimovými poznámkami z kapsy a začal jí je číst nahlas. Když skončil, podíval se na ni a zeptal se: „Říká vám to něco?“

Vypadala pobaveně. „To všechno jsem navykládala?“ opáčila. „Taková fůra nesmyslů!“

„Vy skutečně nevíte, kde se to ve vás bere?“

„Možná, že se tomu říká telepatie. Třeba někomu čtu myšlenky. Božínku, já nevím. Vím toho o skleněných rakvích a jiskrách tolik, co o muži na měsíci. Proč se na to vlastně ptáte?“

„Jeden z členů spiritistické ligy je úředníkem u jedné firmy v City a toho znepokojily některé podrobnosti, které od vás slyšel. Zdá se, že se jedná o důvěrné obchodní informace. Bojí se, že prosáknou ven, chápete, a že mu to budou dávat za vinu.“

„No tohle! Takže to všechno má co dělat s podnikáním?“

„Něco ano,“ připustil Frederick. „Zbytkem si nejsme jistí.“ Potom ho něco napadlo. „Neznáte náhodou člověka, který se jmenuje Mackinnon?“

Tato otázka ji zaskočila. Napřímila se na pohovce a oči se jí rozšířily.

„Alistair Mackinnon?“ zeptala se. Mluvila sotva slyšitelným hlasem. „Ten, kterému říkají Čaroděj severu?“

„Ano, to je on. Bellmann, na kterého jsem se ptal, asi z nějakého důvodu Mackinnona pronásleduje. Vy o něm asi nic nevíte, že? Myslím o tom Mackinnonovi?“

Potřásla hlavou. „Já… viděla jsem ho ve varieté. Nesmírně inteligentní. Ale řekla bych, že to není člověk, kterému byste mohl věřit. Ne jako můj Josiah, i když Josiah se mu jako kouzelník nemohl rovnat. Ale o Bellmannovi nic nevím.“

„Nebo…“ Vzpomněl si na večer u lady Harboroughové. „Neznáte muže jménem Wytham?“

Tentokrát se skutečně vyděsila. Zalapala po dechu a přitiskla si ruku na srdce. Všiml si, jak pod vrstvou pudru zbledla.

„Wytham?“ zeptala se. „Ne snad Johnny Wytham?“

„Vy znáte někoho toho jména?“

„Johnnyho Wythama. Dnes je to Lord Wytham. Když jsem ho poznala, jmenoval se Johnny Kennett – to jsem vystupovala ve varieté. Chtěl, abych si ho vzala, ale potom… Nu, Josiah byl dobrý muž. Ale Johnny Wytham byl tenkrát… samý vtip, a přitom vybrané chování… a takový krásný chlap. Božínku, jak ten byl hezký. Takový fešák…“

Musela to být skvělá dívka, pomyslel si Frederick; asi nebyla žádná krasavice, ale zato plná života, energie a smyslu pro humor.

„Podívejte se na tohle,“ vybídla ho a otevřela zásuvku v malém stolku. Vzala z ní fotografii ve stříbrném rámečku – výrazný ambrotyp, šedý obrázek na tmavém skle, který se běžně dělal tak před dvaceti lety. Byla na něm dvě buclatá, asi dvacetiletá, rozesmátá děvčata těsně upnutá do baletních kostýmů, které dávaly vyniknout jejich dobře tvarovaným nohám. Byla to naprosto identická dvojčata. Pod portrétem byl titulek „Slečna Nellie a slečna Jessie Saxonovy“.

„Ta vlevo jsem já,“ řekla. „Jessie pořád ještě vystupuje, někde na severu. Byly jsme hezký pár, že?“

„To skutečně byly. Vaše sestra také znala Lorda Wythama?“

„Znala ho, to ano, ale on byl můj… Kdo ví, což? Dnes jsem mohla být lady Wythamová, kdyby se věci vyvíjely jinak.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

„Je zvláštní, že se na to ptáte,“ odpověděla. Vstala a přešla k oknu, jako kdyby ji to uvádělo do rozpaků. Zrzavý kocour Ramses vyskočil na pohovku a stočil se na teplé místečko, ze kterého vstala. Uchopila střapec u závěsů, nepřítomně ho žmoulala a upřeně hleděla na tichou ulici.

„Nu?“ pobídl ji Frederick.

„Bylo to loni v létě. Nahoře ve Skotsku. Na – na dostizích. Ale jen jsme se potkali a pozdravili. Nemohl mluvit kvůli své rodině a… to je všechno.“

„Existuje nějaká spojitost mezi ním a Bellmannem? Nebo mezi ním a Mackinnonem? Uvedl jsem jeho jméno pouze proto, že jsem je včera v noci všechny tři viděl na stejném místě.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „To si nedovedu představit. Vůbec nevím, kdo ten Bellmann je…“

Stále hleděla na ulici. Frederick chvíli mlčel a potom řekl, „V každém případě vám děkuji, paní Buddová. Pokud byste si na něco vzpomněla, byl bych vám vděčný, kdybyste mi dala vědět. Tady je moje adresa…“

Položil vizitku na stůl a zvedl se k odchodu. Otočila se, aby mu podala ruku, a on si všiml, že všechna její energie a šarm jsou ty tam. Náhle vypadala skoro jako stařena, napudrovaná, nalíčená a vylekaná.

„Poslyšte,“ vyhrkla, „odpověděla jsem vám na všechny otázky, a vy jste mi neřekl nic. Kdo jste? Proč jste vlastně přišel?“

„Jsem soukromý detektiv,“ odpověděl. „V současné době pracuji na dvou případech a zdá se, že jsou oba zvláštním způsobem propleteny. Dáte mi vědět, jestli si ještě na něco vzpomenete?“

Přikývla. „Budu se snažit,“ řekla. „Pokusím se. Ale víte, jak to chodí, tyhle věci se vám vytratí z paměti… Jestli si na něco vzpomenu, napíšu vám. Spokojen, drahoušku?“

Vyprovodila ho ke dveřím s falešným zářivým úsměvem a rozloučila se.

Sally se zatím vydala navštívit Axela Bellmanna.

Uvědomila si, že nemůže nic ztratit, když převezme iniciativu. Možná ho tím na chvilku dokonce vyvede z rovnováhy. Byla to taktika, kterou ji naučil otec. Používala ji, když hrála šachy s Websterem. Někdy to zabralo.

Dorazila s Chakou k Baltskému domu v deset hodin. Venku stál zavalitý uniformovaný dveřník, který jí elegantně zasalutoval a ani se ji nepokusil zastavit. Vyzařoval ohromnou hloupost. Napadlo ji, že dveřníky vybírají spíš podle velikosti břicha než intelektu.

Vrátnému uvnitř to myslelo mnohem rychleji.

„Promiňte, slečno,“ řekl. „To je zcela vyloučeno. Nikdo nemůže navštívit pana Bellmanna bez toho, aby jeho schůzka byla zaznamenána tady, v mé knize.“

Zavrtěl hlavou a chtěl jí zastoupit cestu.

„Chako,“ řekla Sally a pustila obojek.

Ohromné zvíře zavrčelo a udělalo dva kroky směrem k vrátnému.

„Dobrá! Dobrá! Zavolejte si toho psa! Uvidím, co se dá dělat, slečno –“

Sally znovu uchopila obojek a vrátný odběhl vyhledat nějakého nadřízeného. Za minutu se vrátil s uhlazeným mladým mužem s knírkem, který rozpřáhl ruce a usmál se.

„Slečna – Lockhartová, že? Nesmírně lituji, ale pan Bellmann je momentálně velmi zaneprázdněn –“

„To je v pořádku,“ odpověděla Sally. „Klidně pět minut počkám.“

„Totiž… Nádherné zvíře! Irský vlkodav?“ zeptal se muž a znovu se usmál. Jeho úsměv byl hřejivý, okouzlující a zcela předstíraný. Zašermoval rukou s pěstěnými nehty nebezpečně blízko Chakovy hlavy. „Bohužel to není otázka pěti minut – můj Bože! Pomozte mi! Honem! Ohh – ahh!“

Chaka chňapl po jeho ruce a držel ji v zubech jako krysu.

„Uklidněte se,“ řekla Sally. „Za chvilku vás pustí. Jen má rád skutečné maso.“

Když pes slyšel její klidný hlas, pustil muže, spokojeně si sedl a oddaně na ni hleděl. Mladý muž se odpotácel ke křeslu, sesunul se do něho a mnul si zápěstí.

„Podívejte se!“ řekl. „Kousl mě do krve!“

„To mě překvapuje. Snad pan Bellmann už dokončil to, čím byl před chvílí tolik zaneprázdněn. Zašel byste za ním a sdělil mu, že jsem tady a že bych s ním ráda okamžitě mluvila?“

Mladý muž zíral s otevřenými ústy, nohy se mu třásly a pospíchal pryč. Vrátný stál v chodbě, civěl na dveře a potom ustoupil.

Uplynuly dvě minuty. Snažila se v kabelce najít vizitku s adresou Nellie Buddové, kterou jí dal Frederick. Možná, že by ji pak mohla jít navštívit. Potom uslyšela v chodbě kroky a zastrčila si vizitku do rukavičky.

Dveře se otevřely a vešel rázný muž středního věku. Podle způsobu jeho chování Sally usoudila, že je to někdo, kdo ve společnosti zastává důležité místo, žádná nula v drahém obleku.

Chaka klidně ležel Sally u nohou. Tentokrát žádné zastrašování; bylo nutné zvolit jinou taktiku. Usmála se a napřáhla ruku.

Muž ji trochu rozpačitě uchopil.

„Bylo mi sděleno, že chcete navštívit pana Bellmanna,“ řekl. „Dovolte, abych vám sjednal termín schůzky. Možná byste se mi mohla svěřit v jaké záležitosti přicházíte, abych –“

„Trvám na tom, aby mě pan Bellmann přijal do tří minut. Jinak půjdu do redakce časopisu Pall Mall Gazette a řeknu jim všechno, co vím o spojení pana Bellmanna s likvidací švédské společnosti na výrobu zápalek. Mé poslední slovo. Tři minuty.“

„Já –“

Polkl naprázdno, srazil podpatky a zmizel. Sally ve skutečnosti nevěděla nic určitého. Kolovaly jisté zvěsti, šeptalo se o nesrovnalostech, ale nic konkrétního. Zdálo se ale, že to zabralo. Za dvě a půl minuty byla uvedena k Axelu Bellmannovi. Ten ani nevstal od psacího stolu.

„Nuže?“ oslovil ji. „Varoval jsem vás, slečno Lockhartová.“

„Varoval jste mě – ale před čím? Vysvětlete mi to, pane Bellmanne. S čím přesně mám přestat a co přesně uděláte vy, když nepřestanu?“

Klidně se posadila, přestože jí srdce bušilo jako splašené.

Bellmannův zevnějšek byl impozantní. Připomínal jí nehybnost velkého dynama, které se otáčelo tak rychle, až se zdálo, že se vůbec nehýbe. Upřeně se jí zahleděl do očí.

„Musíte se přestat snažit pochopit věci, které jsou nad vaše chápání,“ prohlásil po chvíli. „A pokud nepřestanete, pak každému, kdo by vám chtěl pomoci, nebo měl v úmyslu vás zaměstnat, prozradím, že jste žena bez morálky, která má pochybné příjmy.“

„Co si to dovolujete?“

Výraz kolem jeho očí se nepříjemně změnil. Uvědomila si, že se směje. Sáhl do zásuvky a vytáhl desky žlutohnědé barvy.

„Mám zde záznamy o návštěvách, které vykonali muži bez doprovodu ve vaší kanceláři v ulici North Street. V minulých měsících vás navštívili celkem čtyřiadvacetkrát. Onehdy u vás například velmi pozdě v noci – v půl druhé, abych byl přesný – zazvonil jistý muž a vy osobně jste mu přišla otevřít. Zdržel se téměř hodinu. Když můj tajemník, pan Windlesham, včera navštívil vaši takzvanou kancelář, všiml si, že je kromě jiného nábytku vybavena také velkou pohovkou. A jako by to nebylo dost, ví se o vás, že jste společnicí jistého Webstera Garlanda, fotografa, který pořizuje pikantní snímky – abych tak řekl – akty.“

Sally se kousla se do rtu. Dávej si pozor, napomínala se, velký pozor.

„Jste na omylu,“ odpověděla a snažila se, aby její hlas zněl chladně. „Pan Garland se ve skutečnosti specializuje na portréty. A pokud jde o ty ostatní absurdní nesmysly – jestli jste na mě nedokázal vyhrabat nic lepšího, můžete to rovnou vzdát.“

Pozvedl obočí. „Jste nesmírně naivní. Velmi brzy se přesvědčíte, jak moc vám mohou taková obvinění ublížit. Mladá žena, která žije sama, vydělává peníze… společníci nevalné pověsti…“

Znovu se zasmál a ona cítila, že jí naskakuje husí kůže. Měl samozřejmě pravdu. Proti takovému druhu pomluv neexistovala obrana. Nevšímej si toho, pomyslela si, bojuj dál.

„Nechci ztrácet čas, pane Bellmanne,“ prohlásila. „Pokud vás přijdu příště navštívit, bude lepší, když mě hned přijmete. A teď k věci. Potíže vaší Anglo-baltské plavební společnosti stály jednu mou klientku veškeré životní úspory. Jedná se o slečnu Susan Walshovou. Byla učitelkou. Skvělá žena. Celý svůj život zasvětila vzdělávání dívek. Nikdy nikomu neublížila a konala jen dobro. Teď, když je v důchodu, má právo žít z peněz, které si uspořila. Já jsem jí doporučila investovat do Anglo-baltské společnosti.

Chápete, proč se vás to dotýká? Vy jste tu společnost záměrně přivedl k nečekanému krachu. V důsledku toho přišla celá řada lidí o své investice a všichni by si zasloužili odškodnění. Ne všichni jsou ovšem mými klienty. Požaduji od vás jen šek na tři tisíce dvě stě čtyřicet liber, které budou vyplaceny slečně Susan Walshové. Ta částka je zde podrobně rozepsána.“

Položila na stůl složený kus papíru. Bellmann nehnul ani brvou.

„A já ten šek dostanu,“ dodala Sally. Chaka u jejich nohou tiše zavrčel.

Bellmann se najednou pohnul. Rychle rozložil papír, přečetl si ho a jediným pohybem ho roztrhl na dva kusy a odhodil do koše na papír. Jeho bledá tvář mírně zbrunátněla.

„Ihned odejděte,“ řekl.

„Bez šeku? Předpokládám, že mi ho pošlete. Kde mám kancelář, už víte.“

„Nic vám nepošlu.“

„Výborně.“ Luskla prsty a Chaka se zvedl. „Nehodlám si tu s vámi hrát na vzájemné osočování, to nikam nevede. Vím toho o vás dost, aby to vydalo na zajímavý článek v novinách. Severní hvězda, například, Nordenfels. A co víc, už vím, kde mám pátrat dál. A já budu pátrat dál. A až zjistím, čím přesně se zabýváte, zveřejním to. Dostanu ty peníze, pane Bellmanne, o tom nepochybujte.“

„Já o sobě nepochybuju.“

„Myslím, že teď byste měl. Přeji vám hezký den.“

Neodpověděl. Když opouštěla budovu, nikdo se k ní nepřiblížil. V čajovně ABC jí trvalo půl hodiny, než do sebe nasoukala rozinkový koláč, vypila hrnek čaje a přestala se třást po celém těle. Potom se přistihla, že ke své velké rozmrzelosti uvažuje o tom, zda se nakonec nedopustila chyby.

Jakmile odešla, vstal Bellmann od svého psacího stolu, aby zvedl vizitku, která jí vypadla z rukavičky na koberec. Neřekl nic, když ji viděl padat. Sebral ji a četl:

Paní Buddová

147, Tollbooth Road

Streatham

Chvilku bubnoval prsty na psacím stole a potom poslal pro pana Windleshama.

Levandule

Jim Taylor si pomyslel, že se nakonec o Alistaira Mackinnona začal zajímat přinejmenším tolik, jako by si koupil jeho akcie. Přes odpor, který k tomu muži cítil, se nemohl zbavit pocitu znepokojení, když ho Frederick ztratil z očí. Frederick mu odsekl, že nikdo nemůže čekat, že uhlídá člověka, který se umí proměnit v kouř a vyletět klíčovou dírkou, a Jimovi došlo, že Frederick asi ztrácí kontrolu sám nad sebou, pokud nedokáže uhlídat ani vlastní hodinky. Příště přijde o kalhoty.

Rozhodl se, že se po Mackinnonovi poohlédne sám. Zastavil se v každém domě v Oakley Street, Chelsea, kde Mackinnon údajně bydlel, ale bez úspěchu. Zkusil to u ředitele varieté, kde Mackinnon vystupoval, a zjistil, že nikdo nezná jeho adresu. Zašel do několika dalších varieté pro případ, že by Mackinnon vystupoval pod různými jmény, ale ani tam nepochodil.

Pořád se ale nevzdával. Ve svém krátkém a pohnutém životě navázal překvapující množství kriminálních, polokriminálních, sportovních a divadelních známostí a také pár opravdových přátelství. Všechna začala tím, že mu někdo něco dlužil nebo mu byl za něco zavázán – tipy na dostihy, půjčené půlkoruny, příležitostná zasvěcená sdělení, že policajt na rohu rád zamhouří oko a tak dále. A Jim si spočítal, že bylo jen málo věcí, které by nedokázal vypátrat, kdyby chtěl.

Stalo se to k večeru toho dne, co Sally navštívila Axela Bellmanna. Jim se tlačil u baru s levným pivem v jedné deptfordské hospodě vedle malého mužíka s tlustou bílou šálou a prohnaným výrazem, který nadskočil, když mu Jim poklepal na rameno.

„Těbůh, Dippy!“ zahlaholil Jim. „Jak se máš, chlape?“

„Eh? To si ty, Jime? Jak se vede?“

Dippy Lumsden se nenápadně rozhlížel kolem, a choval se – jako profesionální kapsář – velmi obezřetně.

„Hele, Dippy,“ pokračoval Jim, „snažím se najít jednoho chlapa. Jmenuje se Mackinnon a je to kouzelník. Takovej skotskej morous. Už pár let vystupuje různě po varieté. Neviděls ho náhodou?“

Dippy najednou přikývl. „Viděl. A taky vím, kde ho najdeš.“

„Nepovídej! Kde?“

Kapsář se na Jima vychytrale podíval a třel si palec o ukazováček. „Jak vysoko si to echo ceníš?“ zeptal se.

„Jako Felspara,“ odsekl Jim. „Za toho mi pořád dlužíš prachy, vzpomínáš?“

Felspar byl kůň, který vyhrál dvacet ku jedné a oběma jim vynesl slušnou sumičku. Jim ho vytipoval díky jednomu žokeji, kterého znal.

Dippy filozoficky přikývl. „To beru,“ řekl. „Trčí v Lambeth. V zaplivaným zapadákově zvaným Allensův dvůr. S jednou tlustou irskou krávou, která si říká paní Mooneyová. Potkal sem ho včera v noci – věděl sem, kdo je, protože sem ho jednou viděl u Gattise ve varieté. Co mu chceš?“

„Šlohnul mi hodinky, ale neboj, Dippy, tvoje třída to není. Tobě nemůže konkurovat.“

„Pche. Teď dobře poslouchej, chlape: dneska večer si mě neviděl. A já sem nikdy neviděl jeho. Chci mít pro všecky případy krytý záda.“

„Jasná věc, Dippy,“ usmál se Jim. „Ještě pivo?“

Ale Dippy odmítavě potřásl hlavou. Nemohl si dovolit zůstat příliš dlouho v jednom lokále, tvrdil, z profesionálních důvodů. Dopil zbytek piva a odešel. Po chvilce flirtování s barmankou odešel i Jim.

Dům paní Mooneyové byla zchátralá, páchnoucí ruina na spadnutí, které před zřícením do Allensova dvora bránila pouze ta skutečnost, že zde nebylo místo, kam by se mohla zřítit. Ve sporém světle, které dopadalo do dvora zvenčí a slepými okny domu, bylo vidět, že podlaha dvora vypadá jen o málo lépe než bahnitá jímka. Rusovlasému děvčeti, které si bosé hrálo na zápraží domu, opékalo si kousek sledě nad čadící lucernou a učilo svou panenku slušnému chování tak, že ji fackovalo, to zřejmě nevadilo.

„Je tu paní Mooneyová?“ zeptal se Jim.

Dítě se na něho podívalo a vyplázlo jazyk. Jim byl na okamžik v pokušení následovat jeho příkladu výchovy panenky.

„Ptal sem se, jestli je tu paní Mooneyová, ty zrzko zrzavá!“

Podívala se na něho s větším zájmem. „Ty si ztratil flašinet?“ vyzvídala. „Kde máš červenej kabátek a plechovou misku?“

Jim se snažil zachovat klid.

„Podívej se, ty jedna karotko,“ řekl, „koukej mi vodpovědět, nebo ti ubalím takovou facku, že se z ní do vánoc nevzpamatuješ.“

Ušmudlaná zrzka si vytáhla z pusy kus ryby a zaječela: „Teto Mary!“ Pak si rybu strčila zpátky a opovržlivě sledovala Jima, jak přechází sem a tam a hledá nějaké suché místo, kde by si nezamazal boty.

„Děláš rád tanyny?“ zeptala se drze.

To už Jima dopálilo. Chystal se splnit svou hrozbu a vlepit jí pohlavek, když tu se ve dveřích domu objevila obrovská žena, která zaclonila sporé světlo pronikající zevnitř. Supěla jako lokomotiva a táhl z ní džin.

„Co chcete?“ zeptala se nevrle.

„Hledám pana Mackinnona,“ odpověděl Jim.

„O tom jsem jakživa neslyšela.“

„Takovej divnej chlápek. Skot. Vyzáblej, s tmavejma vočima. Říkali mi, že tu byl před několika dny. Je kouzelník.“

„A co mu chcete?“

„Je tu, nebo není?“

Chvíli se opile zamyslela.

„Ne, není,“ rozhodla se. „Ani ho tu nikdo nikdá neviděl.“

„Fajn, tak až se vrátí, vyřiďte mu, že ho hledal jim Taylor. Budete si to pamatovat?“

„Povídám vám, že tu není.“

„Jasně, jasně, že ne. Nikdy sem si nemyslel, že tu je. Jenom kdyby se někdy vrátil, řekněte mu, že sem ho hledal, jo?“

Znovu se zamyslela a potom beze slova odsupěla.

„Je ožralá jako slíva,“ poznamenalo dítě.

„Dávej si pozor na jazyk,“ varoval ji Jim. „Takhle se o starších a chytřejších lidech nemluví.“

Znovu si vytáhla kus ryby z pusy, chvíli na něho upřeně hleděla a pak spustila příval těch nejsprostších, nejhrubších, nejšťavnatějších a nejodpornějších nadávek, jaké Jim kdy slyšel. Nadávala bez přerušení asi dvě a půl minuty, aniž se opakovala. Jimův obličej, jeho chování, původ, oděv a myšlení nelichotivě přirovnávala k částem jeho těla, částem těl jiných lidí, částem zvířecích těl, odpornému zápachu mrtvé ryby, vředům, střevním větrům a tuctům dalších nechutných věcí. Jima tím úplně vyvedla z míry, což se mu často nestávalo.

Sáhl rukou do kapsy.

„Tumáš,“ řekl a vytáhl šestipenci. „Si vážně dobrá. Takový nadání, to se jen tak nevidí.“

Chtěla si vzít šestipenci – ale on jí zakroužil mincí kolem hlavy, až si sedla na zadek.

„Ale musíš bejt rychlejší, děvenko,“ dodal. „Měj se.“

Od plic mu řekla, co má dělat a kam má jít, a nakonec zavolala: „Ten chlápek ti stejně frnknul před nosem, abys věděl. Zrovna odešel. Řekla mu, že jsi tady. Tak kdo z nás je pomalej?“ – Škodolibě se zachechtala jako čarodějnice, párkrát plácla do bláta a utekla se schovat.

Jim zaklel a vběhl do domu. Chodbu osvětlovala jediná svíčka na vratkém stole; uchopil ji, rukou zaclonil plamen a vykročil k úzkému schodišti. Zápach, který proti němu vyrazil, by jistě nedovedla popsat ani malá zrzka ze dvora. Jak to mohl vybíravý Mackinnon vydržet? Dům byl úplný labyrint. Z pološera na něho civěly tváře – svraštělé jako staré krysy, špinavé, nelidské – dveře pokojů buď zely dokořán, nebo úplně chyběly – Jim tu a tam rozhrnul kusy pytloviny a spatřil celé rodiny, šest, sedm, osm i více lidí, jak spí, jedí nebo se netečně povalují, či už možná ani nežijí.

Po Mackinnonovi ale nebylo nikde ani památky. Obrovská žena, která k sobě tiskla láhev džinu jako dítě panenku, seděla na odpočívadle, neschopná pohybu. Protáhl se kolem ní do poslední místnosti – ale ta byla také prázdná.

Dýchavičně se zasmála.

„Kde je?“ vypálil Jim.

„Pryč,“ odpověděla a zasípala ještě víc.

Odolal pokušení ji nakopnout. Místo toho ji beze slova obešel a opustil dům.

Zastavil se v tmavém dvoře, který byl teď ještě tmavší, protože mu zhasla svíčka. V domě za ním vládlo ticho; malá zrzka někam zmizela – a jemu naskočila husí kůže.

Ve dvoře s ním byl ještě někdo.

Tušil to, i když nikoho neviděl, ani neslyšel. Jim napínal všechny smysly. Tiše stál, v duchu proklínal svoji hloupost a mlčky sáhl do kapsy pro mosazný boxer, který vždycky nosil u sebe.

Pak se jeho paže lehce dotkla jakási ruka a ženský hlas řekl: „Počkejte…“

Zůstal nehybně stát. Srdce mu divoce bušilo. Zahlédl pouze lesklý kus promáčené cihlové zdi na protější straně dvora, jinak nebylo vidět nic než tmu.

„Vy jste přítel,“ pokračoval hlas. „Zmínil se o vás. Pojďte se mnou.“

Bylo to jako sen. Postava zahalená do pláště se neslyšně pohybovala krok před Jimem a kynula mu, aby ji následoval. Bezmocně, jako ve snu, šel za ní.

* * *

V nedalekém útulném malém pokoji škrtla sirkou a zapálila svíčku. Velký šál jí přitom stále zakrýval obličej. „Prosím…“ zašeptala.

Když si stáhla šál, Jim celý zkoprněl. Pak mu to došlo. Polovinu tváře jí hyzdilo velké mateřské znaménko. Oči měla hřejivé a krásné, ale jejich výraz mu napověděl, jak zareagoval. Jim se za to zastyděl.

„Promiňte,“ vykoktal. „Kdo ste?“

„Prosím, posaďte se. Slyšela jsem vás o něm mluvit s paní Mooneyovou. Nemohla jsem si pomoct…“

Posadil se ke stolu a dotkl se drobně vyšívaného lněného ubrusu. Všechno, co viděl, bylo hezké takovým jemným, staromódním způsobem. Ve vzduchu bylo dokonce cítit těžkou vůni levandule. Žena byla také velmi jemná. Neměla londýnský přízvuk, spíš severoanglický. Snad pocházela z Newcastlu, pomyslel si Jim, nebo z Durhamu. Její hlas zněl vznešeně a melodicky. Se sklopeným pohledem si sedla proti němu ke stolu.

„Miluju ho, pane Taylore,“ řekla.

„Aha! Takhle je to. Už začínám chápat.“

„Jmenuju se Isabela Meredithová,“ pokračovala. „Když přišel… Když tehdy v noci odešel z vystoupení u lady Harboroughové, byl celý bez sebe. Přišel ke mně, protože jsme kdysi… V minulosti jsem mu pomohla. Dala jsem mu nějaké peníze. Moc toho nemám, jak vidíte. Jsem švadlena. Musí se takhle skrývat, muž s takovým talentem… Ale je ve velkým nebezpečí, pane Taylore, v hrozným nebezpečí. On… Co jinýho mu zbývá?“

„Kápnout božskou, to mu, zatraceně, zbývá. Může přijít do Burton Street – on ví kde to je – a promluvit si se mnou a s mým kolegou Fredem Garlandem. Jestli je v nebezpečí, nemůže udělat nic lepšího. Ale musí to udělat hned.“

Žena opisovala nehtem vzor na ubrusu. „Víte, je hodně nervózní, má dost bujnou představivost,“ řekla po chvíli. „Jako umělec samozřejmě vnímá věci jinak než většina z nás. Mnohem silněji…“

Jim mlčel. Jediný umělec, kterého dobře znal, byl Webster Garland, a ten byl tvrdý jako žula. Webstera charakterizovala cílevědomost a přímý pohled, žádná zjitřená představivost.

„Dobrá, heleďte se,“ rozhodl se nakonec, „je mi fuk, co Mackinnon udělá. Vedli sme pátrání v jistý záležitosti a přišli sme na to, že on je v tom taky nějak namočenej. Jedná se o podvod, finanční machinace, spiritistickej podfuk, všechny možný nekalý triky, jaký si dovedete představit, a kdovíco eště. Tak co vlastně tají? A jak ste se s nim vůbec seznámila vy?“

„Poznala jsem ho v Newcastlu,“ vysvětlovala. „Choval se ke mně mile. Tenkrát teprve začínal. Řek mi, že nemůže na jevišti používat svý pravý jméno – ve skutečnosti se nejmenuje Mackinnon – protože jeho otec by na to přišel a zničil by ho.“

„Cože?“

„Tak mi to řek.“

„Kdo je jeho otec?“

„To mi nikdy neprozradil. Někdo vysoce postavený. Šlo o dědictví – rodinný majetek, nebo něco takovýho – a on se všeho vzdal pro svoje umění. Ale jeho otec měl strach, že tím zostudí celou rodinu, víte?“

„Hmm,“ zabručel pochybovačně Jim. „A co ten Bellmann? Jak ten s tím souvisí?“

Isabela Meredithová uhnula pohledem. „Myslím,“ zašeptala, „že jde o vraždu.“

„Pokračujte.“

„On to nikdy přímo neřekl. Ale… Jeho narážky a náznaky… Má to s tím něco společnýho.“

Otevřela zásuvku a vzala náprsní tašku. Z ní vytáhla zažloutlý výstřižek z novin. Byl bez data.

ODPORNÁ VRAŽDA – MRTVOLA ZAMRZLÁ V LEDU

Minulý měsíc došlo v lesích na Sibiři k hrůznému objevu. Místní lovec nalezl tělo muže, které se v dokonalém stavu uchovalo v ledu zamrzlé řeky. Vyšetřovatelé se zpočátku domnívali, že ubožák spadl do vody a utopil se, ale ohledání těla prokázalo, že byl několikrát bodnut do krku a hrudi. O totožnosti zavražděného není nic známo, a kdyby lovec tělo náhodou neobjevil, odnesly by ho jarní záplavy nepochybně na sever, kde by navždy zmizelo v Severním ledovém moři. Tento případ vyvolal velký zájem v Rusku, kde zmizení

Zde výstřižek končil. Jim zklamaně vzhlédl. „Bylo na něm datum?“ zeptal se.

„Nevím. Našla jsem ho, když… výstřižek mu vypadl z kapsy kabátu. Když ho u mě uviděl, zbledl. Říkal, že to v něm vyvolává podivný vize… Proč, pane Taylore? Dává vám to nějaký smysl?“

Jim si vzpomněl na hlas Nellie Buddové v temném pokoji ve Streathamu: On tam pořád je, celý ve skleněné rakvi… Všechno to spolu souviselo. Mrtvola v ledu, zápas v Mackinnonových vidinách, krev na sněhu…

„Znáte nějakou Nellie Buddovou?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla zmateně. „Co je to za ženu?“

„Médium. S Mackinnonem nemá nic společnýho, až na to, že tenhleten výstřižek se shoduje s něčím, co jednou řekla. Můžu si ho nechat?“

Zaváhala, jako by se nechtěla rozloučit s ničím, co se týkalo Mackinnona.

„Tak dobře,“ přikývl. „Opíšu si to. Jinak už k tomu nic neříkal?“

Zavrtěla hlavou. Když si Jim začal opisovat výstřižek do svého zápisníku, rozhovořila se: „Vážně nevím, co mám dělat, pane Taylore. Tolik ho miluju. Udělala bych pro něho všecko – všecko na světě… Každičká věc, která mu patří, pro mě to tolik znamená. Kdybych tak vydělávala dost, abych se o něho mohla starat! Když si pomyslím, že se musí schovávat v tom příšerným domě paní Mooneyové a nesmí se ukazovat mezi lidma – umělec, takový velký umělec jako on! Ach, promiňte. Vím, že to zní směšně. Žena jako já… Nemůžu si dělat naděje, že by chtěl… Promiňte. Neměla jsem to říkat. Ale, víte, žiju tak sama a nemám si s kým promluvit.“

Jim si opsal výstřižek z novin. Byl rád, že se jí nemusel podívat do tváře. Nevěděl, co říct. Její city byly zcela obnažené a beznadějné. Přejížděl prstem po výšivce a usilovně přemýšlel.

„To jste vyšívala vy?“ zeptal se. Přikývla.

„Moh bych vám tyhle věci prodat za dobrou cenu. Kdybyste slušně vydělávala, nemusela byste bydlet v takovýhle tmavý cimře. Vím, co si myslíte – děláte to tak schválně, viďte? Vsadím se, že vůbec nevycházíte ven, leda v noci.“

„To je pravda. Ale –“

„Podívejte se, slečno Meredithová. Dneska večer ste mi dost pomohla. Nevím, jestli se sem Mackinnon někdy vrátí – já si myslím, že z tý smradlavý díry utek. Ale vsadim se, že ho zase uvidíte. Počkejte,“ přerušil ji, když viděl, že chce něco namítnout, „ještě sem neskončil. Dám vám vizitku a na zadní stranu napíšu ještě jednu adresu – je to adresa jistý mladý dámy, slečny Lockhartový. Pracuje pro naši firmu a je spolehlivá. Kdybyste se potřebovala poradit, ozvěte se jí. A až zase uvidíte Mackinnona – přemluvte ho, aby k nám zašel. Nebo mi dejte sama vědět. Konec konců, je to v zájmu toho prevíta… toho hlupáka. Když se nám tu věc podaří objasnit, bude se moct zase vrátit na jeviště a předvádět svý triky a spousta lidí včetně mě si voddechne.“

Když opouštěl Lambeth, přistihl se, že si hvízdá z nadšení, že pokročil ve vyšetřování. Pak ale začal přemýšlet o podivném, osamělém životě slečny Meredithové a přestal. Zločin pro něho nebyl nic nového a dokonce i vražda mu připadala pochopitelná a jasná. Láska ale pro něho zůstávala záhadou.

Když se vrátil do Burton Street, zaslechl hlasy, které vycházely z kuchyně, a chvíli zůstal stát v potemnělém obchodě. Byla tam Sally a podle tónu hlasu se přela s Fredem.

Jim stiskl kliku a vešel dovnitř. Webster pokojně seděl u krbu a kouřil dýmku, zabrán do jednoho z Jimových šestákových sešitů. Na opěradle křesla měl postavenou sklenku whisky a nohy si opíral o mříž před krbem. U Websterova křesla ležel Chaka, drtil na kousky kost od šunky a zabíral polovinu podlahy, zatímco Frederick a Sally stáli proti sobě každý z jedné strany stolu a chvějícími se hlasy krotili svůj hněv.

„Brej večír, vespolek,“ pozdravil Jim. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Vzal si ze spíže láhev piva a šel si sednout proti Websterovi. „Našel sem Mackinnona,“ prohodil a nalil si pivo. „A vím, co dělá. A zjistil sem, o čem vlastně mluvila Nellie Buddová na tý seanci. Vsadím se, že je to víc, než ste udělali vy, blbouni. Hej, copak tu mluvím sám se sebou? Nikdo mě neposlouchá? Taky dobře.“ Pořádně si lokl ze svého džbánku a podíval se na obálku sešitu, který četl Webster. „Poklad je ukrytej pod Kostlivcovou skálou,“ řekl a Webster vzhlédl. „Clancyův gang ho tam uložil po tom, co vyhodil banku do povětří. Suchar Dick se přestrojí za psance a přidá se ke gangu. Ned Volský voko – ten novej padouch – to je Suchar Dick, ale tak daleko ste to eště nedočet.“

Webster hodil sešit za hlavu. „Proč mi to říkáš?“ zeptal se. „Teď už nemá cenu, abych to četl.“

„Musel sem vás nějak probudit. Co zas mají ti dva?“

Webster se neurčitě podíval na Fredericka a Sally. „Nevím,“ řekl. „Neposlouchal jsem je. Vychutnával jsem si Suchara Dicka. Hádali se snad?“

Frederick bouchl pěstí do stolu. „Kdybys měla rozum –“ vyjel.

„Ty mi nic neříkej o rozumu,“ procedila Sally sevřenými rty. „Říkala jsem ti přece, aby ses nemíchal do mých věcí. Jestli chceš spolupracovat na případu –“

„Zavřete klapačky, vy dva!“ okřikl je Jim. „Takovej kravál jsem jakživ neslyšel. Jestli vás zajímá, co je novýho, sedněte si a poslouchejte.“

Ještě chvíli stáli mlčky proti sobě v tichém nepřátelství. Pak Frederick přisunul Sally křeslo a sám usedl na stoličku. Sally se posadila.

„Nuže?“ zeptala se.

Jim vyprávěl o Isabele Meredithové a přečetl jim text, který si opsal z novinového výstřižku.

„Já to vidím tak,“ prohlásil, „že Mackinnon vydíral Bellmanna. Nějak se mu dostal do ruky ten výstřižek, dal si to dohromady s tím, co říkala v transu Nellie Buddová, a zkusil z Bellmanna vyrazit balík prachů. Tolik Bellmann samozřejmě nemá. Jasný jako facka, co vy na to?“

„Jaká je spojitost mezi Nellie Budovou a Mackinnonem?“ zeptal se Frederick.

„Jak to mám, sakra, vědět?“ bránil se Jim. „Možná sou voba členy klubu pro sdílení psychickejch tajemství. Nebo je Buddová Bellmannova milenka.“

„A ta věc s dědictvím,“ řekla Sally. „Mackinnonův otec byl někdo vysoce postavený – takhle to řekla?“

„Přesně.“

„Možná je to pravda. Třeba zdědil něco, co Bellmann chce.“

„Třeba ano, třeba ne,“ odtušil Frederick. „Ale to je jedno, aspoň jsme se zase dostali o kousek dál. Jaký dojem na tebe udělala slečna Meredithová? Mluvila pravdu?“

„To jo,“ přikývl Jim. „Tak za prvý, přišla za mnou sama. Nemusela to vůbec dělat, kdyby chtěla něco skrejvat. Myslí jen na to, aby byl Mackinnon v bezpečí… Sem si jistej, že by i lhala, kdyby musela, ale mně určitě nelhala, na to bych přísahal.“

„Hmm,“ zabručel Frederick a mnul si bradu. „Uzavřeme mír, Lockhartová?“

„Dobře,“ odpověděla Sally zdráhavě. „Ale chci, abys mě okamžitě informoval, když na něco přijdeš. Kdybych věděla, že to byl Bellmann, kdo pronásledoval Mackinnona, měla bych při našem setkání eso v rukávě.“

„Stejně to bylo zatraceně hloupé, jestli chceš slyšet můj názor,“ poznamenal Frederick. „Vpadnout rovnou k němu a –“

„Ano, ale já tvůj názor slyšet nechci,“ odsekla Sally. „Právě jsi –“

„Dost!“ vpadl jim do hádky Jim. „Kdo chce kousek sýra s nakládanou zeleninou? Pane Webstere? Jaká je kost, Chako?“

Chaka bušil ocasem o podlahu, když ho Jim podrbal za ušima. Frederick přinesl bochník chleba a kus sýra, Sally uklidila stůl a za několik minut už večeřeli. Když dojedli, odložili talíře na lavici za sebou, Jim přinesl karty a hráli whist. Sally a Fred hráli proti Jimovi s Websterem. Brzy se smáli stejně vesele jako kdysi dávno, ještě před tím, než Sally odešla na Cambridge, když jejich partnerství bylo nové, dřív, než se Sally s Fredem začali hádat. Podívejme na ně, zasmál se v duchu Jim. Fred ani Sally mu ničím nepřipomínali Isabelu Meredithovou, beznadějně zamilovanou do Mackinnona. Byli takoví, jací mají zamilovaní být, veselí a vášniví. Vzájemně se škádlili a nemilosrdně si dobírali jeden druhého s břitkou inteligencí. Byli si přinejmenším rovnocenní, tihle dva tygři. Bok po boku by dokázali všechno na světě. Proč spolu museli neustále bojovat?

Zimní zahrada

V pondělí ráno přišel Charles Bertram do obchodu a přinesl nějaké novinky. Měl známého u firmy Elliott a Fry (nejmódnějšího fotoateliéru v Londýně, který se specializoval na portréty bohatých lidí v módních interiérech), a tento známý mu vyprávěl o zakázce, kterou právě dostali: pořídit zásnubní fotografii Axela Bellmanna a lady Mary Wythamové.

Frederick hvízdl. „Kdypak to?“ zeptal se.

„Dnes odpoledne, v domě Wythamů na Cavendish Square. Myslel jsem, že tě to bude zajímat, životní velikost – však víš, jak je firma Elliott a Fry puntičkářská. Pošlou tam asistenta pro držení blesku i s pomocníkem, asistenta pro leštění čočky, zástupce asistenta pro upevnění stativu…“

„Nech toho. Jak se jmenuje ten tvůj kolega? Není to náhodou mladý Protherough?“

„Právě ten. Ty ho snad znáš?“

„Ano – a taky mi dluží jednu laskavost. Výborně, Charlie. Tak Bellmann se chystá oženit, což? A s tou půvabnou dívkou… No, to mě podrž.“

Popadl kabát a klobouk a vyběhl ven.

Sally trávila vždy jedno dopoledne v týdnu ve firmě Garland a Lockhartová, aby dohlédla na účetnictví a zhodnotila situaci s Websterem a panem Blainem. Přišla ráno a očekávala, že tam bude také Frederick, poněvadž pan Blaine se zmiňoval o tom, že je třeba najít nové prostory, a ona doufala, že Frederick se k tomu také vyjádří.

„Víte, slečno Lockhartová,“ svěřil se jí pan Blaine, když stáli u pultu, „myslím, že potřebujeme kancelářskou výpomoc, ale jak je vám známo, je tu málo místa, takže by nemohla pracovat tady Nevím, jestli by se něco našlo někde v koutku v tom novém ateliéru…“

„V žádném případě,“ zvolal Webster rozhodně. „Vlastně už začínám pochybovat o tom, jestli bude ateliér dost velký.“

„Jak jsou s ním daleko?“ zeptala se Sally.

„Pojď se podívat,“ vyzval ji Webster. „Máš chvilku, Charlesi?“

Charles Bertram se k nim připojil ve dvoře za obchodem. Budova nového ateliéru byla téměř hotová. Na střechu už dělníci položili tašky a dva štukatéři dělali omítku na zdech, ale okna zůstávala pořád nezasklená. Propletli se mezi fošnami, žebříky a trakaři a zastavili se na nově položené podlaze z prken, zalité paprsky bledého, zimního slunce.

„Víte, jsem zvědav,“ řekl Webster, „jestli budeme mít dost místa pro pohyblivý aparát. Jediné řešení je, že koleje povedou okolo ve tvaru podkovy – pak ovšem nebudeme mít stálé světlo. Jedině snad, že bychom celý prostor zatemnili a použili umělé světlo. Emulze ale nebude dostatečně citlivá při rychlosti, kterou používáme…“

Charles si všiml Sallyiny protáhlé tváře a řekl: „Je tady řešení. Budovu jde snadno přizpůsobit – nemusí to být stroboskopický ateliér. V obchodě není dost místa na všechno, co v současné době děláme – slečna Renshawová by mohla přijímat dvakrát tolik objednávek, kdyby nás neomezoval prostor ateliéru. Co kdybychom tu postavili zeď? Stačila by lehká příčka. Rozdělíme prostor na další, lepší ateliér a kancelář, kterou potřebuje pan Blaine. Webster má pravdu – pohyblivý aparát sem nedostaneme a byli bychom hloupí, kdybychom si mysleli, že to půjde.“

„Museli jste ale vědět…“ začala Sally. „Na co jste tu budovu stavěli, když je malá?“

Oba muži si vyměnili rozpačité pohledy.

„Když jsme ji navrhovali, nebyla malá,“ vysvětloval Webster. „Ale tenkrát jsme ještě neuvažovali o pohyblivém aparátu. Uvažovali jsme o pevném aparátu s mechanismem na rychlou výměnu desek. A na ten by tam bylo dost místa. V pohyblivém aparátu je budoucnost. Šetří peníze.“

„Předpokládám, že budete chtít koupit další pozemek,“ řekla suše Sally. „Nejste o nic lepší než Fred. Kde vůbec je?“

„Šel k firmě Elliott a Fry,“ vysvětloval Charles. „Váš pan Bellmann se chystá oženit a oni pořizují jeho zásnubní portrét.“

„Oženit?“ opáčila udiveně Sally. Představa sňatku se jí ani trochu neslučovala s tím Bellmannem, kterého před týdnem navštívila v Baltském domě.

„Ta myšlenka s pozemkem…“ začal Webster, kterého Bellmann nezajímal. „Co ty o tom soudíš, Charlesi? Museli bychom postavit zeď a položit koleje do dokonalé roviny souběžně se zdí, jižním směrem. Mohli bychom je udělat tak dlouhé, jak bychom potřebovali. Celé bychom to překryli skleněnou střechou, kvůli rozmarům počasí…“

„Zatím ne,“ zarazila ho Sally. „Nemáme na to peníze. Dokončete tenhle ateliér a nechte ho vydělávat tolik, kolik jste říkali, a pak se uvidí. Pane Blaine, vypadá to, že dostanete své kancelářské prostory. Potřebujete příručího na plný úvazek? Nebo by stačil jen na dopoledne?“

Pohyblivý aparát, o kterém se Webster zmínil, byl jeho vlastní vynález, který vycházel z myšlenky fotografa jménem Muybridge. Zatím existoval pouze na papíře, protože neměli dost místa, aby přístroj sestavili. Ve skutečnosti to byla souprava aparátů upevněná na kolech, která měla jet po kolejích kolem pevného bodu a exponovat v rychlém sledu, aby se zachytil pohyb předmětu v onom bodě. Myšlenka vyfotografovat pohyb byla v té době velmi aktuální. Mnoho lidí experimentovalo různými technikami, ale nikomu se nepodařilo dosáhnout rozhodujícího pokroku. Webster věřil, že částečné řešení nabízí jeho pohyblivý aparát. Charles Bertram pracoval na citlivější emulzi, která by umožňovala rychlejší expozice. Kdyby dokázali najít způsob, jak zachytit negativ na papír místo na sklo, možná by se jim podařilo upevnit ruličku papíru s citlivou vrstvou za jednu čočku a používat ji místo pohyblivého aparátu – potřebovali jen přesný mechanismus, který by posouval papír, aniž by ho roztrhal. Kdyby to zvládli, mohli by používat nový ateliér pro stroboskop, jak ho pojmenoval Charles. Ale ještě zbývala spousta práce.

Sally a pan Blaine zanechali Webstera s Charlesem v živé debatě a vrátili se dovnitř, aby se zamysleli nad tím, co vlastně budou od kancelářského pomocníka potřebovat.

Brzy odpoledne téhož dne seděla dcera lorda Wythama, lady Mary, v zimní zahradě domu na Cavendish Square. V této stavbě ze skla a železa, která byla příliš velká na to, aby se jí mohlo říkat skleník, se nacházely palmy, vzácné kapradiny, orchideje a také jezírko, v němž pomalu plavaly tmavé rybky. Lady Mary byla celá v bílém; měla hedvábné, bohatě zdobené šaty s vysokým límcem, perlový náhrdelník a všechny doplňky v barvě padlého sněhu, jako by se ji chystali obětovat. Seděla v bambusovém křesle pod vějířovitými listy obrovské kapradiny. Držela v ruce knihu, ale nečetla si.

