Sally Lockhartová (1) - Rubín v kouři

Pullman Philip

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Napínavý román z temných uliček a opiových doupat starého Londýna… Pokud jste se ještě nesetkali se Sally Lockhartovou, hrdinkou z pera uznávaného britského autora Philipa Pullmana, připravte se na nervy drásající dobrodružství. Sally je šestnáctiletá nevšedně hezká dívka. Její znalosti literatury, francouzštiny, dějepisu, výtvarného umění a hudby jsou sice nulové, zato však dokonale ovládá vojenskou taktiku, dovede řídit menší podnik a střílí jako přebornice. Když její otec za podezřelých okolností utone v Jihočínském moři, zůstane Sally v nemilosrdném prostředí velkoměsta sama a musí se o sebe postarat. Navíc jí hrozí strašné nebezpečí, o kterém zpočátku nemá ani tušení. Brzy však zjistí, že kořeny veškerého zla musí hledat v tajemství vlastní minulosti a vzácného rubínu.

Philip

Pullman

Rubín

v kouři

RUBÍN

Trilogie o Sally Lockhartové

Rubín v kouři

Stín na severu

Tygr ve studni

Dobrodružství Jima Taylora

Cínová princezna

RUBY IN THE SMOKE Copyright © 1986 Philip Pullman Translation © 2002 Jitka Minaříková

Cover design © 2002 Karel Šejna

V edici RUBÍN vydalo nakladatelství Egmont ČR, s. r. o.,

v Praze roku MMII jako svou 959. publikaci.

Z angličtiny přeložila Jitka Minaříková.

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec.

Redigovala Eva Zvárová. Technická redaktorka Alena Mrázová. Sazba a tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Vydání první. TS 13.

ISBN 80-7186-809-4

Více najdete na www.egmont.cz

Sedmero blaženství

Jednoho chladného, větrného dne na počátku října 1872 předjela před budovu kanceláří firmy Lockhart a Shelby – lodní přeprava, v samém finančním srdci Londýna elegantní drožka, z ní vystoupila mladá dívka a zaplatila drožkáři.

Mohlo jí být asi šestnáct let – byla sama a neobyčejně půvabná. Byla štíhlá a pobledlá, oblečená ve smutku, na hlavě černý pod bradu uvázaný čepec, pod nějž si právě zasunula pramen světlých vlasů uvolněný větrem. Na tak světlovlasou osůbku měla nezvykle tmavé, hnědé oči. Jmenovala se Sally Lockhartová a v příštích patnácti minutách měla zabít člověka.

Na okamžik zůstala stát a zahleděla se vzhůru na budovu, pak vystoupala po třech schůdcích a vešla dovnitř. Ocitla se v neútulné chodbě po pravé straně s vrátnicí, v níž seděl před krbem stařík a četl laciný sešit kriminálních příběhů. Když zaťukala na sklo, provinile se napřímil a zastrčil magazín vedle křesla.

„Promiňte, slečno,“ omluvil se. „Nezahlídnul sem vás.“

„Jdu za panem Selbym,“ oznámila. „Ale nejsem ohlášená.“

„Vaše jméno, prosím?“

„Lockhartová. Můj otec byl… pan Lockhart.“

Okamžitě se zatvářil vlídněji.

„Takže slečna Sally? Vy už jste tu přece jednou byla!“

„Vážně? To si bohužel nevzpomínám…“

„Bude to už nejmíň deset let. Seděla jste se mnou u krbu, chroupala zázvorovou sušenku a vykládala mi hromadu věcí o svým poníkovi. Vy už se nepamatujete? Ach bože… bylo mi moc líto, když jsem se doslechnul o vašem tatínkovi. Muselo to bejt hrozný, když šla ta loď tak zničehonic ke dnu. Byl to opravdickej džentlmen, slečno.“

„Ano… Díky. Částečně kvůli němu jsem také přišla. Je tu pan Selby? Mohu s ním mluvit?“

„Abych pravdu řek, bohužel není, slečno. Má něco na práci v Západoindických docích. Ale je tady pan Higgs – to je tajemník firmy. Rád si s váma popovídá.“

„Děkuji. Tak půjdu za ním.“

Vrátný zazvonil na zvonek a objevil se hoch jako živoucí ztělesnění vší ušmudlané bídy městských brlohů. Kazajku měl na třech místech děravou, límec u košile utržený a jeho vlasy vyhlížely, jako by na nich někdo zkoušel, co dokáže elektřina.

„Vo co de?“ proneslo to zjevení jménem Jim.

„Chovej se slušně,“ napomenul ho vrátný. „Hoď sebou a zaveď tuhle mladou dámu za panem Higgsem. Je to slečna Lockhartová.“

Chlapcovy bystré oči si ji na chviličku změřily a pak podezíravě sklouzly nazpět k vrátnému.

„Sebrals mi Černou ruku,“ řekl. „Viděl sem, jaks ji zašil, když sem ráno přišel starej Higgs.“

„Nemám to,“ bránil se vrátný nepřesvědčivě. „A teď sebou mrskni a udělej, co ti říkám.“

„Však ty ji navalíš,“ pohrozil chlapec. „Jen počkej. Nebudeš sahat na mý věci. Tak dem,“ vyzval Sally a zamířil pryč.

„Musíte ho omluvit, slečno Lockhartová,“ poznamenal vrátný. „Nestihli ho zkrotit, dokud byl ještě čas, rošťáka.“

„To je v pořádku,“ ujistila ho Sally. „Děkuji. Až budu odcházet, nakouknu sem a rozloučím se.“

Chlapec na ni čekal pod schodištěm.

„Šéf byl váš fotr?“ zeptal se cestou vzhůru.

„Ano,“ přisvědčila a chtěla povědět víc, ale došla jí slova.

„Byl to správnej chlap.“

Chce mi vyjádřit soustrast, napadlo ji a pocítila vděčnost.

„Znáš někoho, kdo se jmenuje Marchbanks?“ zeptala se. „Pracuje tu nějaký pan Marchbanks?“

„Ne. V životě sem to méno neslyšel.“

„Anebo – neslyšels někdy…“

Byli už skoro na vrcholu schodiště, a tak se zastavila, aby dokončila otázku.

„Neslyšels někdy o Sedmeru blaženstvích?“

„Cože?“

„Prosím,“ zaškemrala. „Je to důležité.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Zní to jako název nějakýho pajzlu nebo tak. Co to má bejt?“

„Jen jsem to někde zaslechla. O nic nejde. Pusť to z hlavy,“ řekla a vykročila dál po schodišti. „Kde najdu pana Higgse?“

„Tadydle,“ řekl a zabušil na táflované dveře. Aniž počkal na odpověď, otevřel je a zavolal: „Pane Higgs, máte tu jednu dámu. Menuje se slečna Lockhartová.“

Sally vstoupila a dveře se za ní zavřely. Místnost byla naplněná doutníkovým kouřem a atmosférou leštěného dřeva, mahagonu, stříbrných kalamářů, zásuvek s mosaznými úchytkami a skleněných těžítek. Tělnatý muž na protější straně kanceláře se pokoušel svinout velikou nástěnnou mapu a leskl se námahou. Leskla se mu pleš, leskly se mu boty, na vyklenutém břiše se mu leskla zednářská pečeť na těžkém zlatém řetězu od hodinek, tvář měl lesklou potem a rudou léty konzumace vína a vydatného jídla.

Konečně svinul mapu a vzhlédl. Nasadil neupřímně truchlivý výraz.

„Slečna Lockhartová? Dcera zesnulého Matthewa Lockharta?“

„Ano,“ přisvědčila Sally.

Rozpřáhl ruce.

„Drahá slečno Lockhartová,“ zahlaholil, „mohu vám jen říci, jak líto, jak nezměrně líto to bylo nám všem, když jsme se doslechli o vaší smutné ztrátě. Šlechetný muž, velkorysý zaměstnavatel, dobrý křesťan, chrabrý voják a hmm… je to veliká ztráta, bolestná a tragická ztráta.“

Pokývla hlavou.

„Jste velmi laskav,“ řekla. „Ale směla bych vás, prosím, o něco požádat?“

„Má drahá!“ Rázem byl velkorysý a bodrý. Přistavil jí křeslo, natočil se svým rozložitým zadkem k ohni a rozzářil se jako hodný strýček. „Udělám, cokoli bude v mé moci, spolehněte se.“

„Totiž, já nechci, abyste něco dělal – to není potřeba – já jen… Víte, nezmiňoval se můj otec někdy o majoru Marchbanksovi? Znáte někoho, kdo se tak jmenuje?“

Zdálo se, že soustředěně přemýšlí. „Marchbanks,“ zaváhal. „Marchbanks… V Rotherhithe je jeden lodní tesař, který se tak jmenuje – ale píše se Mar-jo-ri-banks. Nemohl by to být on? Jenom si nevzpomínám, jestli s ním váš nebožtík otec měl nějaké obchodní styky.“

„Možná ano,“ řekla Sally. „Znáte jeho adresu?“

„Myslím, že Tasmánské přístaviště,“ zamyslel se pan Higgs.

„Díky. A ještě něco. Zní to hloupě… Neobtěžovala bych vás tím, ale…“

„Drahá slečno Lockhartová! Cokoli pro vás mohu udělat, rád udělám. Jen řekněte.“

„Tak dobře – slyšel jste někdy výraz Sedmero blaženství?“

Pak se přihodilo něco nečekaného.

Pan Higgs byl statný, dobře živený muž: takže nakonec snad všechno nezpůsobilo ani to, co Sally řekla, jako spíše léta konzumace portského, kubánských doutníků a vydatných večeří, co mu sevřelo srdce a přinutilo ho zalapat po dechu. Udělal krok kupředu – pak mu tvář zbrunátněla, rukama si zajel pod vestu a s žuchnutím se zhroutil na orientální koberec. Jedna jeho noha sebou pětkrát cukla a hrozivě se zkroutila. Otevřené oko se přimáčklo k vyřezávané noze křesla, kde seděla Sally.

Sally se ani nepohnula. Nezačala ječet, ani neomdlela: jen odtáhla lem šatů, aby se nedotýkal té lesklé lebky, a se zavřenýma očima se několikrát zhluboka nadechla. Takhle ji učil otec bránit se panice. Měl pravdu, ta metoda zabírala.

Když se zase uklidnila, opatrně se zvedla a poodstoupila od mrtvého. V hlavě jí vířilo, ale ruce – jak si všimla – měla úplně klidné. Výborně, pomyslela si. Když se vyděsím, na ruce se můžu spolehnout. To zjištění ji absurdně potěšilo: vzápětí však zaslechla na chodbě hlučný hlas.

„Samuel Selby, lodní přepravce. Říkám to jasně?“ hlaholil.

„Pan Lockhart ne?“ ozval se jiný, ustrašenější hlas.

„Žádný pan Lockhart tu už není. Pan Lockhart leží sto sáhů pod vodou v Jihočínském moři, k čertu s ním. Chci říct, pokoj jeho duši. Koukejte to přemalovat, slyšel jste? Přemalovat! A zelenou nemám rád. Dejte tam veselou žlutou a kolem takové ty kudrlinky, jak se to teď nosí. Rozumíte?“

„Ano, pane Selby,“ zněla odpověď.