Byl chladný a jasný den. Průzračný jas rozptylovaný sklem a zelení vytvářel téměř podmořskou atmosféru. V hloubi zimní zahrady lady Mary neviděla nic než zeleň a neslyšela nic než šplouchání vody, která přitékala do jezírka a občas také bublání páry v potrubí podél zdí.

Krása lady Mary nebyla právě v módě. Soudobý vkus přál ženám, které připomínaly pohovky a navozovaly dojem trvanlivosti, pohodlí a polštářování, zatímco lady Mary vypadala spíš jako divoké ptáče nebo mladé zvířátko – štíhlá a křehká, s hřejivým odstínem pleti po matce a s velkýma šedýma očima po otci. Působila jemně a nesměle a právě přišla na to, že krása je jejím prokletím.

Naháněla lidem hrůzu. Dokonce i otrlí svůdníci, mladí muži ve městě, kteří přicházeli v úvahu, se v její přítomnosti cítili nesví, neohrabaní, obhroublí a málomluvní. Ještě než začala dospívat, intuitivně cítila, že místo toho, aby vzbuzovala lásku, beznadějně ji od sebe odhání tím, že je tak krásná. V očích, které měly barvu mraků, se jí právě zračil stín tragédie. Nedávné zasnoubení bylo jen její součástí.

Chvíli tiše seděla a pak uslyšela hlasy z knihovny za skleněnými dveřmi. Zachvěla se. Kniha jí vypadla z ruky na železnou mříž v podlaze.

Otevřely se dveře a komorník ohlásil: „Pan Bellmann, milady.“

Axel Bellmann v šedém žaketu vešel do zimní zahrady a lehce se uklonil. Lady Mary se usmála na komorníka. „Díky, Edwarde,“ řekla.

Komorník ustoupil a tiše zavřel dveře. Lady Mary klidně seděla na kraji jezírka, ruce složené v klíně, tichá jako bílá vodní lilie vedle ní. Bellmann si odkašlal. V palmami provoněném vzduchu zimní zahrady to znělo jako tlumené zavrčení leoparda, který se vrhá z větve na křehký hřbet gazely.

Přistoupil k ní a řekl:

„Smím vám popřát hezké odpoledne?“

„Nevidím důvod, proč vám to zakazovat.“

Lehce se usmál. Stál dva až tři metry od ní s rukama za zády a bledý paprsek slunce zaléval nazlátlým světlem jednu stranu jeho velkého obličeje.

„Vypadáte kouzelně,“ prohodil.

Neodpověděla okamžitě, ale natáhla se a ulomila kousek lesklého palmového listu, který jí visel nad hlavou, a tiše ho roztrhala.

„Děkuji,“ odpověděla jen o málo hlasitěji než šeptem.

Přitáhl si druhé křeslo, posadil se těsně vedle ní a přešel rovnou k věci:. „Doufám, že si se zájmem vyslechnete moje plány pro náš manželský život. Zatím budeme bydlet v Hyde Park Gate, i když samozřejmě budeme potřebovat nějaký dům na venkově. Máte ráda moře, Mary? Plavíte se ráda po moři?“

„Nevím. Nikdy jsem se po moři neplavila.“

„Bude se vám to líbit. Nechal jsem si postavit jachtu s parním pohonem. Spustí ji na vodu v den naší svatby. Můžeme na ní strávit líbánky. Mohla byste pro ni vybrat jméno. Doufám, že ji spustíte na vodu vy.“

Neodpověděla. Bezděčně sklopila oči. Kousky roztrhaného listu jí ležely v klíně na bílých šatech. Její ruce se ani nepohnuly.

„Podívejte se na mě,“ poručil. Jeho hlas zněl přísně a vyrovnaně.

Podívala se na muže, za kterého se uvolila provdat, a snažila se tvářit klidně.

„Přijdou fotografové,“ řekl. „Chci mít fotografii, která bude vyjadřovat radost z našeho zasnoubení. Jako moje snoubenka, jako moje manželka, jako paní mého domu nesmíte v žádném případě veřejně projevit ani náznak nespokojenosti, ať už v soukromí cítíte cokoli. Samozřejmě doufám, že nebudete nespokojena. Rozumíte?“

Cítila, jak se chvěje. „Ano, pane Bellmanne,“ odpověděla.

„Už ne pane Bellmanne. Jmenuji se Axel a tak mě budete oslovovat. Chci slyšet, jak to říkáte.“

„Ano, Axeli.“

„Výborně. A teď mi něco povězte o těch rostlinách. Vím toho o nich jen velmi málo. Jak se jmenuje tahle?“

* * *

Přesně v půl třetí dorazil pan Protherough od firmy Elliott a Fry do domu pana Wythama. Jeho tři asistenti získali nečekanou hodinu volna a každý navíc pět šilinků, aby o tom pomlčeli. Zastoupili je Frederick, Jim a Charles Bertram.

Jim měl svůj nejlepší oblek a vlasy sčesané dozadu. Frederick byl se zvýrazněným obočím a vycpanými tvářemi, které dělaly jeho obličej plnějším, stěží k poznání. Pan Protherough, mladý muž s nazrzlými vlasy a s brýlemi, se do věci s nadšením zapojil, ale Frederick dobře věděl, že riskuje vyhazov, kdyby to prasklo.

Komorník, který otevřel dveře, je nejprve nechtěl pustit dovnitř.

„Jděte vchodem pro dodavatele,“ pravil nadutě a chystal se dveře zavřít.

Charles, který byl oblečen s bezchybnou elegancí, ho zarazil: „Moment, člověče. Víte, koho se snažíte nevpustit do domu svého pána?“

Komorník pootevřel dveře o pár centimetrů. Na tváři se mu objevil náznak jízlivosti.

„Ano,“ řekl. „Fotografy. Dodavatele. Vchod pro dodavatele je za rohem.“

„Řekněte mi,“ zeptal se Charles, „když sir Frederick Leighton maloval portrét lady Wythamové – také jste ho posílal ke vchodu pro dodavatele?“

Vypadalo to, že komorník začal chápat. „Ne,“ odpověděl opatrně.

„Zde je má vizitka,“ řekl Charles a ledabyle ji vytáhl. „Buďte tak hodný a informujte svého pána, že přišli umělečtí fotografové. Přišli přesně v půl třetí, ale nyní –“ podíval se na svoje zlaté hodinky, „už mají téměř pět minut zpoždění.“

Komorník se podíval na vizitku, zalapal po dechu a hned byl aspoň o deset centimetrů menší.

„Oh. Ah. Promiňte, sire. Jistě. Pojďte dál, prosím. Budu informovat jeho lordstvo o vašem přesném příchodu, sire. Tudy, prosím, jestli dovolíte, sire…“

Jim předstíral povýšený výraz (po Charlesově spokojeném zamrkání to nebylo jednoduché) a pomáhal Frederickovi nosit zařízení. Ukázali jim cestu do zimní zahrady. Zatímco pan Protherough organizoval aranžmá a kontroloval světlo, Frederick a Jim postavili stativ a připravili fotografické desky. Snímky měly být kolodiované za mokra; ateliéry totiž dávaly u velkých formálních fotografií přednost zaběhnutému procesu. Bylo to nešikovné, ale zaručovalo to dobrý výsledek. Charles zatím hovořil s lordem Wythamem.

V zimní zahradě bylo teplo. Slunce svítilo slabě, ale pára v potrubí udržovala stálou teplotu a vlhkost vzduchu. Jim, který na to nijak zvlášť nemyslel, si setřel obočí, když upevňoval nohu stativu. Slyšel, že Bellmann a lady Mary přicházejí po cestičce mezi okrasnými rostlinami, zvedl oči – a měl pocit, jako by dostal do srdce ránu kladivem.

Lady Mary. Vypadala tak dokonale, že to bylo k nevydržení. Půvabná nebylo to správné slovo – ani krásná – Jima jako by v tu chvíli zvedl hurikán a unášel pryč. Beznadějně se zamiloval na první pohled. Bylo to téměř fyzické, nebo to na něho aspoň tak působilo – kolena se mu roztřásla a málem zapomněl dýchat. Divil se (část mozku mu dosud pracovala), jak je možné, že tam Bellmann dokáže tak klidně stát a hovořit, zatímco mu její ruka spočívá na předloktí. Jako kdyby to nic neznamenalo! Lady Mary byla oblečena v bílém a měla lesklé tmavé vlasy. Z tváří jí vyzařovalo teplo a oči měla velké a zasněné… V posledním okamžiku se ovládl, aby hlasitě nezasténal.

Jim si připadal jako ve snu, automaticky plnil příkazy pana Protherougha, podával Frederickovi desky, přidržoval větev palmy, aby nepřekážela, posouval bambusové křeslo lady Mary blíž k jezírku a držel bílou plachtu mimo obraz, aby odrážela víc světla na tu stranu její tváře, která byla ve stínu. Celou tu dobu k ní v duchu vášnivě hovořil a s potěšením naslouchal jejím smyšleným odpovědím.

Bellmann mu ani trochu nevadil. Neměl žádný význam. Ona si ho bere za muže? Směšné. To bylo nemožné. Seděla vedle něho hrdá, uzavřená a zasněná. Jim se díval na její štíhlé prstíky, jež pomalu sebraly kousek mechu ze sukně a vhodily ho do vody, hleděl na hřejivou křivku její šíje pod drobným růžovým uchem, kde její vlasy tvořily nádherné prstence… byl navěky ztracen.

Fotografické sezení kolem něho probíhalo hladce. Pan Protherough zmizel pod látkou aparátu, exponoval desku a znovu se objevil; Frederick mu podal novou desku a vzal zpět exponovanou; lord Wytham se neurčitě vznášel v pozadí a pak se vzdálil. Charles všechno pozoroval s bohorovným klidem majitele lesa, který sleduje své hajné při práci. Celkem udělali tucet obrázků, včetně jednoho, na kterém byla lady Mary sama, a za který Jim tiše děkoval.

Když už byli téměř hotovi, Frederick se naklonil k Jimovi a pošeptal:

„Dávej si pozor. Civíš na ni.“

„Oh, Bože,“ zasténal Jim a obrátil se, aby podal panu Protheroughovi poslední desku. Byla určena pro snímek, na kterém oba stáli vedle nějaké klasické bohyně, ale Charles zasáhl a navrhl, že by lady Mary měla sedět. Prohlásil, že to zlepší rovnováhu kompozice, a pan Protherough s ním souhlasil.

„Pane Sandersi, přineste, prosím, křeslo,“ řekl Charles Frederickovi, zatímco Jim pomáhal panu Protheroughovi otočit stativ. Frederick zvedl bambusové křeslo, které stálo u jezírka, a nesl ho k soše.

Najednou si Jim uvědomil, že v zimní zahradě se rozhostilo ticho.

Pohlédl na Bellmanna, který držel Fredericka za ruku a upřeně se mu díval do tváře. Frederick jeho pohled opětoval s nevinným úžasem.

Drž se, Frede, pomyslel si zoufale Jim, snad tě neprokoukl…

„Řekněte mi,“ pravil Bellmann (a v tom okamžiku všichni ztichli, včetně pana Protherougha), „nebyl jste minulý týden v domě lady Harboroughové?“

„Já, pane?“ zeptal se Frederick vlídným ateliérovým hlasem. „Ne, skutečně ne, pane.“

„Choval jste se tam jako host,“ pokračoval Bellmann a zvýšil přitom hlas.

„Já a host v domě lady Harboroughové? To sotva, pane. Mám to křeslo postavit sem, nebo tamhle, pane?“

„Minulý týden,“ pokračoval neúprosně Bellmann, „se na večerním dobročinném koncertě v domě lady Harboroughové objevil muž, který – pokud jste to nebyl vy – vypadal jako váš dvojník. Ten muž tam podle mého názoru slídil a podezřelým způsobem se zajímal o ostatní hosty. Znovu se vás ptám: byl jste to vy, ten muž?“

Ale dřív, než mohl Frederick odpovědět, vložila se do toho lady Mary.

„Zapomínáte,“ řekla Bellmannovi, „že jsem tam také byla. Viděla jsem toho muže, kterého máte na mysli, ale tohle není on.“

„Pokud se smím domýšlet, pane,“ ozval se nesměle Frederick, „možná jste tam zahlédl mého bratrance Fredericka. Živí se jako soukromý detektiv a mnoho dam a pánů trvale využívá jeho služeb při ochraně osob a majetku.“

Nevinně zamrkal.

„Hm,“ zabručel Bellmann. „Výborně. Ale ta úžasná podoba je pozoruhodná.“ Pustil Fredericka, aby mohl postavit křeslo.

Jim málem slyšel, jak panu Protheroughovi spadl kámen ze srdce. Kdyby byl Frederick odhalen, mohl by se s místem u firmy Elliott a Fry rozloučit. Všichni podstupovali riziko – a čeho chtěli dosáhnout? Bylo to hloupé.

Ale kdyby nepřišli, nikdy by ji nespatřil. Působila tak mladě. Nebylo jí víc než šestnáct… Co se to stalo, že si musela brát muže jako Bellmann?

Jim si začal Bellmanna všímat víc. Sledoval ho, jak pózuje vedle křesla a upřeně pozoruje lady Mary. Z jeho velkého obličeje vyzařovalo nebezpečí; komu ale hrozilo? Lady Mary si pohrávala s kapesníčkem a vypadala rozmrzele a znuděně. Bellmann se tyčil nad ní jako skála. Položil jí ruku na rameno a ona odevzdaně vzhlédla, narovnala se a upřeně se zahleděla svýma nádhernýma šedýma očima do objektivu.

Udělali snímek, uložili desku a začali balit. Charles nenucené hovořil na cestičce s Bellmannem – a potom přišel okamžik, po kterém Jim toužil už dvacet minut, nebo vlastně celý život.

Stála u sochy, zahloubaná v myšlenkách, zatímco Frederick pomáhal panu Protheroughovi s aparátem a stativem. Jednu ruku měla položenou na opěradle křesla, druhou si omotávala kadeř vlasů kolem prstu. Pak vzhlédla a spatřila Jima – a oči se jí zaleskly.

Udělal krok k ní. Nemohl si pomoct. Rychle se podívala přes rameno, a když viděla, že jsou sami, naklonila se dopředu, takže jejich obličeje byly od sebe jen několik centimetrů. Jimovi se zatočila hlava, vztáhl k ní ruku a –

„Je to on?“ řekla tiše a rychle. „Ten muž od lady Harboroughové?“

„Ano,“ odpověděl Jim zastřeným hlasem. „Milady, já –“

„On je skutečně detektiv?“

„Ano. Něco není v pořádku? Můžete mluvit?“

„Prosím,“ zašeptala, „prosím, pomozte mi. Nevím, na koho jiného se mám obrátit. Jsem tu sama a musím se dostat pryč. Nemohu si ho vzít –“

„Poslouchejte,“ řekl a srdce mu bušilo – „zapamatujte si tohle. Jmenuju se Jim Taylor a sem od firmy Garland a Lockhart, Burton Street. Vedeme vyšetřování proti vašemu panu Bellmannovi. Dějou se tu podivný věci. Ale pomůžeme vám, to slibuju. Spojte se s náma co nejdřív a my –“

„To křeslo bych laskavě prosil sem zpátky, Taylore,“ zavolal pan Protherough.

Jim zvedl křeslo a usmál se na ni. Odpověděla mu jemným úsměvem, který se jí mihl po tváři a zmizel jako vítr v obilném poli, a potom se otočila a odcházela.

Jim ostatním nic neřekl. Nebyl schopen vůbec nic říct.

Stěží dokázal přesvědčit sám sebe, že to nebyl sen. Chtělo se mu zpívat, chtělo se mu smát a zároveň prolévat hořké slzy, všechno najednou.

Tentýž den pozdě odpoledne bušil malý, podsaditý mladý muž na dveře úctyhodného penzionu v Lambeth. Vedle něho stál na schodech ještě jeden muž – profesionální rváč, jak bylo možno usuzovat z jeho přeraženého nosu a baňatých uší. Jim by je poznal; byli to ti muži, před kterými zachránil Mackinnona ve varieté Britannia.

Když se otevřely dveře (otevřela jim starší žena v čisté zástěře), vrazili beze slova dovnitř a zabouchli je za sebou.

„Dobře poslouchejte,“ řekl mladý muž, který držel rukojeť masivní hole ženě pod bradou. „Mladá dáma s mateřským znamínkem na tváři. Kde je?“

„Oh! Dobrotivý nebe – kdo ste? Co chcete?“ lapala po dechu majitelka penzionu. „Pusťte mě! Co to děláte?“

Rváč jí držel ruku za zády. Mladý muž pokračoval: „Musíme ji najít. Zaveďte nás k ní – hned. A přestaňte vřískat, nebo vám můj přítel zlomí ruku.“

„Oh! Oh, prosím, neubližujte mi! Pusťte mě, prosím –“

Rváč ji na pokyn toho druhého odstrčil a majitelka penzionu se zhroutila na zábradlí v úzké chodbě.

„Nahoře,“ lapala po dechu, „druhý patro.“

„Tak jdeme,“ vybídl ji muž s holí a ona před nimi klopýtala po schodech.

Pan Harris (tak se jmenoval) zezadu postrkoval ženu holí, když stoupali nahoru.

„Hněte sebou,“ přikazoval. „Mimochodem, jak se jmenujete?“

„Paní Elphicková,“ odpověděla s potížemi. „Prosím – mám slabý srdce –“

„Snad vám ho nezlomil Mackinnon,“ řekl posměšně Harris, „má milá?“

Došli na odpočívadlo v prvním patře. Sesunula se po zdi s rukou na prsou. „Nevím, vo čem mluvíte,“ zašeptala.

„Přestaňte se loudat a hněte sebou. Potřebujeme čisté ženské světlo, které by nás vedlo, viďte, Sackville?“

Rváč souhlasně přikývl jako opice a popohnal paní Elphickovou. Vystoupali po dalším schodišti a zastavili se před dveřmi prvního pokoje.

„Tak tedy, Sackville,“ řekl pan Harris, „zde bude zapotřebí vašeho zvláštního nadání. Paní Elphicková, stanete se svědkem scény, která by vás mohla rozrušit. Smůla.“

„Ach ne, prosím –“ žadonila žena, ale Sackville ustoupil o krok zpátky a potom nohou prudce vykopl dveře hned vedle zámku. Okamžitě se roztříštily a s třeskotem se rozletěly. Zevnitř se ozval vyděšený výkřik. Sackville odstrčil rozbité dveře stranou a udělal místo panu Harrisovi, který rozvážně vešel dovnitř, poklepával si hůlkou do dlaně ruky a zvědavě se rozhlížel kolem.

Isabela Meredithová měla jednu polovinu tváře bledou jako stěna a druhou rudou, jako by jí hořela. Stála u stolu a v rukou držela nějaký složitý kousek výšivky.

„Co chcete?“ zašeptala. „Kdo jste?“

„Chceme Mackinnona. Vy o něho pečujete. Jestlipak to vaše bytná ví?“ zeptal se pan Harris škodolibě. Obrátil se k paní Elphickové. „Věděla jste, dobrá ženo, že tu vaše podnájemnice schovává chlapa? Myslím, že je to chlap – až na to, že utíká před odpovědností, což chlapi většinou nedělají. Máte ho tu teď, slečno Mateřské znaménko?“

Isabela lapala po dechu. Nebyla by hezká ani bez toho zohyzdění. Chyběla jí odolnost. Na krutost nebyla zvyklá a nevěděla si rady.

„Ptal jsem se,“ pokračoval pan Harris, „jestli tu teď je? Třeba pod postelí? Podívejte se, Sackville.“ Sackville zvedl kovovou kostru postele a převrátil ji. Nic pod ní nebylo, jen porcelánový nočník. Isabela si zakryla tvář.

„Vidíte, Sackwille,“ pokynul pan Harris, „tamtu elegantní skříň s blesky? Mrkněte se, jestli se neschovává tam.“ Sackville kopl do skříně a rozbil ji na několik kusů. „Prosím –“ zasténala Isabela. „Není tady – přísahám –“

„Kde tedy je?“

„Nevím! Neviděla jsem ho už kolik dnů! Prosím –“

„Ale pomáhala jste mu, že? Viděli vás, vy hanbářko. A neříkejte, že jste to nebyla vy – s takovým obličejem jen tak něco neutajíte.“

„Co chcete?“ vykřikla Isabela. „Prosím, nechte mě být! Nevím, kde je – přísahám –“

„Dobrá, dobrá. To je nepříjemné.“ Pan Harris se rozhlížel kolem. „Víte, potíž je v tom, že jsem nevěřící člověk. Prostě nevěřím v lidskou upřímnost – a myslím si, že lžete. Takže já udělám toto: Požádám tady mladého Sackvilla, aby vám před očima roztrhal a spálil všechnu vaši práci. Místo toho by vás mohl trochu zmlátit, ale vy už i tak vypadáte dost hrozně a nikdo by si toho ani nevšiml. Pusťte se do toho, milý Sackville.“

„Ne! Ne, prosím! To je všechno, co na světě mám – nemám nic jinýho! Je to mý živobytí – moc vás prosím –“

Padla na kolena a popadla ho za kabát. Sackville stáhl ubrus ze stolu a začal ho trhat na cáry. Isabela plakala a tahala pana Harrise za kabát, ale ten si jí nevšímal.

„Hledejte, milý Sackville. Bude tady spousta šatů, nočních košil, spodniček a jiných věcí. Roztrhejte je. Nedejte se vyvést z míry přítomností těch dam. Křik a pláč je znakem toho, mladý Sackville, že konáte svou práci jako spolehlivý britský muž.“

Přestože se mu obě ženy snažily zabránit v jeho počínání (paní Elphickovou odhodil stranou a Isabelu hrubě srazil na zem), Sackville během pěti minut systematicky zničil veškerou Isabelinu práci – šaty, noční košile, nádherné dětské šatičky na křtiny vyrobené z batistového plátna, které bylo nutné šít těmi nejjemnějšími a nejdrobnějšími stehy Byly zde věci, které vyráběla na prodej svým pravidelným zákazníkům: rozkošné krajkové rukavičky, šály, jemné kapesníčky, vyšívané blůzy, plisované vdovské čepce a průsvitné mušelínové spodničky. Všechno, co měla, bylo vytaženo z hedvábného papíru a roztrháno na kusy.

Isabela se sesula do křesla a usedavě vzlykala. Paní Elphicková se zachvěla, když Sackville nacpal velkou sněhobílou hromadu roztrhaného šatstva do krbu.

Potom pan Harris otevřel skříňku, které si dosud nevšímal, a vytáhl lakovanou plechovou krabici. Zatřásl s ní, ale krabice byla lehká a nic v ní nechrastilo.

Isabela byla okamžitě na nohou.

„Ne,“ vykřikla. „Řeknu vám – řeknu vám, kde ho najdete. Ale nedotýkejte se toho. Prosím, vraťte to zpátky. Prosím.“

„Aha!“ zašklebil se pan Harris. „To je náš malý poklad, že?“ Snažil se zvednout víko, ale bylo zamčené. „Tak dobře. Řekněte mi, kde je, a můžete si krabici nechat. Jinak si ji vezme do parády tuhle mladý Sackville.“

Natáhla se pro krabici, ale Harris ucukl. Nespouštěla z ní oči. Byla bledá a celá se chvěla, protože si byla vědoma toho, co dělá, když říkala slabým hlasem: „Bude vystupovat zítra večer v Královským varieté v High Holborn. Neublížíte mu – prosím?“

Harris jí vrátil krabici, kterou si okamžitě přitiskla na prsa.

„Ublížit mu – nu, to už není v mé moci. Nedokážu ovlivnit běh osudu. Královské varieté v High Holborn – ano, znám to místo. Tumáte, Sackville.“

Pan Harris podal rváči krabičku sirek.

„Vy si teď asi říkáte,“ pokračoval, „že jakmile se otočíme, poběžíte za ním a budete ho varovat. Na vašem místě bych to nezkoušel. Zatím držím Sackvilla na uzdě, ale nechci ani pomyslet, co by udělal, kdybych mu povolil. Být vámi, držel bych jazyk za zuby.“

„Ale proč? K čemu ho potřebujete? Co vám udělal?“

„Jako mně osobně? Vůbec nic. Ale můj pán s ním potřebuje mluvit v nějaké neodkladné rodinné záležitosti. Víte, já jsem právník. Už jsem se vám zmínil? Řekněme, jistý druh právníka. Vy se radši držte zpátky, protože za chvíli se z krbu vyvalí kouř. To by mohlo být nebezpečné, takže my dva radši odejdeme. Věřím, že mi za to přátelské varování budete ještě vděčné. Možná mě budete chtít odškodnit za můj čas a Sackvilla za jeho námahu? Já jsem mu za práci slíbil libru. Samozřejmě, že by šla z kapsy mého pána, ale uvědomte si, jak bude rád, když zjistí, že tento malý výdaj byl už uhrazen.“

V jeho falešném vtíravém způsobu bylo cosi mrazivého a strašného. Isabela se nezmohla na odpor. Chvějícími se prsty otevřela peněženku a vytáhla z ní libru. Sackville si ji od ní vzal.

„Poděkujte, Sackville,“ vybídl ho pan Harris.

„Děkuju, slečno,“ řekl rváč poslušně.

„A protože je to žíznivá práce, myslím, že půlkoruna, za kterou bychom si koupili něco k pití, by byl hezký způsob, jak nám vyjádřit uznání za to, co jsme vykonali.“

Další peníz změnil majitele.

„To je všechno, co mám,“ zašeptala Isabela. „Nebudu mít na jídlo. Prosím…“

„Ano,“ řekl pan Harris zamyšleně, „já jsem také od snídaně nejedl. Pěkně propečené žebírko by přišlo k chuti, co vy na to, Sackville? Ale nečekám, že to budete platit,“ dodal směrem k ní. „Člověk jíst musí, to je přirozené. Jídlo si zaplatím sám.“

„Co si teď počnu?“ zakvílela bezradně.

„Musím se přiznat, že nevím. Myslím si, že odpovědět na tuto otázku je těžké. Do toho, Sackville, škrtněte tou zápalkou, hochu.“

„Ne!“ vykřikla paní Elphicková, ale ucouvla, sotva jí pan Harris pohrozil prstem, a křečovitě sevřela rty, když Sackville zapálil lem látky nacpané do krbu. Oheň se hned s hučením rozhořel.

Isabela vzlykala po přestálém utrpení jako dítě, krabici si stále tiskla na prsa a kolébala se sem a tam s pocitem viny. Pan Harris ji pohladil po vlasech.

„Nic si z toho nedělejte,“ řekl. „Radím vám, berte to jako zkušenost. Nikdy se nezamilujte do Skota – těm se nedá věřit. Pojďte, Sackville, necháme dámy, aby se vypořádaly s ohněm, nebudeme jim tu překážet, to se nesluší. Přeji vám oběma hezký den.“

Propadlo

Druhý den ráno, ještě než vyšlo slunce, vsunula něčí ruka načmáraný vzkaz do poštovní schránky domu v Burton Street 45 a zahalená postava zmizela v šedivém přítmí.

Jim byl první, kdo vzkaz našel. Nespal moc dobře. Obraz lady Mary ho pronásledoval i v posteli, několikrát dokonce hlasitě zasténal, když pomyslel na její hřejivé červené tváře, její posmutnělé oči a naléhavý šepot… Nakonec vzdal marný boj s nespavostí a za neustálého zívání, škrábání a klení se odšoural dolů do kuchyně a rozdělal oheň, aby si uvařil čaj.

Když postavil kovovou konvici na železnou polici v krbu, uslyšel cvaknutí poštovní schránky v prázdném obchodě, zamrkal a okamžitě se probral. Podíval se na hodiny na římse nad krbem; ještě nebylo šest. Vyhrnul si v průvanu límec županu a prošel do obchodu, kde v šeru spatřil malý kousek bílého papíru. Zvedl ho a četl:

PRO PANA TAYLORA: Pan Mackinnon je ve velkém nebezpečí. Dva muži se na něho chystají dnes večer počkat v Královském varieté v High Holborn. Jeden z nich se jmenuje Sackville. Snažně vás prosím, pomozte mu!. Neznám nikoho jiného, koho bych o to požádala, a já pro něho nemohu nic udělat. I. M.

I. M.?… Isabela Meredithová, samozřejmě. Jim popadl z háčku klíč, prudce otevřel dveře, vyběhl ven a rozhlížel se po prázdné ulici. Byla tma a plynové lampy ještě svítily, zahalené mlhou. Slyšel jen tiché klapání kopyt a zvuk kol z vedlejší ulice, kde se prodejci sjížděli na tržiště. Po osobě, která vhodila dopis do schránky jako by se země slehla.

Sally nezapomněla na výhrůžky Axela Bellmanna. Pokaždé, když šla do své kanceláře, si uvědomovala, že v budově je spousta lidí, kteří ji vídají přicházet a odcházet. V přízemí byl hlavní účetní majitele domu, kterému platila nájemné, v sousední kanceláři sídlila malá dovozní firma (rozinky, datle, tabák z Turecka), s níž měla společnou donášku uhlí. Kdokoli z nich mohl pracovat pro Bellmanna.

Chvíli uvažovala o tom, jestli by v zájmu vlastní ochrany neměla zaměstnávat nějakou úctyhodnou ženu jako záruku slušnosti. Pak by ovšem musela tu ženu zaměstnat, naučit ji vykonávat svěřenou práci a platit jí peníze, což si skutečně nemohla dovolit. Nakonec se rozhodla, že si výhrůžky nebude brát tolik k srdci. Přesto se jí ulevilo pokaždé, když otevřela dveře a za nimi stála žena, nikoli muž, a vždy se pro to sama na sebe zlobila.

Jejím prvním klientem toho dne byla shodou okolností žena, okatá, energická dívka z hrabství Lancashire, která přišla studovat do Londýna, aby se stala učitelkou. Chtěla se poradit, jak nejlépe spravovat malou částku peněz, které jí odkázal dědeček. Když jí Sally popsala řadu možností a společně se shodly na těch nejlepších, řekla: „Byla jsem překvapena, když jsem zjistila, že finančním poradcem může být také žena. Moc mě to potěšilo, samozřejmě. Jak se vám podařilo zavést takový podnik?“

Sally jí to vyprávěla a pak se zeptala: „Odkud pocházíte, slečno Lewisová?“

„Z Barrow, ve Furness,“ odpověděla. „Ale já nechci zůstat celý život v zastrčeném koutě hrabství Lancashire. Chci jet do ciziny. Chci poznat Kanadu, Jižní Ameriku a Austrálii… Proto také chci být učitelkou, víte. Vystuduji něco užitečného, co se mi všude bude hodit.“

„Barrow,“ opakovala Sally. „Tam jsou loděnice – je to tak?“

„Ano. A taky lokomotivka. Oba moji bratři pracují v loděnicích. Jako úředníci. Měla jste je vidět, jak zuřili, když dědeček odkázal svoji trošku peněz mně, ne jim – i když oni na ně měli jako muži právo. Dědeček uměl krásně vyprávět – byl námořník, víte? Vyprávěl mi o Niagarských vodopádech, o Amazonce, o korálových útesech a jiných věcech a já mu vždycky tvrdila, že to jednou uvidím na vlastní oči. Dívali jsme se na obrázky ve starém stereoskopu, a on mi je podrobně popisoval. Byl báječný.“

Sally se usmála. Potom ji něco napadlo.

„O firmě Severní hvězda jste asi nikdy neslyšela, viďte?“

„Severní hvězda – ano, ta je v Barrow. Slévárny Severní hvězda. Jestli mají co dělat s lokomotivkou? Nevím. Myslím, že tam měli nějaké potíže s odbory. Nebo jsem si to možná popletla. Řeknu vám, kdo by to věděl – V Muswell Hill bydlí jedna dáma. Ta adresa je, věřte nevěřte, londýnská, aspoň myslím… Počkejte, napíšu vám ji. Ta dáma bývala mou učitelkou v nedělní škole, ale pak se provdala a odstěhovala sem. Její bratr pracoval pro Severní hvězdu, nebo pro firmu, která Severní hvězdu převzala. Ta dáma by vám o tom dokázala říct víc. Paní Seddonová, Cromwell Gardens 27, Muswell Hill. Pozdravujte ji ode mne, ano? Vyřiďte jí, že se na ni také přijdu podívat, jen co se zabydlím na univerzitě…“

Konečně, pomyslela si Sally, usmálo se na mě štěstí.

„Ozvěte se, kdybyste potřebovala další rady,“ řekla, když slečna Lewisová odcházela, „a ať se vám daří při studiu.“

Když ten den skončila a zamkla kancelář, zastavila se na chvilku na schodech a rozhodovala se, zda se má vypravit do Muswell Hill hned, nebo zda má napřed napsat dopis. Pořád ještě přemýšlela, když dorazil Jim.

„Sally! Nemáš chuť si někam vyrazit? Nejdeš snad teď hned domu, že ne?“

„No… podle toho kam?“

„Do varieté. Mackinnon má problémy a Fred a já na to deme dohlídnout.“

Společně procházeli podvečerním městem plným úředníků, kteří pospíchali z práce, poslíčků, kamelotů a metařů. Jim pověděl Sally o Isabelině vzkazu. Zastavili se před jídelnou, ze které se linula vůně, teplo a světlo, a čekali, až bude bezpečné přejít ulici. Sally spatřila v Jimových očích stejný dychtivý pohled, kterého si poprvé všimla před šesti lety. Tehdy byl Jim ještě ušmudlaný poslíček špinavý od inkoustu, ale zato houževnatý a bystrý. Vesele se usmála.

„Jestli si vyrazíme?“ opáčila. „To bych řekla, kamaráde. Veď mě!“

Chaka vycítil její dobrou náladu a zavrtěl ocasem.

Sally se šla domů převléknout a všichni tři se v půl osmé setkali ve frontě před Královským varieté. Frederick měl smoking a hůlku a ona ho, k jeho nesmírnému překvapení, políbila.

„Večer začíná dobře,“ řekl. „Co je na programu, Jime?“

Jim studoval plakát na stojanu přede dveřmi. Vrátil se zpět na své místo ve frontě a tlumeně jim sděloval: „Mám dojem, že Mackinnon si říká Velký Mefisto. Těžko bude člen maďarský skupiny cyklistek Madam Taroczyové, nebo seňor Ambrosie Chavez, muž bez kostí…“

„Jsem zvědav na ta dámská kola,“ zasmál se Frederick. „Do přízemí, nebo na galerii? Myslím, že bychom měli být co nejblíže jevišti pro případ, že bychom se na ně potřebovali dostat. Co myslíte?“

„Z galerie se dolu jen tak nedostaneš,“ prohlásil Jim, „a my potřebujeme bejt vepředu. Jenže pak zase neuvidíme do hlediště, a jestli prošvihneme toho rváče Sackvilla…“

Dveře byly otevřené a fronta postupovala do křiklavě vyzdobeného foyeru, kde nápadné plynové lampy osvětlovaly vnitřek z mosazi, mahagonu a skla. Každý zaplatil šilink a šest pencí za sedadla na konci první řady a šli se posadit na svá místa. Ve vzduchu se vznášela oblaka dýmu, skrz něž bylo vidět členy orchestru, kteří začínali ladit. Jim se čas od času rozhlédl po hledišti.

„Potíž je v tom,“ zabručel, „že nevíme, co hledáme. Ty chlapi přece nebudou nosit na krku ceduli.“

„A co ti dva, před kterými jsi pomáhal Mackinnonovi zdrhnout z Britannie?“ zeptal se Frederick.

„Víš… Je tu moc lidí, Frede. Třeba už sou v zákulisí – ale něco mi říká, že tam nejsou. Vrátnej je dobrej a vchodem pro účinkující je nepustí. Myslim, že jestli po něm vůbec vyjedou, tak jedině z hlediště.“

Sally se rozhlížela po divadle a zrak jí padl na řadu lóží. Napočítala jich šest a ve čtyřech z nich byla tma. V jedné ze dvou osvětlených lóží seděli tři muži – a jeden z nich se díval operním kukátkem přímo na ni.

Všiml si jejího pohledu, odložil kukátko, usmál se a lehce se uklonil. Skla jeho brýlí se zlatou obroučkou se zaleskla.

„Pan Windlesham,“ řekla bezděčně a odvrátila pohled.

„Kdo?“ podivil se Frederick.

„Bellmannův tajemník. Je tam v té lóži – v té druhé od kraje – a viděl mě. Co teď budeme dělat?“

„Zjevně jsme se tu sešli k partii stejné hry,“ odtušil Frederick, otočil se a také se podíval do lóže. „Teď už nemá cenu se skrývat – pochopil, že jsme tu společně. Ale je tam ještě jeden muž, Jime – ne, dva muži. Poznáváš je?“

Jim rovněž natahoval krk, ale potřásl hlavou. „Ne,“ odpověděl. „Nevidím jim do obličeje. Ten menší by moh bejt chlap, kterýho sem viděl v Mackinnonově šatně, ale vsázet bych se vo to nechtěl. To je votrava. Nejradši bych je zamknul v lóži jako tenkrát v noci, jenže teď už mě mají přečtenýho.“

Frederick přátelsky pokynul do lóže a obrátil se zády k jevišti. Orchestr byl připraven začít. „Oni nás můžou lépe sledovat, my budeme o to dřív na jevišti. Jestli dojde k potyčce, Jim je zdrží a Sally se pověsí na Mackinnona. Máš železného boxera?“

Jim přikývl. „Ty dveře za konferenciérovým pultem vedou přímo do zákulisí,“ vysvětloval. „Ta lóže, kterou si vybrali, není zrovna nejlepší místo. V tom sme ve výhodě.“

„Pokud v zákulisí není ještě někdo z nich,“ poznamenala Sally.

Nestačili si už říct víc, protože orchestr začal hrát a údery činelů a bubnů vydávaly takový hluk, že nebylo slyšet vlastního slova. Jim na konci řady co chvíli vrhal kradmé pohledy do lóže, zatímco Frederick se královsky bavil.

Maďarská skupina cyklistek Madam Taroczyové přijela a odjela a po nich následovali slečna Ellaline Bagwellová (sopranistka) a pan Jackson Sinnott (komik a vlastenecké písně). Tři muži dosud neopustili svoji lóži. Sally se na ně jednou podívala a všimla si, že ji pan Windlesham upřeně pozoruje se zvědavým výrazem v tváři za lesklými skly brýlí. Cítila se, jako by byla nahá. Otočila hlavu a snažila se Windleshama nevnímat.

Konečně konferenciér ohlásil Velkého Mefista. Zazněly bicí. Dirigent levou rukou zahrál na klavír a pravicí pobízel čtyři hráče na smyčcové nástroje k tajemnému hukotu. A potom, společně s výbuchem činelů, šla nahoru opona. Frederick a Sally se narovnali v křeslech.

Uprostřed jeviště stála štíhlá postava ve fraku s bílým motýlkem. Na obličeji měla bílou masku. Sally Mackinnona nikdy neviděla, ale hned poznala, že to je on. A nejen proto, že se k ní Jim hbitě naklonil a zašeptal: „To je on, neřád jeden.“

Frederick seděl klidně. Sally se na něho podívala a na jeho tváři spatřila výraz nevinného dětského potěšení. Přistihla se, že ji to rozesmálo. Frederick se ohlédl, mrkl na ni a vystoupení začalo.

Bez ohledu na povahu byl Mackinnon skutečný umělec. Masku nepoužíval jen coby prostředek pro utajení své totožnosti, ale také jako nedílnou součást vystoupení. Posloužila mu stejně jako předtím sněhobílé líčidlo. Vůbec nemluvil a atmosféra, kterou vytvářel, byla zlověstná – dokreslovaná řadou triků, které předváděl s noži a meči, sekáním a bodáním. Pohybem, gesty a především hypnotizující maskou bez výrazu naznačoval nebezpečí a děs. Obecenstvo, které bylo do té doby hlučné a veselé, utichlo – ale ne s odporem a nesouhlasem, nýbrž s posvátnou úctou. Stejně tak Sally. Mackinnon byl fenomenální umělec.

Sledovali ho několik minut, neschopni odtrhnout od něho oči. Pak Jim otočil hlavu, aby se krátce podíval do lóže – a popadl Sally za ruku.

„Sou pryč!“ zašeptal.

Zděšeně se ohlédla a zjistila, že lóže je skutečně prázdná. Jim zaklel a Frederick se napřímil.

„Jsou chytřejší než my,“ zasykl. „Zatraceně, museli se dostat do zákulisí. Až bude Mackinnon odcházet, Jime, musíme rychle vyrazit –“

Ale Mackinnon se vytasil s vlastním překvapením. Hudba přestala hrát uprostřed taktu a kouzelník zůstal stát se zvednutými pažemi – a potom jimi zamával. Seshora se v záhybech spustily dva lesklé pruhy jasně červené látky a zůstaly viset přes jeho paže na podlahu jako krvavé vodopády.

Současně s tím pozvolna zhasla všechna světla až na jedno, namířené přímo na něho. Když přešel k okraji jeviště, zavládlo v hledišti naprosté ticho.

„Dámy a pánové,“ řekl. Byla to první slova, která pronesl. Hlas zněl zvučně a melodicky a maska na Mackinnonově obličeji dodávala celému výjevu nádech mystéria nadzemského božího hlasu antických chrámů.

Orchestr ztichl. Nikdo se ani nepohnul. Zdálo se, jako by celé divadlo společné zatajilo dech.

„Pod těmito hedvábnými šátky,“ pokračoval, „skrývám dva úžasné dary. V jedné ruce držím šperk, starodávný smaragd nesmírné hodnoty, a v druhé – dýku.“

V obecenstvu to tlumeně zašumělo.

„Život,“ pokračoval Mackinnon tiše a fascinovaně, „a smrt. Smaragd poskytne svému majiteli, pokud se ho rozhodne prodat, bohatství a přepych na celý život. V opačném případě mu vrazím do srdce dýku – a on zemře.“

„Jeden z těchto darů, avšak pouze jeden, dám osobě, která bude mít odvahu odpovědět mi na jednoduchou otázku. Správná odpověď získá smaragd – špatná dýku. Ale nejprve samotné dary.“

Mávl levou rukou. Hedvábný šátek se lehounce snesl k zemi jako obláček barvy krve a v jeho ruce planul temně zelený plamen – smaragd velikosti slepičího vejce, který odrážel světlo jako hlubiny moře. Obecenstvo vydechlo údivem. Opatrně odložil smaragd na malý stolek pokrytý sametem, který stál vedle něho.

Pak mávl druhou rukou. Šátek sklouzl k zemi a odhalil lesklé ocelové ostří patnácticentimetrové dýky. Držel ji tak, aby ostří bylo vodorovně. Druhou rukou sáhl do vzduchu – a v konečcích jeho prstů se objevil bílý hedvábný kapesník.

„Čepel dýky je tak ostrá,“ řekl, „že pouhá váha kapesníku ho rozřízne na dva kusy.“

Zvedl kapesník a vypustil ho z prstů. Ten se pomalu snášel na čepel, a aniž by se zachytil nebo zastavil, pomaličku přes ni přejel, rozdělený na dvě části. Obecenstvo opět vydechlo údivem – tentokrát spíše úlekem, v němž byl záchvěv strachu. Sally se přistihla, že je tím rovněž fascinována. Prudce trhla hlavou a sevřela ruce v pěst. Kde byli ti muži z lóže? Čekali už v zákulisí?

„Smrt,“ řekl tiše Mackinnon, „smrt tímto nožem bude stejně klidná a jemná jako padající hedvábí. Pomyslete na bolest v nemoci, na utrpení vysokého věku, beznaděj chudoby… Všechno v mžiku skončí zahnáno na věky! Toto je stejně vzácný dar jako ten druhý. Možná ještě větší.“

Položil nůž vedle smaragdu a o krok ustoupil.

„Spáchám tento skutek,“ řekl, „tady a teď, na tomto jevišti, před šesti sty svědky. Ponesu následky, budu oběšen. Vím to. Jsem připraven.“

„Jelikož je to velmi závažná volba, neočekávám okamžitou odpověď. Nechám uplynout dvě minuty, na těchto hodinách.“

Ze tmy za ním se vynořil osvětlený ciferník velkých hodin, jejichž ručičky ukazovaly za dvě minuty dvanáct.

„Uvedu hodny do pohybu,“ pokračoval, „a budu čekat. Když nikdo neodpoví do okamžiku, než začnou bít, vezmu oba dary a ukončím vystoupení. Zítra tuto nabídku zopakuji a budu ji opakovat tak dlouho, dokud se někdo nepřihlásí.

Uvidíme, zda se mezi vámi najde někdo, kdo se odváží ji přijmout už dnes večer.

Teď mi už zbývá jen položit otázku.

Otázka je jednoduchá: Jak se jmenuji?“

Zmlkl. V divadle se rozhostilo naprosté ticho, které narušovalo jen tiché syčení plynových lamp a první tiknutí hodin, které se rozezvučelo tak, že ho bylo jasně slyšet v každém koutku hlediště.

Vteřiny míjely. Nikdo se ani nepohnul. Mackinnon stál jako socha, s tělem nehybným jako maska na jeho tváři. Ztichlé bylo obecenstvo, orchestr, i kulisy. Hodiny tikaly. Muži z lóže zřejmě čekali v zákulisí, zaskočeni Mackinnonovým překvapením. Ale neměli čekat věčně; zanedlouho uplynula první minuta.

Nemůžeme jen tak čekat, pomyslela si Sally. Podívala se na Fredericka a Jima. „Měli bychom to udělat,“ zašeptala a Frederick přikývl. Otevřela kabelku a vytáhla z ní tužku a papír a rychle něco načmárala. Ruka se jí třásla. Cítila napětí, které panovalo v obecenstvu za ní, napůl přesvědčeném, že smaragd je pravý, že by kouzelník skutečně použil nůž, že život a smrt skutečně závisejí na správné odpovědi.

Ručička hodinek už došla téměř ke dvanáctce. Okolo bylo slyšet vzdechy, jak se lidé nadechovali a zatajovali dech. Sally se podívala na Fredericka a na Jima, a když viděla, že jsou připraveni, vstala.

„Já znám odpověď,“ prohlásila.

Vteřinu na to začaly hodiny bít, ale nikdo je neslyšel ve zmatku, který nastal, když povolilo napětí. Všechny hlavy v obecenstvu se otočily směrem k ní, aby se na ni podívaly; v šeru hlediště viděla rozšířená bělma jejich očí.

„Výborně!“ ozval se výkřik, který byl okamžitě přijat souhlasným mručením a dychtivým povzbuzováním. Sally pomalu přecházela přední stranu hlediště ke konferenciérovi, který stál dole u schůdků. Věděla, že Frederick a Jim využijí potlesku a tiše proklouznou dveřmi vedoucími do zákulisí. Ale nebyl čas na to myslet. Potřebovala se soustředit na Mackinnona.

Konferenciér jí podal ruku a potlesk utichl, když vystoupila na jeviště. Ticho, které teď nastalo, bylo ještě hlubší než předtím. Sally udělala několik kroků vpřed. (Windlesham je tu také někde ve stínu, pomyslela si, a ten ví, kdo jsem, i když ostatní to nevědí…)

„Tak,“ řekl Mackinnon, když asi metr před ním zůstala stát. „Jedna osoba přišla s odpovědí. Přichází, aby se setkala s osudem… Ať nám tedy řekne: jak se jmenuji?“

Sally viděla skrz křídově bílou masku, jak nápadně černé jsou jeho oči. Pomaličku mu podala svůj papír. Očekával, že promluví, a to ho trochu zneklidnilo, ale obecenstvo si toho nevšimlo. Jako by ten pohyb zkoušel celé týdny, vztáhl ruku s trýznivou pomalostí pro papír, uchopil ho a otočil se k hledišti. Sally cítila jeho neskutečně intenzívní vliv na publikum.

Rozložil papír, očima si zjednal ticho. Všichni ve varieté zatajili dech – včetně Sally. Sklopil oči a přečetl si:

Dávejte si pozor. Bellmannovi agenti čekají v zákulisí. Jsem na vaší straně.

Neměla čas napsat víc.

Mackinnon ani nehnul brvou. Otočil se k publiku a řekl: „Tato odvážná mladá dáma napsala na lístek jedno jméno – jméno, které zná každý člověk z publika, každý muž a každá žena v království. Je to pro mě velká čest – ale nejmenuji se tak.“

Zalapala po dechu. Roztrhal papír na malé kousky a nechal je pomalu proklouzávat mezi prsty na zem. Sally se cítila jako zvířátko hypnotizované hadem. Veškerá rozhodnost, kterou cítila, úplně vyprchala a situace se obrátila. Ještě před minutou nad ním měla navrch, nyní byla zcela v jeho moci. Nedokázala se mu podívat do očí nebo na masku či na rudě namalovaná ústa, dívala se pouze na jeho ruce, které trhaly papír. Krásné, silné ruce. Je ta dýka skutečná? Udělal by to? Ne, určitě ne – ale co když přece?

Věděla jen, že mu mozek určitě horečně pracuje. Doufala, že se dopracuje k rozumnému řešení.

Okamžik nebylo možno dále prodlužovat. Sáhl pro nůž, držel ho před sebou a upřeně na něj zíral. Pak ho pozvedl do výšky. Držel nůž nad ní, klidný a chladný jako ocel…

A potom se stalo několik věcí najednou.

Někde v zákulisí se ozval pronikavý výkřik a něco těžkého padlo na podlahu. Vzápětí se strhla urputná rvačka, při které se houpaly a vlnily opony.

Propadlo vedle Mackinnona se s bouchnutím otevřelo a v otvoru se objevila čtvercová plošina.

Jakási žena v obecenstvu vykřikla. Hned na to vykřikla další a po ní ještě další.

Orchestr ponuře spustil, alespoň ve dvou tóninách, hudbu z Fausta.

Mackinnon uchopil Sally za ruku a vlekl ji k propadlu. Cítila, jak pevný má stisk, a musela se obdivovat jeho síle.

Když plošina, na které stál Mackinnon se Sally, začala klesat, světla zčervenala a zablikala jako v pekle.

Obecenstvo bouřilo jako moře – vykřikovalo, ječelo, vřískalo – ale Mackinnon všechny přehlušil ďábelským smíchem. Zamával pěstí a spolu se Sally klesali do tmy.

Propadlo se s rachotem uzavřelo nad jejich hlavami.

Vřavu najednou přestalo být slyšet a Mackinnon se sesypal. Naklonil se k Sally a třásl se jako dítě.

„Oh, pomozte mi,“ zasténal.

V jediném okamžiku se změnil. Ve slabém světle (plynová lampa někde ve změti trámů, lan a táhel byla jediným zdrojem světla) viděla, že jeho maska se svezla na stranu. Strhla mu ji z obličeje a řekla:

„Rychle – řekněte mi, proč vás Bellmann pronásleduje? Musím to vědět!“

„Ne – ne – prosím! On mě zabije! Musím se skrývat –“

V jeho vysokém a vyplašeném hlase zazněl skotský přízvuk. Mackinnon mával rukama jako vystrašené dítě.

„Řekněte mi to!“ naléhala Sally. „Jestli mi to nepovíte, nepomůžu vám. Jsem od Garlandů. Přítel, slyšíte? Fred Garland a Jim Taylor zatím zadrželi ty muže, ale pokud mi neřeknete pravdu, prozradím vás. No tak, řekněte mi, proč vás Bellmann pronásleduje, nebo –“

„Dobrá – dobrá!“

Rozhlížel se kolem jako zvíře v pasti. Dosud stáli na dřevěné plošině mezi železnými kolejemi, které vedly vzhůru k propadlu. Zařízení připomínalo zdviž, která se používala v pantomimách, aby vynesla Krále démonů na jeviště. Sally si byla jistá, že někde blízko musí být muž, který otáčel klikou stroje, ale nikoho takového neviděla.

Potom bylo slyšet cvaknutí stroje. Sally neviděla nic jiného než změť kladek a řetězů, ale Mackinnon sebou najednou škubl, seskočil z plošiny a rozběhl se mezi těžké dřevěné trámy, které podpíraly jeviště. „Tudy ne!“ zavolala Sally tlumeně.

Zabralo to. Zaváhal – a poskytl jí čas k tomu, aby ve svých neforemných šatech skočila za ním a chytila ho za paži. „Ne! Nechte mě –“

„Poslouchejte, vy blázne,“ zasyčela. „Vydám vás Bellmannovi, přísahám, že to udělám, jestli mi neřeknete to, co chci vědět.“

„Dobře – ale ne tady –“

Opatrně se rozhlédl. Sally ho pevně držela. Prskající plynové světlo, které na ně vrhalo mrtvolně bledou zář, způsobilo, že už nevypadal tak vystrašeně a hystericky.

Najednou dostala vztek a zatřásla jím.

„Poslouchejte,“ vyhrkla, „vy pro mě vůbec nic neznamenáte. Nechám vás jít, ale je tu něco, co chci vědět. Jde o podvod, ztroskotání lodi, vraždu – a do všeho jste zapletený vy. Proč vás tedy pronásleduje? Co od vás chce?“

Vzpouzel se jí, ale ona ho nepustila. A potom se rozplakal. Sally to ohromilo a znechutilo. Zatřásla s ním ještě jednou, tentokrát mnohem důrazněji.

„Co od vás chce?“ zopakovala tichým rozzlobeným hlasem.

„Dobrá! Dobrá! Ale rozhodně tu nejde o Bellmanna,“ řekl. „Jde o mého otce.“

„Vašeho otce? Ale kdo je váš otec?“

„Lord Wytham,“ odpověděl Mackinnon.

Sally mlčela a horečně přemýšlela.

„Dokažte to,“ vyzvala ho.

„Zeptejte se mé matky. Ona vám to řekne. Ona se za to nestydí.“

„Kdo je vaše matka?“

„Jmenuje se Nellie Buddová. Nevím, kde bydlí. Ani nevím, kdo jste vy. Já se jen snažím vydělat si na živobytí, snažím se jen zdokonalit své umění. Jsem nevinný, říkám vám, že jsem nikomu nic neudělal. Jsem jen umělec, proč mě nenecháte na pokoji? Proč mě někdo bez přestání šikanuje, týrá a štve? To není spravedlivé, to není správné!“ Nellie Buddová…

„Ale vy jste mi pořád neřekl, proč vás pronásleduje. A co to má společného s Bellmannem? A neříkejte mi, že se ho to vůbec netýká – jeho tajemník tu dnes večer byl. Muž jménem Windlesham. Jak ten je do toho zapleten?“

Ale než mohl Mackinnon odpovědět, někde nad nimi se s bouchnutím otevřely dveře propadla a Mackinnon se jí vykroutil z rukou a zmizel v přítmí jako krysa. Vyrazila za ním, ale hned se zastavila. Neměla šanci ho chytit.

Předpokládala, že nahoře panuje pořádný zmatek a obecenstvo se dožaduje vysvětlení, kam s Mackinnonem tak najednou zmizeli. Místo toho našla překvapeného inspicienta, jeviště plné tanečnic a obecenstvo v dobrém rozmaru.

V zákulisí si ji zřejmě měl vzít někdo na starost a v tichosti ji uvést zpátky na místo v hledišti – propadlo, plošina a červený pekelný oheň byly efekty, které si Mackinnon objednal, aby dosáhl působivého finále svého posledního čísla. Bylo to jeho první vystoupení a inspicient byl s výsledkem velmi spokojen.

Důvod, proč na Sally pod jevištěm nikdo nečekal, byl ten, že všechny muže, kteří byli po ruce, povolali ke rvačce v kulisách. Z ničeho nic se tam objevili čtyři muži, kteří se navzájem napadli, a když se začali rvát, vyhodili je na ulici. Asi další rozzuřený manžel, soudil inspicient.

„Rozzuřený manžel?“ podivila se Sally.

„Víte, pan Mackinnon to se ženami umí. Troufám si říct, že jste si toho musela taky všimnout. Přitahuje ženy jako plamen noční můry. Nevím proč, ale je to tak. Nebylo by to poprvé, co se tu kvůli němu strhla taková mela. Co se týče dam, je to ďábel. A teď mi dovolte, slečno, abych vám našel nějakého chlapce, který vás odvede zpět na vaše místo. Seděla jste v přední řadě, že ano?“

„Myslím, že půjdu domů,“ řekla. „Dnes večer jsem se pobavila už dost, děkuji vám. Kudy se dostanu ven?“

Když vyšla z divadla, spěchala s tlukoucím srdcem ke vchodu pro účinkující. Spatřila Fredericka, jak sedí na schodech a pohrává si s hůlkou. Jim přecházel sem a tam a nasupeně zíral do země. Jinak byla ulička opuštěná.

Rychle k nim běžela a sklonila se nad Frederikem.

„Jsi v pořádku? Co se stalo?“

Zvedl hlavu a ona viděla, že má na tváři ošklivý šrám, ale usmívá se. Jemně se ho dotkla.

„Nandali jsme jim to. Bylo tam trochu málo místa, opona nám překážela, ale když nás vyhodili sem do uličky a já se mohl rozmáchnout hůlkou, bylo to lepší. Odporní dva chlapi. Nicméně já jsem trochu vyprášil Sackvilla a Jim tomu druhému chlapovi rozmázl nos po obličeji, takže jsme nakonec nedopadli tak špatně. Aspoň já ne. Už jsi to našel?“ zeptal se Jima.

Jim něco odsekl. Sally vstala a obrátila Jimův obličej ke světlu. Měl rozseknutý ret, a když otevřel ústa, viděla, že přišel o jeden zub. Cítila se hrozně. Museli se prát, a ona zatím nechala Mackinnona utéct…

„Zjistila jsi něco?“ zeptal se Frederick a zvedl se.

„Ano, zjistila. Teď ale musím najít drožku a odvézt vás domů – chci ti dát něco na tu ránu. A Jima to brzy taky začne bolet. Doufám, že máte trochu brandy.“

„To je škoda, že nás vyhodili, vážně,“ zalitoval Frederick. „Chtěl jsem vidět seňora Chaveze, muže bez kostí.“

„Já už ho viděl,“ zabručel Jim. „Ztráta času. Stojí na rukou, dává si nohy za krk a to je všechno. Cos zjistila, Sally?“

V pohodlné čtyřkolové drožce o několik ulic dál poslouchali pánové Harris a Sackville bolestné kázání pana Windleshama. Nevěnovali mu ovšem takovou pozornost, jakou by si jistě zasloužilo; Sackville, kterého Frederick zbil holí po hlavě, se tvářil ještě tupěji než obvykle, a pan Harris, jehož nos pocítil úder Jimova mosazného boxera, se snažil zachytit krev, která mu crčela na náprsenku košile, do promáčeného kapesníku.

Pan Windlesham se na ně zhnuseně podíval a zaklepal na střechu. Drožka zpomalila.

„Ještě tam nejsme,“ zahuhňal Sackville.

„Velmi bystrý postřeh,“ odtušil pan Windlesham. „Ale je krásná jasná noc. Procházka vám udělá dobře. Zdá se mi, že se hodíte spíš k terorizování žen než k boji s muži. A je-li tomu tak, možná pro vás budu mít další práci, možná taky ne. Záleží na tom, jak dochvilní budete zítra ráno. V sedm hodin v mé kanceláři a ani o minutu později. Nezašpiňte od krve tu kliku, pane Harrisi, děkuji; buďte tak laskav a pořádně ji utřete. Ne, ne vaším kapesníkem. Šos kabátu máte ještě suchý. Přeji dobrou noc.“

Dva reptající, mumlající a sténající zločinci se loudali po Drury Lane pryč. Pan Windlesham poručil drožkaři, aby ho odvezl do Hyde Park Gate. Pomyslel si, že jeho zaměstnavatele bude velmi zajímat, co se toho večera odehrálo.

Vidina života

„Tak se tedy věci mají,“ řekl Frederick a nabral si lžičku marmelády. Bylo ráno po jejich návštěvě ve varieté a on a Jim snídali se Sally v hotelu Tavistock v Covent Garden. „Mackinnon tvrdí, že je syn Nellie Buddové a lorda Wythama. Nu, pročpak by ne?“

„Něco podobnýho vyprávěl slečně Meredithový,“ poznamenal Jim. „Otce a matku sice nejmenoval, ale příběh byl stejnej. Ale to nevysvětluje, proč ho Bellmann pronásleduje. Jedině, že by ho nechtěl za švagra. Ani se mu nedivím.“

„Dědictví,“ řekla Sally. „Nebylo tam něco s dědictvím? Ale nemanželský původ by to mohl vylučovat. Co by po Wythamovi zdědil?“

„Domnívám se, že by toho bylo žalostně málo,“ odpověděl Frederick. „Wytham už zbankrotoval, nebo je na pokraji úpadku. Všechno, co má, je zatíženo hypotékou. A teď, když ho odvolali i z vlády… tak nevím. Je to takový nešťastný typ. Já bych vsadil na Nellie Buddovou. Není divu, že znervózněla, když jsem se zmínil o Mackinnonovi.“

„A co ta společnost Severní hvězda?“ zeptal se Jim.

„Slévárny Severní hvězda,“ opravila ho Sally. „Snad má něco společného s železnicí. Není registrována na burze. Zítra jdu za tou paní Seddonovou do Muswell Hill, ale dnes zajdu navštívit jistého pana Gurneye a zeptám se ho na psychometrii. A navíc se musím taky věnovat své práci…“

„No, já budu trochu slídit kolem Whitehallu,“ prohlásil Frederick. „Chci zjistit, co se dá vyhrabat na Wythama. A potom se vypravím ještě jednou navštívit Nellie Buddovou.

Popovídáme si obchodně. Je na čase, abych si přišel na nějaké peníze. Zatím jsem na tom případu nevydělal ani penny. Dokonce jsem prodělal jedny hodinky.“

„Ty si nemáš co stěžovat, kamaráde,“ řekl hořce Jim a ukázal na svá rozbitá ústa. „Za třicet šilasů někde splašíš nový. Zuby se tak lehce nedostanou. A nikdy nepochopím, kde se v tobě bere ta krutost, že se mi posmíváš uzenou rybou a toastem, když můžu akorát ovesnou kaši a míchaný vajíčka. Ale stejně doufám, že ten neřád bude mít na čas problémy s frňákem. Aspoň nějaká útěcha.“

Pan Gurney byl muž, kterého Sally poznala v Cambridge. Představil je pan Sidgwick, filozof, který hojnou měrou přispěl k dalšímu vzdělávání žen, ale který se rovněž zajímal o fyzikální výzkum. Pan Gurney v této oblasti prováděl nějaké vlastní pokusy, a jelikož bydlel v Hampsteadu, což nebylo příliš daleko, Sally se rozhodla, že ho navštíví.

Zastihla ho v pracovně jeho příjemné vily s notami na stole a s houslemi v otevřeném pouzdře. Byl to statný, asi třicetiletý muž s velkýma očima a měkkými vousy.

„Mrzí mě, že vás ruším při cvičení,“ řekla. „Ale chci něco zjistit a neznám nikoho jiného, koho bych se mohla zeptat…“

„Cvičení? Ze mě nikdy nebude hudebník, slečno Lockhartová. Tato skromná sonatina je vrcholem mého úsilí a – obávám se – také mých schopností. Navštěvuji teď nový kurs; medicína je mým polem působnosti. Ale jak vám můžu pomoci?“

Byl to bohatý amatér, který se pokoušel o odborné vzdělání a studium práva stejně jako o hudbu. Pochybovala o tom, že to s medicínou dopadne lépe. Byl ale velmi inteligentní a měl rozsáhlé znalosti psychologie a filozofie. Když mu vysvětlila, o co se jedná a co se stalo na seanci Nellie Buddové ve Streathamu, zpozorněl a začal projevovat zájem.

„Telepatie,“ prohlásil. „To je to, co paní Buddová provádí, aspoň se mi zdá.“

„Tele – to je z řečtiny. Jako telegraf. Co to znamená?“

„Je to vědecký název toho, co se děje, když jedna osoba přijímá myšlenky z mozku jiné osoby. Emoce, ani smyslové vnímání, nic není tak propojeno jako vědomé myšlení. Alespoň zatím ne…“

„Ale mají lidé skutečně takové schopnosti? Jsme jimi všichni obdařeni?“

„Ten jev existuje. Jsou zaznamenány stovky případů. Ale nelze říct, že pro to existují vlohy. Nepoužili bychom toto slovo pro člověka, kterého přejela drožka; nehovořili bychom o jeho vlohách nechat se přejet. Je to zřejmě spíš něco, co se nám stane, než něco, co děláme.“

„Chápu. Ona může přijímat myšlenky, aniž by si to uvědomovala. Ale je přenos myšlenek úmyslný? Ví ten, kdo myšlenky vysílá, že to dělá?“

„Říkáme tomu činitel. Zdá se, že něco takového snad existuje, slečno Lockhartová. Jediný závěr, který jsem schopen učinit, je, že k tomu většinou dochází mezi lidmi, kteří jsou si citově blízcí.“

„Rozumím… Pak je tu ale ještě jedna nejasnost, pane Gurneyi. Souvisí to spolu, ale já momentálně nevím jak.“ Vyprávěla mu o Mackinnonově vidině souboje na sněhu a o tom, že se podle jeho slov dostavila, když se dotkl pouzdra na doutníky.

„Ano,“ řekl pan Gurney, „tento druh vnímání je skvěle doložen. Jaký druh člověka je váš příjemce? Myslím ten, který měl vidění?“

„V žádném případě není důvěryhodný. Je to jevištní kouzelník – velmi dobrý – a nevím, zda to s tím má něco společného, ale myslím si, že je nemožné určit, kdy mluví pravdu. A ještě jedna věc. Jestli k tomu jevu dochází, stává se to jen tehdy, když se příjemce dotýká nějakého předmětu, který patří jiné osobě? Je možné, že by k tomu došlo zprostředkovaně, na dálku?“

„Co přesně máte na mysli?“

„Jedná se o novinovou zprávu. Výstřižek z příběhu, který by mohl mít něco společného s tím viděním, není v něm ovšem zmíněno žádné jméno. Mohlo by to spustit psychometrické vnímání? Nebo představte si toto: předpokládejme, že příjemce má vidění a později se mu dostane do rukou novinový článek, který vidění výslovně nepopisuje, ale více méně mu odpovídá. Byl by ten člověk schopen určit, zda spolu ty dvě věci souvisejí?“

Pan Gurney vzrušeně vyskočil a vytáhl tlustý svazek poznámek a výstřižků z přihrádky nad stolem.

„To je pozoruhodná věc!“ zvolal. „Popsala jste přesně to, k čemu došlo v Blackburnu v roce 1871. Pokud se to opakovalo, má to obrovský význam. Podívejte – tady to je…“

Přečetla si novinové výstřižky. Všechny byly s vědeckou přesností opatřeny datem a poznámkami. Byla tam úzká podobnost, i když na blackburnském vidění nebylo nic senzačního; dotyčný popisoval jen útěk bratra z místa železničního neštěstí.

„Kolik případů máte zdokumentováno, pane Gurneyi?“ zeptala se.

„Tisíce. Roztřídit a analyzovat je by vydalo na celoživotní dílo…“

„Možná byste to měl udělat místo studia medicíny. Ale je tu jedna věc, kterou vám musím říct; zdá se, že tyto příběhy, ať jsou jakékoli, se vždy pohybují na hraně zločinného spiknutí. Mohl byste – já vím, že vy o tom budete chtít napsat – mohl byste, prosím, počkat se zveřejněním, až pomine nebezpečí?“

Vytřeštil na ni oči. „Zločinné spiknutí?“

Vysvětlila mu trochu celé pozadí a on ji ohromeně poslouchal.

„Tak tím se zabývají absolventky Cambridge,“ řekl nakonec. „Ženy – vyšetřovatelky zločinů. Pochybuji, že právě tohle byl cíl průkopníků univerzitního vzdělání pro ženy…

Ano, samozřejmě udělám, co říkáte. Naše zprávy píšeme pro všechny případy vždy pod pseudonymem. Máte mé slovo! Zpronevěra… Vražda… Po tom všem bych se možná měl vrátit k hudbě.“

Frederick ve Whitehallu během dopoledne zjistil, co potřeboval. Šel na to tím nejprostším způsobem ze všech – jednoduše se zeptal lidí, kteří pravděpodobně něco věděli: poslíčků, pochůzkářů a tak dále. Šuškalo se, že zatímco politická kariéra lorda Wythama skončila, začala prý vzkvétat jeho kariéra ve finančním světě. Získal křeslo v představenstvu slibně se rozvíjející firmy s názvem Severní něco… nebo tak nějak. A co víc, navázal styky s novým podsekretářem na ministerstvu zahraničí… Celkem vzato, stálo to za tu dopolední námahu a několik šálků slabé kávy. Frederick se mohl s klidným svědomím vypravit do Streathamu.

Odpoledne bylo chladné a šedivé a začalo mrholit. Když Frederick odbočoval do tiché ulice, kde bydlela Nellie Buddová, docela se těšil, až ji zase uvidí.

Jenomže ulice tentokrát nebyla tichá. Kolem dveří do domu Nellie Buddové stál hlouček zevlounů a u branky čekala čtyřkolová sanitka. Policejní seržant a dva konstáblové se snažili uvolnit cestu od dveří k sanitce – a potom se objevili dva muži, kteří vynášeli nosítka z domovních dveří. Hlouček se rozestoupil a nechal je projít.

Frederick kráčel pomalu k domu. Brzy si ho povšiml uniformovaný inspektor u vstupních dveří, přísný, schopně vyhlížející muž. Když muži naložili nosítka do sanitky, inspektor k němu sešel dolů uličkou. Zevlouni se zvědavě ohlíželi.

„Hledáte něco, pane?“ zeptal se inspektor, když došel k brance. „Vy sem jdete někoho navštívit?“

„Přišel jsem za jednou dámou na této adrese,“ odpověděl Frederick. „Za jistou paní Buddovou.“

Inspektor vrhl rychlý pohled k sanitce a pohybem ruky naznačil zdravotníkům, že mohou odjet. Potom se otočil zpět k Frederickovi. „Vadilo by vám, kdybyste šel na chvilku dovnitř?“ zeptal se. Frederick ho následoval do úzké chodby. Konstábl za nimi zavřel dveře. Muž, který vypadal jako lékař, vyšel z přední místnosti; Frederick odtamtud zaslechl dívčí vzlykot.

„Může odpovídat na otázky?“ zeptal se inspektor.

„Ano, pokud budete dost rychlý,“ odpověděl lékař. „Dal jsem jí něco na uklidnění a za pár minut bude velmi ospalá. Nejlepší by bylo uložit ji do postele.“

Inspektor přikývl. Když otevřel dveře, pokynul Frederickovi, aby vešel dovnitř. Na pohovce paní Buddové seděla se zarudlýma očima asi šestnáctiletá služebná, jejíž hrudník se otřásal vzlyky.

„Dobře, Sarah,“ řekl inspektor. „Přestaň plakat a podívej se na mě. Tvoje paní je na cestě do nemocnice; tam se o ni dobře postarají. Pozorně mě poslouchej: viděla jsi už někdy toho chlapa?“

Dívka, která stále ještě lapala po dechu a třásla se, se krátce podívala na Fredericka a zavrtěla hlavou. „Ne, pane,“ zašeptala. „Není to jeden z těch, co sem dnes přišli?“

„Ne, pane.“

„Víš to jistě, Sarah? Nemáš se čeho bát. Dobře si ho prohlídni.“

„Nikdy předtím jsem ho neviděla! Přísahám!“

Znovu se rozplakala. Inspektor otevřel dveře a zavolal na konstábla: „Davisi, odveďte tu holku nahoru. Dejte jí sklenici vody nebo tak něco.“

Konstábl vyvedl služebnou z pokoje a inspektor znovu zavřel dveře a vytáhl si blok a tužku.

„Mohl byste mi říct, jak se jmenujete, pane?“

„Frederick Garland. Burton Street 45. Fotograf. A mohl byste vy mně laskavě vysvětlit, proč jsem se zúčastnil té improvizované, a pokud vím, nelegální identifikace podezřelého? Co se to, k čertu, děje? A co se stalo Nellie Buddové?“

„Dnes ráno ji napadli dva chlapi. Služebná je vpustila dovnitř. Říkala, že byli… poranění v obličeji. Monokly, opuchlý nos a tak. Vy máte také poraněnou tvář, pane.“

„Aha, tohle. Ano. Víte, to se mi stalo, když mi nějaký zatracený pitomec otevřel dveře železničního vagonu přímo do obličeje. Kam ji odvezli? A jak těžce je zraněná?“

„Odvezli ji do Kvidovy nemocnice. Zmlátili ji pořádně. Abych pravdu řekl, nebyla při vědomí, ale myslím, že bude žít. Bylo by to lepší pro ty dva, jinak půjdou na šibenici.“

„Chytíte je?“

„To si pište, že je chytím,“ odpověděl inspektor. „Jako že se jmenuju Conway. Nemám rád, když se dějí věci, které nejsem ochoten tolerovat. Mohl byste mi říct, pane, co vy máte společného s paní Buddovou? Pročpak jste ji přišel navštívit?“

Frederick mu řekl, že už fotografoval mnoho známých médií pro spiritistické společnosti a šel požádat paní Nellie Buddovou o souhlas, aby mohl pořídit její portrét. Inspektor pokýval hlavou.

„V pořádku, pane,“ řekl. „Ten útok – neodnesli vůbec nic – pokud se dá věřit tomu, co tvrdí to děvče. Nebyla to loupež. Nenapadá vás, proč k tomu došlo?“

„Ani v nejmenším,“ odpověděl Frederick.

A byla to, jak si pomyslel o několik minut později, když chytil autobus do Southwarku a Kvidovy nemocnice, úplná pravda. Litoval, že včera v noci nerozbil Sackvillovi hlavu na kaši, a uvědomil si, že bezděčně zatíná pěsti, protože ani v nejmenším nepochyboval o tom, kdo byli ti dva muži. Ale proč to udělali… to by měl vědět Bellmann. A ten malý chlapík s brýlemi, Windlesham.

Frederick si umínil, že ti dva za to zaplatí.

Před kancelářskou budovou v City celý den váhavě přecházela žena zahalená v závoji. V podpaždí měla plechovou krabici a stále chodila ke dveřím, zvedala ruku ke klice, rozhlížela se kolem, pak rukou ucukla a poražena zase odcházela. Byla to Isabela Meredithová a kancelář patřila Sally.

Její vrozená plachost (byla by plachá i bez svého mateřského znaménka) a utrpení uplynulých čtyřiceti osmi hodin ji připravily o sílu vůle vyjít po schodech nahoru a zaklepat. Ale nakonec zvítězilo zoufalství nad ostýchavostí a ona zaklepala na dveře. Nikdo jí však neotevřel, protože Sally tam nebyla.

Odcházela velmi nerada, téměř zdrcená. Nebyla zvyklá na šťastné náhody, a tak když vrazila – se sklopenou hlavou – do štíhlé postavy v teplém tvídovém plášti, pouze zamumlala: „Promiňte, prosím,“ a ustoupila stranou – a překvapilo ji, když ji někdo oslovil jménem.

„Slečna Meredithová?“ zeptala se Sally. „Oh! Ano – ano. Jak víte, že…?“

„Vy jste právě chtěla navštívit slečnu Lockhartovou?“

„Ano. Ale ona není u sebe…“

„Já jsem slečna Lockhartová. Dnes odpoledne jsem měla být někde jinde a pátrat po různých informacích, ale čekala jsem vás. Nepůjdeme dovnitř?“

O Isabelu Meredithovou se pokoušely mdloby. Sally viděla, že se zapotácela, a chytila ji za paži. „Oh – promiňte. Ale já nemůžu…“

Sally cítila, že ta žena je se silami u konce. Nepovažovala za vhodné vléct ji do vymrzlé kanceláře. Naproti přes ulici bylo stanoviště drožek a za minutu už rachotily přeplněnými ulicemi k Sallyinu podnájmu.

Seděly před sálajícím ohněm v pohodlných křeslech, konvici na vodu i čajník, vdolečky i máslo měly na dosah – a pes velikosti tygra, černý jako uhel, ležel s nádhernou bezstarostností na barevné předložce u jejich nohou.

Isabela si svlékla závoj, otočila tvář k Sally a vůbec se žila skrývat své slzy. Pak ji přemohl hlad a dala se do jídla, zatímco Sally opékala popraskané vdolky nad ohněm. Žádná z nich neřekla ani slovo.

Nakonec se pohodlně opřela a zavřela oči.

„Je mi to tak líto,“ řekla.

„Co je vám líto?“

„Zradila jsem ho. Já se tolik stydím, tolik se stydím…“

„Dostal se z toho. Je úplně v bezpečí, díky vašemu vzkazu. Máte na mysli pana Mackinnona?“

„Ano. Nevím – nevím kdo jste, slečno Lockhartová, ale uvěřila jsem vašemu příteli – Jimovi, panu Taylorovi. Nevím, proč jsem si myslela, že jste starší. A finanční poradkyně… Ale váš přítel říkal, že vás to bude zajímat. Proto jsem přišla.“

Je nesmělá a vystrašená, stydí se a zlobí zároveň, pomyslela si Sally.

„To je v pořádku,“ odpověděla. „Jsem finanční poradkyně, ale to zahrnuje spoustu jiných věcí. Zvlášť teď. A já se zajímám o pana Mackinnona. Povězte mi všechno, co víte.“

Isabela přikývla, utřela si nos a pak se narovnala v křesle, jako kdyby se rozhodla.

„Poznali jsme se v Newcastlu,“ řekla. „Před osmnácti měsíci. Byla jsem zaměstnaná v malý dílně, která šila divadelní kostýmy. Nebyla jsem… na očích. Celý den nebylo zapotřebí setkávat se s cizíma lidma. A herci a herečky nejsou krutí jako normální lidi; můžou si ledaco myslet, ale výborně předstírají, že si to nemyslí. A krom toho jsou ješitní, víte, jako děti, a ne vždycky si vás všimnou. Nic mi tam nechybělo.

Jednou si přišel k mýmu zaměstnavateli objednat speciální kostým. Obleky kouzelníků mají spoustu zvláštních kapes, víte, skrytých pod frakem a na různých místech. Když jsem ho uviděla… Byla jste někdy zamilovaná, slečno Lockhartová?“

„Já… Vy jste se do něho zamilovala?“

„Úplně. Navždy. Nechtěla jsem. V co jsem mohla doufat?

Ale víte, dodával mi sebevědomí… Viděli jsme se mockrát. Řekl mi, že jsem jediný člověk, se kterým si může povídat. I potom, co byl v nebezpečí. Musel často měnit adresu – jeho nepřátelé byli vytrvalí. Nemohl zůstávat na jednom místě…“

„Kdo byli ti nepřátelé?“

„To mi nikdy neřek. Nechtěl mě vystavovat nebezpečí. Myslím, že ke mě něco cítil, něco málo, možná. Psal mi každý týden – schovávám si všechny jeho dopisy. Mám je teď s sebou…“

Ukázala na svoji plechovou krabici, která stála vedle ní na podlaze.

„Zmínil se o někom, kdo se jmenoval Bellmann? Nebo lord Wytham?“

„Myslím, že ne. Určitě ne.“

„Co jste si myslela o jeho potížích?“

„Čas od času utrousil, že jde o dědictví. Myslela jsem si, že by moh být dědic velkýho majetku, kterýho podvedli jako prvorozenýho… Ale jeho zajímá jenom umění. On je umělec. A jaký umělec… viděla jste ho při vystoupení? Nezdá se vám, že je to velký umělec?“

Sally přikývla. „Ano. Ano, určitě je. Mluvil někdy o rodičích, o svém dětství?“

„Ani jednou. Jako kdyby zavřel tu část života do hrobu. Žije jenom pro svý umění, každým okamžikem, každou myšlenkou. Vím… vím, že bych nikdy nemohla být jeho…“ Bylo to pro ni velmi těžké; mnula si ruce, a když mluvila, měla oči sklopené do klína – „Ale vím, že žádná jiná taky ne. Je to skutečný génius, slečno Lockhartová. Kdybych mu mohla být nějak užitečná – umřela bych šťastná. Ale já jsem ho zradila…“

Najednou se usedavě rozplakala, opřela se o jednu stranu křesla, zoufale vzlykala a skrývala si tvář ve dlaních. Chaka zmateně vyskočil a začal vydávat tichý, plačtivý zvuk, dokud ho Sally zlehka nepohladila po hlavě. Potom se uklidnil a opět si lehl.

Sally si klekla k Isabelinu křeslu a položila jí ruce kolem ramen.

„Řekněte mi, jak jste ho zradila,“ řekla. „Prosím. Pomoct mu dokážeme jenom tehdy, když budeme všechno vědět. A já jsem si jistá, že jste ho nezradila. Někdo vás musel obelstít nebo přinutit, viďte?“

Pomalu, mezi vzlyky, jí začala vyprávět o Harrisovi a Sackvillovi, jak jí zničili všechno zboží, které měla. Sally zamrazilo hrůzou; dovedla si až příliš dobře představit, jak strašné musí být, když člověk vidí své živobytí v troskách.

„Nic jsem jim neřekla. Ani slovo. Klidně by mě mohli i mučit a nic bych jim neřekla… Ale oni mi chtěli vzít… moje dopisy…“

Tiskla plechovou krabici k hrudi a pevně ji svírala, kolébala se s ní sem a tam s mučivou úzkostí jako matka s umírajícím dítětem. Sally se na to nemohla dívat. Celou tu dobu jí slabý, chladný, vnitřní hlas kladl stejnou otázku: Poznala jsi vůbec někdy takovou lásku?

Odsunula krabici, objala Isabelu a jemně s ní zatřásla.

„Poslyšte,“ řekla. „Ti muži. Myslím, že vím, kdo je poslal. Byl to muž jménem Windlesham. Pracuje jako soukromý tajemník finančníka Axela Bellmanna. Windlesham tam byl – myslím v Královském varieté – s těmi dvěma. Jim a ještě jeden přítel, pan Garland, je přemohli a zahnali. Mluvila jsem s panem Mackinnonem, ale moc mi toho neřekl. Víte, kde teď bydlí?“

Isabela zatřásla hlavou. „Dostal se z toho? Neublížili mu?“

„Myslím, že je v pořádku.“

„Oh, díky Bohu. Díky Bohu za to. Ale proč to dělají, slečno Lockhartová? O co jim jde?“

„Kéž bych to věděla. Podívejte se – teď nemůžete jít domů. Nemáte proč se tam vracet. Co kdybyste zůstala –“

„Moje bytná mi dala okamžitou výpověď,“ řekla Isabela tiše. „Sotva jí to můžu mít za zlý. Nemám kam jít, slečno Lockhartová. Dnes v noci jsem spala venku. Myslí, že…“ Zavřela oči a svěsila hlavu.

„Tady se pro vás najde místo. Paní Molloyová vám ustele ve vedlejším pokoji. Teď se o to nebudeme přít,“ pokračovala Sally. „Potřebuju vaši pomoc, to není žádná almužna. Jsme zhruba stejně velké – najdu vám něco na spaní a večeře paní Molloyové jsou vynikající. Ne, vůbec mi nemáte zač děkovat. Já ještě mám svůj domov – a práci…“

Ale jak dlouho je budu mít, pomyslela si. Bellmannovy hrozby ji trápily víc, než si byla ochotna připustit, a visely nad ní jako těžký stín. A teď ještě Isabela; důkaz, že nepřítel se nerozpakuje své hrozby splnit. Když jedly, pily čaj a zabývaly se nočními košilemi a uhlím do krbu, trochu na to zapomněla; ale vzpomněla si později, když za ní zaskočil na návštěvu Frederick se zprávami o Nellie Buddové.

Sally byla ráda, že Isabela už spí. Frederick seděl u ohně, popíjel kávu a vyprávěl jí, že Nellie Buddová se dosud neprobrala z bezvědomí; bili ji po hlavě a lékaři si nebyli jisti, zda nemá frakturu lebky. Alespoň se o ni dobře postarali, ale nikdo netušil, zda se uzdraví. Frederick koupil kytici květin, které jí postavil k posteli a zanechal tam své jméno, poněvadž neměla žádné blízké příbuzné. Nevěděl totiž, kde hledat její sestru (jak se to jen jmenovala? slečna Jessie Saxonová?).

Když mu Sally vyprávěla, jak Isabelu navštívili dva muži, přikývl, jako by něco podobného očekával. Harrisův a Sackvillův společný účet narůstal; nemohl se dočkat, až jim to všechno spočítá.

Chvíli tiše seděl, zachmuřeně hleděl do plamenů a občas prohrábl uhlí vycházkovou holí.

„Sally,“ řekl nakonec, „přestěhuješ se do Burton Street.“

Nadechla se. „To všechno už přece máme za sebou, Frede. Odpověď zní: ne. V žádném případě –“

„To nebyla otázka. O ruku už tě neprosím, na to můžeš zapomenout. Myslel jsem na Nellie Buddovou. Jestli jsou ti lidé schopní zbít ženu do bezvědomí, pak tě chci mít nablízku, to je všechno. V Burton Street budeš v bezpečí a taky –“

„Tady jsem v bezpečí,“ odsekla. „Mám Chaku a pistoli. Nemusím sedět zavřená v pevnosti se strážemi.“

Vzápětí nenáviděla sebe samu za ta slova – popudlivá, ješitná, samolibá. Sotva otevřela ústa, věděla, co se stane, a obávala se toho; nemohla si však pomoct.

„Nemluv hlouposti,“ řekl a také se nedechl. „Nebudeme tě hlídat jako nějakou zatracenou princeznu v pohádce, chci jen, abys zůstala naživu. Můžeš normálně pracovat, v tom ti nikdo bránit nebude. Jistě, máš psa a my všichni víme, že dovedeš ustřelit doutník mouše u pusy s rukama svázanýma za zády –“

„Nebudu poslouchat tvoje jízlivosti. Jestli už pro mě nemáš nic jiného –“

„Dobrá, tak poslouchej svůj rozum. Ti muži málem zabili Nellie Buddovou – z toho, co vím, ji chtěli zabít. Zničili živnost slečně – jak se jmenuje – které jsi právě poskytla přístřeší. Ty si myslíš, že v tvém případě budou váhat? Můj Bože, ženská, s potěšením s tebou zatočí. Bellmann ti vyhrožoval –“

„Dovedu se ubránit,“ namítala. „A určitě nepotřebuju tvoje svolení k tomu, abych mohla normálně žít.“

„Naznačil jsem snad něco takového? Jestli tomu schválně nechceš rozumět, jestli nechceš vědět –“

„Já moc dobře vím, co mi naznačuješ –“

„Nic nevíš, protože jinak bys nemluvila takové hlouposti!“

Jejich vzrušené hlasy probudily Chaku. Protáhl se, zvedl hlavu, podíval se na Fredericka a tiše zavrčel. Sally se automaticky sehnula, aby ho pohladila po hlavě.

„Myslím, že si neuvědomuješ, jak mi vadí, když se mnou takhle mluvíš,“ pokračovala poněkud tišeji; nedívala se při tom na něho, ale do ohně, a cítila hořkou zatvrzelost, která ji dusila. „Nepotřebuju, aby mě někdo ochraňoval a rozmazloval. Nejsem taková. A protože to zjevně nevidíš, ptám se, jestli mě vůbec vnímáš.“

„Za co mě máš?“ zasyčel a v jeho hlase zazněl skutečný hněv. „Tak ty jsi hluboce přesvědčená o tom, že jsem stejný jako jiní muži. Nebo ne, to se netýká jen mužů. Ty si myslíš, že jsem stejný jako ostatní muži a ženy, že jsi jediná na světě a my ostatní jsme méněcenní –“

„Tak to není!“

„Tak to je.“

„Protože beru svoji práci vážně, protože nejsem ustrašená, ještě neznamená, že se na tebe dívám spatra, nebo snad ano?“

„Celou dobu. Celou dobu. Víš vůbec, jak se chováš, Sally? Když máš dobrou náladu, jsi skvělá a za to tě miluju. Když máš špatnou náladu, jsi pokrytecká, povýšená potvora.“

„Já, a povýšená?“

„Měla by ses slyšet. Já ti tu nabízím pomoc jako rovný rovnému, nezištně a bez postranních úmyslů, a ty mi ji vmeteš zpátky do tváře jako urážku. Jestli tohle není povýšenost –“

„Teď přece nemluvíš o mně. To sis vybájil ve své fantazii. Kdy už konečně dospěješ, Fredericku?“

Jeho tvář se změnila. Objevil se v ní odevzdaný výraz, kterému nerozuměla, ale ten po chvilce zmizel. Najednou cítila, jako by něco zemřelo. Natáhla k němu ruku, ale už bylo pozdě.

„Necháme toho,“ řekl tiše, vstal a vzal si svou hůl. „Myslím, že pro dnešek to stačilo.“

Také vstala a udělala krok k němu. Ale on se sebral a beze slova odešel, aniž se na ni podíval.

Tu noc Sally seděla u vyhasínajícího krbu a mnohokrát začala psát dopis Frederickovi. Zjistila, že napsat slova na papír je stejně těžké, jako je vyslovit. Nakonec to vzdala, opřela si hlavu o kolena a dala se do pláče. Frederick popisoval jednu stránku za druhou jakýmisi úvahami a domněnkami, nakonec je všechny roztrhal, pustil se do opravy nového amerického aparátu, potom se rozčílil a mrštil s ním do kouta. Webster Garland a Charles Bertram zatím seděli, kouřili, popíjeli whisky a povídali si o světle a stínu, želatině, kolodiu, kalotypech, mechanismech závěru a papírových negativech. Jim střídavě cítil záchvaty bolesti a trýznivé lásky, promeškával nástupy a tahal za špatná lana, upustil žebřík a bloudil po zákulisí jako tělo bez duše, až ho nakonec hlavní inspicient zahrnul nadávkami. Nellie Buddová ležela v bezvědomí na úzké posteli, vedle níž stála váza s Frederickovou kyticí a židle. Lady Mary seděla tiše, způsobně a zkroušeně po celou dobu nekonečné večeře. Chaka snil o Sally a lovu, o Sally a zajících a o Sally – když jistý muž zaklepal na dveře v Soho a čekal, až mu otevřou.

Byl to rázný, elegantní a energický mladý muž. Měl na sobě večerní oblek, jako by právě odešel z nějaké večeře nebo z opery, a držel vycházkovou hůl se stříbrnou rukojetí, kterou vyťukával do schodů rytmus populární melodie.

Dveře se za okamžik otevřely.

„Á,“ řekl pan Windlesham. „Pojďte dál, pojďte dál.“

Ustoupil stranou a nechal návštěvníka projít dovnitř. Tuto kancelář pan Windlesham používal k vyřizování takových záležitostí, jejichž spojitost s Baltským domem neměla být nikdy vypátrána. Pečlivě zavřel dveře a následoval mladého muže do teplé, dobře osvětlené místnosti, kde si četl román.

„Váš plášť a klobouk, pane Browne?“

Pan Brown si odložil, posadil se a lhostejně se podíval na otevřenou knihu. Pan Windlesham si všiml jeho pohledu.

„Jak dnes žijeme,“ řekl. „Od Anthonyho Trollopa. Zábavní kniha o finančním spekulantovi. Máte rád romány, pane Browne?“

„Ne, já skoro nečtu,“ odpověděl pan Brown. Měl zvláštní hlas a hovořil s přízvukem, který pan Windlesham nedokázal zařadit do žádné společenské vrstvy ani kraje, které znal.

Pokud se ten přízvuk vůbec dal zařadit, pak nejspíš do budoucnosti. O sto let později bude přízvuk pana Browna běžný, i když se dalo stěží očekávat, že to pan Windlesham ví. „Na knihy nemám moc času,“ dodal pan Brown. „Ale do dobrého varieté zajdu kdykoli.“

„Ach, ano, varieté. Přejděme přímo k věci. Přicházíte se skvělým doporučením, v neposlední řadě pro vaši diskrétnost. Doufám ale, že spolu můžeme hovořit zcela otevřeně. Pochopil jsem, že zabíjíte lidi.“

„To souhlasí, pane Windleshame.“

„Řekněte mi, je obtížnější zabít ženu než muže?“

„Ne. Žena není od přírody tak rychlá a silná jako muž, že?“

„Tak jsem to nemyslel… ale nevadí. Kolik lidí jste už zabil, pane Browne?“

„Proč to chcete vědět?“

„Snažím se zjistit vaši odbornost.“

Pan Brown pokrčil rameny. „Jedenadvacet,“ odpověděl.

„Tak to jste odborník. A jaký je váš obvyklý způsob?“

„To je různé. Záleží na okolnostech. Když si můžu vybrat, dávám přednost noži. Práce s nožem vyžaduje určitou zručnost.“

„A ta je pro vás důležitá?“

„Jsem hrdý na svou práci jako každý jiný profesionál.“

„To je pochopitelné. Já v současné době zaměstnávám dva muže, kteří, bohužel, mají k profesionalitě daleko; nikdy bych jim nemohl svěřit práci, jako je tato. Prozraďte mi, jaké máte plány do budoucna?“

„Jsem ctižádostivý, pane Windleshame,“ řekl mladý muž. „V Londýně a v Evropě je stálá poptávka, ale nic velkého. Myslím, že budoucnost je za Atlantikem. Jsem velký obdivovatel Američanů. Už dvakrát jsem v Americe byl. Líbí se mi tamní lidé, líbí se mi jejich způsob života. Myslím, že se tam dobře uplatním. Už jsem si našetřil nějaké peníze. Přidám k nim odměnu za tuhle práci. Ještě pár zakázek a budu mít dost.

Proč se ptáte? Je snad pravděpodobné, že vaše – eh – firma bude chtít v blízké budoucnosti zaměstnat muže mých schopností?“

„Oh, myslím, že ano, jistěže,“ přitakal pan Windlesham a jeho brýle se zlatými obroučkami se zaleskly.

„A kdo je klient?“ zeptal se pan Brown a vytáhl si poznámkový blok a tužku.

„Jedna mladá žena,“ odpověděl pan Windlesham. „S obrovským psem.“

Velká nová práce ku prospěchu všeho lidstva

Sally se probudila sklíčená a nešťastná. A taky nazlobená, protože to ráno vypadalo spíš jako dubnové než listopadové; zářivé, čisté a teplé, s malými huňatými obláčky na jasném modrém nebi. Posnídala s Isabelou slaninu, vejce a opékaný chléb, nechala ji s Chakou a vypravila se do Muswell Hill.

Paní Seddonová z Cromwell Gardens byla příjemná, asi čtyřicetiletá dáma, která Sally pozvala do svého obývacího pokoje. Zjevně ji potěšilo, že její žačka, slečna Lewisová, se nachází v Londýně.

„Byla to taková veselá dívenka! Doufám, že mě přijde navštívit… Tak, a co pro vás mohu udělat, slečno Lockhartová?“

Sally se posadila. Bylo dobře, že s sebou nevzala Chaku, protože tady by pro něho nebylo místo. Kvůli hromadě háčkovaných polštářků se obě ženy ani nevešly na pohovku, a tak si paní Seddonová sedla na stolek v arkýřovém okně pod vzrostlou aspidistrou. Skoro všechno v místnosti bylo zakryté; na pohovce byly tři vyšívané přehozy, na stole dva různé ubrusy, na okenních parapetech dečky a na krbové římse ozdobný lem se střapci. Dokonce i klec na ptáky měla jakousi malou zřasenou sukénku. Na zdi visel vyšívaný nápis: „Zůstaň, zůstaň doma, mé srdéčko, a odpočiň si: domácká srdce jsou nejšťastnější.“

Sally odložila tašku a pustila se do vysvětlování.

„Snažím se něco vypátrat o firmě, která se jmenuje Severní hvězda. Někdo, koho znám, přišel o peníze, které investoval do jisté společnosti. Ta byla podle všeho ve spojení se Severní hvězdou a já se pokouším zjistit všechno, co se dá. Váš bratr prý pro Severní hvězdu pracoval.“

Paní Seddonová se zamračila. „No, podle toho, co říkáte… Není to spíš záležitost pro právníky, slečno Lockhartová? Chtěla bych vědět, jestli jste tu sama za sebe, nebo zastupujete někoho jiného?“

„Zastupuji svého klienta,“ odpověděla Sally, trochu překvapená nedůvěrou paní Seddonové. „Jinak pracuji samostatně jako finanční poradkyně.“

Paní Seddonová se zatvářila ustaraně. „Nevím, co si o tom mám myslet,“ řekla. „Nikdy jsem neslyšela o…“ Nechtěla dokončit tu větu a zmateně uhnula pohledem.