Dveře se otevřely a majitel prvního hlasu vstoupil dovnitř. Byl to malý, podsaditý muž s patkou slámově zbarvených vlasů a rezavými licousy, které špatně ladily s jeho brunátnými tvářemi. Rozhlédl se, ale těla pana Higgse, skrytého za širokým mahagonovým stolem, si nevšiml. Místo toho spočinula jeho zlostná očka na Sally.

„Co jste zač?“ obořil se na ni. „Kdo vás sem pustil?“

„Vrátný,“ vysvětlila.

„A kdo jste? Co tu pohledáváte?“

„Jsem Sally Lockhartová. Ale ‒“

„Lockhartová?“

Tiše hvízdl.

„Pane Selby, já…“

„Kde je Higgs? Ten to s vámi vyřídí. Higgsi! Pojďte sem!“

„Pane Selby, on je mrtvý…“

Ztichl a spatřil, co mu ukazovala. Pak obešel stůl.

„Co to má znamenat? Kdy se to stalo?“

„Před chviličkou. Povídali jsme si a najednou – upadl. Nejspíš srdce… Pane Selby, mohla bych si sednout?“

„Jen se klidně posaďte. Taková nehoráznost. To nemyslím na vás, ale na něj. Proč nemůže mít tolik slušnosti, aby umřel doma? Je vážně mrtvý? Podívala jste se?“

„Pochybuji, že ještě žije.“

Pan Selby odvlekl mrtvého stranou a zadíval se mu do očí nepříjemně obrácených v sloup. Sally mlčela.

„Mrtvý jako pařez,“ prohlásil pan Selby. „Asi mi nezbude než zavolat policii. A co jste tu vlastně chtěla? Všechny věci vašeho otce sbalili a poslali k jeho právníkovi. Tady už nemáte co pohledávat.“

Cosi Sally nabádalo k opatrnosti. Vytáhla kapesníček a osušila si oči.

„Já – já jen chtěla vidět tatínkovu kancelář,“ pípla.

Pan Selby podezíravě zamručel, otevřel dveře a křikl na vrátného, ať zavolá policii. Úředník, který procházel kolem dveří s náručí plnou spisů, nahlédl dovnitř a natahoval krk. Sally vstala.

„Můžu už jít?“

„To těžko,“ zarazil ji pan Selby. „Málo platné, jste svědkyně. Musíte uvést své jméno i adresu a zúčastnit se vyšetřování. Proč jste vlastně chtěla vidět tu kancelář?“

Sally hlasitě zafňukala a ještě okázaleji si otřela oči. Přemítala, jestli by si mohla dovolit vzlyknout. Nejraději by odtamtud zmizela, aby mohla přemýšlet, a zvědavost toho zlostného skrčka jí začínala nahánět strach. Jestli zmínka o Sedmeru blaženstvích opravdu zabila pana Higgse, nechtělo se jí zkoušet, jak by na to zareagoval pan Selby.

Ale ten pláč byl dobrý nápad. Pan Selby nebyl dost bystrý, aby pojal podezření, a znechuceně mávl rukou, ať si jde.

„Tak běžte a počkejte ve vrátnici,“ pobídl ji. „Policie s vámi bude chtít mluvit, ale nemá smysl, abyste mi tu do té doby fňukala. Běžte si dolů.“

Odešla. Na odpočívadle se shluklo pár úředníků a s velkou zvědavostí ji sledovali.

Ve vrátnici zastihla poslíčka, jak vytahuje zpoza přihrádky na poštu svůj kriminální magazín.

„Nebojte,“ chlácholil ji. „Já vás neprásknu. Slyšel sem vás, jak ste voddělala starýho Higgse, ale nic jim nepovim.“

„Já ho nezabila!“ ohradila se.

„Ale děte. Já to slyšel přes dveře.“

„Tys poslouchal za dveřmi! To je hrůza.“

„Nebylo to naschvál. Zničehonic se mi zamotala hlava, musel sem se vo ty dveře vopřít a skrz ně bylo slyšet každý slovo,“ zašklebil se. „Starej Higgs se tak se vyděsil, až ho klepla pepka. Strachy natáh bačkory. Ať už to Sedmero blaženství znamená, co chce, von to věděl. Měla byste si dát většího majzla, než se na to zas někoho zeptáte.“

Svezla se do křesla vrátného.

„Když já nevím, co si mám počít,“ vzdychla.

„A s čím?“

Podívala se na jeho veselé oči a odhodlanou tvář a rozhodla se mu důvěřovat.

„S tímhle,“ řekla. „Přišlo mi to dnes ráno.“ Otevřela kabelku a vytáhla zmuchlaný dopis. „Přišlo to ze Singapuru. Tam byl táta naposled, těsně předtím, než se s ním potopila ta loď… Ale jeho písmo to není. Nevím, od koho ten vzkaz je.“

Jim otevřel dopis. Stálo v něm:

„Páni,“ podivil se. „Poslyšte – dyť von neví, jak se to píše.“

„Myslíš moje jméno?“

„A jak se menujete?“

„Sally.“

„Ne. Tohle.“ Ukázal na slovo CHATTUM.

„A jak by to mělo být? Ty to znáš?“

„C-H-A-T-H-A-M přece. Chatham v Kentu.“

„To by mohlo být.“

„A ten Marchbanks tam bydlí. Vsaďte se. Proto to tam napsal. Poslyš,“ dodal, když si všiml, jak Sally vzhlédla ke stropu, „se starým Higgsem si hlavu nedělej. Kdybys mu to neřekla ty, řek by mu to časem někdo jinej. Měl něco na svědomí. To bych se vsadil. A starej Selby taky. Neřeklas mu nic?“

Zavrtěla hlavou. „Řekla jsem to jen tobě. A přitom ani nevím, jak se jmenuješ.“

„Jim Taylor. A kdybys mě hledala, bydlím Fortune Buildings 13, Clerkenwell. Pomůžu ti.“

„Vážně?“

„To si piš.“

„Tak dobře, kdybys… kdybys něco zaslechl, napiš mi k panu Templovi, Lincoln’s Inn.“

Dveře se otevřely a vstoupil vrátný.