„O žádné ženě, která by byla finanční poradkyní? To většina lidí také ne. Ale mohu vás ujistit, že je to pravda. Vlastně jsem se díky tomu seznámila se slečnou Lewisovou, vaší žačkou. A ten klient, který přišel o peníze, byla rovněž žena – učitelka jako vy. Pokud budete tak hodná a řeknete mi, co víte o Severní hvězdě, snad se mi podaří dostat její peníze zpátky. Děje se kolem té firmy něco neobvyklého?“

„Nu… Nevím, jak začít, skutečně. Neobvyklého? Ano, myslím, že ano. Mému bratru Sidneymu, tedy panu Patonovi, ta firma způsobila potíže. V podstatě je pořád ještě nezaměstnaný… Poslyšte, slečno Lockhartová, těžko se to vysvětluje. Nejsem si jistá, jestli v tom mám jasno. Zarazte mě, kdybych začala ztrácet souvislosti, ano?“

„Klidně mi řekněte všechno, na co si vzpomenete. I kdyby vám to nedávalo smysl.“

„Dobrá. Víte, můj bratr – a to je, myslím, důležité – je odborář. Socialista. Dobrý člověk, chápejte, a můj manžel pan Seddon s tím souhlasí, i když vždycky volil konzervativce. Ale Sidney má zvláštní názory a na ty možná doplatil. Nevím.

On je řemeslník – kotlář. Tedy, byl. V továrně Walker a syn na výrobu lokomotiv. Ale firmě se moc dobře nevedlo – měla málo zakázek. To bylo – zhruba před dvěma, třemi lety. V té době prodal majitel továrnu jiné firmě. Ta poslala nového ředitele, Švéda. Byl to Švéd, nebo Dán, nebo tak nějak, a ten začal hromadně propouštět dělníky. Bylo to pochybné podnikání. Firma neměla zájem o nové zakázky, jen dokončovala to, co už bylo objednáno, a při tom propouštěla.“

„Váš bratr také přišel o místo?“

„Napřed ne. On byl výborný řemeslník – patřil k nejlepším v továrně. Byl jedním z mála zaměstnanců, které si nechali až do konce. Ale víte, jemu se to nelíbilo. Bylo to všechno nějaké divné – ten mladý ředitel si přivedl skupinu mužů z Londýna, také nějaké cizince. Všichni chodili po továrně a dělali si poznámky – úplně o všem. Kdo co dělá, jak to dělá, co udělá jako další úkon, jak dlouho mu co trvá – a ty poznámky se netýkaly jen práce. Zajímali se i o soukromí – třeba kde kdo bydlí, do kterého kostela nebo kaple chodí, jestli je členem nějakých klubů nebo společností, jaké jsou jeho rodinné poměry – a takové věci.

Odborům se to samozřejmě nelíbilo. Ale nemohli s tím nic dělat, když nebyly žádné zakázky. Nicméně se tam dělo něco podivného, ředitel a jeho cizí přátelé přicházeli každý den a dělali si své poznámky, radili se, měřili, kreslili a sepisovali nějaký posudek… Klidně mohli říct hned, že za tím vším je hromada peněz, ale nikdo z nich se nezachoval jako muž.

Jednoho dne ke konci května měli schůzi. Pozvali všechny zbývající dělníky, ty, o které se zajímali nejvíc. V poznámkových blocích o nich měli určitě zapsané všechno do nejmenších podrobností – dokonce i to, kolik platí nájemné, nebo kolik mají dětí.

Tyto muže, tu poslední, pečlivě vybranou stovku, pozvali do sálu, který si pronajali. Žádná schůze ve stoje na dvoře, ale řádná schůze v sedě s občerstvením, rozumíte? Můj bratr to nechápal, bylo to tak neobvyklé.

Zkrátka a dobře, když se sešli, předstoupil před ně ředitel a jeho přátelé a začali mluvit. Vzpomínám si, jak mi o tom Sidney vyprávěl a jaký dojem to na mě udělalo… Řekli, že firma stojí na prahu revolučních změn. Podrobnosti si už nepamatuji. Sidney řekl, že byl celý rozčilený vzrušením a všichni ostatní muži cítili totéž. Prý to bylo jako náboženské vytržení, duchovní shromáždění k oživení a probuzení náboženského života. Zvláštní, že to říkal on, jak vám hned vysvětlím. Nakonec by se prý každý z těch mužů upsal třeba ďáblu za možnost v té továrně pracovat.“

Paní Seddonová se na chvilku odmlčela. Hleděla do krbu a mračila se. Sally se zeptala: „Ale co dělali? Po takovém projevu přece nevyráběli dál jen železniční lokomotivy. Nevysvětlili jim, jaké mají plány?“

„Ne, alespoň tenkrát ne. Mluvili pořád o skvělé budoucnosti, míru a pokroku, o velké nové práci ku prospěchu všeho lidstva a o takových věcech. Jak budou mít zaměstnanci po celý život zaručenou práci a důchod, představte si, a také nové domy měli dostat od společnosti, když hned na místě podepíšou. A výměnou za všechny ty výhody (a bylo jich ještě víc – nabízeli jim také něco jako zdravotní pojištění) se měli písemně zříct členství v odborech a vzdát se práva na stávku.

Většina mužů po tom okamžitě skočila a podepsala. Součástí smlouvy prý také byl slib mlčenlivosti – nevím jestli je něco takového legální, ale Sidney říkal, že podle přítomného právníka ano. Pak mu to všechno začalo vrtat hlavou.

Někteří muži byli přece jen trochu opatrnější, mezi nimi i Sidney. Zeptali se, jestli by mohli dostat alespoň den na rozmyšlenou. Jistěže, můžete, řekl ředitel. Nikoho nechceme nutit. Každý má svobodnou volbu. Dáme vám týden na rozmyšlenou, řekl – ale vy jste jeden z nejlepších mužů, které máme, a moc by nás mrzelo, kdybychom vás ztratili. Samé lichotky, víte, slečno Lockhartová.

Můj bratr odešel domů a promluvil si s manželkou. Bylo tam tak půl tuctu mužů jako on, kteří byli opatrní, ale druhý den ráno to skoro všichni klidně podepsali. Odbory se snažily takový postup odsoudit, ale co mohly nabídnout ve srovnání s vedením? A potom Sidney něco zaslechl v dělnickém literárním a filozofickém ústavu. Povídalo se, že nové vedení má zájem o jiný podnik v sousedství, Furnesské slévárny. Plánovali, že obě firmy sloučí, a to měla být ta velká práce, která prospěje lidstvu a přinese mír a pokrok celému světu.

Jenže můj bratr je pacifista, víte, slečno Lockhartová. Nesouhlasí s válkami ani násilím jakéhokoli druhu. Má evangelickou výchovu jako já. Když se oženil, začal se zajímat o kvakery. Nikdy se ale skutečně nestal jejich členem – jak oni říkají – přítelem a já si myslím, že proto ředitel nevěděl o jeho názorech a nezbavil se ho už dávno.

Jméno Furnesské slévárny vám možná zní nevinně, ale vyrábějí se tam děla. Kanóny Jedním slovem je to zbrojovka.

Bratr odmítl podepsat smlouvu. Oni mu vyplatili mzdu a od té doby nenašel práci. Tu a tam mu posílám trochu peněz, když mi to vyjde. Málem bych zapomněla – ty dvě firmy se sloučily a nový podnik se nejmenuje ani Furnesské slévárny, ani Walker a syn, ale Slévárny Severní hvězda. A to je všechno, co o tom vím.“

Sally měla chuť zatleskat. Konečně získala první skutečnou informaci o tom, čím se Bellmann zabývá – šlo o zbraně, děla…

„Paní Seddonová, velmi jste mi pomohla,“ řekla. „Nedovedu vám říct, jak je to pro mě důležité. Je tady ještě jedna věc: Nepředpokládám, že se váš bratr někdy zmínil o něčem, čemu se říká Hopkinsonův samočinný regulátor?“

„Pokud se zmínil, nevzpomínám si,“ odpověděla paní Seddonová nejistě. „Nikdy jsme se o strojích moc nebavili… Co je to?“

„Já nevím. Je to jedna z věcí, kterou jsem chtěla zjistit. Zajímalo by mě, jestli bych si mohla promluvit s vaším bratrem? Na jaké adrese bydlí?“

„Já vám ji napíšu. Ale… nevím, slečno Lockhartová, možná jsem vám neměla nic říkat. Konec konců to skutečně není moje věc…“

„Nikdo vás nežádal, abyste podepsala slib mlčenlivosti, paní Seddonová. A i kdyby ano, pochybuji, že by to bylo legální. Podobné věci lidé žádají, jenom když nemají čisté úmysly. Myslím, že reakce vašeho bratra byla úplně správná a já bych ho ráda vyhledala a pohovořila si s ním o tom.“

Paní Seddonová otevřela sklopnou desku malého psacího stolu, namočila pero do inkoustu a napsala jméno a adresu na kartičku.

„Žije teď v nuzných podmínkách,“ řekla váhavě. „Ve srovnání s ním jsem bohatá. Pan Seddon je hlavním účetním u Howsona a Tomkinse, obchodníků se stavebním dřevem, takže jsme dobře zajištěni. A můj bratr je starší muž… Chci jen říct, že jsem vyšla ze stejného prostředí a že jsem na to nezapomněla. Byli jsme chudí, ale měli jsme doma vždycky knihy a časopisy – Domácí svět a tak – vážili jsme si vzdělání, víte? Já jsem si ho vždycky vážila, proto jsem také učila v nedělní škole. A co bude Sidney dělat bez dělnického ústavu, to nevím… Oh, plácám tu páté přes deváté… Je jasné, že se mi to nelíbí, slečno Lockhartová. Něco na tom není v pořádku a já nevím, co to je. Tady je ta adresa…“

Podala Sally kartičku.

„Budete opatrná, viďte?“ řekla. „Ale vy samozřejmě víte, do čeho jdete. Napíšu Sidneymu, aby o vás věděl. Ale jsem znepokojená, to nepopírám. Nezpůsobíte mu potíže?“

Sally slíbila, že ne, a vypravila se do Burton Street.

Trochu se ostýchala vstoupit do ateliéru, ale dlouho neváhala. Uvnitř bylo velmi rušno a panoval tam mírný zmatek, protože fasádníci opouštěli nový ateliér a sklenáři dosud nedorazili. Webster rozčileně jednal s mistrem stavební firmy. Potkala Fredericka, který vycházel ze starého ateliéru a držel v ruce několik exponovaných desek. „Ahoj,“ řekl neutrálně.

„Byla jsem navštívit paní Seddonovou,“ řekla stejným tónem. „Myslím, že už vím, co vyrábí firma Slévárny Severní hvězda. Máš hodně práce?“

„Jen musím tohle odnést panu Pottsovi. Jim je v kuchyni.“

Prošla obchodem a našla Jima u pracovního stolu v kuchyni. Mračil se na neuspořádanou hromadu papírů a lahvičku s inkoustem. Když vešla dovnitř, odstrčil všechno stranou a obrátil se k ní.

„Co je novýho, Sally?“ zeptal se.

„Hned ti to řeknu, jen co přijde Frederick… A co tvůj zub?“

„Už nejsem takovej fešák jako dřív, viď?“ ušklíbl se. „Moc to nebolí, ale ty ulomený kousky mě tlačí v dásni. Neváhám říct, že bych tomu chlapovi rád dal eště jednu do nosu…“

„Tak, copak se děje?“ zeptal se Frederick, když zavíral dveře.

Vyprávěla jim, co jí řekla paní Seddonová. Když skončila, Jim dlouze hvízdnul.

„Tak v tomhle jede!“ pokýval hlavou. „Zbraně a železniční vagony…“

„Nejsem si jistá,“ poznamenala Sally. „Walker a synové vyrábějí lokomotivy, ne železniční vagony. A vypadá to, že ten Hopkinsonův samočinný regulátor má něco společného s párou. Jeden z nás tam bude muset zajet a zjistit to. Mám adresu pana Patona.“ Podívala se na Fredericka. „Mohl bys ty…“

Okamžik mlčel, a potom odpověděl: „Ano, myslím, že bych mohl. Ale proč já? Myslel jsem si, že by bylo nejlepší, kdybys tam zajela ty. Ty jsi navázala první kontakt. A kromě toho víš o zbraních mnohem víc než já.“

Začervenala se. „Neumím se dávat do řeči s neznámými lidmi,“ odpověděla. „Bude tam třeba… zjistit spoustu věcí. mluvit s lidmi a věci objasnit. V tom jsi ty dobrý a já moc ne. Ty jsi nejlepší. Měl bys tam jet ty.“

Sally do svých slov ukryla ještě něco jiného a doufala, že to vyjadřují také její oči. Tváře jí hořely, ale dívala se na něho zpříma a viděla, že přikyvuje. Podíval se na hodiny.

„Půl jedenácté,“ řekl. „Jime, můžeš mi podat Bradshawa?“

V Bradshawově železničním průvodci zjistil, že asi za půl hodiny odjíždí vlak z nádraží King’s Cross. Zatímco Jim šel sehnat drožku, Frederick si naházel pár věcí do tašky a Sally načmárala rychlý souhrn všeho, co se dozvěděla od paní Seddonové, a připojila adresu pana Patona. Potom se zamyslela, ale dřív, než mohla připojit cokoli jiného, se Frederick vrátil s pláštěm a kloboukem. Složila papír a podala mu ho.

„Co je dnes? Čtvrtek? Budu tam muset pátrat po okolí, abych viděl, co se tam dá zjistit. Předpokládám, že se vrátím v sobotu. Na shledanou.“

To bylo všechno, co řekl.

„Pan Blaine se může v obchodě zbláznit,“ prohodil Jim, když se vrátil. „Asi mu pudu pomoct se zakázkama. Stejně nemám do čeho píchnout. Odpoledne zaskočím za Nellie Buddovou. Uvidím, jestli se už probrala, chudák ženská. Nechceš jít se mnou?“

„Půjdu do knihovny patentů,“ řekla Sally. „Nevím, proč mě to nenapadlo dřív. Ať už je ta Hopkinsonova věc cokoli, bude chráněná patentem.“

„Vážně si myslíš, že má něco společnýho se Severní hvězdou? Já si myslím, že si ji Nellie Buddová vybájila v transu… A eště něco. Teď mě to napadlo. Slečna Meredithová – já vím, že je švadlena, ale kancelářský práce snad zvládne. Jenže vona se určitě bude cejtit jako zbytečný břemeno a za všechno se obviňovat, nebude to chtít dělat a každýmu hned zkazí náladu. Ne, samozřejmě, beru to zpátky, protože to není spravedlivý; ale mohla by pomoct panu Blainovi, že jo? Tak zabijeme dvě mouchy jednou ranou. Starýmu pánovi pomůžeme, aby se z toho nezbláznil, a jí pomůžeme získat pocit, že je užitečná. Co ty na to?“

Místo odpovědi k němu přistoupila a políbila ho.

„No, to je každopádně lepší, než dostat nabančíno,“ prohlásil.

„Než co?“

„Pár do zubů. Tak je to dobrej nápad? Zajdu za ní, než pudu do nemocnice. Třeba jí nakonec vyženeme toho Mackinnona z hlavy.“

Parní kulomet

Železniční spojení fungovalo skvěle. Bylo několik minut po šesté, když se Frederick ubytoval v nádražním hotelu v Barrow, a o něco málo později už našel adresu, kterou mu Sally napsala. Zaklepal na dveře domku s malou terasou a rozhlédl se kolem po zbytku ulice. Nebylo snadné říct, jak by vypadala za denního světla. Frederick měl dojem úctyhodnosti, který ale úzce souvisel s chudobou. Každé klepadlo na dveřích bylo osvětlené plynovým světlem, každý stupeň schodiště byl vydrhnutý – ale už ve vedlejší ulici odtékaly splašky otevřenou stokou.

Dveře otevřela asi padesátiletá, nervózně vyhlížející žena.

„Paní Patonová?“ zeptal se Frederick a smekl klobouk. „Je doma pan Paton – pan Sidney Paton?“

„Ano, je doma,“ odpověděla. „Vy… vy nejdete od domácího, že ne?“

„Ne, ne,“ ujistil ji Frederick. „Jmenuji se Garland. Moje kolegyně hovořila s vaší švagrovou, paní Seddonovou, a ta se náhodou zmínila o panu Patonovi. Přijel jsem sem v naději, že budu mít možnost si s ním pohovořit.“

Pozvala ho dovnitř, stále nervózní, a zavedla ho do kuchyně, kde její manžel opravoval boty. Vstal, aby mu potřásl rukou – malý, drobný muž s mohutným knírem a se stejnou nervozitou v očích, jakou tam měla jeho žena.

„Pozval bych vás do obývacího pokoje, pane Garlande,“ řekl, „ale netopí se tam. A většina nábytku je už stejně pryč. Některé kusy jsme měli od svatby… Co pro vás můžu udělat?“

„Nechci chodit kolem horké kaše, pane Patone,“ řekl Frederick. „Potřebuju vaši pomoc a rád za ni zaplatím. Tady je pro začátek pět liber.“

Paní Patonová slabě vykřikla a posadila se. Pan Paton si tázavě vzal bankovku, kterou mu Frederick podal, a položil ji na stůl.

„Nepopírám, že pět liber by pro nás bylo požehnáním,“ řekl pomalu, „ale já musím vědět, jakou pomoc ode mě očekáváte, než je přijmu, pane Garlande. Ah – prosím, posaďte se.“

Paní Patonová, která se vzpamatovala z překvapení, vstala, aby vzala Frederickovi plášť a klobouk; posadil se tam, kam mu pan Paton ukázal, do křesla z druhé strany krbu. Rozhlédl se kolem. V příborníku se v teplém světle lampy leskly talířky a šálky, vlhká čajová utěrka visela na šňůře, tlustá zrzavá kočka podřimovala u krbu a na výtisku Emmy spočívaly odložené brýle, hned vedle ševcovského náčiní, kterým pan Paton podrážel boty. Pan Paton si všiml, kam se dívá, a sedl si proti němu.

„Teď mám spoustu času na čtení,“ řekl. „Přečetl jsem Dickense, Thackeraye a Waltera Scotta. Zrovna čtu Jane Austenovou. Ať se propadnu, jestli z nich nepíše nejlíp. Tak, pane Garlande. Co pro vás můžu udělat?“

Frederickovi se ten muž okamžitě zalíbil a rozhodl se, že mu poví všechno. Trvalo to nějakou chvíli a paní Patonová zatím udělala trochu čaje a přinesla talíř sušenek.

„Teď potřebuju vědět,“ řekl nakonec, „co se vlastně děje v Severní hvězdě. Jestli se teď rozhodnete, že mi to nemůžete říct, nebo jestli budete mít pocit, že jste vázán mlčenlivostí, budu pro to mít pochopení. Já jsem vám vylíčil celé pozadí, takže chápete, proč to chci vědět a co je v sázce. Co mi odpovíte?“

Pan Paton přikývl. „Je to od vás poctivá nabídka. A musím říct, že jsem ještě nikdy neslyšel takový příběh… Co myslíš, drahá?“

Jeho žena, která seděla u stolu, poslouchala Frederickovo vyprávění s udivenýma očima.

„Řekni mu to,“ odpověděla. „Řekni mu všechno, co chceš. Nic té firmě nedlužíš.“

„Dobrá,“ přikývl pan Paton. „Také si to myslím. Dobře, pane Garlande…“

V následujících dvaceti minutách se Frederick dozvěděl všechno, co se stalo v železničních dílnách od okamžiku, kdy je Bellmann převzal. Nyní se jmenovaly Dopravní divize sléváren Severní hvězda, druhá polovina – někdejší zbrojovka Furnesské slévárny – se nyní jmenovala Výzkumná divize. Tato skutečnost pana Patona značně rozhořčila.

„Ti muži jsou velmi inteligentní, ať jsou kdokoli,“ řekl a pohodlně se opřel v dřevěném křesle. Zrzavá kočka mu hned skočila do klína. „Výzkumná divize. Zní to nevinně, viďte? Ale výzkum znamená něco jiného pro vás a pro mne, a něco jiného pro Severní hvězdu. Je to spíš divize vražd a krveprolévání. Ale to by se tak dobře nevyjímalo na bráně továrny, že?“

„Jenže proč právě tyto dvě firmy?“ zajímal se Frederick. „Co mají společného?“

„Řeknu vám, co se povídá, pane Garlande. Má to být tajemství, ale povídá se… pořád ještě chodím do dělnického ústavu. Sice si teď nemůžu dovolit platit to, co dřív, ale moje sestra byla tak hodná…

V každém případě se povídá, že ve Slévárnách Severní hvězda vyvíjejí nový druh zbraně. Má to nějaký vybraný název, samozřejmě – jmenuje se to Hopkinsonovo samoregulační zařízení, nebo tak nějak – ale mezi lidmi se šeptá, že jde o parní kulomet.“

Frederick vstal a vytáhl si svůj zápisník. Našel kus papíru, na který Jim zapsal slova, jež pronesla Nellie Buddová v transu, narovnal ho a podal panu Patonovi.

Ten si nasadil brýle a naklonil papír ke světlu lampy, aby si přečetl, co na něm stojí.

„Není to Hopkinson, ale oni to nevědí… Regulátor… Severní hvězda… všude plno ohně – pára, všude jen smrt, je to v potrubí – parovodní potrubí – pod Severní hvězdou…“ četl nahlas. Potom papír odložil. „Tedy, to je ta nejpodivnější věc, jakou jsem kdy četl… Podívejte se, pane Garlande, nevím nic o zbraních a jsem rád, že to můžu říct. A pokud jde o tu Hopkinsonovu věc, tak v tom vám nemůžu sloužit vůbec – ale zavedl bych vás za mužem, který snad něco ví. Nemůžu slíbit, jestli vám to bude, či nebude ochotný povědět – ale Henry Waterman je slušný člověk a já dobře vím, že ho vůbec netěší ta věc, kterou pomáhá vyrábět. On byl jeden z těch, kteří se dlouze rozmýšleli, než podepsali. A podle mě dnes lituje, že to udělal. Henry je unitář. Dalo by se říct – muž svědomí.“

O dvacet minut později přivedl pan Paton Fredericka k domu s prostou fasádou, na níž byl namalován znak, který oznamoval, že zde sídlí dělnický literární a filozofický ústav.

„Máme tady výbornou knihovnu, pane Garlande,“ řekl. „Každé druhé úterý v měsíci se pořádá diskusní klub a taky vzdělávací kurzy, když se nám povede sehnat peníze na předplatné… Podívejte, tamhle je Henry Waterman. Pojďte, představím vás.“

Vešli do knihovny, malé, prostě zařízené místnosti se stolem a několika křesly, lemované policemi s knihami pojednávajícími o různých sociálních a filozofických otázkách. Pan Waterman si četl ve světle petrolejové lampy. Byl to statný, vážný muž, asi padesátník.

„Henry, dovol, abych ti představil pana Garlanda z Londýna. Je to detektiv,“ řekl pan Paton.

Pan Waterman vstal, aby si s nimi potřásl rukou. Frederick podruhé vyprávěl svůj příběh, i když ho tentokrát tu a tam zkrátil. Pan Waterman pozorně poslouchal. Když Frederick skončil, pan Waterman pokýval hlavou, jako by právě vyřešil nějaký problém.

„Pane Garlande, ulehčil jste mi rozhodování,“ prohlásil. „Poruším teď slib, ale domnívám se, že to byl slib, který ode mě neměli právo žádat. Povím vám o parním kulometu.

Je to zbraň založená na úplně novém principu – je nová co do mechaniky, nová co do použití, nová v každém ohledu. Já sám jsem kotlář, o zbraních nic nevím, ale můžu vám říct, že tahle zbraň je hrozná věc. Pracoval jsem na systému potrubí, který ji zásobuje vysokotlakou párou – ten nejkomplikovanější kus inženýrské techniky, jaký kdy svět viděl, ale jsou to úžasné nákresy, úžasná konstrukce, je to skutečně úžasně vymyšleno. Netušil jsem, pane Garlande, že kus strojního zařízení může být krásný a strašný zároveň.

Kulomet je namontován na standardně vypadajícím železničním voze – speciálně vyztuženém a odpruženém. Kotel a topeniště jsou v zadní části a jsou docela malé, konec konců nemusí táhnout celý vlak, zato velmi výkonné. Snadno dosáhneme tlaku čtyř set liber na čtvereční palec a řekl bych, že máme ještě stovku v rezervě. A topí se koksem – samozřejmě bezdýmným. Nepoznáte, že je kotel roztopený.

Když slyšíte slovo kulomet, hned si představíte dlouhou hlaveň, která trčí dopředu, že? V tomhle případě ne. Železniční vagon vypadá jako každý obyčejný nákladní vůz, až na ty otvory. Drobné, malé otvory – šest tisíc na každé straně. Třicet řad, dvě stě v každé řadě. A z každé díry vystřelí každou vteřinu pět kulek… Kvůli tomu je to na páru, víte. Dovedete si představit otáčet klikou pro dvanáct tisíc kulometů najednou? Potřebuje to každou z těch čtyř set liber páry, pane Garlande.

A to ještě není všechno. Neznám moc dobře tu odpalovací stranu – mým úkolem je dodávat páru do potrubí – ale podle toho, co jsem slyšel, je tam určitý druh žakárového mechanismu, který se dá uvést do chodu, aby se upravilo pořadí palby. Něco podobného se používá při tkaní, aby se na látce vytvořily vzory – jde o soubor karet s vyraženými otvory, určitě jste to už viděl. S pomocí podobného mechanismu může kulometník současně nechat střílet jednu řadu, potom druhou a potom další a tak dál; nebo může nechat střídavě pálit všechny sloupce; nebo může pálit v blocích nebo v krátkých dávkách z celého kulometu – prostě jak to pokládá za vhodné. Regulátor kulometu nepracuje na bázi karet, ale elektrických spojů: linky jsou narýsované na válci z voskovaného papíru, pro který se používá speciální, hutný druh grafitu. Řeknu vám, pane Garlande, ten člověk, který to sestrojil, byl opravdový génius. Je to ten nejfantastičtější stroj, jaký jsem v životě viděl.

Ale je to zlo. Umíte si představit, co udělá s tělem člověka, když dokáže každý krychlový palec vzduchu v okruhu pěti set, tisíce metrů, naplnit do červena rozpálenými kulkami? Ničení není to pravé slovo. Potřeboval byste něco z Knihy zjevení, abyste to dovedl popsat.

Tak to je parní kulomet. Jeden právě teď poslali do ciziny – nevím kam. Druhý už je skoro hotov – ještě týden nebo dva a začnou ho testovat… Víte, pana Garlande, vůbec z toho nemám radost. Sidney všechno zvážil mnohem líp než já, a já teď lituju, že jsem neměl tu odvahu říct ne jako on na začátku. Když pomyslím, že moje řemeslné schopnosti – a já jsem na ně hrdý – že moje dovednost byla zneužita pro výrobu takové hrůzy a mí vlastní krajané jí ochotně pomáhají na svět! Řeknu vám, že se mi z toho dělá nanic.“

Odmlčel se, prohrábl si rukama krátké, ocelově šedé vlasy a pak ruce položil na stůl po obou stranách knihy. Sally by se ten muž líbil, pomyslel si Frederick.

„Pane Watermane, jsem vám nesmírně vděčný. Objasnil jste mi spoustu věcí. Ale co vedení firmy? Slyšel jste jméno Bellmann?“

„Bellmann?“ Pan Waterman zavrtěl hlavou. „Nepamatuju si, že bych slyšel to jméno. Ale obecně se ví, že někde ve firmě jsou cizí peníze. On je cizinec, že ano, ten pan Bellmann?“

„Švéd. Ale je tam také spojení s Rusy.“

„S Rusy! Je tady jedna věc. Vzpomínáte si, jak jsem mluvil o tom geniálním konstruktérovi? No a on se jmenuje Hopkinson. Aspoň tak nám to řekli, i když ho nikdo z nás neviděl. Na výkresech, podle kterých pracujeme, je zkrácen jako HOR Ale vypadá to divně – skoro jako by tam byla čtyři písmena a někdo vyškrabal K. A na jednom místě – skrytém, velmi špatně viditelném – jsem viděl toto. Já vám to napíšu.“

Půjčil si Frederickovu tužku a napsal:

????

„To poslední písmeno není K nýbrž D. Znáte azbuku, pane Garlande? Zajímám se o jazyky, tak jsem si toho všiml. A když jsem se na to díval jako na D, tak se mi písmena v duchu proměnila. Je to azbukou, víte? Napsáno latinkou by to vypadalo takto.“

Napsal:

NORD

„Nordenfels!“ zvolal Frederick. „Bože můj, pane Watermane, vy jste to rozluštil!“

„Nordenfels?“ opáčil Waterman.

„Švédský inženýr. Zmizel někde v Rusku. S největší pravděpodobností byl zavražděn. No, to mě podržte… Neuvěřitelné. A vy jste říkal, že budou za týden nebo dva testovat ten nový kulomet?“

„Ano. Otestovali už jednotlivé systémy jako kotel, samozřejmě, vkládání nábojů a elektrický generátor, ale brzy už bude hotova celková montáž a oni stroj odvezou k testování do Thurlby Tam testují velká námořní děla na plovoucí cíle, někdy daleko na moři.

To je všechno, co o tom vím, pane Garlande. Ale teď mě napadá, že byste mi měl něco říct. Proč se o to zajímáte? A co s tím budete dělat?“

Frederick přikývl. „Pochopitelná otázka. Jsem detektiv, pane Watermane, a zajímám se o muže, který za tím vším stojí. Parní kulomety, pokud vím, nejsou nezákonné, ale začínám objevovat, co je zač, a jakmile objevím něco, co mu budu moct přišít, přišiju mu to. Ale řeknu vám, co bych nejraději udělal s tím kulometem: Smetl bych ho z povrchu zemského.“

„Správně,“ souhlasil pan Paton, „správně.“

„Mohl bych vám ukázat –“ začal pan Waterman, ale pak se otevřely dveře a dovnitř vešel jiný muž, který nesl několik knih.

„Odpusť, Henry,“ omlouval se. „Nenech se rušit, pokračuj. Dobrý večer, Sidney…“

Ti druzí dva se zatvářili rozpačitě, ale Frederick se duchapřítomně zeptal: „A jaké jiné služby váš ústav poskytuje, pane Watermane?“

„Oh – ano, pane Garlande. Nu, základem byl vzájemný spolek a původním jádrem tato knihovna… Některé z knih věnovala Rochdaleova korespondenční společnost…“

Bylo jasné, že druhý muž se nechystá odejít. Nakonec se k nim připojil, aby Fredericka obeznámil s historií dělnického ústavu. Frederick si brzy uvědomil dvě věci: Zaprvé, že všichni byli velmi pyšní na to, co vytvořili, a za druhé, že má pořád větší a větší žízeň.

Když odmítl pozvání k prohlídce zbývající části budovy a účetních výkazů vzájemného spolku (řekl, že si toto potěšení nechá na svoji příští návštěvu), rozloučil se s Henrym Watermanem a odešel. Venku se přistihl, že bezdůvodně zírá na divadelní plakát na zdi protější budovy.

Bylo už skoro osm hodin. Stmívalo se, začínalo poprchávat a plynové lampy se houpaly v prudkých poryvech větru. V oknech se objevovala světla a teplé světlo také vycházelo ze dveří blízkého hostince. Muži, kteří se unaveni vraceli z práce, ženy, které spěchaly domů do kuchyně se sledi nebo jelity, oživovali ulici jako místo živé lidské činnosti. Frederickovu pozornost ale upoutalo něco jiného. Nebyl to ovšem chromý kůň, ani hezká dívka, ani dva chlapci, kteří se prali o čepici.

Jedno ze jmen na divadelním plakátě mu cosi připomnělo, ale pak se zase ostýchavě zasunulo do podvědomí. Varieté Paramount – seznam účinkujících pro tento týden: Velký Goldini a jeho holubice – pan David Fickling, komik z Lancashire – profesor Laar, pozoruhodný mesmerista – slečna Jessie Saxonová, temperamentní zpěvačka – pan Graham Chainey, drzý chlápek –

Jessie Saxonová.

Ten starý ambrotyp – sestra Nellie Buddové!

„Copak je, pane Garlande?“ zeptal se pan Paton, který překvapeně přihlížel, jak se Frederick zastavil, zamrkal, podíval se ještě jednou na plakát, sundal si klobouk, poškrábal se na hlavě a nakonec si klobouk znovu nasadil a luskl prsty.

„Toužím po kultuře, pane Patone. Jednou za čas to na mě přijde. Nechcete jít se mnou? Kde je tady varieté Paramount?“

Pan Paton jít nechtěl. Frederick mu poděkoval za jeho pomoc a šel sám. Varieté Paramount bylo pohodlné, přátelské zařízení, i když jeho ošumělost svědčila o úpadku. Vystoupení v první polovině programu už většinou měla svůj úpadek za sebou. Všechno postrádalo lesk.

Jessie Saxonová vystupovala uprostřed druhé poloviny programu mezi komikem a žonglérem. Frederick ucítil záchvěv překvapení, když se objevila, protože se velmi podobala sestře, a to nejen vzhledem, ale také chováním; byla vřelá, humorná a trochu obhroublá. Věděla, jak zacházet s publikem. A publikum ji mělo rádo. Na jejím vystoupení ale nebylo nic vzrušujícího. Pár sentimentálních písní a pár laciných vtipů – známé věci. Nebylo pochyb o tom, že zde byla dávnou favoritkou, která by nikdy neuspěla (nebo nechtěla uspět) na jihu.

Frederick jí poslal své uctivé pozdravy do šatny s dotazem, zda by ji mohl pozvat na láhev šampaňského. Ona jeho pozvání okamžitě přijala. A když se objevil ve dveřích, zamrkala a udiveně sebou trhla.

„Podívejme se!“ řekla. „Mladý muž! Mým obdivovatelům už většinou táhne k šedesátce. Pojďte dál, drahoušku, posaďte se a povídejte mi všechno o sobě. Jak vám mám říkat? Jste Johny, Charlie, nebo kdo?“

Bylo to ohromující. Mohla to být úplně stejná žena – ale ta, co zůstává ve stínu – a její dobrá nálada, její vřelá koketnost, byly stejné, jako u její sestry, ale nucené. Kostýmy měla obnošené a vyspravované. Bylo jasné, že prochází špatným obdobím.

„Abych byl upřímný,“ řekl, „vlastně jsem za vámi přišel kvůli vaší sestře, Nellie Buddové.“

„Co se stalo?“ zeptala se. „Něco se stalo, viďte? Vím to, já to vím…“

Posadila se. Frederick se také posadil a řekl: „Bohužel je v nemocnici. Včera ji napadli dva muži. Udeřili ji do hlavy a ona upadla do bezvědomí.“

Přikývla. Pod líčidly celá zbledla.

„Věděla jsem to,“ řekla. „Cítila jsem to. Byly jsme už takové – cítily jsme všechno, co cítila ta druhá – a včera jsem měla hrozný šok, nedovedu vám to vysvětlit, takový pocit příšerného pádu. Věděla jsem, že se něco stalo – odehrálo se to ráno, viďte? Tak kolem jedenácté?“

„Pokud vím, ano,“ přikývl Frederick. „Asi ode mě bylo hloupé objednat šampaňské. Nechtěla byste raději brandy?“

„Piju šampaňské při každé příležitosti, s výjimkou pohřbu,“ odpověděla. „Předpokládám, že nic takového nehrozí…“

„Drží se statečně. Je v Kvidově nemocnici. Pečují o ni dobře. Možná, že už nabyla vědomí.“

„Poslyšte, kdo vy vlastně jste?“ zeptala se přímo. „Nechci být neomalená, ale vy jste policista, nebo co?“

Frederick otevřel láhev a vysvětlil jí, jak se věci mají. Když hovořil o transu Nellie Buddové, její sestra přikyvovala.

„Vzpomínám si na to,“ řekla. „Myslela jsem, že jí přeskočilo, když začala s tím spiritismem. Nikdy jsem s tím nesouhlasila – to byl taky jeden z důvodů, proč jsme šly od sebe. Poslední dobou jsme si nebyly moc blízké. Kdo jí to udělal?“

„Myslím, že vím kdo, ale nevím proč. Nechám vám svoji vizitku. Dáte mi vědět, když si na něco vzpomenete?“

„Určitě ano. Zítra večer mám vystoupení, ale pak se rozjedu ji navštívit – musím to udělat. Nezáleží mi na tom, jak je to daleko, sestra je sestra.“

Vzala si vizitku a schovala ji do kabelky.

„Mimochodem,“ prohodil, „znáte Alistaira Mackinnona?“

Zareagovala okamžitě.

„Jeho!“ pronesla ledovým hlasem. „Toho malého plazivého červa? Jestli ho znám? Měla bych říct, že ano. A kdyby tady teď byl, urazila bych mu hlavu. Mackinnon? Odporný slizoun, jestli se mě ptáte. On je do toho taky zapletený?“

„Ano… Jen nevím jak. V každém případě se zdá, že na něho má kdekdo spadeno. Ztratil jsem jeho stopu. Měl by vědět, kde je jeho matka.“

„Jeho matka?“

„Vaše sestra, paní Buddová.“

„Cože?“

Náhle vstala a obrátila se k němu, její kyprá postava se třásla hněvem a údivem.

„Řekl jste jeho matkám Zamyslete se nad tím, hochu. Nemluvte o věcech, o kterých nic nevíte.“

Frederick byl stejně překvapen jako ona. Prohrábl si rukama vlasy, než byl schopen něco říct.

„Strašně mě to mrzí,“ omlouval se. „Nabyl jsem dojmu, že je syn vaší sestry. On sám to tvrdil.“

„On? Ten malý ďábel. Kde je teď? Můj Bože, nejradši bych ho roztrhla jako hada. Co si to dovoluje?“

Znovu se posadila, v tváři celá bledá. Frederick jí nalil šampaňské.

„Tumáte,“ řekl. „Vypijte to, než vyprchají bublinky. Jaký je vztah mezi vaší sestrou a Mackinnonem?“

„Vy to nevíte?“ řekla hořce. Zavrtěl hlavou.

„Typický mužský. Byli milenci, samozřejmě. Milenci! A já –“ najednou se zhroutila v slzách. „A já jsem ho taky milovala. Jako blázen.“

Frederick překvapeně nadsedl. Jessie Saxonová se vysmrkala, promnula si oči, vztekle si usrkla šampaňského, rozkašlala se, zalapala po dechu a hlasitě bědovala. Frederick ji objal. Zdálo se, že je to jediná rozumná věc, kterou lze udělat. Naklonila se k němu a vzlykala, zatímco ji hladil po vlasech a rozhlížel se po její ošumělé, malé šatně s popraskaným zrcadlem a vybledlými závěsy. Na toaletním stolku stál kufřík s líčidly a vedle kouřila petrolejová lampa. Mohlo by to být příjemné místo, kdybyste ho měli s kým sdílet, nebo vzrušující, kdybyste stáli na začátku kariéry. Ale muselo to být strašně osamělé místo, když jste byli Jessie Saxonová. Přitiskl ji k sobě a jemně ji políbil na čelo.

Když se vzpamatovala, mírně ho odstrčila, znovu si promnula oči malými ráznými pohyby a pak se krátce a hořce zasmála.

„Je mi čtyřiačtyřicet a bulím jako malá holka… A my jsme se kvůli němu hádaly. Dovedete si to představit? Oh, teď mi to připadá tak ponižující… Všichni jednáme jako blázni, když se zamilujeme. Kdyby to nebylo lidské – byli bychom stroje, nebo koně, nebo něco jiného. Nevím. Na co jste se mě to ptal, drahoušku?“

„Na Mackinnona obecně. Je to… můj klient.“ Seděli těsně vedle sebe na malé tvrdé pohovce. Naklonil se přes ni, aby jí dolil šampaňské. „Taky prohlašoval, že lord Wytham je jeho otec. To je taky lež?“

„Starý Johny Wytham?“ Její smích teď zněl docela pobaveně.

„Měl takovou krvavě rudou tvář. Víte, že by to mohla být pravda? On… Ach můj milý, vůbec mi to nemyslí.“

Podívala se na sebe do zrcadla, udělala grimasu a upravila si vlasy.

„Lord Wytham,“ připomněl jí Frederick.

„Oh, ano. Musíte si myslet, že jsem blázen, když tu tak vyvádím… Vás skutečně zajímá Alistair? No, lhal mi dost často, ale jednu věc nikdy neměnil: Je prý nemanželský syn nějakého lorda. Tak by to mohla být pravda, záleží na tom?“

„A vy jste znala lorda Wythama, že?“

„Kdysi dávno jsem ho znala. Běhával za Nellie, ale jsem si jistá, že ona nikdy dítě neměla. Zatraceně, to bych přece musela vědět, ne? Byly jsme si tak blízké… Prý se dal na politiku. Má s tím něco společného?“

„Ano, ale ať se propadnu, jestli vím jak. Ani vaše sestra to neví.“

„Na to bych nesázela,“ odtušila, a nalila si další skleničku. „Prosím?“

„Možná byste zjistil víc, kdybyste se poptal v Carliste,“ řekla. „Tam jsem ji viděla naposled a tam jsme se taky pohádaly… To bylo vloni. Teprve vloni.“

„Co tam vlastně dělala?“

„Zase ty spiritistické hlouposti. V Carliste je spolek nebo liga těch idiotů, víte, a ti ji tam pozvali. Já jsem vystupovala nedaleko a ten červ Mackinnon byl v malém městečku blízko Dumfries. Zjistila jsem, že si ho Nellie vydržuje. Dovedete si to představit? Pořád nebyl spokojený se svými triky – nebo uměním, jak tomu říká – a rušil vystoupení za vystoupením. Divadelní ředitelé mu to nechtěli tolerovat a právem. Takže byl na mizině, Nellie se do toho vložila a… To je ono, skutečně. Malé místo zvané Netherbrigg – hned u hranic.“

„Je to někde blízko Wythamovy usedlosti?“

„Ano, je to nedaleko. Ale už jsem Wythama léta neviděla, ani Nellie ne. Víte, oženil se a přestal chodit do varieté. Jak ona se jenom jmenovala… lady Louisa Nějak… Patřila jim spousta půdy, grafitové doly.“

„Grafit?“ zeptal se Frederick a napřímil se.

„Něco takového. Co je to grafit?“

„Vyrábějí se z toho tužky…“ A parní kulomety, pomyslel si, ale nezmínil se o tom. Místo toho ji nechal klábosit. Byla to upovídaná duše a jeho společnost jí zjevně působila potěšení. V pátrání už mu moc nepomohla, ale pokud šlo o její vlastní život, byla přímo pohoršlivě výřečná, veselá a živá. Když se přestal smát, prohlásil: „Jessie, vy musíte napsat svoje paměti.“

„Dobrý nápad,“ odpověděla. „Ale vydá je někdo?“

Shodli se na tom, že je to dost málo pravděpodobné, a rozešli se jako přátelé. A než Frederick ulehl do studené postele v nádražním hotelu, vytáhl mapu a našel si v ní Dumfries, Carliste a Thurlby, kde byla střelnice. Skutečně to nebylo daleko, uvažoval, možná se tam ráno vypraví vlakem. A kde je ta Wythamová usedlost? Na mapě chybí. Nebo je to tady? A pokud jde o ten grafit… rodina lady Wythamové… Bellmann… chuděra Nellie. A chuděra Jessie. Obě zamilované do Mackinnona. Co to ten ďábel měl, že dokázal pobláznit všechny ženy? Pozoruhodné. Velmi pozoruhodné. Ale Sally mu na to neskočila. Chytré děvče. Thurlby… ráno se tam vypraví.

Skotský zákon

Sally strávila čtvrteční odpoledne v kanceláři a vyřizovala obchodní záležitosti. V pátek se hned ráno vydala do knihovny patentů.

Ta se nacházela v oddělení budovy Velké státní pečeti, nedaleko Chancery Lane. Stavba byla rozsáhlá jako muzeum a měla vysokou skleněnou střechu a kolem zdí litinové galerie. Sally už tu jednou byla v souvislosti s jistým klientem, který chtěl investovat všechny své peníze do vynálezu na výrobu nového druhu plechovek na sardinky. Podařilo se jí klientovi dokázat, že vynález není tak nový, jak si myslel, a přesvědčila ho, aby místo toho koupil státní cenné papíry.

Sally měla v úmyslu projít abecední rejstřík držitelů patentů a zjistit, jestli tam něco je pod jménem Hopkinson. Začala svazkem z roku 1870, protože považovala za nepravděpodobné, že by objevila něco důležitého v dřívějších ročnících. Nenašla tam nic, ale ve svazku roku 1871 byl zapsán patent na parní stroj pod jménem J. Hopkinson.

Bylo to ono? Určitě by to našla tak rychle? Koneckonců, Hopkinson nebylo žádné neobvyklé jméno, a když zalistovala ve svazku, všimla si, že patenty týkající se parních strojů jsou skoro na každé straně.

Udělala si poznámku a přešla k dalšímu svazku. V ročníku 1872 nebylo nic, ale ve svazcích roku 1873 a 1874 registroval J. nebo J.A. Hopkinson další dva patenty na parní kotle. Ve svazcích následujících let už nic nenašla. Pro zajímavost se podívala na Nordenfelse, ale neobjevila nic.

Přešla k pultu a vyplnila kartičku žádosti o Hopkinsonovy specifikace. Zatímco čekala, našla si Garlanda v abecedním rejstříku roku 1873. Stálo tam: Garland, F.D.W, 1358, 20. května, fotografická čočka. Zaregistrovala mu ten patent, když se poprvé začala starat o finance firmy. Zatím mu to nepřineslo žádné peníze, ale patent platil ještě devět let. Pořád zbývalo dost času na to, aby se čočka začala vyrábět, pokud by se jí podařilo najít někoho, kdo by o to měl zájem. Přistihla se, že se nemůže dočkat, až bude jednat s obchodníky, řediteli a vynálezci. Zatoužila dělat zase něco čistého, otevřeného a čestného, po všech těch temných a krutých událostech, které zažila. Fred by se mohl zabývat technickou stránkou, v tom byl opravdu dobrý, a ona by dohlížela na finance, plánování, prodej…

Ale Fred by o to nejspíš nestál. „Necháme toho, pro dnešek to stačilo,“ řekl by. Považoval jejich přátelství za něco hlubšího; jeho oči jí to prozradily. Bral by to jako nový druh partnerství? O tom pochybovala.

Podívala se na muže v knihovně. Usoudila, že většinou sem chodí samí právničtí koncipienti a mezi nimi několik soukromých vynálezců. Muži horlivě listovali vázanými svazky, nebo něco škrábali ocelovými pery u psacích stolů. Byla jedinou ženou v budově, a proto musela snášet zvědavé pohledy, ale na to už si zvykla. Byli to schopní muži, pečliví, spolehliví a důvěryhodní, a ona nepochybovala o jejich užitečnosti – ale Frederick je všechny zastínil jako slunce. Nedal se s nikým srovnat, ani s tím chabým přízrakem Mackinnonem. Fred byl nesrovnatelný. Teď už neměla žádné pochybnosti o tom, co k němu cítí. Milovala ho. A vždycky ho bude milovat.

A on řekl, že je jiná než ostatní…

„Slečno Lockhartová,“ ozval se muž za pultem. „Specifikace, o které jste žádala, jsou připraveny, slečno.“

Vzala si modré knížky a posadila se k psacímu stolu, aby si je pročetla. Každá z nich obsahovala sadu složených výkresů a popis vynálezu. První byla nadepsána:

PATENTOVÁ LISTINA pro Johna Addyho Hopkinsona z Huddersfieldu, hrabství York, inženýra, za vynález „ZDOKONALENÍ PARNÍHO KOTLE A PŘÍSTROJE S NÍM POUŽÍVANÉHO“, opatřeno pečetí dne 5. června 1874 a datováno 24. prosince 1873.

Začala číst, ale brzy jí bylo jasné, že se nejedná o patent, který použil Bellmann v Severní hvězdě. A nejinak tomu bylo i v případě dalších patentů; nového druhu pohyblivého roštu pro dopravu paliva k topeništi parního stroje, nového řešení kotle… Vše naprosto neškodné. Toto byl jiný Hopkinson.