„Je vám dobře, slečno?“ staral se. „Taková hrůza – a ty,“ obrátil se k Jimovi, „už ji přestaň otravovat. Konstábl chce poslat pro doktora, aby potvrdil příčinu smrti. Tak padej a sežeň nějakýho.“

Jim mrkl na Sally a odběhl. Vrátný okamžitě zamířil za poštovní přihrádku a zaklel, když tam nic neobjevil.

„Ten pacholek,“ zabručel. „To jsem si moh myslet. Nechcete kapku čaje, slečno? Počítám, že na to pan Selby ani nevzdech, co?“

„Ne, děkuji. Měla bych už jít. Teta bude mít starost… Chce se mnou ten konstábl mluvit?“

„Za minutku nejspíš ano. Přijde za vámi sem dolů, až se vás bude chtít na něco zeptat. Co se to vlastně – ehm – jak to, že pan Higgs –“

„Mluvili jsme o mém otci,“ řekla Sally, „a on zničehonic…“

„Tohle dokáže srdíčko,“ pokývl vrátný. „Můj bratr minulý vánoce zrovna tak. Najed se, zapálil si doutník a pak spadnul hlavou rovnou do mísy ořechů. Jej, promiňte slečno. Nechtěl jsem vám to připomínat.“

Sally zavrtěla hlavou. Po chvíli přišel policista, zapsal si její jméno a adresu a odešel. Zdržela se ještě chviličku se starým vrátným, ale měla na paměti Jimovo varování a o dopisu z Východní Indie se mu nezmínila. Což byla škoda, protože vrátný jí k tomu mohl něco povědět.

Sally tedy neměla v úmyslu zabíjet – navzdory pistoli, kterou měla v kabelce. Skutečná příčina smrti pana Higgse, záhadný dopis, se vynořila ten den ráno, když jí ho právník doručil do domu na Peveril Square v Islingtonu, kde teď Sally bydlela. Dům patřil vzdálené příbuzné jejího otce, nerudné vdově jménem paní Reesová: Sally u ní bydlela už od srpna a byla upřímně nešťastná. Neměla však na vybranou. Paní Reesová byla její jediná žijící příbuzná.

Sallyin otec zahynul tři měsíce předtím, když se v Jihočínském moři potopil škuner Lavinia. Odcestoval, aby prověřil nějaké podivné nesrovnalosti ve zprávách agentů společnosti na Dálném východě – šlo o cosi, co bylo nutné zjistit na místě a ne pouze zkontrolovat z Londýna. Než odjel, varoval Sally, že to může být nebezpečné.

„Chci si promluvit s naším člověkem v Singapuru,“ vysvětlil jí. „Je to Holanďan a jmenuje se van Eeden. Vím, že se mu dá věřit. Pokud bych se náhodou nevrátil, napíše ti proč.“

„Nemohl bys tam poslat někoho jiného?“

„Ne. Je to moje firma a musím jet sám.“

„Ale, tati, ty se přece vrátíš!“

„Ovšemže se vrátím. Ale musíš být připravená i – i na tu druhou možnost. Udržuj prach v suchu, holčičko, a mysli na maminku…“

Sallyina matka zahynula před patnácti lety za indické vzpoury sipahiů – zasažena do srdce střelou z pušky indického vojáka v téže vteřině, kdy kulka z její pistole zabila jeho. Sally – jejímu jedinému dítěti – bylo tehdy jen pár měsíců. Matka byla bouřlivá, nezkrotná, romantická mladá žena, která jezdila na koni jako kozák, mistrovsky střílela a (k pohoršení celého okouzleného pluku) kouřila tenká viržinka ze slonovinové špičky. Protože byla levačka, tiskla k sobě Sally pravou rukou, takže kulka, jež ji zasáhla do srdce, nemluvně minula: pouze ho škrábla na ručičce a zanechala po sobě jizvu. Sally si matku nepamatovala, ale zbožňovala ji. Otec ji vychovával sám – podle některých rozumbradů dost podivně: ale kapitán Matthew Lockhart, jenž odešel z armády, aby se dal na nezvyklou dráhu lodního přepravce, byl koneckonců vůbec dost velký podivín. Svou dceru vyučoval po večerech sám a přes den ji nechával, ať si dělá, co chce. Výsledkem bylo, že její znalosti anglické literatury, francouzštiny, historie, umění a hudby byly nulové, zato ale měla solidní základy vojenské taktiky a účetnictví, slušně se orientovala v burzovních zprávách a ovládala hindštinu. Kromě toho uměla výborně jezdit na koni (i když její poník nebyl ochoten se podrobit kozáckému výcviku) a ke čtrnáctým narozeninám jí otec koupil malou belgickou pistoli, kterou nosila stále s sebou, a naučil ji střílet. Uměla to už skoro tak dobře jako její matka. Byla osamělá, ale naprosto šťastná: jedinou temnou skvrnou nad jejím dětstvím byla noční můra, která se jí stále vracela.

Opakovala se jednou dvakrát do roka. Pokaždé Sally nejprve cítila nesnesitelné vedro – tma byla neproniknutelná – a kdesi nablízku řval strašlivou bolestí mužský hlas. Pak se ze tmy vynořilo mihotavé světélko jako plamen svíčky, kterou držel kdosi, kdo spěchal k ní, a jiný hlas volal: „Podívej! Podívej se na něj! Proboha!“ Ale Sally se dívat nechtěla. Byla to poslední věc na světě, kterou by udělala, a v téhle chvíli se pokaždé probudila, zmáčená potem, napůl udušená a s vyděšeným pláčem. Otec přiběhl a konejšil ji, dokud zase neusnula: ale trvalo jí obvykle celý den, než se úplně vzpamatovala.