Odnesla knížky zpátky k pultu a zeptala se: „Máte také věcně utříděný rejstřík? Řekněme, že bych si například chtěla vyhledat všechny patenty související s výrobou střelných zbraní, jak bych to měla udělat?“

„Ano, slečno, máme věcný rejstřík. Ale tištěné kopie těchto ročníků jsou právě ve vazárně. Budete se muset podívat do ručně psaných kartiček. Hledáte něco speciálního?“

„Ano, hledám, ale…“ Napadla ji ještě jedna myšlenka. „Vy tu máte i cizí patenty, že?“

„Ano, samozřejmě, slečno.“

„Také ruské?“

„Ovšem. Tam v tom oddělení pod galerií.“

„Nemáte tu náhodou překladatelskou službu?“

„Podívám se, jestli je pan Tolhausen volný. Počkáte okamžik?“

Odešel kamsi dozadu do kanceláře a Sally uvažovala, co chce vlastně zjistit. Jestliže Nordenfels patentoval nějaký vynález v Rusku, měl by zde o tom být záznam. Ale nic nebránilo tomu, aby někdo využil cizí vynález v Británii, nebyl-li chráněn britským patentem; takže i kdyby to Bellmann dělal, neporušoval by žádný zákon. Na druhé straně, kdyby se jí podařilo dokázat, že Bellmann ten nápad ukradl…

„Pan Tolhausen, slečna Lockhartová.“

Překladatel byl důstojný džentlmen, asi čtyřicátník, který nedal najevo nejmenší překvapení, že se setkává s mladou dámou, která se zajímá o technické záležitosti. Okamžitě se jí zalíbil a ona mu vysvětlila, co hledá. Zdvořile jí naslouchal.

„Začneme abecedním rejstříkem,“ navrhl. „Nordenfels… Arne Nordenfels. Tady je jeden patent z roku 1872 na bezpečnostní ventil k parnímu kotli. Další je ze stejného roku na zdokonalení cirkulace vysokotlaké páry. V roce 1873 jsme měli…“

Zarazil se. Otáčel stránky dopředu a zpátky a mračil se. „Tady chybí jedna strana,“ řekl. „Podívejte se. Byla pečlivě vyříznuta.“

Sally se rozbušilo srdce vzrušením. „To je ta stránka, na které byl Nordenfels?“

Nedovedla přečíst neznámé písmo, ale dobře viděla úhlednou hranu papíru na místě, kde byl vyříznut list.

„Mohl byste se podívat na následující rok?“ zeptala se.

Podíval se. A opět chyběla jedna stránka na místě, kde by se objevil Nordenfels. Pan Tolhausen dospěl až tam, kde mu jeho důstojnost dovolovala, aby se rozhořčil.

„Okamžitě to ohlásím. Ještě jsem se nesetkal s takovým porušením řádu knihovny. To je neuvěřitelné…“

„Než to uděláte, byl byste tak laskav a podíval se mi na několik následujících ročníků? A na věcný rejstřík?“

Prolistoval věcný rejstřík pro každý rok, jak u parních strojů, tak u zbraní, což mu zabralo dost času, protože obě hesla měla dlouhé zápisy. Celkem našli sedm patentů na parní stroje pod jménem Nordenfels, ale v oddělení zbraní za roky 1872 a 1873 pan Tolhausen zjistil, že chybí dalších několik stránek.

„Ano, to jsou ty stránky, na kterých byl Nordenfels,“ zamyslel se. „Ale rejstřík má křížové reference. Okamžik…“

Otočil se zpět k oddělení parních strojů a pokýval hlavou. „Aha,“ řekl. „Zde je patent na použití parní síly pro kulomety. A tady je jeden parou poháněný kulomet, který se montuje na železniční vůz. Ale číslo patentu je na straně zbraní, která chybí. To je skandální. Musím se vám omluvit, slečno Lockhartová, za selhání dozoru – je zřejmé, že se někomu podařilo ty stránky nepozorovaně vyříznout – to je velmi mrzuté. Musím vám poděkovat, že jste mě na tu věc upozornila…“

Poděkovala mu za jeho pomoc a poznamenala si data a čísla patentů, jejichž záznamy se našly. Ještě než odešla, něco ji napadlo a znovu si vzala k ruce abecední rejstřík britských patentů. Jestliže chtěl Bellmann na té věci vydělat peníze, nebude patent registrován na jeho jméno?

A také byl. Ve svazku ročníku 1876 našla toto heslo:

Bellmann, A., 4524, parou poháněný kulomet na železničním voze.

Bylo to tak prosté!

Zaklapla svazek a cítila takové zadostiučinění, jaké už měsíce nezažila. Slečno Walshová, pomyslela si, vy dostanete svoje peníze zpátky… Když opouštěla budovu a vykročila na Chancery Lane, přistihla se, že se usmívá.

Nevšimla si v budově mladého muže s buřinkou, který seděl za stolkem u dveří a který si tiše sbalil svoje papíry, když prošla kolem. Nevšimla si, že vstal a sledoval ji k východu; nevšimla si, že za ní kráčí po Fleet Street; nevšimla si ho, když vešel do čajovny na rohu Villiers Street, kde se naobědvala. Seděl u okna a dal si šálek čaje a briošku. Četl si noviny a pak ji sledoval ven, ale ona o něm stále neměla ani tušení.

Dával si pozor, aby si ho nevšimla. Byl nenápadně oblečen a tuto práci dobře ovládal. Muži v buřince vypadají jeden jako druhý. A Sally celou dobu myslela na Fredericka.

Tou dobou odjížděl Frederick z Thurlby, kde se nacházela střelnice. Thurlby leželo v zátoce Solway, a pokud šlo o Fredericka, mohlo si klidně zůstat tam, kde bylo. Našel jen neradostné, pusté, opuštěné místo, kde nebylo nic než ponurá vesnice a železniční trať, která vedla mnoho mil podél pobřeží a končila za vysokou ohradou a zamčenými vraty. Nápisy varovaly před vážným nebezpečím a od písečných dun vál vítr nasycený pískem a solí. K vidění tam nebylo vůbec nic.

Frederick se rozhodl, že pojede dál do Netherbriggu, malého města za skotskou hranicí, kde, jak se zmínila Jessie Saxonová, se před časem zdržoval Mackinnon. Usedlost lorda Wythama ležela odtamtud jen několik mil na anglické straně, ale Frederick byl přesvědčen, že tam nemá šanci cokoli vypátrat. Pronajal si pokoj v hostinci U královy hlavy na High Street v Netherbriggu a zeptal se majitele, zda u něho občas bydlí pohostinsky vystupující divadelní umělci.

„Tady ne,“ odpověděl rázně majitel. „Nevzal bych jejich peníze. Jsou to bezbožní komedianti.“

Dal však Frederickovi seznam ubytoven a Frederick je začal po obědě obcházet. Vyšlo slunce, a přestože vanul studený vítr, připadal si jako v městečku, kde obchod jen kvete. Samotné varieté nebylo momentálně otevřeno, Fredericka však překvapilo, že městečko bylo dost velké, aby skýtalo vše.

Měl tucet adres a žádnou mapu, což i v tak malém městě znamenalo spoustu trmácení se pěšky, a bylo už pozdní odpoledne, když našel, co hledal. Bylo to deváté místo, které navštívil; dům v Dornock Street, ošumělá budova s ponurou, šedivou kaplí. Domácí se jmenovala paní Gearyová a skutečně brala zájemce na byt.

„Lidi od divadla, paní Gearyová?“

„Někdy ano. Nejsem vybíravá.“

„Vzpomínáte si na muže jménem Alistair Mackinnon?“

Náznak údivu a úsměv. Neměla zlou povahu. „Ano,“ odpověděla. „Ten kouzelník.“

„To je on. Jsem jeho přítel, víte, a – mohl bych na chvilku dál?“

Ustoupila stranou a nechala ho vejít do haly. Dům byl útulný, voněl leštidlem na parkety a na stěnách viselo asi půl tuctu divadelních fotografií.

„To je od vás milé,“ řekl. „Jde totiž o takovou choulostivou záležitost. Mackinnon má velké potíže a já jsem přišel, abych zjistil, jestli by se mu nedalo nějak pomoct.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekla odměřeně.

„Copak? On už někdy potíže měl?“

„Když tomu tak chcete říkat.“

„Jaké potíže to byly?“ zeptal se Frederick.

„Ah, no… to bych ho pomluvila, ne?“

Zhluboka se nadechl.

„Paní Gearyová, Mackinnon je v nebezpečí. Já jsem detektiv a musím zjistit, z čeho má takový strach, abych mu mohl pomoct – ale nevím, kde teď je, protože zmizel. Vezměme to ale po pořádku. Znáte jistou paní Buddovou?“

Oči se jí trochu zúžily. „Jo,“ odpověděla.

„Bydlela tu někdy?“

Přikývla.

„S Mackinonnem?“

„Ano.“

„Byli – promiňte mi to, ale musím se vás na to zeptat – byli milenci?“

Na tváři se jí mihl náznak pobavení. „Rozhodně ne pod mojí střechou,“ odpověděla rázně.

„Slyšela jste už někdy o muži, který se jmenuje Axel Bellmann?“

Zavrtěla hlavou.

„Nebo lord Wytham. Víte, jestli je něco spojuje?“

„Oh,“ řekla. „Je to tak.“

„Cože? Vy něco víte? Paní Gearyová, jde o velmi vážnou věc. Nellie Buddovou nedávno přepadli a zbili do bezvědomí. Snad to souvisí i s vraždou. Musíte mi říct, co víte. Jaké je spojení mezi lordem Wythamem a Alistairem Mackinnonem? Je syn lorda Wythama, jak to o sobě tvrdí?“

Tomu se zasmála. „Jeho syn? Ani náhodou. Dobře, pane Někdo, povím vám to. A nemohlo se to stát ani v Anglii. Pojďte do salonu.“

Zavedla ho do útulného malého pokoje s dalšími divadelními portréty a klavírem. Zdálo se, že je navzdory svým strohým způsobům velmi oblíbenou bytnou. Aspoň se tak dalo usuzovat z mnoha oddaných věnování na fotografiích. Měl čas si je prohlédnout, když odešla pro kapku čaje, ale obrázek Mackinnona hledal marně.

„Tak tedy,“ zahlaholila, když se vrátila a nohou za sebou zavřela dveře. „Myslela jsem si, že to nakonec vyjde na světlo Boží. Nedovedla jsem si ale představit, že by to mohlo souviset s vraždou – to je pro mě strašný šok. Dáte si čaj?“

„Děkuji,“ přikývl. Myslel si, že se to chystá říct po svém, a on by ji jistě nechal. Ale potom ho překvapila.

„Vy budete vědět o tom druhém chlapovi?“ řekla.

„O jakém druhém chlapovi?“

„Taky tu byl. Teprve nedávno. Dával mi stejné otázky. Malý chlapík v brýlích se zlatými obroučkami.“

„Windlesham?“

„Ano, tak se jmenoval,“ potvrdila.

Belmannův člověk… Takže cokoli objevil, může být důvodem, proč Bellmann pronásleduje Mackinnona. „A řekla jste mu, co chtěl vědět?“

„Nemám ve zvyku zatajovat pravdu,“ prohlásila upjatě a podala mu šálek čaje. „Jestli jsem se o něm nezmínila už dřív, tak proto, že jste se mě na něj neptal. Klevety taky nerozšiřuju, pane.“

„Ne, jistěže ne. Nemyslel jsem to tak, jak jste si to vyložila,“ řekl a snažil se zachovat klid. „Ale ten muž je ve spojení s lidmi, kteří pronásledují Mackinnona – a kteří napadli Nellie Buddovou. Musím zjistit proč.“

„Tak dobrá,“ odvětila. „Na počátku všeho byla ubohá Nellie Buddová. Doufám, že není vážně zraněná?“

„Bohužel, její zranění je vážné, podle všeho jí asi rozbili lebku. Prosím, paní Gearyová, co tedy víte?“

„Nellie mě požádala, abych našla ubytování pro Mackinnona a podepsala prohlášení pro právníka, které by potvrzovalo datum, kdy sem přijel. A měla jsem dosvědčit, že strávil v domě každou noc. Nellie za něho zaplatila nájemné, víte. V té době byl úplně bez angažmá. Bydlel tady tři týdny a nikdy nezůstal přes noc mimo dům. Jedenadvacet dnů, chápete. Tak zní zákon.“

Vyžívala se v tom, zato Frederick vůbec ne.

„Jedenadvacet dnů?“ zeptal se tak trpělivě, jak jen byl schopen.

„Jedenadvacet dnů potvrzeného pobytu ve Skotsku. Dřív to nikdy nebylo důležité. Ale před dvaceti lety změnili zákon a ubytovací podniky na téhle straně hranice prosperují, takže si nemůžu stěžovat.“

„Paní Gearyová – o čem to prosím mluvíte? Proč musel prokázat, že strávil jedenadvacet dnů ve Skotsku?“

„Ale to je přece prosté. Pokud to prokážete, můžete se oženit pouhým prohlášením učiněným před dvěma svědky. A přesně to on udělal, chápete?“

„Nechápu – tak docela. Koho si vzal? Ne snad Ellie Buddovou?“

Rozesmála se.

„Co vás vede,“ řekla shovívavě. „Wythamovo děvče, to si vzal, lady Mary. Oženil se s ní.“

Mistrovská dovednost

Pan Brown, specialista v buřince, byl na čekání zvyklý. Čekal celý čtvrtek a celé páteční dopoledne a byl připraven čekat celý týden, pokud to bude nutné. Jeho návštěva v knihovně patentů ve stopách Sally byla podnětná, protože mu ukázala, že tu a tam vychází i bez psa.

Na chodnících Fleet Street a Strandu, které byly plné lidí, beze zbytku projevil své mistrovské dovednosti. Pozoroval ji zpoza novin, když seděla v malé čajovně ve Villiers Street, a uvažoval, jestli jeho příležitost přijde, když bude sama, nebo zda se bude nejprve muset vypořádat s tím psem.

Napadlo ho, že je hezká. Hezká zvláštním způsobem, napůl anglicky svými světlými vlasy, urostlou postavou a pečlivě upraveným, praktickým oblečením, a napůl nikoli, protože měla tmavohnědé oči, rázné chování, inteligenci a odvahu. Takové jsou americké dívky. Nebyla typickým produktem Anglie. O jeden důvod navíc pro něho, aby ji zabil, vydělal si peníze a odešel do Ameriky.

I když jí byla škoda.

Po zbytek dne zůstal s ní. Vzal si drožku a sledoval omnibus, kterým jela do Islingtonu, čekal na ni, dokud nevyšla z domu se psem, bloumal za ní v diskrétní vzdálenosti, když se procházela. Jakmile se naskytla příležitost, vklouzl do dveří obchodu a vyměnil svou buřinku za placatou čepici, kterou nosil v kožené tašce, a obrátil si kabát na tvídovou stranu jiné barvy. Nevšimla si ho. Zdálo se, že nahodile bloumá bez cíle s tím velkým, trpělivým zvířetem, které spokojeně běželo po jejím boku.

Zamířila k novému nábřeží, kde musel chvíli počkat, zatímco ona sledovala dělníky vztyčující ten nesmyslný obelisk, který právě přivezli z Egypta. Nadšeně odhadovala úhly, výšky a napětí a obdivovala schopné inženýry, jak účelně si počínají. Pan Brown nespustil oči ze psa.

Potom se zase vydala směrem k Chancery Lane a strávila půl hodiny v čajovně – příliš malé na to, aby za ní mohl dovnitř. Nezbylo mu než přecházet sem a tam po protějším chodníku a sledovat odraz ve výkladních skříních čajovny. Číšnice jí přinesla čaj a misku vody pro psa. Zdálo se, že něco píše. Dopis? Ve skutečnosti si jen sepisovala seznam všech důsledků a následků, které si dovedla představit, kdyby si Bellmann přivlastnil patent na cizí vynález. Uvědomila si, že si ještě jednou musí promluvit s panem Templem a že by si ráda promluvila s Frederickem.

Když vyšla z čajovny, neznámému v šedém tvídovém oblečení nevěnovala pozornost, i když ho míjela jen v půlmetrové vzdálenosti. Šla podél Holbornu a přes Bloomsbury, minula Britské muzeum a vešla do uličky, kde se několik minut zdržela před obchodem s fotoaparáty. Prohlížela si vystavené zboží. Když se začalo stmívat, sledoval ji tichými ulicemi až domů do Islingtonu.

Pes

Psa se bál, o tom nebylo pochyb. Obrovské zvíře s mordou, do které by se vešla vaše hlava, a s jazykem, kterým by vám mohl vylízat vnitřnosti…

Jelikož byl profesionál, považoval strach za varovný signál a zvažoval své šance o to pečlivěji. Nestačilo být pouze rychlý a přesný – musel být téměř nezranitelný. A co se týkalo mistrovské dovednosti, byla škoda jí plýtvat na zvířata. Nůž na dívku, ale na psa pistoli.

Nenosil pistoli, ale věděl, kde si nějakou rychle opatřit. Hodinu poté, co se Sally vrátila, se pan Brown ukryl v malé, tmavé zahrádce pod platany uprostřed náměstí. Ona ještě půjde ven. Psi potřebují, jak se slušně říká, vyvenčit, než je na noc zavřete v bytě.

Bude to zajímavý technický problém, jak zvládnout nůž a pistoli v rychlém sledu po sobě. Ale měl schopnosti, které hodlal uplatnit i v Americe.

Usadil se a čekal.

V půl dvanácté prolomil ticho náměstí zvuk otvíraných dveří. Zvečera začalo mrholit, ale netrvalo to dlouho. Všechno však bylo vlhké, studené a tiché.

Teplé žluté světlo vstupních dveří proti tmavému domu mu ukázalo siluetu dívky a psa a na okamžik další ženskou postavu za nimi. Potom se dveře zavřely a dívka sešla lehkým krokem na chodník.

Jak předpokládal, směřovala k malé zahrádce uprostřed náměstí, ale u plotu se obrátila, a přestože brána byla otevřená, kráčela pomalu podél něj. Ve stejném okamžiku na náměstí pomalu dojela drožka a zastavila u domu na protější straně. Pan Brown se ani nehnul, nepouštěl dívku ani na vteřinu z očí a poslouchal kočího drožky a jeho zákazníka, jak se dohadují o jízdném.

Dívka a pes pomalu prošli kolem. Ona byla zjevně zamyšlená, on pobíhal sem a tam, čenichal, zvedal hlavu, otřepával se a jeho řetěz několikrát zachrastil.

Nakonec – a také ne bez hlasitého klení, se kočí znovu chopil opratí a rozjel se s drožkou pryč. Podkovy koně klapaly na čtyři doby a ocelový rachot kol bylo ještě nějakou chvíli slyšet, než zanikly v neurčitém ruchu hlučnějších ulic na opačné straně náměstí.

A dívka se stále procházela… Už téměř obešla celé náměstí dokola. Pan Brown si brzy večer nenápadně prohlédl domy na náměstí a ulice mezi nimi, aby si promyslel únikovou cestu. Věděl, že dívka teď stojí před úzkou uličkou – téměř průchodem – mezi dvěma starými cihlovými domy, nápadnými svou výškou a strohou krásou.

Viděl, že dívka hledí do uličky, a vykročil ze zahrádky. Nespoléhal, že do ní půjde – ačkoli to místo bylo dokonalé, dokonce lepší než tma pod stromy…

Ale ona se toho odvážila, na okamžik zaváhala, a pak pustila velkého psa před sebou do uličky. V té chvíli pan Brown vyrazil. Sevřel pistoli v levé ruce, nůž v pravé a schoval je pod tlustým pláštěm. Tiše přešel ulici. Nepodíval se ani vpravo ani vlevo, vklouzl do uličky a naslouchal.

Ticho. Neslyšeli ho.

Viděl je před sebou, proti tlumenému světlu, které přicházelo z druhého konce ulice. Ulička byla úzká a pes šel před ní. To bylo skvělé.

Nejdřív nůž.

Rozhrnul plášť, aby si uvolnil obě ruce. Potom se vrhl vpřed, palec na čepeli, a byl u nich dříve, než se stačili otočit.

Uslyšela ho v poslední chvíli a uhnula stranou, ale on přesto zaútočil a zasáhl. Zalapala po dechu, jako kdyby jí vyrazil z plic všechen vzduch, a padla jako podťatá.

Výměna rukou. Rychle! Nůž se zasekl!

Přehodil si pistoli do pravé ruky a vytrhl z dívky nůž levou rukou. A vtom pes – strašné vrčení – čelisti, vyceněné zuby –

Vrazil do něho, když vystřelil. Oba dva upadli a on mu přitiskl hlaveň na jeho horký, černý bok a znovu vystřelil; výstřely se v úzké uličce rozléhaly jako rány z děla.

Pes svíral v zubech jeho levou paži a drtil svaly i kosti – znovu vystřelil, dokonce dvakrát, ale neubránil se jeho síle, díky níž s ním mával proti zdi jako s nějakou krysou. Ještě dva výstřely přímo do psa; přímo do jeho srdce; slyšel praskot lámané kosti – ten pes by dokázal zabít koně, býka, ta strašná síla naháněla hrůzu –

Pustil pistoli a sáhl po noži, který svíraly teď už bezvládné prsty levé ruky.

Proboha, kde byl? Visel snad nohama nahoru?

Házel sebou ze strany na stranu – byl jako hurikán – střílel stále znovu a znovu. A pes pořád útočil –

Vrazil do něho nůž, znovu… a znovu… a znovu, narážel do kosti a klouzal po krvi; nemělo to žádný účinek, ten pes nic necítil. Silnými zuby mu stále svíral ruku – měl pocit, že mu ji snad překousne! Pronikavá bolest – strach – znovu a znovu a znovu nořil nůž do psího těla, bodal, sekal – teď už bez mistrovské dovednosti, v hrozné panice.

Slabostí se mu zatočila hlava ale stále bodal a vrážel nůž – do krku, do břicha, do hřbetu, do hrudi, do hlavy – a pak toho nechal.

Krev – strašně moc krve.

Ruka mu bezvládně visela dolů.

Tehdy se pes zvedl jako mořská vlna, zakousl se mu do hrdla a trhl –

Něco vytrysklo. Hrozný tryskající příval.

Pes náhle zeslábl. Jeho čelisti povolily sevření. Začal se třást, vrčení se měnilo spíše v kňučení, odstoupil a zmateně se otřepal. Odlétla z něho sprška kapek. Potom klesl na zadek a zhroutil se na bok.

Pan Brown pustil nůž, uchopil plášť nasáklý krví a přitáhl si ho ke krku. Opíral se o zeď, nohy měl pod tělem psa a život z něj unikal.

Ale dokázal to. Možná že ho ten pes dostal, ale ta dívka byla mrtvá. Ochable natáhl ruku a ta se dotkla jejích mokrých vlasů, které splývaly na kámen za ním.

Pak se v uličce ozval dívčí hlas:

„Chako?“

Zkroutil se a v posledním záchvatu děsu se zvedl na kolena. Stála tam a držela lampu. Prostovlasá – se světlými vlasy – ten obličej, ten roztomilý, vylekaný obličej, ty oči!

To nebylo možné –

Odhrnul plášť, který zakrýval tvář mrtvé dívky. Bylo na ní obrovské mateřské znaménko, které sahalo od čelisti až na čelo. Nesprávná dívka – a on – jeho mistrovská dovednost –

Svěsil hlavu a padl čelem do nekonečné hrůzy.

Sally přiběhla, vrhla se k dívce a položila lucernu na dlažební kostky u její hlavy. „Isabelo –“ vykřikla. „Isabelo –“

Pohladila rukama dívku po tváři. Všimla si, že se jí zachvěla víčka a pak otevřela oči. Vypadala zmateně, jako někdo, kdo se právě probudil ze zlého snu.

„Sally,“ zašeptala.

„On vás –“ začala Sally.

„Bodl mě – ale nezranil – nůž uvíznul – v korzetu – oh, to je hloupý – já jsem omdlela – ale Chaka –“

Sally měla pocit, jako by jí nějaký bůh vrazil šíp přímo do duše.

Znovu uchopila lucernu. Mihotavé světlo klouzalo po těle muže, po kalužích krve na kamenech; ozářilo tmavou hlavu a kalné oči psa.

„Chako,“ vykřikla se vší láskou v chvějícím se hlase.

A pes to uslyšel, na pokraji smrti – zvedl hlavu a švihl ocasem o zem, jednou, dvakrát, třikrát, než ho opustila jeho velká síla. Celá se na něho vrhla, držela jeho hlavu a zas a znova ji líbala, vzlykala a její slzy se mísily s jeho krví, když volala jeho jméno.

Snažil se odpovědět, ale jeho hrdlo zůstalo němé. Obklopila ho tma. Sally byla u něho. Byl v bezpečí. Zemřel.

Stěhovací vůz

Normální čas se zastavil v polovině noci a proměnil se ve sled bizarních stínů, z nichž se vynořovali policisté, čumilové a lékař pro Isabelu (měla řeznou ránu podél žeber) a potom reptající muž s dvoukolákem, kterého zavolali, aby odvezl Chaku. To ale Sally nedovolila; místo toho mu zaplatila, aby vzal tělo psa do zahrady její bytné, a dala mu půlkorunu za celtu, do které ho zabalil. Chaka bude pohřben tam, kde bude chtít ona.

Isabela ulehla do postele, jakmile lékař odešel – točila se jí hlava, třásla se po celém těle a také poranění ji začalo bolet. Sally odpovídala na otázky: Ano, pes byl její; ne, neví, proč zaútočili na slečnu Meredithovou; ne, toho muže neznala; ano, slečna Meredithová u ní bydlí; ano, touto dobou obvykle chodí se psem ven; ne, ani jí ani slečně Meredithové nikdo nevyhrazoval…

Nakonec zřejmě uvěřili tomu, že šlo o náhodný útok nějakého násilníka, ačkoli viděla, že jsou velmi zmatení. Byl příliš dobře ozbrojen na obyčejného pouličního lupiče a vybrat si za cíl ženu, kterou doprovází takový pes – to bylo skutečně nepochopitelné. Když odcházeli, kroutili hlavami. Byly už tři pryč, když se dostala do postele, a přestože na sebe naskládala spoustu přikrývek, stále se třásla.

Druhý den ráno šla nejprve do své kanceláře – a našla ji prázdnou.

Kancelář někdo vyraboval.

Její spisy, pečlivě srovnaná korespondence, složky všech klientů s podrobnostmi o jejich vlastnictví akcií a úsporách – to všechno bylo pryč. Police zely prázdnotou, zásuvky skříně trčely ven otevřené.

Hlava se jí zatočila. Na okamžik ji napadlo, že vešla do špatné kanceláře. Ale nevešla – byly tam její stůl i židle, pohovka…

Běžela dolů do kanceláře hlavního účetního majitele domu, který spravoval její nájemní záležitosti.

„Kde jsou moje spisy? Co se stalo?“

Na jeho tváři se na okamžik objevilo skutečné leknutí –jako kdyby spatřil ducha. Potom ale pevně sevřel rty a chladně odpověděl: „Lituji, ale to vám nemohu říct. A musím vás upozornit, že jsem obdržel informace týkající se vašeho způsobu užívání té kanceláře, který je krajně pobuřující. Když sem dnes ráno přišla policie a –“

„Policie? Kdo zavolal policii? Co vlastně chtěli?“

„Myslím, že vám nemohu podat příslušné informace. Odnesli určité dokumenty a –“

„Vy jste jim dovolil, aby odnesli můj majetek z mé kanceláře? A dali vám potvrzení?“

„Nehodlám bránit policistovi ve výkonu služby. A nemluvte se mnou tímto tónem, mladá dámo.“

„Měli příkaz k domovní prohlídce? Na základě jakého oprávnění vstoupili do mé kanceláře?“

„Na základě oprávnění Koruny!“

„V tom případě by měli příkaz k domovní prohlídce. Ukázali vám ho?“

„Samozřejmě, že ne. Mě se to přece netýkalo.“

„Ze které policejní stanice byli?“

„Nemám ponětí. A musím –“

„Vy jste pustil policejní úředníky do mé kanceláře a nechal je odnést můj majetek – a ani jste si nevyžádal potvrzení –neviděl jste příkaz k domovní prohlídce – žijeme v Anglii, pane, uvědomujete si to? Předpokládám, že už jste někdy slyšel o příkazu k domovní prohlídce? Jak víte, že ti muži byli skutečně policejní úředníci?“

Uhodil do stolu, vyskočil a rozkřikl se: „Nedovolím, aby se mnou nějaká prostitutka mluvila tímto tónem!“

To slovo zůstalo viset v náhlém tichu. Upřeně hleděl na zeď za Sally, aby se jí nemusel podívat do očí.

Změřila si ho pohledem, od červených skvrn na jeho tvářích až po bílé klouby na rukou, kterými se křečovitě opíral o psací stůl.

„Stydím se za vás,“ řekla. „Myslela jsem, že jste obchodník. Myslela jsem, že jste poctivý člověk a že jednáte čestně. Napřed jsem se na vás zlobila – ale teď se za vás stydím.“

Neřekl nic, když se otočila a odcházela.

Službu konající seržant na nejbližší policejní stanici byl postarší, shovívavý muž, který se zamračil a účastně přitakával, když Sally začala líčit, co se jí stalo.

„Vaše kancelář?“ zeptal se. „Vy máte kancelář, že jo, slečno? To je dobrý.“

Pozorně se na něho podívala, ale zdálo se, že ji poslouchá. Pokračovala tedy:

„Byli ti policisté z vaší stanice?“

„To skutečně nevím, slečno. Je tu plno policistů.“

„Ale určitě víte, co se tu děje? Odnesli nějaké dokumenty. Museli by je přinést sem. Přišel někdo s papíry, složkami nebo dopisy, které přinesli z kanceláře na King Street?“

„Oooh, to máte těžký. Tady se spousta papírů nosí sem a tam. Bude lepší, když mi sdělíte podrobnosti.“

Naslinil si tužku – a v tom si všimla, že posunkem upozorňuje strážníka za vedlejším stolem. Viděla, jak se ten mladý muž otočil, aby skryl svůj hloupý úšklebek.

„Zařídím to jinak,“ řekla, „nedělejte si starosti.“

Vztáhla ruku k Chakovi a pohlédla do jeho věrných očí, které se na ni vždy dívaly s láskou a oddaností, ale Chaka s ní nebyl.

Když odcházela, po tvářích jí tekly slzy.

Do Burton Street dorazila jen deset minut poté, co se Frederick vrátil ze severu. Byl unavený, špinavý a neoholený. Celou noc strávil v pomalém vlaku a od oběda předchozího dne nic nejedl, ale odstrčil kávu a toast a pozorně poslouchal, co mu vyprávěla. Potom zavolal Jima.

„To je práce pro Turnera a Lucketta,“ prohlásil. „Sally –dopij za mě tu kávu…“

O hodinu později zastavil u Baltského domu stěhovací vůz tažený hubeným šedým koněm. Dva muži se zelenými soukennými zástěrami seskočili z vozu, nasadili koni na hlavu obročnici a prošli dovnitř kolem zavalitého vrátného.

„Náklad starejch spisů,“ zahučel starší z mužů (smutný, neoholený chlapík s mrožím knírem) směrem k vrátnému. „Už je sem měli přivízt. Máme je hodit do Hyde Park Gate.“

„To je asi tam, co odejel pan Bellmann,“ usoudil vrátný. „Nevím, kam je dali. Radši se zeptám vedoucího kanceláře –myslím, že on je má na starosti.“

Kývl na poslíčka, aby to zjistil, a za pět minut už byla první část spisů uložena ve stěhovacím voze. Když se muži vraceli pro další spisy, vrátný řekl: „Vy máte dopis, že? Radši se podívám. A budu potřebovat stvrzenku.“

„Se rozumí – tumáte,“ odtušil stěhovák a mrkl na svého kolegu. „Nos zatím dál, Berte.“

Mladší z mužů pokračoval v práci, zatímco vrátný podrobně zkoumal dopis, který objednával stěhování. Jakmile byly všechny spisy na nákladním voze, starší z mužů napsal na firemní papír stvrzenku a podal ji vrátnému. Pak vylezl na kozlík a mladší muž sundal koni obročnici. Když odjížděli, vrátný jim zasalutoval.

Sotva odbočili za roh a byli z dohledu Baltského domu, mladší muž poprvé promluvil.

„Tak co, Frede?“ řekl.

„Tak co, Jime?“ zněla odpověď.

Jim si zatahal za knír a zasykl, protože lepidlo pevně drželo vousy na jeho horním rtu.

„Netahej za to jako slečinka,“ napomenul ho Frederick. „Chce to jedno pořádné chlapské trhnutí.“

Natáhl ruku, a s ostrým lupnutím knír odtrhl. Následovala salva nadávek z Jimových úst – při které, jak tvrdil Frederick, by zčervenal i kůň.

„Víš co,“ řekl, když Jimova tiráda ustala. „Tady odbočím a ty seskoč a otoč tu firmu. A sundáme si už zástěry – pro případ, kdyby se přece jen někdo probudil a začal nás pronásledovat…“

Do dvou minut vyměnili placaté čepice za buřinky, obrátili firemní štít, na kterém teď stálo BRATŘI WILSONOVÉ, VELKOOBCHOD POTRAVINÁŘSKÝM ZBOŽÍM, a pokračovali v cestě do Burton Street.

„Ach Frede – to je neuvěřitelné!“

Sally stála ve dvoře za obchodem a ohromeně zírala do nákladního vozu. Přejela rukama po nejbližší hromadě lepenkových pořadačů a potom se otočila a vrhla se Frederickovi kolem krku.

Reagoval stejným způsobem a jejich objetí skončilo až tehdy, když se nad jejich hlavami ozval potlesk. Frederick vzhlédl – a uviděl rozesmáté tváře sklenářů, kteří zasklívali okna v novém ateliéru.

„Čemu se k čertu smějete?“ zavolal.

Pak si ale uvědomil, že se chovají opravdu podivně, a sám se usmál; Sally se smála také. Šli do kuchyně.

„Nechceš si je zkontrolovat?“ navrhl jí. „Podívat se, jestli něco nechybí?“

„Za chviličku… Oh, Frede, děkuju ti, děkuju ti!“

Rozhodila rukama a se slzami v očích se posadila. Jim otevřel láhev piva a oběma nalil. Frederick se s chutí napil.

„Jak jste to dokázali?“ zeptala se „To je neuvěřitelné… Vážně jsem si myslela, že jsem o všechno přišla.“

„Napsal jsem dopis,“ vysvětloval Frederick, „na firemním papíře – ne s hlavičkou naší firmy, ale firmy Turner a Luckett – který zmocňoval k přestěhování určitých spisů do čísla 47, Hyde Park Gate. A to je celé.“

Firma Turner a Luckett neexistovala. Frederick měl několik kusů různých formulářů s touto hlavičkou, které už mnohokrát použil. Sally přikývla a znovu se dala do smíchu.

„Říkal jsem si, že spisy budou v Baltském domě,“ pokračoval Frederick. „Na policejní stanici zjevně nebyly; Bellmannovi chlapi mohli mít na sobě policejní uniformy, aby udělali dojem na úředníka tvého domácího, nebo to mohli dokonce být skuteční policisté – vsadím se, že má dost vlivu na to, aby to nějak zařídil – ale nikdo jiný než on neměl o ty spisy takový zájem. Tak jsme počkali, až Bellmann odejde z budovy, a pak jsme prostě šli dovnitř. Předpokládal jsem, že nevzbudíme jejich podezření, když si budou myslet, že se spisy stěhují do Bellmannova domu.“

„Už sme to jednou udělali,“ prohodil Jim. „Je to zvláštní, viď, Frede? Úžasný, jak lehce se to dá províst. Přídeš někam s papírem v ruce – a málem by ti prošla i vražda.“

„Oh, kdyby se mi ty spisy nevrátily…“ Při té myšlence jí přeběhl mráz po zádech. Kdyby neměla přístup ke spisům, nemohla by dohlížet na peníze klientů – a kdyby se akciový trh pohnul nesprávným směrem, mohlo to mít katastrofální následky. Některým klientům přinesly její investice překvapivé zisky, ale zažila také situace, ze kterých taktak vyvázla. Všechno záleželo na tom, jestli měla informace po ruce a dovedla se rychle rozhodovat. Když si uvědomila, co všechno mohla ztratit…

„Mohli byste mi je odvézt k panu Templovi?“ zeptala se. „Tady na ně není místo, a teď, když vědí, kde bydlím, u mě nejsou v bezpečí.“

„Napřed se půjdu vykoupat,“ prohlásil Frederick, „a dám si něco k jídlu. Pak ti je odvezu, kam budeš chtít. A při jídle vám povím, co jsem objevil na severu. Ale dokud něco nesním, neřeknu vám nic – i když tobě přece něco, Jime; musíme najít Mackinnona.“

Sally je jiná, pomyslel si Frederick při holení. Chakova smrt jí nejen otřásla, ale také něco změnila hluboko v jejím nitru. Byly to její oči? Její ústa? Stěží mohl říct, jak se to projevilo v jejím výrazu, ale nesmírně ho to dojalo. A když se objevila, s kruhy pod očima a bledá jako papír – bylo to poprvé, kdy ji viděl tak bezmocnou, vystrašenou, kdy potřebovala jeho pomoc. A způsob, jakým ho objala… Všechno se měnilo.

Při obědě jim vyprávěl o Henrym Watermanovi a parním kulometu a Sally vyprávěla, co objevila v knihovně patentů. Z ateliéru přišel Webster, uslyšel, o čem se mluví, posadil se a poslouchal.

„A co si myslíte, že se tedy stalo?“ zeptal se. „Zkuste to shrnout.“

„Bellmann a Nordenfels odešli do Ruska,“ začala Sally. „Nordenfells zkonstruoval ten kulomet a dal si ho tam patentovat, jenomže v Rusku ho nemohli vyrábět, protože tam na tu věc nenašli vhodnou továrnu. Potřebovali firmu, která má hodně zkušeností s výrobou lokomotiv.“

„Potom se strhla rvačka,“ pokračoval Frederick. „Kvůli něčemu se pohádali – nevím proč – ale na tom nezáleží. Bellmann zabil Nordenfelse, ukradl plány jeho kulometu, přijel do Británie – a vymyslel si konstruktéra jménem Hopkinson.“

„A nechal si vynález patentovat na vlastní jméno. A musel mít peníze z Ruska,“ dodala Sally. „Proč myslíš?“ ozval se Webster.

„Když se zhroutila jeho továrna na sirky, nezůstalo mu vůbec nic. V třiasedmdesátém přijel do Británie a měl spoustu peněz. To je skutečně záhada, ale já si myslím, že peníze dostal od ruské vlády. Chtěli, aby vyrobil parní kulomet, a financovali ho, aby to dotáhl do konce. Zbytek svých aktivit, lodní doprava, skupování společností a prodávání jejich majetku, to všechno bylo vedlejší. Hlavní aktivitou zůstával parní kulomet… Ale víte, já si nedovedu představit, k čemu by někdo potřeboval takovou zbraň.“

„Já si myslím, že každý generál by za ni obětoval svou pravou ruku,“ prohlásil Webster.

Zavrtěla hlavou a Frederick se zasmál a tak naznačil, co si myslí o Sallyinných znalostech vojenské taktiky.

„Zaprvé ji můžete použít jenom tam, kde je železniční trať,“ vysvětlovala. „A těžko můžete počítat s tím, že na vás bude nepřítel zdvořile čekat, až vaši inženýři položí koleje na správné místo. A kromě toho ten kulomet střílí jenom do stran, nebo se mýlím?“

„Tak mi to vysvětloval pan Waterman,“ potvrdil Frederick.

„V tom případě by železnice musela vést přímo středem nepřátelských pozic. Jinak by vedla souběžně s jejich liniemi – takže polovina vašich střel by kosila vaše vlastní jednotky.“

„Chápu,“ přikývl Webster. „Ale pak by ta zbraň byla absurdní.“

„Jen tehdy, kdyby byla konstruována jako bojová zbraň. Ale to možná není.“

„Jestli není konstruována jako bojová zbraň,“ uvažoval Frederick, „k čemu by potom sloužila?“

„No…“ začala Sally. „Předpokládejme, že vládnete nějaké zemi a nevěříte svým lidem. Bojíte se, že vypukne revoluce. Pokud železnice vede do nejdůležitějších měst a přístavů ve vaší zemi a vy máte dost parních kulometů… Nebyla by to v tom případě ideální zbraň? Ne proti nepřátelům – proti vlastnímu obyvatelstvu. To je ďábelské.“

Na okamžik nastalo ticho.

„Mám dojem, žes na to kápla, Sally,“ řekl Jim. „Ale poslechni – přestěhuješ se sem, nebo ne? Zaprvé už vědí, že si naživu. A jakmile zjistí, že sme jim ukradli tvoje spisy, začnou šílet. Já bych aspoň šílel. A vona by se měla přestěhovat taky –slečna Meredithová. Koneckonců, místo máme.“

„Ano,“ řekla Sally. „Myslím, že bude lepší, když se přestěhuju.“ Na Fredericka se ani nepodívala.

Jim pokračoval: „A co Mackinnon, Frede? Zjistils, proč ho Bellmann pronásleduje? Jak to vlastně je?“

Frederick jim vše řekl.

Když mluvil, Sally si všimla, že Jimovi se žene krev do tváří, až byl nakonec rudý jako rak. Otočil se a začal složitě kreslit nehtem prstu nějaký obrazec na vydrhnuté desce kuchyňského stolu.

„Tak se tedy věci mají,“ uzavřel Frederick. „Skotský zákon. Můžete tam vstoupit do manželství už v šestnácti a nepotřebujete ničí souhlas. Měl jsem si to zjistit dřív, než jsem se rozjel do Netherbriggu. Gretna Green je první zastávka za hranicí. Myslím, že Nellie Buddová to udělala z jakési sentimentální sympatie – nemilovala ho. To byl jen výplod Jessiiny žárlivosti. Ale kde byl Wytham? Kde byla, proboha, ta dívka? Musíme předpokládat, že Bellmann o tom ví od okamžiku, kdy se to Windlesham dozvěděl od paní Grearyové. Mackinnon je očividně v nebezpečí, ale…“

„Je v nebezpečí, protože o tom sňatku nikdo neví,“ zdůraznil Webster. „Jakmile to vejde ve známost, bude v bezpečí jako dům. Ani Bellmann se ho pak neodváží oddělat. Celý svět by totiž věděl proč. Když už jsme u toho, myslíte si, že její otec o tom sňatku ví?“

„Paní Gearyová říkala, že ano,“ odvětil Frederick. „Zřejmě za ní přišel a snažil se ji podplatit, aby o tom pomlčela. Vyhodila ho. Líbila se mi. Suchá jako troud, ale má smysl pro humor – a je naprosto čestná. Prý neřekne nic, dokud se jí nezeptáte, ale potom řekne pravdu a nikdo ji nepřinutí, aby udělala míň nebo víc než to.“

„Takže Wytham to věděl celou dobu, co objednával fotografování a ohlašoval zásnuby v Timesech,“ odtušil Webster. „Má potíže, viďte?“

Sally neřekla nic. Myslela na Isabelu Meredithovou.

Jim najednou vstal.

„Pudu trochu na vzduch,“ zahučel, a s očima upřenýma na podlahu odešel. „Co je s ním?“ podivil se Webster.

Frederick zasténal. „Ten chlapec se zamiloval,“ vysvětloval. „A já na to úplně zapomněl. Poslechni, Sally – odvezeme tvoje věci k panu Templovi a potom zajedeme do Islingtonu a vyzvedneme slečnu Meredithovou a všechno, co odtamtud budeš chtít přivézt. Pak najdu Jima a pustíme se do pátrání po Mackinnonovi. To je tedy případ…“

Hyde Park

Bylo jasné, příjemné odpoledne, mezi průsvitnými mraky tu a tam vysvitlo slunce. Jim byl na cestě do Hyde Parku, pěsti vražené v kapsách, zamračený obličej. Alistair Mackinnon měl štěstí, že ho zrovna nepotkal.

Když ale došel do parku, byl už mnohem klidnější. Šel ke Carriage Drive a posadil se na trávu pod strom, prsty projížděl suchými listy a sledoval kočáry, které jezdily sem a tam.

Na projížďku v parku nebylo správné období. Vhodnou dobou k tomu, aby se tady člověk ukazoval, bylo léto. To bývala cesta tak plná, že se provoz skoro zastavil, ale o to vůbec nešlo. Důležité bylo, abyste sem přijeli a aby vás tu viděli s vaším podkoním a ve vašem landauru, nebo v lehkém čtyřkolovém kočáru, kterému zde říkali Viktorie, s vašimi grošáky či hnědáky, aby si vás všimla lady Ta a ta a abyste potkali slečnu Tu a tu. V zimě se veškerý tento společenský mumraj odbýval v budovách a Carriage Drive patřil několika málo lidem, kteří toužili po čerstvého vzduchu a chtěli nechat proběhnout své koně.

Ale Jim sem přišel za lady Mary.

Od toho dne, kdy ji poprvé spatřil v zimní zahradě, směřovaly jeho myšlenky stále k ní jako střelka kompasu k severu. Neustále se vracel na Cavendish Square a díval se, jak odjíždí a jak se vrací zpátky, pokoušel se ji zahlédnout v okně obývacího pokoje…

Sám sobě přiznal, že je jako posedlý. Znal dívky, znal jich tucty, číšnice, služky a tanečnice, drzé i plaché, vyzývavé i upjaté. Seznamoval se s nimi, aby si popovídal a zaflirtoval, aby měl koho vzít do varieté nebo na procházku k řece. Jeho vzhled nebyl nijak výjimečný, ale dospíval do mužné krásy, kterou mu dodávala jeho vitalita a sebedůvěra. U děvčat měl vcelku úspěch, měl rád jejich společnost i jejich polibky; letmé na domovních schodech, nebo dlouhé v tmavém divadelním zákulisí či v ústraní altánu ve starých zahradách v Cremorne, ještě než je zavřeli.

Ale tohle bylo něco úplně jiného, nehledě ani na sociální propast mezi nimi. Ona byla dcerou earla, on synem pradleny; ale i kdyby se jí vyrovnal společenským postavením, stejně by s ní jednal jinak, protože ona byla naprosto jiná. Každý nepatrný pohyb, který ten den v zimní zahradě udělala, každá kadeř jejích bohatých vlasů, každý odstín teplé barvy její tváře, její sladký dech na jeho tváři, když se naklonila těsně k němu, aby mohla šeptat – to všechno bylo nekonečně dokonalé a on na to nedokázal zapomenout.

A tak ji sledoval. A při svém sledování zjistil, že odpoledne jezdívá na projížďku. Hádal, že nejspíš jezdí do parku. A hádal správně. Nebylo to vlastně ani tak těžké, protože park k tomuto účelu sloužil. Jim zvedl zrak od listu, který právě trhal, podíval se na projíždějící kočár a zjistil, že jí hledí do očí.

Jela okolo v malé elegantní Viktorii. Kočí v cylindru se díval před sebe, jelikož držel bič v příslušném vyzývavém úhlu. Ona seděla netečně opřena, ale když uviděla Jima, okamžitě se napřímila. Zvedla ruku, jako by chtěla promluvit, ale její kočár projel kolem a tvář jí zakryla kapuce.

Jim byl okamžitě na nohou a bezmocně se rozběhl za ní. Pak si všiml, že kočí sklonil hlavu a trochu se zaklonil dozadu, jako by něco poslouchal, a hned nato kočár zpomalil.

Zavřel oči. Dělilo ho od nich asi třicet yardů. Slyšel, že klapot podkov ustal. Prohodila ke kočímu pár vět a potom se kočár znovu rozjel.

Čekala na něho pod stromy. Měla na sobě perziánový plášť a držela rukávník ze stejného materiálu. Klobouk lemovaný tmavozelenou stuhou jí seděl vysoko na temeni hlavy. Vypadala skvěle. Jim se přistihl, že k ní kráčí jako ve snu. Vztáhl k ní ruce a viděl, že ona bezděky udělala totéž. A potom, v chaosu vzpomínek a procitnutí, si uvědomili, kde jsou, a zůstali stát v rozpačitém tichu.

Jim smekl čepici. To se v přítomnosti dam sluší, pomyslel si.

„Řekla jsem kočímu, že se chci projít,“ vyhrkla. Byla stejně nervózní jako on. „Hezký kočár,“ prohodil.

Přikývla. „Vy jste se zranil na ústech?“ zeptala se a pak sklopila zrak a zčervenala.

Jako kdyby se na tom dohodli, začali se pomalu procházet pod stromy.