Pak přišla otcova cesta, týdny odloučení a posléze telegram se zprávou o jeho smrti. Dům v Norwoodu uzavřeli, služebnictvo vyplatili, poníka prodali. Podle všeho byla v otcově poslední vůli, či snad ve svěřeneckém fondu, který zřídil, nějaká nesrovnalost, a Sally upadla v důsledku toho do daleko větší chudoby, než by si byl kdo předem pomyslel. Umístili ji do péče otcovy vzdálené sestřenice, paní Reesové, kde žila až do dnešního rána, kdy jí přišel ten záhadný dopis.

Než ho otevřela, myslela, že bude určitě od toho holandského zástupce, pana van Eedena. Jenže papír byl potrhaný a písmo dětsky neohrabané: takhle by přece nemohl psát žádný evropský obchodník! Kromě toho chyběl podpis. Vypravila se do otcovy kanceláře v naději, že tam snad bude někdo vědět, co to má znamenat.

A zjistila, že někdo to skutečně věděl.

Vrátila se omnibusem na Peveril Square (nedokázala na ten dům myslet jako na domov) a cestou se připravovala na setkání s paní Reesovou.

Klíč od domu jí nedali. To byl jeden ze způsobů paní Reesové, jak v ní vyvolat pocit, že není vítaná. Pokaždé, když se chtěla dostat dovnitř, musela zazvonit a služebná, která jí přišla otevřít, se vždycky tvářila, jako by ji tím vyrušila od nějaké důležitější práce.

„Paní Reesová je v salonu, slečno,“ oznámila upjatě. „Jakmile přijdete, máte se u ní zastavit.“

Sally zastihla zmíněnou dámu, jak sedí u skromného ohně a pročítá si knihu kázání svého zesnulého manžela. Když Sally vstoupila, ani nezvedla hlavu, a dívka s nechutí shlížela na její vybledlé narezlé vlasy a vrásčitou, mrtvolně bílou pleť. Paní Reesové nebylo ještě ani padesát, ale už záhy v životě zjistila, že role despotické stařeny jí vyhovuje, a náležitě si ji vychutnávala. Chovala se jako bezmocná sedmdesátnice: jak – živa nehnula ani prstem, aby se obsloužila, a ani jedinkrát nepomyslela na druhé. Sallyina přítomnost jí přišla vhod jen tím, že jí poskytla příležitost někoho sekýrovat. Sally stála u krbu a vyčkávala, až nakonec promluvila sama.

„Omlouvám se, že jdu pozdě, paní Reesová, ale…“

„Teto Karolino, teto Karolino,“ zareagovala starší žena podrážděně. „Můj právník mi řekl, že jsem tvá teta. Nečekala jsem to, nestála jsem o to, ale nebudu před tím uhýbat.“ Má tak kňouravý a skřípavý hlas, pomyslela si Sally, a mluví tak pomalu…

„Služebná mi řekla, že se mnou chcete mluvit, teto Karolino.“

„Právě jsem ne zrovna úspěšně přemýšlela o tvé další budoucnosti. Hodláš mi zůstat na krku nadosmrti? Nebo by stačilo pět let, případně deset? Jen bych chtěla mít aspoň přibližnou představu. Je jasné, že nemáš žádné vyhlídky, Veroniko. Zajímalo by mě, jestli tě to vůbec někdy napadlo? Co vlastně umíš?“

Sally nesnášela jméno Veronika, ale paní Reesová prohlásila, že Sally je jméno pro služky, a odmítla ji tak oslovovat. Teď mlčky stála a nedokázala připadnout na žádnou zdvořilou odpověď. Zjistila, že se jí začínají třást ruce.

„Slečna Lockhartová se snaží se mnou komunikovat telepaticky, Ellen,“ prohodila paní Reesová ke služebné, jež stála svatouškovsky ve dveřích se založenýma rukama a nevinně vykulenýma očima. „Měla bych jí porozumět bez pomoci slov. Má výchova mě bohužel na takový úkol nepřipravila: za mých časů jsme mezi sebou používali slova velmi často. Například jsme odpovídali, když nás někdo oslovil.“

„Obávám se, že nemám žádné – zvláštní přednosti, teto Karolino,“ špitla Sally.

„Žádné s výjimkou skromnosti, chceš snad naznačit? Nebo je skromnost jen první položkou z dlouhého výčtu? Že by tě tak vynikající gentleman jako tvůj otec zanechal nadobro nepřipravenou pro život?“

Sally bezmocně zavrtěla hlavou. Smrt pana Higgse a teď ještě tohle…

„To jsem si myslela,“ přikývla paní Reesová rozzářená matnou vítězoslávou. „Takže je pro tebe nedostupné i skromné povolání guvernantky. Budeme se ve svých úvahách muset zaměřit na něco ještě skromnějšího. Snad ti některá z mých přítelkyň – možná slečna Tulletová nebo paní Ringwoodová – sežene na některé dobročinné akci místo společnice. Poptám se jich. Ellen, můžeš přinést čaj.“

Služebná se uklonila a odešla. Sally s těžkým srdcem usedla, před sebou vyhlídku na další večer plný jedovatostí a uštěpačných poznámek. A kdesi venku, cítila v hloubi duše, na ni číhalo záhadné nebezpečí.

Pavučina

Uplynulo několik dní. Proběhlo zasedání koronerovy poroty, jehož se Sally musela zúčastnit. Paní Reesová měla (čirou náhodou) právě na to dopoledne domluvenou návštěvu u své blízké přítelkyně slečny Tullettové a bylo jí velmi nemilé, že Sally nemůže jít s ní. Sally zodpověděla koronerovy otázky víceméně podle pravdy: hovořila s panem Higgsem o svém otci a vtom znenadání padl mrtev k zemi. Nikdo na ni zvlášť nenaléhal. Postupně zjišťovala, že když předstírá slabost a ustrašenost a chvilkami si tiskne k očím krajkový kapesníček, dokáže tím odvrátit všechny dotěrné otázky. Bylo jí to z duše protivné, ale jinou zbraň neměla – až na svou pistoli. A ta jí proti neviditelnému nepříteli byla k ničemu.

V každém případě se nezdálo, že by smrt pana Higgse někoho překvapila. Porota vynesla výrok o smrti z přirozených příčin, lékařská zpráva doložila srdeční slabost a případ byl vyřízen za necelou půlhodinu. Sally se vrátila do Islingtonu a celý život k normálu.

Něco se však změnilo. Nevědomky zavadila o okraj pavučiny a pavouk v jejím středu procitl. A brzy nato, i když o tom neměla tušení (právě seděla v nepřívětivém salonu slečny Tullettové a poslouchala, jak tato dáma s paní Reesovou mezi řečí přetřásají její nedostatky), se odehrály tři věci, z nichž každá zatřásla pavučinou o trochu víc a obrátila chladné pavoukovy oči k Londýnu a k Sally.

Za prvé jistý gentleman v nevytopeném domě četl noviny.

Za druhé jistá stará – jak bychom jí měli říkat? Než ji poznáme blíž, dopřejme jí tu zdvořilost a říkejme jí dáma – jistá stará dáma hovořila u čaje s právníkem.

Za třetí jistý námořník ve velmi zuboženém stavu vystoupil ve Východoindických docích na břeh a sháněl nocleh.

Gentleman, o němž byla řeč (služebnictvo, dokud ho ještě míval v plném počtu, mu říkávalo major), bydlel v domě s výhledem na ponurý kus pobřeží, za přílivu zatopený, za odlivu rozbahněný a trvale bezútěšný. V domě bylo jen to nejnutnější, protože majorovo bohatství churavělo na úbytě. V dané chvíli už umíralo vyčerpáním.

Onoho odpoledne seděl major u arkýřového okna v prochladlém salonu. Pokoj byl obrácen k severu, k šedavým pustinám vod: ale přestože byl ponurý a studený, majora do téhle části domu, kde mohl pozorovat mořské vlny a v dálce plující lodě, stále cosi táhlo. Teď se však na moře nedíval: četl noviny vypůjčené od jediné služebné, která mu zůstala – kuchařky a zároveň hospodyně natolik propadlé pití a nepoctivosti, že by ji už nikdo jiný nezaměstnal.

Lhostejně obracel stránky a pozvedal noviny k slábnoucímu dennímu světlu, aby až do poslední chviličky oddálil útratu s rozsvěcením lamp. Očima přejížděl vytištěné sloupce bez nejmenší známky zájmu či očekávání – dokud nezahlédl na jedné z vnitřních stran článek, při jehož čtení se prudce napřímil.

Odstavec, který ho upoutal nejvíc, zněl:

Jedinou svědkyní této smutné události byla slečna Veronika Lockhartová, dcera zesnulého pana Matthewa Lockharta, dřívějšího společníka firmy. O smrti samotného pana Lockharta při ztroskotání škuneru Lavinia jsme na těchto stránkách čtenáře informovali již v srpnu.

Přečetl ho dvakrát a promnul si oči. Pak vstal a odešel napsat dopis.

Za londýnským Towerem mezi St. Katharine’s Docks a Shadwell New Basin se rozkládá oblast známá jako Wapping: čtvrť doků a skladišť, zchátralých obydlí a průchodů hemžících se krysami, úzkých uliček, kde jediné dveře domů jsou na úrovni prvního patra a nad střechy vyčuhují hrubě otesané trámy, provazy a kladky. Slepé cihlové zdi na úrovni chodníků a nevlídná monstra nad nimi dodávají celé končině vzhled žaláře z nějaké strašlivé noční můry a světlo filtrované a tlumené sazemi v ovzduší jako by sem pronikalo z velké dálky – jako z vysoko umístěného zamřížovaného okénka.

Ze všech špinavých koutů Wappingu nebylo žádné tolik špinavé jako Katovo překladiště. Žádné zboží už se tu dávno nepřekládalo, ale jméno zůstalo: teď se skládalo z řady domků a krámků připomínajících nory, jejichž zadní místnosti visely přímo nad řekou – byl tu obchod s lodními potřebami, hokynářství, krčma jménem Markýz z Granby – a penzion.

Nájemný pokoj v East Endu, to je výraz, jenž může skrývat celou řadu hrůz. V nejhorším případě jde o špeluňku s čůrky vlhkosti na stěnách, smrtícím puchem a lanem napnutým středem místnosti. Ti, které alkohol či bída dovedly až sem, mohou zaplatit penny za výsadu sesunout se na toto lano a zachytit se ho, aby ve spánku neupadli na podlahu. V nejlepším případě může takový pokoj znamenat slušné, jakžtakž čisté místo, kde mění povlečení pokaždé, když si náhodou vzpomenou. Hollandův penzion je někde mezi tím. Přespání vás tu přijde na tři pence, samostatná postel na čtyři, vlastní pokoj na šest a snídaně stojí penny. V Hollandově penzionu nejste nikdy sami. Pokud vaším tělem pohrdnou blechy, štěnice nejsou tak vybíravé: kousnou si do každého.

Do tohoto domu dorazil pan Jeremiáš Blyth, tělnatý pokoutní právník z Hoxtonu. Jeho předchozí jednání s majitelkou probíhala jinde: tohle byla jeho první návštěva na Katově překladišti.