„Vždycky jezdíte na projížďku sama?“ otázal se.

„Vy myslíte bez gardedámy? Mívala jsem guvernantku, ale museli jsme ji propustit. Můj otec nemá moc peněz. Nebo neměl moc peněz. Nevím, co mám dělat…“

Její hlas zněl jako hlas malého dítěte – stydlivě, důvěřivě, a přitom váhavě – a její výjimečná krása také jako by teprve rozkvétala. Zdálo se, že neví, co si s ní počít; jako by ji právě vyhnali do světa na zkušenou.

„Kolik je vám?“

„Sedmnáct.“

„Poslyšte,“ řekl jemně, „víme, jak je to s Mackinnonem.“

Zastavila se a zavřela oči. „On to ví?“ zašeptala.

„Bellmann? Ví. Pronásleduje ho. Tuhle večer ho málem dostal – přišel sem přitom o tenhle zub. Nedalo se to utajit. Váš otec to ví taky, viďte?“

Přikývla. Pomalu se procházeli.

„Co mám dělat?“ zeptala se. „Cítím se jako vězeň. Jako někdo, koho odsoudili… na smrt. Neexistuje způsob, jak tomu uniknout. Je to jako noční můra.“

„Řekněte mi něco o Mackinnonovi,“ požádal ji Jim.

„Seznámili jsme se na charitativním představení, které jsme pořádali u nás doma blízko Netherbrigg. Později se nám podařilo sejít se a… Musela jsem se zamilovat. Přišlo to tak náhle. Chtěli jsme se vzít a odjet do Ameriky. Jistá paní Buddová nám to pomohla připravit, sehnat právníka a všechno. Ale když jsme měli odejít, Alistair se nějak nemohl rozhodnout, a navíc se ukázalo, že ani já nedostanu své peníze, takže jsme neměli nic… Můj otec se snažil, aby manželství bylo prohlášeno za neplatné. Ale nebyly pro to žádné důvody, protože… jsme spolu strávili noc v penzionu, kde on bydlel. Takže manželství bylo právoplatné v každém směru. A myslím si, že stále je. A teď…“

Hlas se jí zlomil a ona začala tiše plakat. Nemohl si pomoct. Objal ji a něžně přitiskl její obličej na své rameno. Byla tak lehounká – její teplé, nádherné vlasy byly tak jemné – a byl to podivný okamžik, jako ve snu. Dřív, něž si uvědomil, co dělá, ji políbil.

Nestalo se nic. Okamžik byl pryč. Jemně se odtáhla a opět se od sebe oddělili.

„Ale váš otec,“ začal Jim váhavě. „Jestli ví…“

„Je to kvůli penězům,“ odpověděla, „pan Bellmann zaplatí mému otci spoustu peněz, když se za něho provdám. On neví, že to vím, ale to je pochopitelné. Je tak strašně zadlužený, že se neodvážil to odmítnout. Teď také hledá Alistaira. Jestli ho brzy nenajdou…“

Její hlas se opět zlomil velkým utrpením. Pokusil se ji obejmout, ale ona mu jemně uhnula a zavrtěla hlavou.

„Když se provdám za Bellmanna, spáchám zločin,“ řekla. „Bigamii, nebo co. A když se za něho neprovdám, půjde papá do vězení. Nikomu se s tím nemohu svěřit. Ale když najdou Alistaira, udělají něco hrozného, vím, že ho…“

Pokračovali v procházce. Kdesi zpíval pták. Zimní slunce na její tváři jen zvýrazňovalo jemnou svěžest její pleti a křehkost kostí pod jejími tvářemi a skráněmi. Jimovi se při tom točila hlava jako někomu, kdo se zotavuje z těžké nemoci. Věděl, že tyto chvíle už nebudou trvat dlouho. Kočí zanedlouho objede park a objeví se za jejich zády.

„Je to tady jako v naší zimní zahradě,“ řekla. „Jako by neexistovalo nic jiného. Jsem tu s vámi, ale cítím se sama. Kéž by tady ještě byly ty staré zahrady, jako Vauxhall nebo Cremorne. Tam bych mohla jít v přestrojení a vidět světla ve stromech a ohňostroj a tanečníky…“

„Cremorne by se vám nelíbila. Byla levná a odfláknutá a ke konci, než ji zavřeli, taky špinavá. V noci to pořád ještě šlo, když špínu nebylo vidět. Vy nerada věci děláte, viďte? Radši je jenom pozorujete, že mám pravdu?“

Přikývla. „Ano,“ řekla. „Máte docela pravdu. Myslím, že jsem nikdy neudělala nic dobře.“ Nelitovala se, jen říkala, co si myslí.

„Ale přeci ste zastavila kočár.“

„Ano. Jsem ráda, že jsem to udělala. Nevím, jestli o tom kočí bude mluvit. Pravděpodobně s mým otcem – ano, určitě mu to řekne. A já odpovím, že jsem se chtěla jen projít.“ Vydali se po úzké cestě a ona řekla: „Vy věci děláte. Jste detektiv – a fotograf.“

„Fotograf ani ne. Já… píšu hry.“

„Opravdu?“

„Pořád. Ale nikde zatím žádnou nehráli.“

„Chystáte se zbohatnout?“

„To uvidíme.“

„A být slavný? Jako Shakespeare?“

„Samozřejmě!“

„O čem jsou vaše hry?“

„O vraždách. Jako u Shakespeara.“ Ale ne o skutečných vraždách, pomyslel si. Nikdy by nepsal o skutečné osobě, kterou by skutečně zabili, a o tom hrozném šoku, který lidé zažívají, když se to stane. To bylo příliš hrozné; mnohem horší než upíři.

Loudali se pomalu dál. Nikdy nepoznal takové štěstí a takový pocit souznění.

„Víte,“ řekl, „ste… krásná. Nádherná. Nemůžu pro to najít slova, ale nikdy sem neviděl nikoho jako vy. Nikdy, nikde. Vy ste ta nejdokonalejší…“

K jeho překvapení se jí oči zalily slzami.

„Přála bych si…“ řekla zastřeným hlasem a vzlykla. „Přála bych si slyšet něco jiného. Chodila bych i v přestrojení. Nebo v masce. Všechno se to vrací zpátky k tomu, že jsem krásná.“

Vyslovila to tak, že to znělo odpudivě.

„Vy ste úplnej protiklad k někomu, koho sem nedávno potkal,“ řekl. „Ona vlastně není ošklivá, ale má mateřský znamínko přes celou tvář a nechce, aby to někdo viděl. A přitom miluje…“ vašeho manžela, pomyslel si, „jednoho muže, o kterým ví, že ji nikdy milovat nebude, a to je jediná věc v jejím životě.“

„Oh, ubohá dívka,“ řekla. „Jak se jmenuje?“

„Isabela. Ale poslyšte, starýmu Bellmannovi se to musí zatrhnout. Víte, jak daleko zašel? Máte tušení, co dělá tam v Barrow? Nesmíte se provdat za takovýho zlosyna. Každej aspoň trochu slušnej právník by byl schopen dokázat, že vás k tomu přinutili proti vaší vůli. Nedopustíte se bigamie, netrapte se tím. Nejbezpečnější bude, když všechno zveřejníte. K čertu s dluhama vašeho otce; sám se do nich dostal a teď vás nutí projít tím peklem, aby se sám vykoupil. Ale dokud se to nezveřejní, nikdo není v bezpečí – zvlášť ne Mackinnon.“

„Já ho neprozradím,“ hlesla.

„Cože?“

„Neřeknu jim, kde je. Oh –“

Dívala se mu přes rameno a náhle se na její krásné tváři objevilo zoufalství, jako když těžký mrak zakryje svým stínem prosluněnou zahradu. Otočil se a spatřil, že kočár se vrací. Kočí je ještě neviděl.

Jim se naléhavě obrátil k ní. „Chcete říct, že víte, kde je Mackinnon?“

„Ano. Ale –“

„Řekněte mi to! Rychle, než sem dojede kočár! Potřebujeme to vědět – copak to nechápete?“

Kousla se do rtu a pak rychle přikývla. „Hampstead,“ řekla. „Kenton Gardens patnáct. Pod jménem Stone – pan Stone.“

Jim pozvedl její ruku ke rtům a políbil ji. Všechno to skončilo tak rychle.

„Budete sem zase moct přijít?“ zeptal se.

Bezradně zavrtěla hlavou a nespouštěla oči z kočáru.

„Tak mi napište,“ řekl a sáhl do kapsy pro jednu z Fredových kartiček. „Jim Taylor. Tady je adresa. Slibujete?“

„Slibuji,“ odpověděla a s posledním utrápeným pohledem uchopila jeho ruku. Jejich ruce se setkaly, když se rozcházeli, potom se přestali dotýkat a ona vyšla zpoza stromů. Jim zůstal stát tam, kde byl, když kočí s malým kočárem zastavil. Viděl, jak se jednou ohlédla, rychle a ustrašeně, a pak už neviděl vůbec nic, protože se mu stalo něco divného s očima. Vztekle si je otřel hřbetem ruky, zatímco kočár odjížděl a po chvilce se zařadil do provozu nedaleko Hyde Park Corner.

Isabela seděla beze slova, když jí Sally vyprávěla o Mackinnonově svatbě. Pouze přikývla a tiše ji následovala k drožce. Nastoupila a sedla si vedle Sally, stále beze slova, a zakryla si tvář závojem.

„Co vaše rána?“ zeptala se Sally, když se drožka rozjela a opouštěla náměstí. „Bolí vás moc?“

„Sotva ji cítím,“ odpověděla Isabela. „Nic to není.“

Sally věděla, že myslela: Ve srovnání s tím, co jste mi právě řekla. Isabela opatrovala plechovou krabici, jako by je měla rozdělit jen smrt. Naházely nějaké šaty do velké cestovní tašky a hned odjely do Burton Street. Čekala je tam ještě spousta práce se zařizováním místností a Sally se snažila Isabelu co nejvíc zaměstnat, aby přestala myslet na Mackinnona.

Když dorazily, panoval ve dvoře zmatek. Sklenáři opouštěli ateliér a malíři stěhovali dovnitř barvy, aby mohli v pondělí brzy ráno začít. Obě skupiny mužů pobíhaly sem a tam, vzájemně si překážely a napínaly nervy pana Webstera k prasknutí.

Sally ukázala Isabele pokoj, který měl být její: útulnou místnost v horním patře s vikýřovým oknem, z níž byl výhled na celou ulici. Isabela se posadila na postel, stále svírajíc krabici v náručí. „Sally?“ zeptala se.

Sally se posadila vedle ní. „Copak je,“ zeptala se.

„Já tady nemůžu zůstat. Ne – poslouchejte – musíte mě nechat odejít. Já lidem přináším smůlu –“

Sally se zasmála, ale Isabela prudce zavrtěla hlavou a pevně ji popadla za ruku.

„Ne! Nesmějte se! Podívejte se, co už jsem zavinila – moje bytná, vy – váš pes – je to ve mně, Sally, přísahám! Tam, kde jsem já, chodí jenom smůla. S tím prokletím jsem se už narodila. Musíte mě nechat jít, abych mohla být sama. Najdu si nějakou malou světničku někde na venkově – budu pracovat na poli – ale nemůžu zůstat s váma a s vašima známýma. Nepřinesu vám nic dobrýho…“

„Tomu bych nevěřila ani na minutu. Podívejte se – pro náš podnik jste spásou. Dole zoufale hledají někoho na kancelářskou práci. Vím, že to není práce, která vám jde nejlíp od ruky, ale pokud byste mohla nějaký čas zůstat, vyvážilo by vás to zlatem. Na mou duši, Isabelo, nevymýšlím pro vás práci z dobročinnosti – prostě je potřeba ji udělat. Vím, že vás ta zpráva o panu Mackinnonovi ranila. Ale to časem přebolí a teď vás potřebujeme tady.“

Isabela nakonec podlehla. Neměla moc síly někomu odporovat. Požádala, aby jí ukázali, co má dělat, potom se posadila, tichá a bledá jako vězeň, a začala pracovat. Sally to znepokojovalo.

Ale neměla čas o tom říct Frederickovi, protože jakmile se vrátil od pana Templa, dorazil Jim.

„Našel sem Mackinnona,“ prohlásil. „Je v Hampsteadu. Budeme pro něho muset zajet, Frede. Radši si vem s sebou hůl…“

Číslo patnáct v Kenton Gardens byla malá, udržovaná vila v ulici lemované stromy Dveře přišla otevřít žena středního věku, pravděpodobně paní domácí, která se zdála být jejich návštěvou překvapená.

„Nejsem si jistá…“ řekla. „Ano, pan Stone je doma, ale ti druzí pánové říkali, že nechtějí být rušeni –“

„Druzí pánové?“ otázal se Frederick.

„Další dva pánové. Přišli asi před patnácti minutami. Možná bude nejlépe, když půjdu nahoru a zeptám se –“

„Je to skutečně velmi naléhavé,“ skočil jí do řeči Frederick. „Pokud bychom pana Stona navštívili sami, mohli bychom mu to vysvětlit.“

„Nu…“

Pustila je dovnitř a poslala je do předního pokoje v prvním patře. Počkali, až odejde po schodech dolů, a potom tiše vyšli nahoru ke dveřím a poslouchali.

Slyšeli hlas – silný hlas, který zněl, jako by jeho vlastník měl potíže s dýcháním. Říkal: „Ale ty jsi takový prohnaný mizera, že ti nemůžeme věřit. Myslím, že ti budeme muset zlomit prst…“

Frederick se naklonil blíž.

Slyšeli, jak na to Mackinnon říká: „Jestli to uděláte, budu strašně křičet. Přijde policie. Varuju vás –“

„Ty nás varuješ?“ divil se první hlas. „To je zajímavé. Myslel jsem, že my varujeme tebe. Chápu, co nám tu povídáš o křiku. Právě to bys udělal. A co uděláme my – nacpeme ti tuhle utěrku do huby, pak už nebudeš moct křičet. Dobrý plán, ne? Dělejte, Sackville. Nacpěte to tam pořádně…“

Jim a Frederick se k sobě otočili a oči jim zasvítily. Za dveřmi se ozývaly zvuky, které dokazovaly upevňování roubíku a zápas oběti. „Sackville a Harris,“ zašeptal Frederick. „Náš šťastný den, Jime. Máš s sebou boxer?“

Jim škodolibě přikývl. Stalo se přesně to, v co doufal.

„Dovnitř,“ zavelel.

Frederick tiše otočil klikou a vrazili dovnitř. Mackinnon seděl na vyplétané židli s rukama svázanýma vzadu, v ústech měl nacpanou utěrku (zbytek utěrky vypadal jako ektoplazma) a měl vypoulené oči.

Nad ním stál Sackville a jeho hranatý obličej se mračil nad tím zmatkem. Harris, jehož obličej vypadal, jako kdyby ho kopl kůň, vyvalil oči, pak polkl a ustoupil o krok dozadu.

Frederick zavřel dveře.

„Óó, vy jste ale nenasytný,“ řekl káravě. „Nevíte, kdy přestat, což? Podívejte se na svůj ubohý nos. Myslel jsem, že už jste se poučil. Pokud jde o vás, Mackinnone,“ pokračoval, „vy zůstanete tady. Chci si s vámi promluvit o mých hodinkách.“

Harris najednou vyrazil vpřed a ohnal se po Frederickovi gumovým obuškem, který držel v ruce. Frederick uskočil stranou a udeřil ho přes zápěstí holí; potom se na něho vrhl Jim a vzápětí nato došlo k explozi pěstí, kolen, hlav, nohou a loktů.

Sackville odhodil Mackinnonovu židli stranou. Svázaný kouzelník narazil s tlumeným zavytím do skříňky s umyvadlem, potom sklouzl na stranu židle dolů a narazil do zdi, stále s roubíkem v ústech a přivázaný k rozbité židli. Sackville zatím popadl jinou židli a rozmáchl se s ní proti Frederickovi. Dřív, než mohla dopadnout, vyrazil Frederick se svou holí vpřed a bodl jí Sackvilla do žeber. Ten ztratil rovnováhu –a pak už se do sebe pustili, tváří v tvář, pěst proti pěsti.

Sackville měl obrovskou sílu, ale Frederick byl rychlý a v dobré formě. Navíc měl tu výhodu, že se neučil boxovat. Nebrzdily ho žádné zábrany ohledně kopání nebo ran pod pás. Pokud šlo o Jima, pak cokoli použil v boji, bylo čestné, protože kdyby to neudělal, uchýlil by se k tomu druhý mizera, takže se toho klidně mohl odvážit jako první. A jelikož Harrisův nos představoval jasný cíl, Jim se najednou vymrštil a rychle ho uhodil do čela ke kořeni nosu dřív, než se Harris stačil vzpamatovat.

Místnost nebyla velká; postel, toaletní stolek, skříňka s umyvadlem, skříňka se zásuvkami, dvě židle a šatní skříň tvořily veškeré zařízení a neskýtaly příliš prostoru k pohybu. Harris a Sackville bojovali se zoufalým strachem, Jim s bezmocným vztekem a Frederick se vzpomínkou na rozbitý obličej Nellie Buddové, odkázané na postel v nemocničním pokoji. Nikdo z nich neměl chuť brát ohledy na nábytek. Zanedlouho ležela většina kusů nábytku rozlámaná na podlaze, vržena proti zdi či rozbita o ramena, paže, hlavy a záda.

Mackinnon vyplivl utěrku z úst a začal vřískat a svíjet se strachem, stále přivázán k židli. Když mu Sackville při pádu přilehl nohu, řval, ale brzy utichl, protože na něho vzápětí upadl Jim a vyrazil mu dech. Harris začínal mít navrch.

Sackville srazil Fredericka dobře mířenou ranou. Frederickovi hučelo v hlavě, přesto však nahmatal nohu od židle a udeřil Sackvilla po hlavě. Viděl, jak hromotluk klesl na kolena, a v místnosti se náhle rozhostilo ticho.

Frederick potřásl hlavou a rozhlédl se.

Jim sotva stál na nohou a rukou si držel tvář. Krev se mu řinula mezi prsty. Proti němu stál Harris s nožem v ruce.

„Pozor na něho, Frede,“ řekl tiše Jim.

Harris odkopl stranou zbytky skříně, které mu překážely, a uchopil nůž tak, aby ostří mířilo vzhůru. Vrhl se vpřed a bodal ve snaze zasáhnout Jimovo břicho. Frederick se snažil nějak zasáhnout, ale Sackville ho pevně držel za nohu. Odkopl Sackvilla druhou nohou, a když padal, ztratil Jima z dohledu. Ohnal se pěstí po Sackvillovi a zoufale se otáčel, když uviděl Mackinnona, který se konečně osvobodil z pout a natáhl se po Harrisově ruce svírající nůž.

Harris vrčel a mlátil kolem sebe pěstí, Mackinnon vykřikl – a to poskytlo Jimovi příležitost. Když se Harris opět otočil, Jim ho udeřil pěstí přímo doprostřed obličeje. Byla to nejtvrdší rána, kterou kdy v životě dal. Harris padl jako špalek.

„Dobrá práce, kamaráde,“ pochválil Jim Mackinnona a trhl sebou, když se mu krev začala řinout po tváři. Harris nožem jen o půl palce minul jeho oči.

„Svážeme je, než se proberou,“ řekl Frederick. „Mackinnone – máte nějaké peníze? Dejte bytné deset liber za nábytek a pak nám pomůžete s těmi opicemi dolů. A sežeňte někde drožku.“

Když Mackinnon odešel za vystrašenou bytnou, Jim a Frederick těm druhým dvěma sundali šle, pásky a tkaničky do bot a svázali je jako balíky. Nebylo to snadné. I když Harris a Sackville nekladli nejmenší odpor, o Fredericka se pokoušely mdloby z ran které dostal do hlavy a Jim měl oteklé klouby na rukou.

Nakonec je dostali dolů a naložili do drožky. Frederick si od kočího půjčil kus provazu a uvázal ho kolem nich jako zvláštní bezpečnostní opatření. Kočí je se zájmem sledoval.

„Kam to bude, šéfe?“ zeptal se Fredericka. „Do Smithfieldu?“

Smithfield byl hlavní trh s masem v Londýně. Frederick se zasmál a vzápětí bolestně zasykl.

„Na streathamskou policejní stanici,“ odpověděl. „Do péče inspektora Conwaye.“

Vytáhl lístek a načmáral na něj: „Paní Nellie Buddová: účet vyrovnán“. Potom ho připnul Sackvillovi na kabát a zavřel dveře. Jim s uspokojením sledoval, jak drožka odjíždí.

„Ten parchant si bude muset vydlabat nos z ksichtu lžičkou,“ odtušil.

„Zaplatil jste bytné za tu legraci?“ zeptal se Frederick Mackinnona. „Sbalte si kufr. Půjdete s námi do Burton Street a strávíte tam víkend – a nebudeme o tom diskutovat. Abych nezapomněl – přineste mi moje hodinky.“

Obléhání

Bylo půl čtvrté, když dorazili zpátky do Burton Street. Sally zavolala lékaře, aby Jimovi prohlédl pořezanou tvář, přiměla Fredericka, aby si sedl a dal si trochu brandy, připravila skládací lůžko pro Mackinnona v Jimově ložnici a zašla do obchodu, aby řekla Isabele, že Mackinnon je tady. Viděla, jak Isabela zrudla, přikývla a opět se beze slova sklonila nad svou prací.

Lékařova péče Jimovi náladu nezlepšila. Hned po ošetření vyrazil do nového ateliéru, aby si vyměnil pár nadávek s malíři, které si pamatoval od minule. Mackinnon seděl pobledlý v kuchyni, zatímco Frederick se přehraboval v plechovce se sušenkami.

„Zranili vás?“ zeptal se Frederick.

„Jenom pár modřin, díky za optání. Nic velkého.“

„To bylo skvělé, jak jste ho popadl za zápěstí. Jinak by Jima dostal…“

Otevřely se zadní dveře a vešel Jim stejně rozladěný, jako když odcházel. Vzal si pár sušenek a uvelebil se na pohovce.

„Ty noví malíři sou hrozný,“ prohlásil. „Staraj se jen vo to, aby nemuseli nic dělat. Neřeknou ani slovo. Pamatujete se na ty poslední, když sme malovali vobchod? Poslali jednou Herberta, aby vypučil šroubovák pro leváky. Když nikde žádnej nesehnal, chtěli po něm libru malejch děr. Dali mu dvě pence a poslali ho na nákup k Murphymu. Chudák ten trouba. No, a co teda uděláme teď?“

„Zavřeme obchod,“ řekla Sally, která vešla dovnitř. „Řekla jsem panu Blainovi a ostatním, aby šli dřív domů. Zavřeme a uděláme si čaj – a to hned. Myslela jsem si, že Jim dojí sušenky, tak jsem koupila pár vdolků. Doufám, že je máte rád, pane Mackinnone. Ti malíři už odešli?“

Mnohem později večer (Isabela šla rovnou do svého pokoje, aniž by se pokusila setkala s Mackinnonem, Jim si šel lehnout, protože ho všechno bolelo a byl unavený, Webster a Mackinnon šli jednoduše spát), zůstali Frederick a Sally sami v kuchyni.

Ona seděla schoulená v rohu staré pohovky, on v křesle na druhé straně krbu s nohama opřenýma o kbelík s uhlím. Petrolejová lampa na stole vyzařovala teplé světlo na kostkovaný ubrus, na karty, kterými je Mackinnon bavil, na zlatou whisky v karafě a na Sallyiny světlé vlasy. Frederick se sehnul a položil skleničku na podlahu vedle křesla.

„Víš, že nám vlastně pomohl?“ řekl. „Myslím Mackinnona. Skočil po noži, když se Harris chystal bodnout Jima. Jaké teď máme možnosti, Lockhartová? Myslím, že první ze všeho bychom měli dát do novin tu zprávu o svatbě.“

„Máš pravdu,“ odpověděla. „Ráno zajdeme do redakce Pall Mali Gazette. Potom… se půjdeme poradit s panem Templem ohledně falešných patentů. Myslím, že už Bellmanna skoro máme, ale nejsem si jistá, jestli ho držíme úplně v hrsti. Ty chybějící ruské patenty – to jsou jen nepřímé důkazy, nic usvědčujícího. Musíme vědět –“

„Musíme vědět, jak daleko sahá jeho vliv. Ti policisté, kteří ti vykradli kancelář – byli to skuteční policisté? Jestli ano, má až moc dlouhé prsty. To znamená, že musíme postupovat zvlášť opatrně. Je to otázka načasování kroků.“

„Čekání na správný okamžik… Kdo byli ti lidé, se kterými se lord Wytham setkal na ministerstvu zahraničí? Když se nám podaří zjistit, za které oddělení odpovídají, budeme mít lepší představu o tom, co dělat dál.“

„To je dost snadné. Je tam spousta žvanilů. V pondělí zajdu do Whitehallu, trochu se tam porozhlídnu a uvidím, co se dá zjistit…“

„Víš,“ řekla po chvíli, „pořád nevím, jak dostanu zpátky peníze své klientky. Jedině, že by byla vypsaná odměna… Vlastně, když na to teď myslím – je. Za informace o ztrátě Ingrid Linde. Jedna z věcí, které jsme neprověřili…“

Naklonila se a prohrábla oheň. Popel propadal roštem a ozvala se salva praskajících jisker.

„Frede?“ řekla.

„Hmm?“

„Chtěla bych se ti omluvit. Za tamten večer. Chovala jsem se ohavně a od té doby se cítím strašně. Jsem ráda, když pracujeme společně. A my jsme dobrý tým. Jestli pořád ještě chceš –“

Zarazila se a bylo pro ni nesmírně těžké pokračovat. Frederick se napřímil, nahnul se dopředu a obrátil její obličej ke sobě.

A potom v prázdném obchodě zazvonil zvonek. Zaklel. „Kdo to k čertu může být?“ utrousil. Podívali se jeden na druhého a potom na hodiny. Bylo půl jedenácté.

„Půjdu se podívat, kdo to je,“ řekl a vstal. „Hned se vrátím.“

„Buď opatrný, Frede,“ odvětila.

Prošel potemnělým obchodem a odemkl přední dveře. Stála tam drobná postava v buřince a ve svrchníku a mžourala očima v drobném dešti.

„Pan Garland, předpokládám?“ řekl.

Byl to ten muž z lóže ve varieté – Bellmannův tajemník. Frederick se zasmál, překvapen odvahou toho muže.

„Dobrý večer,“ odpověděl. „Pan Windlesham, že ano? Pojďte raději dovnitř.“

Ustoupil stranou a vzal mu kabát a klobouk.

„Sally,“ řekl, když vešli do kuchyně, „myslím, že tohoto pána znáš…“

Překvapeně zamrkala a posadila se rovně.

„Promiňte mi mou návštěvu v tak pozdní hodinu,“ omlouval se drobný muž. „My dva jsme se už setkali, slečno Lockhartová, za politováníhodných okolností. Doufám, že vy – a pan Garland – mi prokážete tu čest a vyslechnete návrh, který bych vám chtěl předložit.“

Sally se podívala na Fredericka a potom zpátky na Windelshama. V očích se jí zračil údiv.

„Musím dodat, že hovořím výhradně za svoji osobu,“ pokračoval. „Pan Bellmann netuší, že jsem tady.“

Oba muži pořád stáli. V tichu, které následovalo po poslední poznámce, Frederick přitáhl židli ke stolu a nabídl ji Windelshamovi. Posadili se a Sally vstala z pohovky, aby si k nim přisedla. Zesílila lampu a sklidila ze stolu karty.

„Plně chápu vaše váhání,“ pokračoval Windlesham. „Smím vám vysvětlit, proč jsem přišel?“

„Poslužte si,“ odpověděl Frederick. „Ale aby bylo jasno. Vy nepracujete pro Bellmanna?“

„Technicky jsem u něho stále zaměstnán. Ale myslím si, že pro velké množství lidí teď bude obrovskou výhodou, když změním svou loajalitu, abych tak řekl. Nemohu souhlasit s projektem Severní hvězda pana Bellmanna. Ať se snažím, jak chci, prostě nemohu, slečno Lockhartová. Podle mého názoru je Hopkinsonův samočinný regulátor obludná věc a neměla by se vůbec dostat do světa. Přišel jsem za vámi, poněvadž jsem sledoval vaše aktivity s rostoucím obdivem – vaše i pana Garlanda – a přišel jsem vám nabídnout vše, co vím.“ Sundal si brýle, které se mu v teplé místnosti zamlžily. „Předpokládám, že už jste zjistili, co je Hopkinsonův samočinný regulátor? Nemám o tom žádný důkaz, ale překvapilo by mě, kdyby…“

„Parní kulomet,“ řekl Frederick. „Ano, víme o tom. A o Hopkinsonovi.“

„Nebo Nordenfelsovi, hmm?“ Pan Windelsham si vyměnil brýle a vlídně se usmíval.

„Co za to chcete na oplátku?“ zeptala se Sally. Byla stále překvapena jeho přítomností – a nevěřila mu ani slovo.

„Pouze – jak bych to řekl – ochranné svědectví.“ odpověděl. „Když se podnik pana Bellmanna zhroutí, k čemuž zanedlouho dojde, chci mít někoho, kdo mi dosvědčí, že jsem pro něho nepracoval, ale tajně ho sledoval. Doufal jsem, že vy byste mi poskytli takové svědectví.“

„A proč s tím nejdete na policii?“ zeptal se Frederick.

„Na to ještě nedozrál čas. Vliv pana Bellmanna sahá do vysokých míst policie – ano, i justice – a každý pokus v tomto stadiu by ztroskotal. Věřte mi, jsem si tím jist. Zapletli bychom se do soudních sporů pro křivé nařčení a nactiutrhání, prohráli bychom a celé by to posloužilo jen tomu, že bychom varovali ty darebáky. Ne, teď ještě není vhodná doba jít na policii, ta přijde, až se bude organizace hroutit.“

„Proč by se měla hroutit?“ zajímal se Frederick.

„Spotřebuje příliš mnoho financí,“ odpověděl pan Windlesham. „Mohu vám poskytnout podrobnosti o půjčkách, úpisech akcií, dividendách, a tak dále. Podstatou je, že všechny peníze byly investovány do samočinného regulátoru a ten nestačili vyrobit včas. Vyskytl se neočekávaný nedostatek materiálů, potíže s testováním – je to mimořádně složitý stroj, víte? A zase vám mohu doložit podrobnosti. Pan Bellmann stojí, podle mého odhadu, tři týdny před katastrofou. Mohou se vyskytnout skutečnosti, které to oddálí – jestliže se mu například podaří získat dodávky grafitu – to by mu pomohlo. Ale konec není daleko.“

„Kdo jsou jeho zákazníci?“ zeptala se Sally. „Kdo kupuje ty parní kulomety, nebo samočinné regulátory?“

„Rusko. Car je stále více znepokojen růstem anarchistického hnutí v národě. A při té jejich expanzi na Sibiř – slyšeli jste o navrhované železnici? – si dovedete představit, jak užitečná by to byla zbraň. Ale Severní hvězda aktivně vyhledává další zákazníky. Prusové projevili zájem. Mexičané vyslali pozorovatele na střelnici. Je to věc rovnováhy, víte, pane Garlande, kritická doba. Kdyby se nám to podařilo správným způsobem vychýlit…“

„Povězte nám o Ingrid Linde,“ přerušila ho Sally.

„Aha! Ta pohřešovaná loď. Toto – eh – patří do té fáze kariéry pana Bellmanna, která se odehrála ještě před tím, než mě zaměstnal. Ale já jsem přesvědčen, že seznam cestujících obsahoval jméno muže, který byl svědkem hádky pana Bellmanna s Arnem Nordenfelsem. Zhroucení Anglo-baltské plavební společnosti samozřejmě znamenalo, že se plavební aktivity pana Bellmanna mohly dál rozvíjet bez překážek.“

„Chtěla bych nějaký písemný důkaz o jeho činnosti,“ řekla Sally.

„To bude obtížné. Podívám se po něčem – musím být nesmírně diskrétní, ale udělám, co je v mých silách.“

„Zmínil jste se o Bellmannově vlivu,“ podotkl Frederick. „Jak vysoko sahá do vlády? Nebo do státní správy?“

„Dost vysoko. Peníze pana Bellmanna už pomohly ve věci různých vývozních licencí a omezení spojených s vývozem zbraní. Vaše šetření, pokud to tak mohu nazvat, byla velmi citlivé povahy. Brzy by uvedla do rozpaků některé velmi vysoce postavené osoby.“

„Ale které?“ naléhal Frederick. „Neřekl jste nám nic, co jsme dosud nevěděli. Jména, pane Windleshame, jména.“

„Sir James Nash, generální inspektor dělostřelectva na ministerstvu obrany. Sir William Halloway-Clark, podtajemník ministerstva zahraničí. Velvyslanec v Rusku. A mnozí další, ne tak vysoko postavení.“

„Projednávalo se to ve vládě?“ zeptala se Sally. „Je věcí vlády, aby povolila výrobu a prodej toho kulometu?“

„Ale kdepak. Zcela jistě ne. Úředníci, o kterých jsem se zmiňoval, jednají naprosto nečestně. Byl by to strašný skandál, kdyby se to dostalo ven.“

„Lord Wytham,“ zeptal se Frederick. „Jak ten je do toho zapleten?“

„Aha!“ rozzářil se pan Windlesham. „Otec nevěsty! Malá, romantická epizoda, skotské dobrodružství, nemyslíte? A byli jste úspěšnější než naši agenti při hledání toho nepolapitelného mladého muže?“

„Když se ptáte, tak ano,“ odpověděl Frederick. „Dostali jsme ho do bezpečí. Je v Londýně a hlídá ho můj dobrý přítel. On neuteče – a vy ho nenajdete. Co udělá lord Wytham?“

„Nu,“ rozhodil pan Windlesham smutně rukama, „nemá to vůbec snadné. Bylo mu svěřeno místo ředitele na základě jeho četných styků ve vládě. Tam by mohl být užitečný, ale ta – eh – skotská aféra brzy vyjde najevo. Pan Bellmann si je vědom, že se to nedá dlouho utajovat. To je jedna z potíží, které nad ním visí. Ještě mnohem složitější to je pro lorda Wythama, samozřejmě. Snad dokonce osudově.“

„Zajímalo by mě, co tím myslíte,“ zeptal se Frederick. „Ne, nesnažte se to vysvětlovat. Mimochodem, to vy jste najal Sackvilla a Harrise? A muže, který měl včera v noci zavraždit slečnu Lockhartovou?“

„V této věci,“ pravil pan Windlesham vážně, „musím přiznat vinu. Dělal jsem to s odporem, věřte mi, s pocitem studu a lítosti a od té doby mě pronásledují výčitky svědomí a obavy. Nikdy jsem nepocítil takovou úlevu jako dnes ráno, když jsem se doslechl, že jste naživu, slečno. A pokud se jedná o paní Buddovou – zařídil jsem, aby její nemocniční účty byly v plné výši uhrazeny. Soukromá iniciativa z mých vlastních peněz – přirozeně, že něco takového nemohu hradit z firemního účtu, aniž by to vzbudilo podezření.“

„A proč na ni vlastně zaútočili?“ zeptal se Frederick.

„To bylo varování pro slečnu Lockhartovou,“ odpověděl pan Windlesham prostě. „Kdybychom si byli více vědomi kvalit slečny Lockhartové, šli bychom na to jiným způsobem. Já jsem proti tomu od začátku protestoval; nesnáším násilí jakéhokoli druhu. Ale pan Bellmann mé stanovisko odmítl.“

Frederick se podíval na Sally. Její tvář byla bez výrazu.

„Mluvil jste nesmírně zajímavě, pane Windleshame,“ uzavřel debatu. „Děkujeme vám za návštěvu. Stanoviště drožek je na konci ulice.“

„A – můj návrh? Chápejte, vystavil jsem se určitému riziku, když jsem k vám zašel…“

„Ano,“ řekla Sally. „Předpokládám, že ano. Budeme si to muset promyslet. Kde vás můžeme zastihnout?“

Vytáhl vizitku z kapsičky u vesty.

„Toto je kancelář, kde jsem občas k zastižení. Nejsem tam vždycky, ale dopis zaslaný na tuto adresu dostanu do čtyřiadvaceti hodin… Slečno Lockhartová, pane Garlande, smím vás naléhavě požádat, abyste mi alespoň naznačili… byť jen nepatrně? Víte, začínám se obávat…“

Zčervenal v obličeji, brýle se mu leskly.

„Pochopitelně,“ odpověděl Frederick ledově. „Pokud k něčemu dojde, aspoň v sobě nebudete mít jednu z našich kulek. Prozatím uděláte nejlépe, když zůstanete tam, kde jste, nemyslíte?“

„Děkuji vám, pane Garlande. Děkuji, slečno Lockhartová. Mám jistou hrůzu z každého druhu násilí. Pan Bellmann je náruživý muž – snadno vybuchne – k násilí nemá nikdy…“

„Ovšem. Tady je váš plášť a klobouk,“ řekl Frederick a vyprovodil ho potemnělým obchodem. „Určitě se vám ozveme. Dobrou noc. Dobrou noc.“

Zamkl dveře a vrátil se zpátky do kuchyně.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se.

„Nevěřím mu ani slovo,“ odpověděla.

„To je dobře. Já taky ne. Ten že má hrůzu z každého druhu násilí? Je to nejchladnokrevnější člověk, jakého jsem kdy potkal. Zorganizoval by vraždu bez mrknutí oka, jako by si objednával rybu k večeři.“

„To máš pravdu, Frede! Teď si vzpomínám – když byl u mě a Chaka na něho zavrčel, ani nehnul brvou. Lže – musí lhát. Co má asi v plánu?“

„To nevím. Získat čas? Ale ukazuje se, že jsme na správné stopě, ne?“

Posadil se proti ní a posunul lampu tak, aby ji viděl. Vážně se na něho dívala svýma tmavýma očima.

„Ano,“ odpověděla. „Frede, než přišel –“

„Právě jsem se ti chystal něco říct. Něco v tom smyslu, že ať už jsem tehdy večer řekl cokoli – že tě nemám rád a že jsme spolu skončili – mluvil jsem nesmysly. Nedokázal bych se tě vzdát, Sally. Patříme k sobě a budeme k sobě patřit až do smrti a já si ani nic jiného nepřeju.“

Usmála se – takovým čistým, bezmocným, šťastným úsměvem, že mu poskočilo srdce v těle.

„Sally,“ začal – ale ona ho zarazila.

„Už nic neříkej,“ přikázala mu tiše.

Vstala a hleděla na něho doširoka otevřenýma očima. Sklonila se a zhasla lampu. Na okamžik stáli v tlumené záři ohně. Potom udělala malý, bezděčný pohyb směrem k němu a najednou se těsně vinuli jeden k druhému a ve tmě k sobě neobratně tiskli tváře.

„Sally –“ řekl.

„Pššš!“ zašeptala. „Neříkej nic. Mám pro to důvod.“

Začal ji tedy místo toho líbat, na oči, na tváře, na krk, na rozpálené rty, a pak se opět pokusil něco říct. Zakryla mu ústa dlaní.

„Nic neříkej!“ zašeptala mu vroucně do ucha. „Jestli řekneš ještě jedno slovo já – já nebudu – oh Frede, Frede…“

Uchopila ho za ruku, velitelsky, nervózně, naléhavě. Otevřela dveře na schodiště a za minutku byli v její ložnici. Oheň už tam dohoříval, ale uhlíky stále sálaly a v místnosti bylo teplo. Přibouchl dveře a znovu ji políbil. Objímali se jako děti, třásli se a tiskli na sebe své rty, jako by se vpíjeli jeden do druhého.

„Teď,“ šeptala, „už ani slovo, ani slovo…“

Pan Windlesham nešel ke stanovišti drožek na konci ulice. Za rohem na něho čekal kočár, ale když nastoupil, kočár se nedal do pohybu. Kočí čekal a pan Windlesham rozsvítil lampu, vytáhl malý sešit a popsal několik stránek poznámkami. Ani poté se však nerozjeli. Za další chvíli vyšel z ulice za Burton Street muž v dělnických šatech a zaťukal na okénko. Kůň, který z mužových šatů ucítil něco divného – barvu? terpentýn? – trhnul hlavou v postroji.

Pan Windlesham spustil okénko a vyhlédl ven.

„Všecko klape, pane,“ zašeptal tiše muž.

Pan Windlesham sáhl do kapsy a podal mu libru.

„Dobrá,“ přitakal. „Děkuji vám. Přeji dobrou noc.“

Muž se na pozdrav dotkl prsty čepice a odešel. Kočí povolil brzdu, práskl bičem a kočár odjel západním směrem.

O chvilku později se Frederick podíval na Sally. Její oči teď vypadaly ospale, ale měla je doširoka otevřené a její ústa byla něžná.

„Sally,“ zeptal se, „staneš se mojí ženou?“

„Samozřejmě,“ odpověděla.

„Říkáš ‚samozřejmě‘… Jen tak! A po takové době…“

„Frede, miluju tě. Trvalo to dlouho. Je mi to moc líto… Myslela jsem si, že nebudu umět dělat svou práci, když budu vdaná. Nebo kdybych si připustila, že tě miluju. Teď už vím, že to bylo hloupé… Ale včera v noci, když zabili Chaku, jsem pochopila, že moje práce je součástí mě, ale já nejsem součástí své práce. Uvědomila jsem si, jak moc tě potřebuju. Víš, kdy jsem si to uvědomila? Když jsem byla v knihovně patentů…“

Rozesmál se a ona ho kousla do nosu.

„Nesměj se,“ řekla. „Je to pravda. Nikdo není jako ty, nikdo na světě… Jsem teď jiná, Frede. Neumím přemýšlet o takových věcech a nevyznám se v nich, aspoň zatím ne, ale budu se o to snažit. A já to zvládnu, to ti slibuju.“

Uhlíky, které zůstaly na roštu, se s tichým šustěním rozpadaly.

„Říkal jsem ti už, že tě miluju?“ zeptal se. „Miloval jsem tě od okamžiku, když jsi přišla po té hrozné cestě na pobřeží Kentu a za tebou se hnala Hollandová. Pamatuješ si na ten stan, ve kterém ses schovávala?“

„Všechno si pamatuju. Ach, Frede, je to tak dávno.“ Opět ji políbil, tentokrát něžně, a zhasl svíčku.

„Jsme šťastní lidé,“ řekl.

„Zasloužili jsme si to,“ zašeptala a přitiskla se k němu.

Kočár pana Windleshama zajel do Hyde Park Gate 47, kde pan Windlesham vystoupil a kočár pomalu zajel do stáje za domem.

Podal svůj kabát a klobouk komorníkovi a o minutu později ho už ho uváděli do velké pracovny.

„Tak co?“ zeptal se Axel Bellmann, který seděl za psacím stolem.

„Je tam. Na stole v kuchyni ležely karty. Je možné, že si večer zahráli, ale karty byly rozložené, jako kdyby s nimi někdo předváděl nějaké triky. Sklidila je ze stolu, hned jak jsem vešel dovnitř. A když jsem se zmínil o skotském tématu, ten mladý muž se mimoděk podíval ke schodům.“

„A všechno ostatní je připraveno?“

„Všechno je připraveno, pan Bellmanne.“

Finančníkova unavená tvář se trochu rozjasnila a objevil se na ní náznak úsměvu.

„Velmi dobře, Windleshame. Dáte si se mnou sklenku brandy?“

„To je od vás velice milé, pane Bellmanne.“

Nalil brandy a podal mu ji. Pan Windlesham se posadil a pečlivě si srovnal šosy saka.

„Přijali váš návrh?“ zeptal se Bellmann.

„Oh, ne. Zatím ne. Udrží to ale jejich pozornost na potřebnou dobu.“ Usrkl si brandy. „Víte, pane Bellmanne,“ pokračoval, „ti dva na mě udělali docela příznivý dojem. Je to velká škoda, že není žádná naděje, že bychom se s nimi dohodli.“

„Na to už je pozdě, Windleshame,“ řekl Axel Bellmann, znovu se posadil a usmál se. „Na to už je skutečně pozdě.“

Nespavost

Jim nemohl spát.

Mackinnon zlehka chrápal na skládacím lůžku u dveří –nesnesitelný zvuk. Jim by po něm nejraději mrskl botou. Ten samolibý chlap! Dobrá, trochu mu při té rvačce pomohl – ale kvůli tomu ještě nemusí chrápat. Jim nemohl usnout a proklínal ho.

Samozřejmě za to mohla také lady Mary. Ten polibek… a pomyšlení, že ten neobyčejný a nadčasový okamžik se mu už nikdy nevrátí… Trápil se láskou k ní. Jak se jen mohla provdat za Mackinnona… Radši na to nemyslet. Bylo to beznadějné.

Jim částečně sváděl nespavost na pořezaný obličej. Nevěděl, co mu s ním doktor udělal, ale pálil ho a škubalo mu v něm tak, až se mu chtělo řvát bolestí. Jediná věc, která mu přinášela úlevu, byla myšlenka na Harrisův přeražený nos.

Ale bylo tu ještě něco jiného. Něco mu tady nehrálo. Hnětlo ho to celý večer a pak si konečně uvědomil, co ho vlastně znepokojilo. Byli to ti malíři. Nevadilo mu, že je neznal – vadilo mu, že nevypadali jako malíři. Měli sice správné vybavení a správné oblečení, ale zdálo se mu, že místo aby pracovali, jen přenášejí věci od jedné stěny ke druhé a čekají, až odejde.

Něco tu nebylo v pořádku.

Vlastně celý ten zatracený případ nebyl v pořádku. Kdo jim co zaplatí? Kdo jim poděkuje za to, že ho objasnili? Že by se snad přihlásila vděčná vláda a nabídla se uhradit veškeré jejich náklady? Bellmann, Wytham, Mackinnon, Jim by je všechny nechal shnít a pak by je s chutí vyhodil do povětří.

Vůbec se mu nechtělo spát. Nervy měl napnuté k prasknutí, jako kdyby věděl, že je v místnosti bomba, její rozbuška pomalu dohořívá, a on ji pořád nemůže najít. Všechny jeho smysly byly nadpřirozeně zjitřené: Mackinnonovo chrápání mu drásalo nervy, přikrývka mu připadala moc teplá, polštář ho tlačil do poraněné tváře… Nevypadalo to dobře. Takhle nikdy neusne.

Spustil nohy přes okraj postele a hledal papuče. Rozhodl se, že zajde dolů, sedne si do kuchyně, něco si napíše, dá si hrnek čaje. Mackinnon se zavrtěl na svém skládacím lůžku, když ho Jim překračoval, a tak mu Jim polohlasně – sotto voce – řekl, co si myslí o něm, o kouzelnících a o Skotech vůbec. Z věšáku na dveřích si vzal župan a vyšel na odpočívadlo.

Potichu za sebou zavřel dveře – a něco ucítil. Něco nebylo v pořádku. Běžel k oknu na odpočívadle, které vedlo do dvora, a odhrnul závěs. Dvůr byl v plamenech.

Nevěřícně tiše stál a několikrát si protřel oči. Nové studio zmizelo a na jeho místě plála zeď plamenů, které tiše hučely. Stavební dřevo ve dvoře – prkna, vozíky, žebříky – to všechno také hořelo. Když se podíval dolů, s hrůzou spatřil, že zadní dveře se rozletěly a z budovy vyšlehly plameny…

Třemi skoky byl u Frederickových dveří. Rozrazil je a křičel „Hoří! Hoří!“

Místnost však byla prázdná. Úzkým schodištěm křičel do vrchního patra: „Hoří! Probuďte se! Hoří!“

Potom běžel dolů za Websterem a Sally v prvním patře.

Frederick uslyšel jeho křik první a okamžitě se posadil. Sally, která spala na úzké posteli vedle něho, se s trhnutím probudila.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Jim –“ odpověděl, a oblékl si košili a kalhoty. „Vypadá to, že hoří – vstávej, lásko. Rychle.“

Otevřel dveře, právě když se Jim řítil dolů ze schodů. Jim překvapeně zamrkal, když ho viděl vycházet ze dveří Sallyina pokoje, ale ani se nezastavil.

„Je to zlý,“ řekl a bušil na Websterovy dveře. „Hoří, pane Webstere! Vstávejte, rychle!“ křičel do místnosti. „Nová budova je v plamenech a myslím, že kuchyň taky –“

„Utíkej nahoru,“ řekl mu Frederick, „a postarej se, aby se Ellie a kuchařka dostaly co nejrychleji dolů – a samozřejmě taky slečna Meredithová. Mackinnon je vzhůru? Přiveď je sem dolů na odpočívadlo.“

V domě bylo pouze jedno schodiště, které v přízemí vedlo ke kuchyňským dveřím. Frederick se podíval dolů a potom se obrátil zpátky k Sally. Byla teď ve dveřích svého pokoje, rozcuchaná, ospalá, nádherná… popadl ji ve dveřích a přitáhl ji k sobě. Bez váhání se k němu přitiskla. Políbili se mnohem vášnivěji než večer; ale to trvalo snad vteřinu nebo dvě.

„Přines svoje prostěradla do druhého pokoje,“ řekl. „Já se skočím dolů podívat, jestli se dostaneme ven obchodem.“

Ale když došel na konec schodů a ocitl se ve tmě přede dveřmi, poznal, že to nepůjde. V kuchyni hučely plameny a žár byl i přes dveře děsivý. Otevřel dveře, jen aby se o tom ujistil – a okamžitě si uvědomil, že to neměl dělat, protože plameny se na něho vrhly jako tygr a zasáhly celé tělo. Zakopl a zapotácel se, tápal naslepo po otevřených dveřích, a když dopadl na podlahu, něco těžkého se mu zřítilo na ramena a rozbilo se. Zvedl se, doklopýtal zpátky a s bouchnutím zavřel dveře. Hořel. Plácal po sobě rukama – jeho košile byla pryč – vlasy mu s praskáním hořely – serval planoucí rukávy a začal se tlouct po hlavě, aby uhasil hořící vlasy, než se dopotácí zpátky k odpočívadlu.

„Frede! Jsi v pořádku?“

Byl to Jim se služebnou Ellie a paní Griffithovou, starou kuchařkou, obě se třásly jako osiky a měly vyvalené oči. Frederick nevěděl, zda je v pořádku. Pokoušel se promluvit, ale nešlo to, protože se zřejmě nadýchal kouře. Sally vyšla s Websterova pokoje, běžela k němu a vykřikla hrůzou. Vzal ji jemně stranou a posunky jí naznačil, že má svázat prostěradla.

„Ano – už jsme to udělali –“ odpověděla. Přistrčil k ní Ellie a potom kuchařku a ona okamžitě pochopila.

Websterův pokoj byl nad starým ateliérem s výhledem do ulice. Frederick nevěděl, zda se tam už oheň dostal, ale Sallyin pokoj byl nad kuchyní a nevypadal bezpečně. Z horního poschodí sešel Mackinnon a třásl se po celém těle. Frederick ho postrčil k ostatním a zoufale se snažil nadechnout.

„Pomozte ženám ven – vylezte oknem – po schodech to nejde –“

„Já nepolezu! Nesnáším výšky –“

„Tak si tu uhoř,“ odsekl Jim a obrátil se k Websterovi. „Vyhoďte matrace a potom ho shoďte dolů. Hej, Frede –“ odtáhl Fredericka stranou. „Potíže nahoře,“ zamumlal tiše. „Tamta slečna. Zamkla se v pokoji. Představ si to, chce tady zůstat. Co je ti?“

Frederick zavrtěl hlavou. „Trochu se mi zatočila hlava,“ řekl chraplavě. „Kdes byl?“

„Dole v přízemí. Kouř. Tam už neprojdeme. Tak pojď. Myslím, že to má na svědomí Bellmann.“

„Jeho malíři,“ opravil ho Jim, když vybíhali do schodů. „Něco se mi na nich vod začátku nelíbilo. Měl sem vstát dřív – věděl sem, že něco není v pořádku. Počkej – máš hroznou modřinu za krkem, kamaráde, víš to vůbec?“

„Něco na mě spadlo,“ zamumlal Frederick – a potom oba zezdola zaslechli výkřik a podlaha Sallyina pokoje se s rachotem zřítila do kuchyně.

„Počkej tady,“ řekl Jim a pádil dolů.

Mackinnon se dostal ven a paní Griffithová se statečně spouštěla dolů po chatrných prostěradlech, ale potíže nastaly s Ellie. Slezla do poloviny a nemohla dál.

„Lez dolů, ty hloupá!“ naléhala na ni Sally, ale ona jen lapala po dechu, poulila oči a v panické hrůze se držela jako klíště svázaných prostěradel.

„Budeš jí muset pomoct dolů, Jime,“ řekla Sally.

„Dobře. Ale ty pudeš první – ukážeš jí, co má dělat.“

Vytáhl Ellie nahoru, nechal ji sedět na podlaze a pomohl ven Sally.

„Zavolejte na Freda – a řekněte mu, ať sebou radši hodí,“ řekl Websterovi.

Webster zavolal, ale odpověď neslyšel. „Doufám, že to zvládne,“ řekl. „Budova už dlouho nevydrží. Půjdu a pomůžu mu –“

„Zůstaňte tady,“ zavrtěl hlavou Jim. „Já vemu dolu Ellie a pak se vrátím. Zkontrolujte, jestli držej ty uzly.“

Webster přikývl a Jim hbitě vyskočil na okenní parapet jako opice.

„V pořádku, Sally?“ zavolal dolů.

Domy na protější straně ulice byly osvětleny jako divadelní kulisy a kolem požáru se už začal shromažďovat hlouček lidí. Sally slezla na chodník a zavolala nahoru, že je v bezpečí. Jim se otočil.

„Tak poď, Ellie,“ řekl „Teď dostaneme dolu tebe.“

Rychle lezla za ním.

„Podívej – takhle se chytíš toho lana – to je vono – já trochu slezu dolu, vidíš, abys měla dost místa – je to dobrý plátno, to se neroztrhne, krad sem ho v nejlepších hotelích – to je vono – hodná holka –“

Jeho hlas se vzdaloval. Webster čekal nahoře.

Na posledním odpočívadle schodů se Frederick musel zastavit, protože podlaha se svažovala. Nebo se alespoň zdálo, že se svažuje. Budova skřípala jako loď na moři. Směrem od ateliéru se ozvala tlumená exploze. Chemikálie, uvědomil si Frederick, doufám, že Sally už je venku –

Vydal se znovu do horké tmy po úzkém, houpajícím se schodišti. Dělo se to doopravdy? Připadal si jako ve snu. Nahoře panovalo ještě mnohem větší ticho, jako kdyby oheň byl odtamtud na míle daleko.

Dýchal ztěžka. Síly ho opouštěly každým okamžikem. Cítil, že mu unikají jako krev z žil. Možná že to byla krev. Zvedl ruku a zabušil na Isabeliny dveře.

„Ne!“ ozvala se tlumená odpověď. „Prosím, nechte mě tu.“

„Otevřete už konečně dveře,“ zakřičel. „Jsem zraněný. Nemůžu s vámi zápasit.“

Slyšel, jak otáčí klíčem v zámku a odstrkuje stranou židli. Když otevřela dveře, měkké světlo svíčky jí ozářilo rozpuštěné vlasy a župan. Frederickovi připadala jako výjev z úplně jiného světa a měl dojem, že se noří stále hlouběji a hlouběji do bezedného snu.

„Oh! Vy jste – co jste dělal?“ vykřikla a ustoupila, aby mohl vejít dovnitř.

„Isabelo – musíte jít – nezbývá moc času,“ řekl.

„Já vím,“ odpověděla. „Už to nebude dlouho trvat. Já nikam nepůjdu, víte? Byli jste tu na mně tak hodní. Proč bych měla utíkat?“

Posadila se na postel. Všude kolem ní bylo rozloženo dvacet nebo víc listů papíru – pravděpodobně dopisů, popsaných tmavým, výrazným písmem. Viděla, že se na ně dívá.

„Ano,“ přikývla, „jeho dopisy. Čtu si je… Vždycky mi dávaly mnohem víc štěstí než co jinýho v mým životě. Nebudu mít nikdy nic lepšího, i kdybych žila do sta let. A kdybych žila –co by mě čekalo? Osamělost, hořkost a žal… Ne, ne, jděte, prosím, musíte odejít. Nechte mě tu. Prosím. Musíte jít… kvůli Sally.“

Oči jí zářily. Frederickovi se točila hlava. Musel se pevně chytit skříně se zásuvkami, aby se udržel na nohou. Slyšel její slova jakoby z dálky, ale velice zřetelně, jako zvukový daguerrotyp.

Přinutil se říct: „Isabelo, vy hloupá huso, pojďte se mnou dolů a pomozte z domu mně, když nechcete jít vy sama. Všichni ostatní už jsou pryč a budova se každou vteřinu zřítí – víte přece, že bez vás neodejdu –“

„Oh, vy jste tak umíněný – to je šílený – on je taky pryč?“

„Ano. Řekl jsem vám, že ano. Proboha, pojďte.“

Vypadala tak rozrušeně, jako dívka, která jde na první ples, ruměnná, krásná a mladá; nebo jako nevěsta… Skoro měl strach, že už je po smrti a toto je jen snový stav jeho duše. V uších mu hučelo jako v kamnech – ano, mohl to být oheň –a podlaha už také skřípala.

Serval závěs a rozrazil okno. Okno pokoje vedlo na ulici stejně jako okno na odpočívadle o patro níž, kdyby skočili –snad –

Otočil se k posteli. Ležela na ní s rozpřaženýma rukama. Dívala se mu do očí a vlasy ji jemně splývaly na tváře a bradu, takže bylo vidět pouze její oči a bílé čelo; viděl ale, že se usmívá. Vypadala nadpozemsky šťastně.

Najednou ho popadla zlost nad tou hloupě zmarněnou příležitostí a klopýtal po podlaze, odhodlán přivléct ji k oknu násilím. Ona se ale pevně chytila postele a on si uvědomil, že táhne dívku i s ní. Vtom se mu bolestí a vyčerpáním udělalo mdlo a padl na ni. Bylo tak snadné vzdát se.

Bože, jaká škoda.

Žár nemilosrdně sílil. Dveře ozařovaly plameny a podlaha vrzala a praskala jako loď v bouři. Vzduch byl plný dorážejících útržků zvuků, které burácely jako ohnivé plameny. Mísilo se v nich všechno: hudba, dokonce… zvony…

Pohnula se. Její ruka se dotkla s jeho a sevřela ji.

„Sally?“ řekl.

Mohla by to být Sally. Takhle by ležela vedle něho. Sally byla silná, nebojácná a půvabná, nesrovnatelná… lady Mary byla krásná, ale Sally ji zastínila jako slunce.

Bylo to zvláštní, ale měl pocit, že se topí. Obklopovalo ho moře hrozné bolesti – cítil ho kolem sebe – ale nezaplavilo ho. Místo toho ležel v něm, lapal po dechu a vzduch mu proudil do bolavých plic jako voda.

Umíral.

Otočil hlavu k Sally, aby ji naposled políbil, ale ona začala naříkat. Ne, tady něco nehrálo. To by Sally neudělala. Sally byla někde jinde. Téhle dívce chyběla její odvaha. Dostane ji ven a –

Natáhl ruce k oknu a podlaha se zřítila.

Do stínu

Ještě byla tma, když vynesli jeho tělo. Sally čekala s ostatními v obchodě přes ulici, zatímco hasiči bojovali s ohněm. Zachumlala se do vypůjčeného pláště, držela se Webstera za ruku a neřekla ani slovo.

Sledovali každý pohyb, který hasiči udělali. Někdy nad ránem začalo pršet a to pomohlo čerpadlům; oheň se pak už dlouho neudržel a hasiči mohli vstoupit do doutnajících a promáčených trosek a hledat Fredericka a Isabelu. Pak někdo vykřikl. Jeden muž zamával z horního poschodí a ostatní mu šplhali na pomoc. Sally vstala a urovnala si plášť.

„Chceš tam skutečně jít?“ zeptal se Webster.

„Ano,“ řekla.

Jemně uvolnila svou ruku z jeho, upravila si plášť a vyšla na ulici do drobného deště, chladu a zápachu popela.

Snášeli ho dolů tak opatrně, až si myslela, že je ještě naživu, ale v jejich pohybech nebyl žádný spěch. Položili ho na nosítka ve světle blikající lucerny, a když ji uviděli, ustoupili stranou. Jeden muž si sňal z hlavy přilbu.

Klekla si vedle něho. Vypadal, že spí. Položila svoji tvář vedle jeho a vzpomínala, jak bylo jeho tělo teplé. Položila ruku na jeho obnaženou hruď, kde ještě před několika hodinami slyšela bít jeho srdce, a přemýšlela o tom, jak tiché bylo teď. Kam zmizel? Jeho tělo bylo předtím tak nádherně teplé… Byla to záhada. Připadala si bez citu jako kámen. Jako by sama zemřela a on zůstal naživu.

Políbila ho na rty a vstala. Hasič, který smekl přilbu, se sklonil a zakryl Fredericka přikrývkou.

„Děkuji vám,“ řekla mu, otočila se a odcházela. Ucítila ruku na své paži, a když se ohlédla, spatřila Webstera. „Musím jít,“ řekla.

Vypadal mnohem starší než kdykoli předtím. Objala by ho, ale nemohla zůstat, protože by se všechno zhroutilo. Musela něco udělat. Jemně uvolnila jeho ruku, zavrtěla hlavou a odešla.

Následujících čtyřicet osm hodin se Sally pohybovala jako v transu. Byla posedlá jedinou myšlenkou a vůči všemu ostatnímu otupěla – s výjimkou několika okamžiků, kdy se zármutek dostal na povrch a celou ji zaplavil. Zbývalo něco, co musela udělat, pro Freda. A to byl dostatečný důvod k tomu, aby se snažila proti citům obrnit.

Z cesty na sever si nic nepamatovala, i když předtím musela zajít do svého podnájmu, protože s sebou měla kabelu a byla převlečená do jiných šatů. Do Barrow dorazila v neděli pozdě večer a dostatečně vnímala okolí, aby si všimla, že hoteliér v údivu pozvedl obočí nad mladou dámou, která cestuje sama; nevěnovala však tomu muži pozornost natolik, aby si to brala příliš k srdci.

Hned si šla lehnout. Spala špatně, často se probouzela na propoceném polštáři úplně zmatená, jako kdyby cítila věci ve spánku, ale nevěděla jaké. Brzy se nasnídala, zaplatila účet, a jakmile mezi těžkými mraky nejisté vysvitlo slunce a pozlatilo špinavé ulice, vydala se ke svému cíli. Jelikož neznala cestu, musela se zastavovat a vyptávat, ale zjistila, že si není schopna zapamatovat cestu na dlouho dopředu, a tak se musela ptát znovu a znovu. Pomalu došla na okraj města a tam, v sousedství předměstských ulic, náhle měla před sebou místo, kde se zrodil parní kulomet, impérium Axela Bellmanna, závody Severní hvězda.

Bylo to úzké údolí plné ohně a oceli, kde se v slunečném dopoledni leskly koleje tratí, stoupaly obláčky páry a znělo dunění obrovských kladiv. Železniční trať vedla do továrny z jihu a z továrny na sever, mezi budovami bylo položeno asi tucet vedlejších kolejí, po kterých lokomotivy posunovaly soupravy nákladních vagónů, ze kterých se vykládalo uhlí nebo železo, nebo které převážely části strojního vybavení. Budovy samy byly lehké stavby, většinou s prosklenými konstrukcemi v ocelových rámech, docela hezké na pohled. Přestože tu byly komíny a lokomotivy, všechno, kam oko dohlédlo, bylo čisté a zářilo novotou.

Celá továrna vypadala jako jeden obrovský stroj – vědoucí, obdařený rozumem a vůlí. A všichni muži, které viděla, a stovka či více těch, které vidět nemohla, nevypadali jako individuální bytosti, nýbrž jako ozubená kolečka v soukolí, nebo kola či spojovací tyče. Zdálo se jí, že rozum, který jimi pohyboval, sídlil v třípatrové cihlové budově v samém středu údolí.

Budova byla něco mezi pohodlnou moderní vilou a soukromým nádražím. Vstupní dveře chráněné pseudogotickým přístřeškem vedly přímo na nástupiště vedlejší koleje a bylo z nich vidět údolí. Okolí nástupišť zdobily květinové záhony, nyní sice prázdné, ale aspoň úhledně uhrabané. Na druhé straně domu se vinula cesta pro kočáry k podobným, i když menším dveřím a dále za roh ke stájím, kde chlapec uhrabával štěrk. Na střeše budovy čněl prázdný vlajkový stožár.

Sally pozorovala ten rušný, vzkvétající podnik a měla divný pocit; jako by z něho vycházely vlny čistého zla, které se tetelily jako rozpálený mrak. Někde tam dole vyrábějí zbraň, která je hroznější než cokoli, co svět zatím spatřil, a síla, která tuto zbraň vyrobila, zasáhla do jejího života, vyrvala z něj tu nejcennější část a hodila ji mrtvou k jejím nohám. To vše jen proto, že se odvážila zeptat se, co se děje. Podnik zcela jistě plodil jen zlo a jeho intenzita byla téměř viditelná v mihotavém a zářícím svitu slunce na skle, na ocelových kolejích, v chvějícím se vzduchu nad komíny.

Ten pocit byl tak pronikavý, že jí na okamžik nahnal strach. Velmi se bála způsobem, kterým se nebála nikdy předtím –spíše než fyzického zla se bála, že zlo je víc než fyzické. Ale přijela sem, aby mu čelila. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a okamžik nejistoty byl pryč.

Nejprve stála nedaleko travnatého kopečku, ze kterého byl výhled na celé údolí, ale pak rychle sešla po úzké cestě dolů ke skupince stromů, kde si sedla na vyvrácený strom a pozorně si prohlížela celé údolí.

Než nastalo poledne, všimla si dalších a dalších podrobností a začala chápat způsob práce. Žádná z posunovacích lokomotiv ani žádný z komínů na budovách nevypouštěly kouř; pravděpodobně spalovaly koks, který se zasloužil o čistotu údolí. Zdálo se však, že tři jeřáby, které viděla a které zvedaly dlouhé ocelové trubky nebo ocelové desky ze železničních nákladních vagonů, mají jiný druh pohonu: mohl to být pohon hydraulický nebo dokonce elektrický. Elektřina určitě poháněla všechno, co se pohybovalo v osaměle stojící budově. Vedly k ní dráty z malé cihlové stavby vedle a kdykoli k ní posunovací lokomotiva přitáhla soupravu nákladních vagónů, nezajížděla tak blízko jako jinde, ale zastavovala na vedlejší koleji trochu stranou. Tam posunoval nákladní vagony jiný typ lokomotivy – u něhož se zdálo, že čerpá energii z drátů natažených nad ním. V jednom okamžiku tato lokomotiva vypověděla službu, ale než aby nákladní vagony posunovala parní lokomotiva, zapřáhli raději koňské spřežení.

Sally se domýšlela, že v budově, která byla postavena stranou ostatních a do které nechtěli přivézt otevřený oheň, pravděpodobně skladovali výbušniny.

Pozdě odpoledne pozorovala znaky nové aktivity v budově s vlajkovým stožárem. Okna v horních patrech se otevřela a zablýskla se ve slunečním světle. V jednom z nich se objevila služebná, která zjevně utírala prach a uklízela. Nahoru dojel hokynářský vozík a něco z něho vykládali; ze dvou komínů začal stoupat kouř; jiná služebná, nebo to mohla být tatáž, vyšla ven, aby vyleštila mosaz na dveřích obrácených k nástupišti. Nakonec, když už slunce zapadalo, Sally uviděla to, nač čekala: signál vedle hlavní kolejové trati z jihu se změnil a údolím se rozlehlo zapískání lokomotivy. Lokomotiva, která táhla jediný vagon, vjela do továrny a labyrintem vedlejších kolejí dospěla k budově.

Lokomotiva patřila nějaké železniční společnosti, ale vagon byl soukromý, s elegantním tmavomodrým nátěrem a stříbrným znakem na dveřích. Když zastavil u nástupiště, vyšel z domu sluha – majordomus nebo nějaký správce –a otevřel dveře vagonu. V následujícím okamžiku vystoupil Axel Bellmann. Jeho statná postava a kovově lesklé světlé vlasy pod cylindrem byly patrné i na dálku. Odešel do domu a komorník a ještě jeden sluha z domu vykládali zavazadla.

Lokomotiva zatím odpojila vagon a se supěním opustila údolí. Za chvíli na to vyšla z domu bočními dveřmi služka s úklidovými potřebami – smetákem, lopatkou na smetí, prachovkou – a nastoupila do vagonu; krátce na to na stožáru zavlála vlajka se stejným znakem, který byl namalován na dveřích železničního vagonu. Teď, v paprscích zapadajícího slunce, ho jasně viděla: byla to stříbrná hvězda.

Zavazadla, služebnictvo, dům… Hodlá zde tedy nějakou dobu zůstat. Sally nečekala, že to bude tak jednoduché.

Cítila se celá ztuhlá. Měla také hlad a žízeň, ale to ji příliš netrápilo. Ztuhlost ale byla nepříjemná. Vstala, aby se prošla pod stromy a dívala se, jak se stíny prodlužují a světlo v oknech pod ní září stále jasněji. Ruch na některých pracovištích zvolna ustával. Když bylo údolí plné stínů, ozvalo se zapískání a o několik minut později spatřila první z proudu mužů, které se vyhrnuly z brány a zamířily do města. V těch částech závodu, kde se pracovalo v nepřetržitém provozu, nastoupila nová směna. Zbývající budovy zamkl noční hlídač. Okolí skladiště výbušnin bylo jasně osvětlené jako jeviště, možná dokonce elektrickými světly; celé místo vysypané bílým štěrkem nyní vypadalo přízračně, jako obrázek z laterny magiky.

Začínalo být vlhko. Tráva, po které se Sally procházela, byla mokrá od rosy. Zvedla svou brašnu a bezmyšlenkovitě ji přitiskla k hrudi jako dítě a zhluboka si vzdychla.

Jeho klidný obličej v dešti, uprostřed spáleniště…

Téměř se zhroutila, když ji zaplavila vlna lítosti, lásky a touhy, a nahlas vykřikla jeho jméno v rostoucím zármutku, v němž se utápěla. Ale ve své umíněnosti se držela myšlenky, která ji sem přivedla, jako tonoucí námořník ráhna, vlna se přes ni přelila a opět se začala vzdalovat.

Musela už jít. Proplétala se mezi stromy a soustředila se na své pohyby, levou nohu kolem kořenu, zvedni si sukni, aby se nezachytila o ostružiník… A když došla na cestu, už se zase ovládala.

Oprášila si sukni, upravila si pláštěnku a vydala se do údolí, do tmy.

Jak předpokládala, byl tam muž na stráži. Co neočekávala, byla velikost toho místa. Když přišla blíž, spatřila masivní kovovou bránu, plot s hroty a ostré světlo, které ozařovalo štěrk za branou. Strážný v uniformě se znakem Severní hvězdy na hrudi a na čepici, jeho domýšlivé chování, když pomalu přicházel k bráně, švihal si krátkou holí a pátravě ji pozoroval zpod štítku své čepice, to všechno ji mrazivě zasáhlo přímo do srdce.

„Chci mluvit s panem Bellmannem,“ řekla skrz tyče.

„Budete tu muset počkat, dokud nedostanu příkaz, abych vás vpustil dovnitř,“ odpověděl.

„Vyřídil byste, prosím, panu Bellmannovi, že přijela slečna Lockhartová a chce s ním mluvit?“

„Nesmím opustit toto stanoviště. Nedostal jsem příkaz vpustit někoho dovnitř.“

„Tak mu pošlete zprávu.“

„Neříkejte mi, co mám dělat –“

„Je načase, aby vám to někdo řekl. Okamžitě pošlete zprávu panu Bellmannovi, nebo se postarám o to, abyste toho litoval.“

„A co když tady není?“

„Viděla jsem ho přijíždět. Slečna Lockhartová je tady a chce s ním mluvit. Okamžitě mu to vyřiďte.“

Zmátla ho upřeným pohledem. Po chvíli se obrátil a odešel na strážnici a ona slyšela někde v dálce zvonit zvonek. Strážný čekal uvnitř. Brzy spatřila světlo, které se blížilo od domu. Byl to sluha, který si svítil lucernou. Když přišel k bráně, zvědavě se podíval na Sally a pak se šel poradit se strážným.

Za chvíli se oba objevili venku. Strážný odemkl bránu a Sally prošla dovnitř.

„Přišla jsem navštívit pana Bellmanna,“ řekla sluhovi. „Můžete mě k němu zavést, prosím?“

„Prosím, následujte mě, slečno. Zjistím, zda vás může pan Bellmann přijmout,“ řekl sluha.

Strážný za nimi zamkl bránu a Sally následovala sluhu po úzké cestě mezi vozovnami lokomotiv a hlavní výhybnou kolejí k domu. Štěrk jim chrastil pod nohama a z hal nalevo Sally slyšela rachot kutálejících se kovových válců a souvislé dunění, které připomínalo gigantický puls, s občasnými přívaly bušení kladiv nebo narážení kovu o kámen. Z budovy, která stála stranou úzké cesty a měla otevřené dveře – velké kovové pláty zavěšené na válečcích – vycházela pekelná záře a létaly spršky jisker, které vznikaly při lití do běla roztavené oceli.

Každý z těch zvuků ji bolel a děsil. Nemohla si pomoci, ale měla pocit, že ty zvuky vydávané nástroji a surovinami jsou nelidské a nestvůrné. Čím více se nořili do toho světa kovu, ohně a smrti, tím menší a křehčí se cítila; a stále víc a víc si uvědomovala, jaký má hlad, jakou má žízeň, jak je unavená, jak ji bolí hlava, jak promáčené má boty a jak musí vypadat neupraveně, slabě a bezvýznamně.

Jednou stála pod vodopády ve švýcarském Schaffhausenu, ohromena jejich silou. Kdyby spadla do vody, byla by okamžitě smetena, jako by nikdy neexistovala. Nyní cítila totéž. Ten obrovský podnik, tisíce tun kovu, nesmírně složitá organizace, zásobování a ekonomika, tichý souhlas vlád několika mocností a stovky, ne-li tisíce životů, kterých se to přímo dotýkalo; to všechno bylo nabito energií nekonečně větší než cokoli, co by ona vůči tomu dokázala postavit.

Ale to nevadilo.

Poprvé dovolila sama sobě pomyslet na Freda. Co by dělal, kdyby stál před něčím mnohem silnějším, než byl on sám? Okamžitě znala odpověď: Chladnokrevně by se s tím poměřil, a kdyby to skutečně bylo silnější, aťsi, alespoň by věděl s čím má tu čest; nezaváhal by – jen by se zasmál a všem navzdory by zaútočil. Jak milovala jeho odvahu! Nikdy ale nejednal ztřeštěně: Vždy si přesně uvědomoval, co dělá – snad víc než kdokoli jiný na světě. On to vždycky věděl – a proto udělal, co bylo třeba udělat, i v tom hořícím domě. Byl tak odvážný.

Klopýtla a bezmocně se rozplakala na temné cestě, svírajíc svou brašnu a otřásajíc se trýznivými, dusivými vzlyky. Sluha se zastavil a držel lucernu. Za minutu (za dvě – nebo za tři?) se opět ovládla, otřela si oči roztrhaným kapesníkem a pokynula sluhovi, aby pokračoval v cestě.

Ano, pomyslela si, to by udělal Frederick. Odhadl by šance, a stejně by zaútočil; a udělal by to s potěšením. A ona to udělá také tak, protože ho milovala, drahého Freda, udělá to proto, aby ho byla hodna. Bude čelit Bellmannovi, i když se ho děsí; bude jako Fred a svůj strach nedá najevo, i když jí málem rve útroby na kusy. Hlava se jí točila a stěží dokázala klást jednu nohu před druhou.

Ale zvládla to. Ačkoli se jí na tvářích ještě třpytily slzy, vyšla se vztyčenou hlavou po schodech za sluhou a vstoupila do domu Axela Bellmanna.

Když se Jim Taylor v neděli probudil, bylo už skoro poledne. Hlava mu třeštila a cítil také nesnesitelnou bolest v noze – kterou, jak si všiml, když se s námahou posadil, měl po koleno zavázanou.

Netušil, kde se to ocitl, a chvíli mu činilo potíže vzpomenout si na cokoli. Pak se mu vzpomínky – aspoň některé –vrátily a on znovu klesl do pohodlných polštářů a zavřel oči, ale jen na okamžik. Vzpomněl si na Fredericka, který se vracel pro tu bláznivou káču Isabelu Meredithovou, a vzpomněl si, jak se vytrhl Websterovi, Mackinnonovi, nebo někomu jinému a snažil se lézt za ním. Ale to bylo všechno.

Znovu se nadzvedl. Byl v pohodlně, nebo spíše luxusně zařízené místnosti, kterou nikdy předtím neviděl, za okny slyšel rušný provoz a stál tam také strom – kde to k čertu byl?

„Ou!“ zaúpěl.

Vedle postele našel šňůrku zvonku a mocně za ni zatahal. Potom se snažil spustit nohy na podlahu, ale bolest ho zlomila a on znovu vykřikl.

„Ou! Frede! Pane Webstere!“

Dveře se otevřely a vešla mohutná postava v černém. Jim ho poznal; byl to Lucas, sluha Charlese Bertrama. „Dobré ráno, pane Taylore,“ řekl. „Lucasi!“ žasl Jim „To sem jako u pana Bertrama?“

„Ano, pane.“

„Kolik je hodin? Jak dlouho sem tady?“

„Už je skoro jedenáct hodin, pane Taylore. Přinesli vás sem asi v pět hodin ráno. Jak jsem vyrozuměl, byl jste v bezvědomí. Uvidíte, že vám lékař ošetřil nohu.“

„Je tu pan Bertram? Nebo pan Garland? A kde je pan Mackinnon?“

„Pan Bertram pomáhá v Burton Street, pane. A kde je pan Mackinnon, nevím.“

„A co slečna Lockhartová? A Frederick? Myslím, mladý pan Garland? Je v pořádku?“

Záchvěv soucitu se objevil na klidných rysech toho muže a Jim měl pocit, jako by mu srdce sevřela chladná obruč.

„Velice lituji, pane Taylore. Pan Frederick Garland zemřel, když se snažil dostat jednu mladou dámu z budovy…“

Místnost se najednou rozplynula za vodní clonou. Jim se sesunul zpět a slyšel, jak Lucas odchází a tiše za sebou zavírá dveře. Potom si uvědomil, že pláče, jak už neplakal od dětství. Otřásal se mohutnými vzlyky, zaplaven zármutkem. Výkřiky hněvu chtěl popřít, že on, Jim, pláče, popřít, že Frederick je mrtev, popřít, že by ta věc měla Bellmannovi projít – protože on věděl, jak se to všechno stalo. Nebylo pochyb, že Bellman Fredericka zabil stejně, jako kdyby mu vrazil nůž do srdce. A za to zaplatí, jako že je Bůh nad námi. Jak se to Fredovi mohlo stát? Přežili spolu tolik rvaček a vždycky si po nich jeden z druhého utahovali, popichovali se a smáli se –

Další výbuch pláče. Jim četl a napsal, že v knihách muži nepláčou, ale ve skutečném životě ano. Jimův otec plakal, když mu tuberkulóza vzala ženu, Jimovu matku. Tehdy bylo Jimovi deset. A soused, pan Solomons, plakal, když majitel domu vyhnal jeho rodinu na ulici – plakal a přitom majitele proklínal. A Dick Mayhew, šampion v lehké váze, plakal, když ztratil titul v utkání s Bobem Gormanem. Vůbec to nebyla hanba. Byla to upřímnost.

Počkal, až to přejde, trochu se uklidnil a potom se zhluboka nadechl a zazvonil. Snažil se nevnímat bolest v noze, sesunul se ke straně postele a spustil nohy na podlahu. Za okamžik se objevil Lucas s podnosem.

„Nevíte, kde je slečna Lockhartová?“ zeptal se Jim.

Lucas postavil podnos na vedlejší stolek a přitáhl ho před Jima, který si poprvé všiml, že má na sobě Charlesovu noční košili. Na podnose byl čaj, topinka a vařené vejce.

„Pokud vím, pan Bertram říkal, že odešla z Burton Street hned, co hasiči vynesli tělo pana Garlanda z budovy, pane. Bohužel nemohu říct, kam odešla.“

„A Mackinnon? Vodpusťte, jestli sem se vás už na to ptal, Lucasi. Eště mi to moc nemyslí. Víte něco o tom, co se stalo?“

Lucas počkal, až se Jim napije čaje a namaže si topinku, a pak mu řekl všechno, co slyšel. Ten den v pět hodin ráno poslal Webster zprávu, ve které žádal Charlese o pomoc. Charles okamžitě odešel do Burton Street, kde našel Jima, který potřeboval lékaře, protože spadl, když se snažil po svázaných prostěradlech vylézt nahoru za Frederickem. Okamžitě ho poslal zpátky za Lucasem a zařídil, aby přišel lékař a ošetřil ho. Charles byl pořád ještě v Burton Street s Websterem a zdálo se, že tam nějakou dobu zůstane. Sally zmizela a zmizel i Mackinnon. Jim zavřel oči.

„Musím je najít,“ zašeptal. „Řek vám pan Bertram něco o tý záležitosti, Lucasi?“

„Ne, pane. I když jsem si – obecně – byl vědom něčeho neobvyklého. Musím vás varovat, pane Taylore, ten lékař, který vám ošetřoval nohu, byl zejména neústupný v tom, že se nemáte hýbat. Pan Bertram mi řekl, abych pro vás připravil pokoj a poskytl vám pohodlí na dlouhý pobyt, pane. Skutečně bych vám radil –“

„To je vod něho moc hezký a já mu to vyřídím, až ho uvidím. Ale nemůžu tu polehávat – musím nutně ven. Zavolal byste mi drožku? A šaty – tuším, že moje asi shořely – kruci, byl sem jen v noční košili, teď si vzpomínám. Moh byste mi najít něco na voblečení?“

* * *

Za patnáct minut už měl Jim na sobě Charlesův tvídový oblek, který na něm plandal, a seděl v drožce, směřující do Islingtonu. Když drožka zastavila před domem, kde měla Sally podnájem, Jim zavolal na kočího, aby počkal a namáhavě se vyvlekl (s pomocí hole, kterou si vypůjčil od Lucase) po schodech a zazvonil.

Za malou chvilku otevřel dveře Sallyin domácí. Byl to starý přítel; kdysi pracoval pro Fredericka, ještě než přišla Sally, a všechny je dobře znal. Díval se ustaraně. „Je tady Sally?“ zeptal se Jim.

„Ne, odjela dnes ráno,“ odpověděl pan Molloy. „Myslím, že přišla asi kolem pátý, přesně to nevím, převlíkla se a zase odešla. Vypadala hrozně. Co se děje, Jime? Co se ti stalo s nohou?“

„Poslouchej, kamaráde; v Burton Street hořelo. Fred přišel vo život. Promiň, že ti to říkám takhle bez obalu. Ale musím najít Sally, než si nadělá spoustu nepříjemností. Neřekla nic vo tom, kam má namíříno?“

Drobný muž zbledl. Bezmocně potřásl hlavou. „Pan Fred –“ řekl. „To snad není možný.“

„Je mi to líto, kamaráde, ale je to tak. Máš doma paní?“

„Ano. Ale –“

„Řekni jí, aby tu čekala na Sally, pro případ, že by se vrátila zpátky. A kdybys chtěl pomoct, tak uděláš nejlíp, když zajdeš do Burton Street. Myslím, že by tam právě teď potřebovali pár šikovnejch rukou. Jo –“ Hlavou mu bleskl nápad a rozhlédl se po útulné hale. „Máš něco, co patří Sally? Tohle bude stačit.“

Pan Molloy překvapeně zamrkal na Jima, který natáhl ruku a z věšáku u dveří si vzal klobouk, který Sally často nosila.

„Ale kam jdeš?“ zeptal se drobný muž. „Co chceš dělat, Jime?“

„Musím ji najít,“ odpověděl Jim a belhal se dolů po schodech. „Pomoz panu Websterovi, to je to nejlepší, co můžeš udělat.“

S obtížemi nastupoval do drožky a zatínal zuby bolestí. Potom zavolal: Jedeme do Hampsteadu. Kenton Gardens –číslo patnáct.

Mackinnonova bytná ustoupila o krok zpátky, když otevřela dveře a poznala jednoho z návštěvníků z předchozího dne.

„Nebojte, paninko,“ řekl. „Dneska žádný potíže. Je pan Mackinnon doma?“

Přikývla. „Ale –“

„To je dobře. Půjdu dovnitř, když dovolíte. Počkejte tady!“ zavolal na drožkáře a belhal se do schodů. Potil se, jelikož bolest neustávala. Nakonec se posadil na schody a vytahoval se nahoru rukama zády napřed. Bytná na něho zírala s otevřenými ústy.

U dveří Mackinnonova pokoje se znovu zvedl a hlasitě zabušil holí.

„Mackinnone!“ volal. „Pusťte mě dovnitř, slyšíte?“

Uvnitř bylo ticho. Jim zaklepal znovu.

„Dělejte, otevřete! Proboha, Mackinnone, to sem já, Jim Taylor – nic vám neudělám – potřebuju vaši pomoc –“

Ozvalo se šourání a klíč se otočil v zámku. Mackinnon vykoukl, bledý, nedůvěřivý a ospalý, a míra Jimova hněvu téměř přetekla. Je třeba udělat tolik věcí a tenhle mizerný červ si sem zaleze a spí! Jen s obtížemi se ovládl.

„Pustíte mě konečně dovnitř?“ zeptal se. „Musím si sednout…“

Namáhavě se vlekl k židli. Bytná neztrácela čas a pořídila nový nábytek; v místnosti byly sice stále ještě patrné stopy po včerejším boji, ale aspoň postel a skříň byly nové.

„Sally,“ řekl Jim. „Nemáte ponětí, kam mohla jít?“

„Ne,“ odpověděl Mackinnon.

„Dobrá, musíme ji tedy najít. Děláte jeden trik, nevím jak se mu říká – není to vlastně trik, myslím, že je to určitej druh spiritismu – čet sem vo tom. Vy máte ke spiritismu blízko, ne? Aspoň někdy. Vezměte si to.“

Podal Mackinnonovi Sallyin klobouk. Ten si ho vzal, posadil se sklesle na postel a klobouk položil vedle sebe.

„Čet sem, že se to dělá tak, že se veme něco, co patřilo tý osobě, a soustředí se na to. Měl byste získat určitý povědomí vo tom, kde ta osoba je. Je to tak? Umíte to udělat?“

Mackinnon přikývl. „Ano,“ řekl a olízl si suché rty. „Někdy ano. Ale –“

„Tak to zkuste. Je to její klobouk. Často ho nosila. Musíte se pokusit zjistit, kde je, a musíte to udělat teď. Tak začněte – já vás nebudu rušit. Eště kdybyste tu tak měl kapku brandy, tu bych nevodmítnul…“

Mackinnon upřeně zíral na Jimovu nohu a vytáhl z nočního stolku stříbrnou kapesní láhev. Jim si řádně loknul a zatajil dech, když ohnivá tekutina protékala jeho hrdlem. Mackinnon zvedl klobouk.

„Tak dobrá,“ řekl. „Ale nic vám nezaručím. Když nic neuvidím, nemůžu vám nic říct. A dnes je sotva vhodná doba na… Já vím. Mám se soustředit.“

Posadil se na postel, držel klobouk oběma rukama a zavřel oči.

Jimovi v noze strašně škubalo. Hlava ho také bolela. Ještě jednou si nabral plná ústa alkoholu z láhve, ale tentokrát ho polykal pomalu. Zavřel přitom oči jako Mackinnon. Pak se naposledy napil, našrouboval víčko na hrdlo láhve a strčil ji do kapsy.

„Sever,“ řekl Mackinnon po chvíli. „Jede na sever. Myslím, že je ve vlaku. Mám dojem, že vidím stříbrný znak. Že by s hvězdou? Ano, je to hvězda. Myslím, že to by mohl být cíl její cesty.“

„Severní hvězda,“ přikývl Jim. „To dává smysl. Vy si myslíte, že jede na sever?“

„O tom nepochybuji.“

„Kam?“

„No, zatím pořád jede. Tohle není exaktní věda, víte?“

„Chápu to. Ale nemoh byste říct, jestli jede na severovýchod, nebo na severozápad? Nebo jak daleko je teď na severu?“

„Už se to ztrácí. Nesmíte se tolik ptát.“ řekl vážně Mackinnon. „Už to zmizelo úplně.“

Odložil klobouk na postel a vstal. Jim se s pomocí hole také zvedl.

„Dobře,“ řekl. „Teď se voblečte. Nevím, kdy ste vodešel z Burton Street. Možná ani nevíte, že Fred je po smrti. Byl to nejlepší kamarád, jakýho sem kdy měl a jakýho asi už nikdy nenajdu. A teď je pryč i Sally a vystavuje se nebezpečí. My ji musíme najít, vy a já. Já nevím, co budu dělat, když taky umře, protože ji mám rád, chápete, Mackinnone? Víte, co to znamená, mít někoho rád? Mám ji rád, jako jsem měl rád Freda, jako přítelkyni. Pudu za ní třeba na konec světa a vy musíte jít se mnou, protože je to v první řadě vaše vina, že se dostali do tý šlamastiky. Tak se voblíkněte a podejte mi Bradshawa.“

Mackinnon mu beze slova podal jízdní řád a začal se oblékat. Jim třesoucí se rukou obracel stránky a hledal nedělní spojení na sever.

Moc a služba

Bellmannův dům byl přetopený k zalknutí a až příliš bohatě zařízený. Sluha požádal Sally, aby počkala v hale, a nabídl jí křeslo, ale to bylo příliš blízko topení, a tak raději zůstala stát u okna. V nitru stále cítila chlad a nechtěla, aby se vytratil.

Sluha se za několik minut vrátil a řekl: „Pan Bellmann vás nyní přijme, slečno Lockhartová. Prosím, následujte mě.“

Když odcházeli z haly, hodiny odbíjely devátou. Překvapilo ji, kolik času už uběhlo. Ztrácela snad pojem o okolí? Cítila, že svět se jí stále víc a víc vzdaluje. Strašně se jí třásly ruce a v spáncích jí bušila krev.

Šla za sluhou chodbou pokrytou kobercem, a když sluha zaklepal na jakési dveře, zastavila se.

„Slečna Lockhartová, pane,“ řekl sluha a ustoupil stranou, aby mohla vstoupit.

Axel Bellmann byl ve večerním obleku. Zdálo se, jako by právě o samotě povečeřel, protože na psacím stole stála mezi rozházenými papíry karafa s brandy a jediná sklenice. Vstal a vyšel jí vstříc s napřaženýma rukama. Slyšela, jak se zavírají dveře, ale jen nejasně, protože ji začalo hučet v uších, a upustila kabelu. Těžce dopadla na tlustý koberec. Zvedl kabelu, a pomohl Sally do křesla.

Zčervenala nad vlastní hloupostí, když si uvědomila, že se mu chystala vrazit políček. Políček – jako kdyby ten něco změnil!

„Mohu vám nabídnout trochu brandy, slečno Lockhartová?“ zeptal se. Potřásla hlavou.

„Nebo něco teplého? Přišla jste ze zimy. Nemám zazvonit pro trochu kávy?“

„Ne, děkuji, nic nechci,“ vypravila ze sebe.

Posadil se proti ní a přehodil si nohu přes nohu. Sally odvrátila pohled. Místnost, v níž seděli, byla ještě přetopenější než hala, pokud to vůbec bylo možné, protože pod oknem stál nejen velký kovový radiátor, ale v krbu navíc hořel oheň. Všimla si, že se v něm topí koksem. Všechen nábytek byl nový. Na stěnách visely obrazy – lovecké scény, hon na lišku – a nad krbovou římsou a mezi okny různé sportovní trofeje: parohy, srnčí a liščí hlava. Na jedné stěně byly pouze police na knihy, ale zdálo se, že žádnou knihu ještě nikdo nikdy neotevřel. Celá místnost vypadala, jako by ji někdo kompletně objednal podle katalogu, i se všemi tradičními doplňky pracovny zámožného džentlmena, aby si nemusel dělat starosti s jejich hromaděním.

Cítila se, jako kdyby z ní najednou někdo strhal šaty a nahou ji strčil do závěje. Zalapala po dechu a uhnula pohledem, ale pak cítila, že její oči cosi přitahuje zpět, a bylo to tak: V jeho obličeji buď spatřila soucit, pochopení a něhu, nebo už vůbec neuměla číst v lidských tvářích. A sílu – takovou sílu, jakou neviděla od svého dětství, když se probudila ze zlého snu, její otec ji držel v náručí a láska, kterou viděla v jeho očích, jí dávala pocit bezpečí. Všechno bylo tehdy bezpečné, na světě neexistovaly špatné věci.

„Vy jste zabil Fredericka Garlanda,“ zašeptala třesoucím se hlasem.

„Vy jste ho milovala?“ zeptal se Bellmann.

Přikývla. Nedůvěřovala svému hlasu.

„Pak si musel vaši lásku zasloužit. Už když jste mě poprvé navštívila, poznal jsem, že jste pozoruhodná mladá žena. Teď jste přišla znovu a to znamená, že jsem se nemýlil. Slečno Lockhartová, brzy se dozvíte pravdu. Ptejte se, na co chcete – slibuji, že vám řeknu pravdu. Celou pravdu, jestli chcete.“

„Zabil jste Nordenfelse?“ zeptala se. Byla to první věc, která ji napadla. „Ano.“

„Proč?“

„Rozcházeli jsme se v názoru na budoucnost samočinného regulátoru. On ho začal považovat za odporný vynález a chtěl zničit všechny výkresy, aby nemohl být nikdy zkonstruován; já jsem ho považoval za stroj, který přispěje k lidskému štěstí. Pohádali jsme se a utkali se v souboji jako džentlmeni –a on prohrál.“

Mluvil tiše a jeho hlas zněl vážně a upřímně, ale neslučoval se s jeho slovy. Nemohla se dát oklamat tím, co říkal. „K lidskému štěstí?“ opáčila. „Chcete, abych vám to vysvětlil?“ Přikývla.

„Samočinný regulátor je příliš hrozivý, než aby mohl být používán. Jakmile by byl jednou vyroben, války by skončily a civilizace by se vyvíjela v míru a harmonii, poprvé v dějinách lidstva.“

Snažila se pochopit, jak by to mohla být pravda. Potom řekla:

„Vy jste se postaral o to, aby Ingrid Linde zmizela?“

„Ten parník? Ano, postaral. Chtěla byste vědět, jak jsem to udělal?“

Sally přikývla. Měla pocit, jako by náhle ztratila řeč.

„Ta loď měla ve strojovně plynové zařízení jako většina lodí na uhlí. Námořní plynové zařízení Capitaine, abych byl přesný. Spalovalo část uhlí na výrobu plynu ke svícení a plyn se skladoval ve velké kovové expanzní nádrži. Velmi bezpečné. Ve strojovně bylo na hlavním hřídeli, který otáčel lodním šroubem, automatické počítadlo. To se při každé obrátce posune o jeden dílek a informuje strojníka, kdy má namazat ložiska. Do tohoto počítadla jsem naletoval sadu kovových kolíků, které při dosažení určitého počtu otáček vytvořily přímku – při počtu otáček, který zaručoval, že loď bude na širém moři. Když k tomu došlo, uzavřel se elektrický okruh a zajiskřila zapalovací svíčka, kterou jsem umístil do hlavní plynové nádrže. Samozřejmě, že nevím, jestli k tomu skutečně došlo právě takto, ale podle výsledku usuzuji, že to muselo fungovat, nemyslíte?“

Sally se udělalo mdlo. „Ale proč jste to udělal?“

„Zaprvé proto, abych urychlil úpadek Anglo-baltské společnosti, který jsem potřeboval z finančních důvodů. Všimla jste si toho, když jste přišla do Baltského domu. Bylo to od vás chytré, ale nemohla jste znát druhý důvod. Na palubě této lodi byl agent mexické vlády napojený na Moskvu, který vezl dokumenty, jež by přiměly mé ruské přívržence, aby stáhli svou podporu. To by mohlo být nebezpečné. Za současného stavu věcí se chystám podepsat smlouvu se stejnou mexickou vládou, takže z toho bude mít prospěch každý – dělníci a jejich rodiny, velké skupiny lidí jak v této zemi, tak také v Mexiku. V Barrow jsou chudé děti, které nyní budou mít co jíst a budou chodit do školy právě díky tomu, co jsem udělal. Rodinám v Mexiku se dostane lékařské péče, budou mít čistou pitnou vodu, dopravu pro plodiny ze svých farem, bezpečí, vzdělání – to vše díky tomu, že jsem potopil Ingrid Linde. Byl to zcela humánní akt, a kdybych ho měl provést znovu, udělal bych to bez nejmenšího zaváhání.“

„A co ti nevinní lidé, kteří zemřeli?“

„Nepředstírám, že lituji smrti lidí, které jsem neznal. Takové smrti nikdo nelituje. Pokud slýcháte opak, je to lež. Myslím, že vy Angličané tomu říkáte humbuk. Ne, slíbil jsem vám pravdu: Nelituji, že jsem ty lidi zabil. Kdybych nepotopil tu loď, zemřelo by daleko více lidí – v důsledku hladovění, chudoby, nevzdělanosti a války. Byl to akt nejvyšší dobročinnosti.“

Přestože Sally seděla, cítila, že se jí točí hlava. Zavřela oči a pokoušela se zvládnout vzrůstající nevolnost. Snažila se vyvolat v paměti Freda a připomenout si, co dělá a proč.