Na zaklepání přišlo ke dveřím dítě – holčička, jejíž obličej v tom zamračeném odpoledni jako by sestával jen z páru obrovských tmavých očí. Pootevřela dveře a špitla: „Přejete si?“

„Jsem Jeremiáš Blyth,“ ohlásil návštěvník. „Paní Hollandová mě očekává.“

Holčička pootevřela dveře natolik, aby se mohl protáhnout dovnitř, a pak jako by se v šeru chodby rozplynula.

Pan Blyth vešel, bubnoval prsty na dýnko svého cylindru, díval se na zaprášenou rytinu znázorňující smrt admirála Nelsona a snažil se nepřemýšlet, od čeho asi jsou ty skvrny na stropě.

Po chvíli se přišourala majitelka domu, už zdálky ohlašovaná mračnem pachu vařené kapusty a staré kočičiny. Byla to seschlá stařena s propadlými tvářemi, svrasklými rty a jiskřícíma očima. Natáhla k návštěvníkovi pařátovitou ruku a promluvila – ale podle toho, co jí pan Blyth rozuměl, mohla zrovna tak dobře mluvit turecky.

„Prosím, paní? Nerozuměl jsem tak docela –“

Skřehotavě se zasmála a zavedla hosta do malého přijímacího pokoje, kde zatuchlý kočičí puch ještě nabyl na intenzitě a pronikavosti. Sotva zavřela dveře, otevřela plechovou krabičku položenou na římse krbu, vyndala z ní falešné zuby, zastrčila si je do svraštělých úst a mlasknutím je usadila na místo. Byly jí příliš velké a vypadaly příšerně.

„Už je to lepší,“ zalibovala si. „Dycinky si zapomenu zuby doma. Bejvaly nebožtíka mýho muže. Pravá slonovina. Před pětadvacíti lety mu je udělali na Východě. Koukněte na tu práci!“

Vycenila zahnědlé tesáky a odhalila šedé dásně ve zvířecím šklebu. Pan Blyth o krok ucouvl.

„Když pak umřel, chudák stará,“ mluvila dál, „málem je pochovali s ním, takovej to byl fofr. Cholera, znáte to. Do tejdne byl v pánu. Ale já mu je vytáhla z pusy, ještě než zabouchli víko. Takový zuby se daj nosit ještě léta, říkala sem si.“

Pan Blyth polkl.

„No tak, posaďte se,“ vyzvala ho. „Jako doma. Adélo!“

Holčička se znovu zjevila. Nemůže jí být víc než devět, uvažoval pan Blyth, takže by měla být podle zákona ve škole – před dvěma roky zavedla nově zřízená Školská rada povinnou školní docházku do třinácti let. Nicméně jeho svědomí bylo podobně jako tohle dítě spíše jen pouhý stín – příliš mlhavé na to, aby kladlo otázky, natož něco namítalo. A tak jeho svědomí stejně jako holčička mlčelo, zatímco paní Hollandová vydávala příkazy ohledně čaje, a pak se spolu s ní vytratilo.

Paní Hollandová se obrátila zpátky k svému hostu, naklonila se k němu, poklepala mu na koleno a zeptala se: „Tak co? Zařídil jste to? Nedělejte cavyky, pane Blyth. Otevřete ten kufřík a ukažte starý ženský ty tajnosti.“

„Hned, hned,“ mírnil ji právník. „I když přesně vzato, samozřejmě není co utajovat, naše dohoda byla přece uzavřena za zcela legálních podmínek…“

Pan Blyth měl sklon mluvit do ztracena, místo aby na konci věty klesl hlasem: jako by chtěl pokaždé naznačit, že je do poslední chvíle přístupný i jakýmkoli dalším návrhům. Paní Hollandová horlivě přikyvovala.

„No jasně,“ souhlasila. „Všecko na rovinu a férově. Žádný podrazy – na to já nejsem. Tak co, pane Blyth?“

Pan Blyth otevřel svůj kožený kufřík a vytáhl jakési listiny.

„Minulou středu jsem zajel do Swalenessu,“ řekl, „a zajistil jsem u toho pána souhlas s podmínkami, na nichž jsme se při našem posledním setkání domluvili…“

Odmlčel se a do místnosti vstoupila Adélka s čajovým podnosem. Postavila ho na zaprášený stolek, udělala před paní Hollandovou pukrle a beze slova odešla. Zatímco paní Hollandová nalévala čaj, pan Blyth se znovu rozhovořil.

„Takže tedy… ehm… ty podmínky. Dotyčný předmět má být uložen v bance Hammond a Whitgrove na Winchester Street –“

„Dotyčný předmět? Nač ty cavyky, pane Blyth? Mluvte na rovinu.“

Zdálo se, že pojmenovat něco jasně mu působí nezměrné utrpení. Ztlumil hlas, opřel se v křesle a rozhlédl se kolem, než konečně promluvil.

„Ten – ehm – rubín bude uložen v bance Hammond a Whitgrove a zůstane tam až do smrti onoho pána: poté podle jeho závěti, svědecky ověřené mnou a – ehm – jistou paní Thorpovou…“

„Co je to zač? Někdo ze sousedství?“

„Služebná, madam. Ne zcela spolehlivá, pokud vím, pije: ale její podpis je samozřejmě platný. Tedy – jak jsem řekl, rubín zůstane u Hammonda a Whitgrova, až do smrti toho pána a poté přejde do vašeho vlastnictví…“

„A je to podle zákona?“

„Naprosto, paní Hollandová…“

„Žádný kličky? Žádná bouda?“

„Nic takového, madam. Mám tu kopii toho dokumentu, podepsaného dotyčným pánem. Pamatuje se v něm na všechny – ehm – eventuality…“

Vzala mu listinu z ruky a dychtivě ji přelétla očima.