Nakonec řekla: „A co vaše kontakty s britskou vládou? Když v sobotu v noci přišel do Burton Street pan Windlesham, prozradil nám jména některých vládních úředníků, které máte v hrsti. Proč musíte pracovat tímto způsobem? A proč k nám vůbec přišel pan Windlesham? Nevěřili jsme mu, když nám řekl, že se Severní hvězda brzy zhroutí. Myslím, že jste ho poslal vy.“

„Samozřejmě, že ano. Poslal jsem ho na výzvědy. Ale vy jste se ptala na vládu – to je velmi zajímavá, velmi delikátní otázka… Samozřejmě víte, že skutečné vládní záležitosti se nevyřizují veřejnosti na očích. Ale sotva vám bude známo, že většinou nic netuší ani ministři, někdy ani vedoucí odborů, kterých se to týká. Je to tak ve všech státech, ale v Británii zvlášť. Díky kontaktům, které jsem získal prostřednictvím lorda Wythama (i když jejich účel mu zůstal skrytý) mé ruce nyní sahají na páky skutečné moci ve Velké Británii. Ale něco vám povím, slečno Lockhartová: V devíti stech devadesáti devíti případech z tisíce působí tato tajná síla, tato neviditelná autorita, pro kterou nikdo nehlasoval, v zájmu dobra. Ve prospěch obyčejných občanů. Stovkami způsobů, které by nikdy nepochopili, vedou obyčejní lidé díky tomuto shovívavému dohledu lepší životy. Tato skrytá otcovská ruka je vede a chrání. Mezi všemi skutečně mocnými muži – a jak jsem vám už vysvětloval, nejsou to vždy muži, o kterých si svět myslí, že mají moc – panuje určitý druh přátelství, téměř tajné bratrství. Zlepšil se život zaměstnanců Severní hvězdy? Je lepší, než když vyráběli lokomotivy? Samozřejmě, že je. Jděte a podívejte se do jejich domovů. Navštivte školy. Prohlédněte si nemocnici, kterou jsme právě postavili. Shlédněte fotbalový zápas na sportovním hřišti, které jsme vybudovali. Mají se lépe, jsou zdravější a šťastnější. Nevědí proč, ale my oba to víme. Až konečně skončí války, až na celém světě zavládne mír, stejně nebudou vědět proč. Budou to přisuzovat lepšímu vzdělání, vývoji v lidském myšlení, vyspělému ekonomickému systému, lepši kanalizaci, nebo tomu, že začali chodit pravidelně do kostela. My ale budeme vědět své. Budeme vědět, že skutečným důvodem je kulomet, který je příliš strašnou zbraní, než aby ho někdo použil. Ale vůbec nevadí, že tomu nebudou rozumět, ať poznají jen výhody, o nic jiného nejde.“

Sally tiše seděla se skloněnou hlavou. Všechno, co říkal, bylo nad její chápání.

„Co vlastně chcete?“ zeptala se přímo.

„Jen moc,“ odpověděl. „Moc je velmi zajímavá. Chcete vědět proč? Protože je nekonečně proměnlivá. Vezmete peníze, což je finanční síla, a s jejich pomocí zaměstnáte lidi – sílu svalů – aby vám postavili továrnu. V továrně budete spalovat uhlí, což je síla ohně, a přeměníte vodu na páru, sílu páry povedete do pístů motoru a přeměníte ji na sílu mechanickou, a s touto mechanickou silou postavíte více motorů, prodáte je a znovu je proměníte na sílu finanční. Nebo si svými parními stroji postavíte přehradu, která bude zadržovat obrovské množství vody, položíte potrubí a ventily a pustíte vodu s velkou silou, aby roztočila dynamo, takže se síla peněz promění v sílu vody, která se změní na elektrickou sílu, a tak se může měnit do nekonečna. Označuje se to také slovem energie, samozřejmě. Jeden anglický básník – to mi řekl Windlesham, já nemám čas na to, abych četl básně – jeden anglický básník napsal, že ‚energie je věčná rozkoš‘. Sám bych to nevyjádřil lépe. Snad právě proto má svět básníky.“

Sally nevěděla, co na to odpovědět. V hloubi duše cítila, že Bellmann se naprosto mýlí, že existují argumenty, které by vyvrátily všechno, co řekl, ale pochopila, že v té chvíli je určitě nenajde. Byl tak silný a ona tak unavená. Zachvěla se, z posledních sil zvedla hlavu a pohlédla mu do očí.

„Nemáte pravdu,“ zašeptala tak tiše, že ji skoro nebylo rozumět. „Mýlíte se v lidech. Vím, co říkají. Vaši dělníci nenávidí parní kulomet. Vědí, co představuje, a hnusí se jim. Držíte ho v tajnosti, protože se bojíte, co by lidé řekli, kdyby se o něm dozvěděli – to je ten důvod. Víte, že britská veřejnost by ho zavrhla, kdyby jen tušila, že to je – zbraň tyrana, zbraň zbabělce. Pletete se v nás, pane Bellmanne. Mýlíte se ve svých dělnících a zmýlil jste se i ve mně.“

„Ve vás jsem se nezmýlil,“ opravil ji. „Od začátku jsem vás obdivoval. Máte skutečnou odvahu, ale jste naivní. Ta britská veřejnost, o které mluvíte; chcete o ní slyšet pravdu? I kdyby to věděla, nevadilo by jí to. Britové nemají zábrany vyrábět nejstrašnější zbraň, která kdy byla vynalezena, něco takového je ani nenapadne. Dál budou pobírat svou mzdu a těšit se ze sportovišť, budou pyšní na své děti a dokonce i na tu zbraň, budou chtít, aby na ní vlála britská vlajka, a budou ji opěvovat ve varieté. Jistě, našlo by se pár idealistů, pacifistů – neškodných lidí. I pro ně je na světě dost místa. Ale většina lidí je taková, jak tvrdím já, ne jak tvrdíte vy. Skutečný život dává za pravdu mně. Slíbil jsem vám pravdu, tady ji máte.“

A ona věděla, že má pravdu.

Znovu se na něho podívala. Seděl klidně, uvolněný, mocný, jednu nohu přehozenou přes druhou, ruce opřené o opěradla křesla. Jeho vlasy zlatě zářily ve světle lampy. Všimla si, že jeho obličej nemá vrásky a že vyzařuje zvláštní moudrost, ale také skrytý výsměch, jako kdyby chtěl říct: Ano, bolest, utrpení a smutek existují, ale nejsou všechno a pominou. Svět je krásný, jako hra slunečních paprsků na vodě. Energie je věčná rozkoš…

„Víte,“ řekl poté, co téměř minutu mlčeli, „udělal jsem chybu, když jsem se ucházel o ruku lady Mary Wythamové. Je velmi krásná a styky, které jsem díky ní získal, by byly velmi užitečné, ale stejně to byla chyba. Zapletl jsem se do směšného pronásledování toho komického Skota Mackinnona – nu, to už sama víte. Teď už se s tím nedá nic dělat, samozřejmě, je po zásnubách. Nejvíc tím bude trpět Wytham, ale to je jeho chyba. Něco by mě zajímalo, slečno Lockhartová. Můžete to považovat za pouhý rozmar, ale pro mě je to důležité. Totiž chtěl bych se oženit s takovou mladou ženou, jako jste vy. Jste silná, statečná, inteligentní a důvtipná. Krása lady Mary je pomíjivá. Vaše není tak oslnivá, ale je to krása rozumu a charakteru, a ta bude věkem jen sílit. Vy se hodíte ke mně a já se hodím k vám. Bojovali jsme proti sobě, každý z nás zná hodnoty toho druhého. Smím se vás teď na něco zeptat? Vím že mi odpovíte pravdivě. Z toho nepřátelství, které jste ke mně kdysi cítila, vznikla z něj úcta k mým schopnostem?“

„Ano,“ zašeptala. Nemohla od něho odtrhnout oči, neodvážila se pohnout.

„Máme na mnoho věcí různé názory,“ pokračoval. „To je dobře. Jste zvyklá prosazovat svou vůli. Možná že změníte můj názor na některé věci; možná že jindy přesvědčím já vás. Jedna věc je jistá: Nebudete pasivní a dekorativní, jako by byla lady Mary. I kdyby se za mě mohla provdat, myslím, že by nebyla šťastná. Vy, slečno Lockhartová, jste podle mého žena, pro kterou je vlastní štěstí druhořadé. Pro vás je důležité dělat něco, co má smysl. A to vám mohu slíbit – všechno co chcete. Chápete, co říkám? Navrhuji vám manželství – ba dokonce víc než manželství: partnerství. Společně, vy a já, bychom byli skvělí – a kdo ví? Ve vzácných přestávkách mezi prací, když se na chvíli zastavíte, ucítíte radost, kterou nebudete umět pojmenovat, dokud si neuvědomíte, že tento vedlejší produkt práce se nazývá štěstí. Slečno Lockhartová,“ naklonil se k ní a sevřel její ruce mezi svými, „vezmete si mě za muže?“

Sally byla jako omámená.

Přišla sem a čekala, že se setká se zlobou, pohrdáním a násilím, ale na tohle nebyla připravená; vyrazilo jí to dech. Nechala své ruce spočívat v jeho. Točila se jí hlava. Teď, když se opravdu dotýkali, cítila sílu toho muže jako nikdy předtím. Jeho osobnost byla okouzlující, jeho tělo sršelo energií, oči poutaly její pohled, proud jeho slov byl neodolatelný. Musela sebrat veškerou sílu, aby vůbec dokázala promluvit.

Než stačila cokoli říct, ozvalo se naléhavé zaklepání na dveře.

Bellmann pustil její ruce a vzhlédl. „Ano? Co se děje?“

Sluha otevřel dveře a v nich stál Alistair Mackinnon. Sally klesla zpět do svého křesla, napůl v mdlobách.

Mackinnon vypadal na první pohled vyděšeně. Byl promoklý na kost – venku zřejmě hustě pršelo – a ruka, kterou svíral klobouk, se mu neovladatelně třásla. Přejížděl pohledem ze Sally k Bellmannovi a zase zpátky k Sally a potom upřel oči plné strachu na finančníka.

„Přišel jsem pro… slečnu Lockhartovou,“ řekl nesměle.

Bellmann se ani nepohnul.

„Tomu nerozumím,“ řekl.

„Slečno Lockhartová.“ Mackinnon odtrhl oči od Bellmanna a obrátil se přímo k ní: „Přišli jsme s Jimem Taylorem… abychom vás odvedli domů. Jim je… on je zraněn, víte. Má zlomenou nohu. Nemohl sem přijít, čeká u brány. Přišli jsme, protože…“ Vrhl letmý pohled na Bellmanna a zase zpátky na Sally. „Už můžete… už můžete odejít,“ dodal.

Věděla, kolik odvahy v sobě musel najít, aby vstoupil do domu muže, který ho chtěl zabít, a promluvil.

„Je pozdě, pane Mackinnone,“ odpověděla. Nutila se sedět zpříma, tak zpříma jako slečna Susan Walshová, když přišla do její kanceláře, a ačkoli se o ni pokoušely mdloby, ovládla svůj hlas a řekla: „Pan Bellmann mě právě požádal o ruku. A já se musím rozhodnout, jestli přijmu jeho nabídku, nebo ne.“

Viděla, že se tomu Mackinnon zdráhá uvěřit. Aniž by se podívala na Bellmanna, pokračovala:

„Záleží na tom, zda si to může dovolit. Sňatek se mnou by pana Bellmanna stál tři tisíce dvě stě sedmdesát liber. Přesně tuto částku jsem po něm před časem požadovala. Tehdy jsem mu za ni nemohla nic nabídnout. Ale teď, když vyjádřil úmysl vzít si mě za ženu, se situace možná změnila, to nevím.“

Mackinnon nebyl schopen slova. Byl bezmocný proti energii, která sršela mezi Sally a Bellmannem. Pohlédl znovu na Bellmanna a trhnul sebou, když se Bellmann rozesmál.

„Ha, ha, ha! Měl jsem pravdu – vy se ke mně opravdu hodíte. Samozřejmě, že ty peníze dostanete. Ve zlatě? Hned teď?“

Přikývla a Bellmann vstal a hledal klíč na svém řetízku od hodinek. Když ho našel, otevřel malý trezor za psacím stolem a vytáhl tři zapečetěné váčky. Dívali se, jak je hodil na psací stůl, rozpečetil čtvrtý a vysypal jeho obsah, záplavu třpytivých mincí, na podložku. Rychle odpočítal dvě stě sedmdesát liber, vrátil je do váčku a všechny čtyři posunul před Sally.

„Jsou vaše,“ řekl. „Do poslední penny.“

Vstala. Kostky byly vrženy, nebylo cesty zpátky. Posbírala váčky se zlatem a podala je Mackinnonovi. Jeho ruce se třásly víc než její.

„Prosím,“ řekla, „udělejte to pro mě. Odneste tyto peníze slečně Susan Walshové do čísla tři na Benfleet Avenue, Croydon. Budete si to pamatovat?“

Opakoval jméno a adresu a potom bezmocně dodal: „Ale Jim… donutil mě sem jít… já nesmím…“

„Ne,“ řekla, „už je po všem. Provdám se za pana Bellmanna. Jděte, prosím. Povězte Jimovi… Ne, neříkejte mu nic. Jděte už.“

Vypadal jako ztracené dítě. Naposled se podíval na Bellmanna, lehce přikývl a odešel.

Když se za ním zavřely dveře, Sally klesla zpět do křesla a Bellmann hned poklekl vedle ní. Bylo to, jako kdyby se protrhla přehrada. Vzal ji za ruce a ona měla pocit, jako by všechna síla, o které mluvil, všechny ty proměny a obměny dospěly právě v něm do svého konečného stavu: Byl ztělesněním síly páry, elektrické síly, mechanické síly, finanční síly. Znovu a znovu jí líbal ruce a jeho polibky byly nabity siřičitým praskáním, které vydávaly dráty za železniční tratí, kolem níž procházela k domu.

Bylo po všem. Už to skoro skončilo.

„Jsem unavená,“ řekla. „Chce se mi spát. Ale než si lehnu, ráda bych viděla parní kulomet. Můžete mě k němu vzít a ukázat mi, jak vypadá? Byla by škoda dojít až sem a nevidět ho.“

„Samozřejmě,“ odpověděl, vstal a zazvonil na zvonek. „Teď je na prohlídku vhodná doba. V noci chodím do továrny nejraději. Udělali jsme velký pokrok s elektrickým osvětlením. Co víte o střelných zbraních, má drahá?“

Vstala a zvedla ze země svou těžkou kabelu. Bylo to snadné, dokud její hlas zůstal klidný a netřásly se jí ruce.

„Vlastně docela hodně,“ řekla. „Ale vždycky se ráda přiučím něco nového.“

Spokojeně se zasmál a oba vyšli ke dveřím.

Strážný pustil Mackinnona ven a hned za ním bránu zase zavřel. S váčky zlata přitisknutými k hrudi Mackinnon klopýtal v hustém dešti k drožce, kde seděl Jim a pološílený bolestí popíjel brandy z láhve.

Nejprve to vůbec nepochopil. Mackinnon mu to musel vyprávět dvakrát a nakonec zatřásl váčky, aby Jim slyšel cinkot mincí.

„Vezme si ho?“ zamumlal Jim. „To že řekla?“

„Ano… tak se s ním dohodla. Prodala se za tohle zlato! A já jsem musel slíbit, že ho odvezu jedné dámě v Croydonu –“

„Její klientce,“ dodal Jim. „Tý, která přišla vo peníze… v Bellmannově firmě, chápu… Vy blázne, jak ste jí to moh nechat udělat?“

„Já? Nemohl jsem… prostě mi to nařídila, Jime. Víte, jak dovede být rázná…“

„Ne, to sem nemyslel, kamaráde. To ste proved dobře. Měl ste odvahu tam jít. Teď sme v tom až po uši. Tedy já. Ou, Bože, ta noha. Nevím, co říkám. Mám strach, Mackinnone. Myslím si, že se chystá… Kdybych měl hůl, možná bych…“

Znovu zasténal a otřásl se bolestí. Láhev, teď už téměř prázdná, se nejisté vznesla k jeho rtům a potom spadla na podlahu drožky, až se trpělivý kůň zavrtěl v postroji. Venku se ještě silněji rozpršelo. Mackinnon rukávem otřel Jimovi pot z čela, ale ten si toho ani nevšiml.

„Pomozte mi ven,“ zamumlal. „Ona má něco za lubem… Nechce se mi to líbit. Poďte, člověče, pomozte mi…“

Bellmann jednou rukou přidržoval Sally nepromokavý plášť a druhou nad oběma držel deštník. Spěchali po štěrkové cestě k jasně osvětlené budově, ve které stál parní kulomet. Bellmann předem přikázal, aby byl celý závod osvětlen, a kolem každé lampy se vytvořil žlutý kruh z padajících kapek.

Budově říkali hangár číslo jedna. Už když hleděla do údolí, všimla si, že stojí stranou od zbytku závodu, a teď museli v prudkém dešti přejít volné prostranství po mokrém štěrku, než se jim podařilo schovat se za zdí. Hlídač, který už je očekával, otevřel velká vrata, za kterými je uvítala záplava tepla a světla.

„Dejte těm mužům půl hodiny volna,“ nařídil Bellmann předákovi, který jim vyšel v ústrety. „Ať se jdou občerstvit do kantýny. Mimořádná přestávka. O kotel se postarám sám. Chci tu být sám se svým hostem.“

Sally ustoupila stranou a asi tucet mužů odložilo nářadí a odešlo. Někteří si ji zvědavě prohlíželi, někteří se nepodívali ani na ni, ani na Bellmanna. Míjeli ho zdrženlivě a s odstupem. Až po chvíli si uvědomila, že se ho bojí.

Když odešel poslední z nich a velká vrata se znovu zavřela, pomohl jí vystoupit na plošinu, ze které bylo vidět celou budovu, otočil se k ní a řekl: „Moje království, Sally.“

Hangár vypadal jako železniční depo. Byly zde tři souběžné koleje a na každé stálo něco, co vypadalo jako těžký nákladní vagon, který se právě montoval dohromady. Ten nejvzdálenější měl pouze podvozek, ale Sally si povšimla masivního kovového rámu, který ponese topeniště, kotel a nejspíš i palebný mechanismus. Vůz uprostřed byl téměř dokončen, až na vnější plášť; vypadal jako změť nesmírně složitého potrubí, tak spletitého, že skrz něj nebylo vidět, a nad ním na pojízdném jeřábu visela část kotle.

Třetí stroj byl hotov. Stál před nimi na kolejích, jasně osvětlen, a v jeho srdci hořel oheň, který Sally zahlédla oknem do kabiny v zadní části, jež připomínala docela obyčejný služební vůz. Vypadal jako každý jiný nákladní vagon; měl plošinu s dřevěnými stěnami a kovovou střechu. Uprostřed ze střechy vystupoval krátký široký komín zakrytý stříškou. Jedinou zvláštností byl velký počet malých děr po stranách, tak jak to Frederickovi popsal Henry Waterman: několik řad drobných černých teček, které z plošiny vypadaly jako nýty nebo hlavičky hřebíků.

„Chcete se na něj podívat zblízka?“ zeptal se. „Máte-li ráda zbraně, budete nadšena. Musíme hlídat tlak ve válcích, jinak se na nás předák bude zlobit. Dnes v noci testují automatický rošt…“

Zavedl ji k zadní části vagonu, vylezl nahoru, otevřel dveře, pak se sklonil a pomohl jí nastoupit do malé kabiny. Vypadala jako zmenšená verze toho, co viděla uvnitř mnoha lokomotiv, až na to, že do červena rozpálené topeniště bylo po straně. I řízení se zdálo jiné, místo aby pára poháněla písty ve válcích, byla z kotle rozvedena do různých sekcí vnitřní části vagonu, označených jako komora jedna až dvacet, levobok a pravobok.

Tam, kde mívala běžná lokomotiva kotel, se nacházel úzký průchod, který vedl do nitra stroje. Byl osvětlen elektrickou lampou.

„Kde je kotel?“ zeptala se Sally.

„Ah! Kotel je naše tajemství,“ odpověděl. „Je úplně jiný než konvenční modely. Je to mistrovské dílo strojírenství. Kompaktní a neobvykle plochý – musí být, aby zbylo dost místa pro střelné zbraně. Nikde jinde by to nebyli schopni vyrobit tak přesně jako tady.“

„Střelec sedí tady?“ zeptala se Sally. Samotnou ji překvapilo, jak pevně zněl její hlas.

„Kdepak, ten sedí uprostřed. Pojďte tudy…“

I přes svou mohutnou postavu se pohyboval velmi obratně a bokem vklouzl do průchodu před ní. Několik schůdků vedlo do kabiny, kde bylo místo pouze pro jednu osobu a kde se nacházelo otočné sedadlo a spousta vypínačů a páček na leštěném mahagonovém panelu. Kabinu osvětlovala elektrická lampa. Vedle křesla, po obou stranách kabiny, trčely do tmy kovové regály a Sally poznávala jednotlivé řady a zásobníky lesklých nábojů za sebou. Bylo tam hrozné horko.

„Jak vidí střelec ven?“ zeptala se.

Zvedl ruku a zatáhl za rukojeť, které si nevšimla. Ze stropu se tiše vysunula široká trubice s okulárem potaženým látkou.

„Soustava zrcadel mu umožňuje výhled z falešného komína na střeše. Zorné pole činí celých tři sta šedesát stupňů, stačí jen otáčet trubicí. Můj vlastní vynález.“

„Takže je připraven ke střelbě?“ zeptala se.

„Ovšem. Zítra ráno ho předvedeme na střelnici jednomu návštěvníkovi z Pruska. Můžete jít se mnou. Slibuji vám, že něco takového jste ještě neviděla. Povšimněte si tohoto potrubí, Sally – kolem kabiny je celkem skoro osm kilometrů potrubí! Střelec se dorozumívá se strojníkem prostřednictvím signálního telegrafu a těmito páčkami zde ovládá způsob palby – vidíte? Žakárový mechanismus je tu spojen s palebnými trubicemi, a když střelec podle instrukcí z elektrického telegrafu vybere vzor, může pálit kterýmkoli z šestatřiceti různých způsobů. Sally, ještě nikdy v dějinách neexistovalo nic takového jako tato zbraň. Je to ten nejkrásnější vynález, který kdy lidská mysl zplodila…“

Na chvilku se zastavila a v horku se jí zatočila hlava.

„A je to ostrá munice?“ zeptala se.

„Ano. Všechno je připraveno ke střelbě.“

Stál vítězně s rukou na opěradle otočného sedadla, v jediném volném prostoru, který kabina nabízela. Ona stála u ústí spojovací chodby. V té chvíli se chladnokrevně rozhodla jednat. Zaplavil ji pocit svobody a úlevy. Nastal okamžik, pro který sem přišla.

Sáhla do kabely a vytáhla malou belgickou pistoli, kterou schovávala v pouzdře z voskovaného plátna. Palcem natáhla kohoutek.

Bellmann uslyšel cvaknutí. Všiml si, co drží v ruce, a podíval se jí do očí. Postavila se mu tváří v tvář.

Fredova tvář v dešti; jeho obnažené paže ve světle svíčky; jeho veselé zelené oči…

„Zabil jste Fredericka Garlanda,“ řekla, ten večer už podruhé.

Bellmann chtěl něco odpovědět, ale ona pozvedla pistoli a pokračovala.

„Já jsem ho milovala. Jak jste si mohl myslet, že byste dokázal zaujmout jeho místo? Nic na světě by mi ho nenahradilo, i kdybych žila sto let. Byl statečný a laskavý a věřil, že lidé jsou dobří, pane Bellmanne. Chápal věci, které vy nikdy nepochopíte, jako slušnost a demokracii, pravdu a čest. Z toho, co jste mi řekl ve své pracovně, se mi dělá zle a nahání mi to hrůzu, protože mě na okamžik napadlo, že snad máte pravdu – ve všem, co jste říkal o lidech a o světě. Ale vy pravdu nemáte. Můžete být silný a lstivý, můžete mít vliv, můžete si myslet, že říkáte pravdu o tom, jak to na světě chodí, ale mýlíte se, protože neznáte věrnost, neznáte lásku a nikdy nepochopíte lidi jako Frederick Garland…“

Upřeně se na ni díval, ale ona sebrala poslední síly a odolala jeho pohledu.

„A nezáleží na tom, jak mocný byste byl,“ pokračovala. „I kdybyste ovládal celý svět a dopřál všem lidem školy, nemocnice a fotbalová hřiště, které si podle vás přejí, i kdyby všichni byli zdraví a vedlo se jim dobře a i kdyby vaše sochy stály v každém městě na světě – pořád byste neměl pravdu, protože svět, který chcete vytvořit, je založený na strachu a podvodu, na vraždách a lžích…“

Postoupil o krok a zvedl svou velkou pěst, ale ona zůstala na místě a zvedla pistoli.

„Zůstaňte stát!“ řekla a teď už se její hlas zase chvěl a musela sevřít pistoli oběma rukama, aby ji udržela. „Přišla jsem, abych získala peníze pro svoji klientku. Když jsme se poprvé setkali, řekla jsem vám, že je dostanu. A teď je mám. Provdat se za vás? Myslíte si, že byste za to stál? Provdala bych se jen za jediného muže, a toho jste zabil. A…“

Hlas se jí zachvěl, když pomyslela na Fredericka. Bellmann zmizel za závojem slz a Sally se zdálo, že Frederick stojí po jejím boku. Rozechvěle zašeptala: „Řekla jsem to správně, Frede? Udělala jsem to správně? Jdu teď za tebou, můj drahý –“

Namířila pistoli na police se zásobníky a stiskla spoušť.

Když se ozval první výbuch, držel se Jim jednou rukou ohrady a druhou se opíral o Mackinnonovo rameno. Právě hledali místo, kudy by se dostali dovnitř, protože hlídač u brány odmítal opustit strážní budku. Déšť na ně dopadal jako tisíce malých bičíků.

Nejprve uslyšeli tlumený praskot, jako by v dálce uhodil hrom. O několik vteřin později následovalo silnější dunění. Po levé straně u jakési vzdálené budovy spatřili mezi provazy deště záblesk a vzápětí prudký plamen vyrazil těžká vrata.

Okamžitě se rozezněly poplašné zvony. Z nejbližší osvětlené budovy vyběhlo několik mužů, kteří vzápětí prchali zpět před salvou dalších menších výbuchů.

„Ona to udělala,“ hlesl Jim. „Odpálila to. Věděl sem, že se chystá udělat něco šílenýho – Sally, Sally…“

Budova, která skrývala parní kulomet, se začala podivně naklánět. Viděli to ve světle luceren dalších přibíhajících mužů a ve světle plamenů, které šlehaly kolem vrat. Z jejich výkřiků a paniky Jim pochopil, že se obávají dalších výbuchů. K vyzvánějícím zvonům se přidala ječící siréna.

Jim popadl Mackinnona za rameno a zatřásl s ním.

„Poďte,“ vyzval ho, „otevírají bránu, poďte, najdeme ji, Mackinnone. Dostaneme ji ven.“

Otočil se a belhal se k bráně jako zraněný démon. Mackinnon zaváhal, zaúpěl strachy, ale pak se sebral a šel za ním.

Následovaly tři zběsilé hodiny. Tři hodiny, kdy rvali spadlé trámy, odhazovali stranou zkroucené kusy kovu, rozbité cihly a roztříštěné kusy dřeva. Tři hodiny popálených rukou, zlámaných nehtů a odřených kloubů, náhlých záblesků naděje a pomalu narůstajícího zoufalství.

Okamžitě byli povoláni hasiči, kteří měli s pomocí místní bezpečnostní čety zanedlouho požár pod kontrolou. Zdálo se, že výbuch v prvním stroji odpálil nejen zbytek střeliva na palubě, ale i další munici, která byla v hangáru uskladněna. Stroj samotný byl změněn k nepoznání, sousední neopravitelně poškozen, protože těžký jeřáb, který nad ním visel, spadl přímo na soustavu potrubí. Zdi budovy zůstaly stát jen zázrakem. Části střechy se zřítily a právě tady se dali hasiči do pátrání, utvořili řetěz a odstraňovali části zdiva. Opatrně přitom uvolňovali velké trámy a dávali pozor, aby přitom nedošlo k sesuvům zdiva.

Mackinnon pracoval přímo tady, bok po boku s Jimem. Něco z Jimova nadlidského úsilí přešlo i na něho a pracoval pořád dál i přes bolest, únavu a nebezpečí. Jim se na něj několikrát podíval a přikývl v chmurném souhlasu, jako by si teď byli rovni, jako by Mackinnon složil nějakou zkoušku.

Když ustal déšť, našli Sally v rohu pod spadlou střechou.

Jeden z dělníků začal volat. Skláněl se až k zemi, mával rukama a ukazoval na část zřícené budovy, ke které se zatím nedostali. Během několika vteřin se mnoho rukou chopilo dlouhého dřevěného trámu, který zabránil části zdi, aby se na ni zřítila, a postupně, kus po kuse, z něj odstraňovali sutiny a kusy zpřelámaného kovu a odnášeli je pryč.

Jim se skrčil, jak to jen šlo, a dotkl se Sallyiny ruky. Její světlé vlasy, rozhozené u jeho nohou, byly zaprášené a špinavé. Sally se nehýbala.

Pak si všiml, že se jí zachvěla víčka, a v tu chvíli nahmatal její zápěstí a ucítil silný, pravidelný puls.

„Sally!“ zvolal a druhou rukou jí odhrnul vlasy z čela. Sklonil se k jejímu obličeji. „Sally,“ řekl jemně, „seber se, děvče, už je to dobrý. Dostaneme tě ven. Poď, doma máme eště spoustu práce…“

„Jime?“ zašeptala. Otevřela oči a oslněná světlem je zase zavřela, ale viděla ho, slyšela a stiskla mu ruku. „Ty káčo jedna pitomá,“ zašeptal Jim – a omdlel.

Ovocný sad

Sally přežila jen díky tomu, že stála v průchodu a Bellmann nechal dveře v zadní části otevřené. První výbuch ji odhodil dostatečně daleko, a když vybuchující munice roztrhla kotel – a ona věděla, že se to musí stát – byla už mimo dosah nejhorších účinků. Bellmanna to zabilo okamžitě; to, co z něj zbylo, našli až ráno.

Byla v těžkém šoku, ale kromě modřin a vymknutého zápěstí neměla žádné zranění. Alistair Mackinnon telegrafoval Charlesi Bertramovi, který během dne dorazil a dal se do práce. Zajistil, aby Jima odvezli k jeho vlastnímu lékaři, který mu nohu znovu ošetřil, a našel lékaře pro Sally.

Obecně se mělo za to, že šlo o nehodu. V příběhu, který otiskly noviny, se říkalo, že když pan Bellmann, majitel, prováděl hosta svou továrnou, způsobilo dosud neznámé selhání bezpečnostního ventilu kritický vzestup tlaku v jednom z kotlů. O výbušninách, ani o tom, co se v továrně vyrábělo, se noviny nezmínily. Vypadalo to jako obyčejná průmyslová nehoda – tragická, jistě, protože při ní přišel o život známý zaměstnavatel a dobrodinec, za něhož se měla sloužit vzpomínková mše ve farním kostele. Sally se vrátila do Londýna.

* * *

A postupně se vracela do života.

První a nejnaléhavější starostí byla její kancelář. Spisy měla bezpečně uložené u pana Templa, ale Garland a Lockhartová, ten živý a vzkvétající obchod, který tolik milovala, byl v troskách. Naštěstí před měsícem obnovila pojistku, takže náhrada zásob by neměla být tak obtížná; i když dobře věděla, že vlastní podnik je mnohem více než jen fyzický majetek. Našla starý ateliér v Hammersmithu a vrhla se do práce, přispívala na mzdy zaměstnanců z vlastních peněz, než začala mít dostatečné příjmy. Inzerovala ve všech novinách a slíbila, že zbývající zakázky a objednávky budou vyřízeny se zpožděním ne delším než týden. Koupila ateliérovou kameru, nechala si natisknout nové firemní papíry, přijímala nové zakázky. Proháněla zaměstnance, půjčovala si, uplácela je, najímala je a štvala je až do úplného vyčerpání – ale podařilo se. Než uplynul měsíc, příjmy se začaly zvedat. Sally doufala, že to tak zůstane, její vlastní peníze rychle ubývaly.

Ale horší než ztráta podniku bylo to, co se přihodilo Websterovi. Všechno, čeho dosáhl, jeho celoživotní práce v oblasti fotografie, všechny skvělé a nenahraditelné obrazy, které zachytil na sklo a papír, byly pryč, jako by nikdy neexistovaly. Jako kdyby žil šedesát let a neudělal za tu dobu nic.

Sally bezmocně přihlížela, jak pracoval bez zaujetí a večer nacházel útěchu v láhvi whisky. Věděla, že Webster byl tvrdý chlap; ale věděla také, že miloval Fredericka jako syna, kterého nikdy neměl, a mohla se jen dohadovat, co pro něj znamenala ztráta všech jeho děl.

Jejich největším problémem byla provozní budova. Ateliér, který našla v Hammersmithu, byl moc malý na všechno kromě těch nejjednodušších portrétů a nebyl na dobrém místě. Nejbližší obchod, který se jí podařilo najít, byl ve špinavé budově o tři ulice dál. Firma nyní sídlila na dvou adresách a to znamenalo pro všechny práci navíc.

Kdyby ale ztrácela čas hledáním lepšího místa a následně stěhováním, za celou tu dobu by nevydělali nic. Během dne odsouvala ten problém stranou, ale on se jí noc co noc vracel. Ve tmě si připadala jako jiný člověk: přecitlivělá a utrápená ležela v posteli, plakala a šeptem rozmlouvala s duchem.

Jednoho dne ráno, jak jen to bylo možné, sedla na vlak do Croydonu a vydala se na návštěvu ke slečně Susan Walshové.

Stará dáma právě vyučovala soukromou žačku, když Sally dorazila; její příchod ji ale tak překvapil, že dívku poslala domů a řekla jí, aby přišla později. Usadila Sally u krbu a nabídla jí sklenku sherry. Sally, prostydlá, unavená a vděčná, jí předala šek na částku, kterou získala od Bellmanna – a rozplakala se, i když se za to sama na sebe zlobila.

„Mé drahé dítě,“ řekla slečna Walshová. „Copak je vám?“

O hodinu později už znala celý příběh. Když si ho vyslechla, překvapeně zavrtěla hlavou. Pak vzala šek a položila ho Sally do klína.

„Chci tyto peníze investovat do vaší firmy,“ pravila.

„Ale –“

Stará dáma ji přísným pohledem umlčela.

„Poslední rada, kterou jste mi dala,“ řekla ostrým hlasem, „nebyla správná. Myslím, že to přiznáte. Tentokrát, slečno Lockhartová, udělám se svými penězi, co uznám sama za vhodné. Podle mě Garland a Lockhartová budou bezpečnější investice než nějaká dopravní firma.“

A nenechala si to rozmluvit. Prohlásila, že pokud emancipace žen není jen prázdné slovo, pak dává jedné ženě právo podporovat práci jiné ženy, jakýmkoli způsobem to uzná za vhodné, a už o tom nechtěla slyšet. Podělily se o oběd slečny Walshové, který se skládal z polévky a sýra, a povídaly si o Cambridgi. Rozloučily se jako nejlepší přítelkyně.

Jim strávil tři týdny v posteli. Když hledal Sally, vážně si poranil nohu a lékař se obával, bude že do konce života kulhat. Tento čas strávil (ve volném pokoji v domě Tremblera Molloye v Islingtonu) čtením fantastických románů, vztekal se nad prostotou jejich zápletky, psal vlastní příběhy, vztekle je trhal na kusy, vystřihoval a pečlivě slepoval kulisy loutkového divadla, které si nechal koupit od Sally, zkoušel si v něm malými lepenkovými figurkami přehrávat zápletky a ztrácel s nimi trpělivost, napsal šest dopisů lady Mary a všechny je zase zahodil, zmítal sebou a převaloval se v posteli, odhrnoval přikrývku, potil se bolestí a používal nejhrubších výrazů svého slovníku, aby proklel tento stav věcí s náruživostí, která neměla obdoby.

Nakonec by snad lady Mary přece jen napsal, nebýt toho, že čtrnáct dnů po návratu do Londýna se ozval Mackinnon.

Podle toho, co psal ve svém dopise, se s manželkou rozhodli odjet do Ameriky. Tam bude schopen rozvíjet své umění za daleko rozsáhlejších a vstřícnějších podmínek, než jaké nabízela anglická varieté. Převzal všechnu odpovědnost ženatého muže bez zábran, které mu dříve stály v cestě. Nebo to aspoň o sobě tvrdil. Jim ukázal dopis Sally.

„Jak dlouho myslíš, že jim to vydrží?“ zeptal se trpce. „Mimochodem, z toho Mackinnona se nakonec vyklubal dobrej chlap. Udělal pořádnej kus práce, aby tě odtamtud dostal. A nevzal roha, když si mu dala to zlato, I když dřív by to určitě udělal. Přeju mu hodně štěstí, ale jestli jí zkřiví vlásek…“

V duchu si lámal hlavu nad tím, jak Mackinnon přesvědčil tu milou, zasněnou a tragickou dívku, aby s ním sdílela nejistý život kouzelníka z varieté, nebo jak se na to tvářil její otec, když už bylo jasné, že to myslí vážně.

Ale lord Wytham měl ještě spoustu dalších starostí. Brzy pochopil, že Bellmann celou dobou věděl, že lady Mary je vdaná, a jen čekal, jestli si to troufne přiznat. Lord Wytham by to nikdy nepřiznal a měl podezření, že by tak jako tak nedostal peníze, které za svou dceru žádal. Byl ohrožen z mnoha stran. Kdyby přiznal, že o sňatku věděl, přišel by o Bellmannovy peníze – ale kdyby se nepřiznal, mohl být obviněn z napomáhání k bigamii. Nedokázal posoudit, co bylo horší. Jeho jedinou možností bylo předstírat, že o sňatku neví, a doufat nejen v to, že zanedlouho vyjde najevo, ale také že se zatím stane pro Bellmanna nepostradatelným a jeho pozice ve firmě bude jistá.

Nicméně Bellmann už ho nepotřeboval a to ho znepokojovalo. Nerozuměl diskusím na poradách, kterých se účastnil; seznámil Bellmanna se všemi lidmi, kteří mu mohli být prospěšní; jestli měl někdy nějaký vliv ve státní službě, teď ho přenechával jinému.

Pak došlo k té nehodě v Barrow. Ve finančním světě způsobila zpráva o Bellmannově smrti senzaci. Ačkoli vyšetřování potvrdilo, že šlo o nehodu, začaly se šířit zvěsti, že katastrofa ve Slévárnách Severní hvězda, jak se tomu podniku říkalo, byla úzce spjata s jistými nekalými praktikami v ostatních Bellmannových závodech, které postupně vycházely na světlo. Říkalo se, že jistý pan Windlesham pomáhá úřadům při vyšetřování. Cena akcií Severní hvězdy prudce poklesla. Ve stejnou dobu, zjevně jen shodou okolností, mnoho vládních úředníku odstoupilo nebo bylo v tichosti propuštěno. Jen málo z toho se dostalo do novin. Krátce nato se firma zhroutila. Téměř hned poté následoval bankrot lorda Wythama.

Jimovi se zdálo, že odjet s Mackinnonem do Ameriky bylo pro lady Mary snad to nejlepší, co mohla za těchto okolností udělat, a přál jí hodně štěstí.

Konstruktéři a inženýři ze Severní hvězdy našli práci u jiných firem. Někteří z nich začali pracovat pro Armstrong – Vickers, známého výrobce zbraní, ale plány Hopkinsonova samočinného regulátoru zmizely; povídalo se, že někdo se vloupal do továrny a zničil všechny výkresy a poznámky. Továrna byla znovu otevřena jako společný podnik dělníků na výrobu jízdních kol, ale kvůli nedostatku kapitálu neuspěla. Byla znovu prodána a nakonec se v ní obnovila výroba lokomotiv, která zde měla tradici.

Sotva mohl Jim vstát, vzal si hůl a vydal se na omnibus do Streathamu, kde navštívil Nellie Buddovou.

Ta se z napadení zotavila za pomoci své sestry Jessie, i když teď byla hubenější a ztratila hodně ze svého temperamentu. Když ji uviděl, byl rád za každou ránu, kterou uštědřil Sackvillovi a Harrisovi. Svěřila se mu, že Jessie nedávno odjela na sever prodat majetek a natrvalo se k ní vrátí. Znovu k sobě našly cestu. V každém případě už ji unavovalo dělat médium, a až se trochu více zotaví, chtěly si ty dvě nacvičit výstup se čtením myšlenek a znovu se vrátit do varieté. Jim řekl, že už se na ně těší. Tak běžel čas.

Sally začala postupně poznávat složité předivo záludných vztahů, z nichž se skládal svět; pochopila, že nic není jasné, ani jednoznačné, že ve všem se skrývá kus ironie.

Nejprve Isabela Meredithová. Dvě bytosti, které Sally hluboce milovala, Chaka a Frederick, obětovaly kvůli Isabele svůj život. Sally měla pádný důvod na ni vzpomínat ve zlém, ale nemohla. Cítila jenom lítost. A pak fotografie. Za ta léta Frederick mnohokrát fotografoval Jima a ještě víckrát Sally, ale jeho fotografii žádnou neměli. Webster si ani nepamatoval, že by ho někdy fotil. Žil obklopen kamerami, čočkami, deskami, emulzemi, a přece nikdo nezachytil tu živou, usměvavou tvář. Nezůstal po něm jediný portrét. A nakonec ona sama, a to byla ta největší ironie ze všeho. Jen stěží se jí pro to hledala slova, ačkoli věděla, že je bude muset najít už brzy.

Pak jim jednoho dne na konci dubna Charles Bertram oznámil, že pro ně má překvapení. Byla krásná slunečná neděle a on je v lehkém kočáru vezl do Twickenhamu. Neřekl ani slovo o tom, kam jedou.

„Uvidíte, až tam budeme,“ prohlásil tajuplně.

Zastavili před opuštěným domem se zanedbanou zahradou. Z domu opadávala omítka, ale všechna okna byla celá a měl příhodnou velikost. Charles jim řekl, že byl postaven před sedmdesáti lety, je čistý, suchý – a straší v něm.

„Jeho majitelem je bohatý sládek,“ řekl, když odemykal bránu. „Nedaří se mu dům za žádnou cenu pronajmout. Po chodbách údajně bloudí bílá paní. Je úplně neškodná, ale lidi se jí bojí. A teď račte za mnou, dámo a pánové…“

Otevřel dvoukřídlé dveře do prosluněného pokoje s výhledem na zahradu – a tam byl stůl prostřený k obědu, se studeným bažantem, salátem, vínem a ovocem.

„No nazdar, Charlie!“ zvolal Jim. „To je překvapení, kamaráde. To se ti povedlo.“

„Prvotřídní, Charlesi,“ řekl uznale Webster.

„Poslal jsem svého člověka napřed,“ vysvětloval Charles. „Prosím, Sally,“ usadil ji ke stolu.

„Opravdu tady straší?“

„Majitel to tvrdí. Říká to zcela otevřeně – myslím, že už přestal doufat, že dům někdy pronajme. Ale podívejte se na ten prostor!“ pokračoval a otevřel víno.

Webster nemohl odtrhnout oči od zahrady. „Tam dole je ovocný sad?“ zeptal se. „A na trávníku je spousta místa pro…“

„…kolejnice,“ dopověděl Charles. „Souběžně s tamtou zdí, vidíte?“

Webster se podíval, kam ukazoval. „Ano, výborné místo. Mohli bychom je položit úplně do roviny – a slunce je taky na správném místě…“

„Kdybychom je překryli skleněnou střechou,“ uvažoval Charles, „mohli bychom je používat za každého počasí. A za stájí je ještě spousta dalšího místa – to vám ukážu po obědě. Dost místa pro zbudování pořádného ateliéru – a také dílny. Museli bychom najmout tesaře, co říkáte?“

„Říkáte, že nájemné je nízké?“ zeptala se Sally.

„Mám tady čísla. Lidé nechtějí strašidla za žádnou cenu.“

„Možná je ta bílá paní jen votrávená,“ řekl Jim. „Ale s náma se tu rozhodně nudit nebude.“

Když se najedli, Charles řekl: „Sally, něco pro tebe mám. Možná že to není vhodná chvíle, ale co se dá dělat. Našel jsem to nedávno. Myslím, že bys to měla mít.“

Vytáhl z kapsy obálku.

„Vyfotil jsem to před pár měsíci,“ řekl. „Dostali jsme novou čočku na Voigtländer a nebyl tam nikdo jiný, na kom bych ji vyzkoušel, tak jsem požádal Fredericka…“

Otevřela obálku…

Byl to portrét celé postavy, nádherně ostrý a čistý, plný života a tepla, které kromě Webstera dokázal zachytit jedině Charles. Frederick tam byl – živý, smějící se a napjatý; byla to nádherná fotografie. Pro slzy nemohla promluvit, ale objala Charlese kolem krku a políbila ho.

„Děkuju ti,“ řekla, když se jí vrátila řeč, „to je ten nejlepší dárek, co jsem…“

Vlastně ne ten nejlepší, pomyslela si po chvíli v zahradě. To nejlepší nebylo možné. Nebylo možné přivést člověka zpátky, to neuměli ani spiritisté. Všechno kolem nich bylo tajemné, napůl podvod, napůl zázrak; bylo lepší držet se skutečných zázraků, ke kterým patřila fotografie. Byl to jen černobílý papírový obdélník, a přece dokázal zachytit život! Znovu se na ni užasle podívala. Bylo to málo, nebyl to on, ale muselo jí to stačit, protože to byl jediný kus jeho života, který jí zbyl. A přece – opět ironie – nebyl.

„Tak pojď,“ zašeptala k obrázku. „Je čas, abychom jim to řekli.“

Našla je u stolu, hovořili o domě, o počtu místností, o nájemném a o možnosti stavebních úprav. Udělali jí místo jako sobě rovnému, jako partnerovi.

Posadila se a řekla: „Myslím, že bychom to měli vzít, Charlesi. Přesně takový dům jsme vždycky chtěli. Ten duch mi vůbec nevadí. Je tady tolik místa… ani nevím, proč to říkám. Chtěla jsem říct něco úplně jiného. Tak vám to řeknu teď. Čekám Fredovo dítě. Pohoršilo vás to? Kdyby žil, byli bychom teď manželé. Ne, jistěže vás to nepohoršilo. Tak, řekla jsem vám to. Čekám Fredovo dítě. To jsem vám přišla říct.“

Červenala se. Vzala fotografii a opřela ji o láhev vína na stole. A pak se na ně podívala, nejprve na Webstera, potom na Jima a nakonec na Charlese, a viděla tentýž úsměv na jejich tvářích. Skoro jako by oni udělali něco, na co by mohli být hrdí – hloupé, velkolepé věci.

„Tak,“ řekla.