„Vypadá, že je to v pořádku,“ usoudila. „Tak dobře, pane Blyth. Já jsem férová ženská. Odved jste práci – dostanete zaplaceno. Co jsem dlužná?“

„Dlužná, madam? Aha – no – jistě. Můj tajemník vám právě vystavuje účet. Dohlédnu na to, aby vám byl včas doručen…“

Než odešel, zdržel se ještě asi čtvrt hodiny. Poté, co ho Adélka tiše jako stín vyprovodila ke dveřím, zůstala paní Hollandová ještě chvíli sedět v přijímacím pokoji a znovu si přečetla dokument, který jí právník donesl. Pak si vyndala zuby, opláchla je v čajové konvici, uložila je, oblékla si plášť a vydala se na obhlídku sídla banky Hammond a Whitgrove na Winchester Street.

Třetí z našich nových známých se jmenoval Matthew Bedwell. Býval druhým lodním důstojníkem na nákladní lodi na Dálném východě, ale to bylo už víc než před rokem. V dané chvíli byl na tom hodně bídně.

Proplétal se temnými uličkami za Západoindickými doky, lodní pytel přes rameno, tenkou kazajku upnutou až ke krku na ochranu před chladem – pronikavě ho cítil, ale neměl sílu se poohlížet po nějakém teplejším oblečení.

V kapse měl kus papíru s adresou. Čas od času ho vytáhl a ověřil si jméno ulice, kde se právě ocitl, pak ho zase strčil do kapsy a popošel kousek dál. Každý, kdo by ho viděl, myslel by, že je opilý, ale alkohol z něj netáhl, v řeči nezadrhával a nepotácel se. Soucitnější pozorovatel by usoudil, že je mu špatně, nebo ho něco bolí, a byl by pravdě o něco blíž. Ale pokud by někdo dokázal nahlédnout do jeho mysli a vycítil chaos, který v těch temnotách panoval, byl by se podivil, že vůbec ještě dokáže jít dál. V hlavě měl dvě utkvělé myšlenky: jednu, která ho vedla dvacet tisíc mil až do Londýna, a druhou, která s tou první bojovala o každou píď cesty.

Druhá z těch myšlenek už nad první málem zvítězila.

Bedwell právě procházel jednou z uliček v Limehouse – úzkou, dlážděnou kočičími hlavami, s cihlovými zdmi černými od sazí a drolícími se vlhkem – když zahlédl otevřené dveře a v nich starce nehybně sedícího na prahu. Byl to Číňan. Sledoval Bedwella pohledem, a když ho námořník míjel, nepatrně pohodil hlavou a zeptal se: „Nechtít čouda?“

Bedvell cítil, jak se každičká buňka v jeho těle vzpíná k těm dveřím. Zavrávoral, zavřel oči a pak řekl: „Ne. Nechtít.“

„Dobrý čouda,“ nedal se odbýt Číňan.

„Ne. Ne,“ opakoval Bedwell a přinutil se pohnout z místa a vyjít z uličky. Znovu se podíval na papír, ušel dalších zhruba sto yardů, a opět to zopakoval. Pomalu, ale jistě postupoval na západ přes Limehouse a Shadwell, až se ocitl ve Wappingu. Znovu pohlédl na papír a zastavil se. Světlo se vytrácelo a už byl skoro na konci sil. Nablízku byla hospoda: její žlutá zář rozjasňovala špinavé dláždění a přitahovala ho dovnitř jako můru.

Dal si sklenici ginu a upíjel ho jako lék – nepříjemný, ale nezbytný. Ne, rozhodl se, dnes večer už dál nemůže.

„Hledám nocleh,“ oslovil hospodského. „Nenašlo by se tady kolem něco?“

„Hned druhý dveře tady vedle,“ řekl hospodský. „U paní Hollandový. Ale…“

„Tak jo,“ kývl Bedwell. „Hollandová. Paní Hollandová. To si budu pamatovat.“

Znovu si přehodil ranec přes rameno.

„Seš v pořádku, kamaráde?“ zeptal se hospodský. „Vypadáš dost mizerně. Dej si radši ještě panáka.“

Bedwell mechanicky zavrtěl hlavou a vyšel ven.

Adélka mu na jeho zaklepání otevřela a mlčky ho zavedla do pokoje v zadním traktu domu, přímo nad řekou. Stěny byly prosáklé vlhkostí a postel špinavá, ale on nic z toho nevnímal. Adélka mu podala oharek svíčky a nechala ho o samotě. Sotva za ní zapadly dveře, padl na kolena a jediným škubnutím otevřel lodní pytel. Asi minutu se v něm roztřesenýma rukama přehraboval – a pak už jen ležel na posteli, zhluboka oddechoval a cítil, jak se všechno rozplývá a odplouvá do zapomnění. Za malou chviličku už tvrdě spal. Následujících čtyřiadvacet hodin ho nic nemohlo probudit. Byl v bezpečí.

Ale v Limehouse už to málem vzdal: ten Číňan, ten dým… Opiové doupě, samozřejmě. A Bedwell byl otrokem mocné drogy.

Spal a něco nesmírně důležitého pro Sally spalo s ním.

Džentlmen z Kentu

Tři noci nato Sally opět navštívila její noční můra.

Ale tohle přece není jenom sen, cítila, jak něco uvnitř ní protestuje: je to příliš skutečné…

Strašlivé vedro.

Nemohla se hýbat – byla ve tmě svázaná na rukou i na nohou.

Kroky.

A ten řev, který začal tak náhle a tak blízko ní! Nekonečný křik a křik –

Světlo. Blížící se blikotavé světlo. A za ním tvář – dvě tváře – prázdné bílé plochy s hrůzou otevřenými ústy – nic víc –

Hlasy z temnoty: „Podívej! Podívej se na něj! Panebože!“

A pak se probudila.

Nebo spíš se vynořila nad hladinu jako plavec ve smrtelné hrůze před utonutím. Slyšela se, jak vzlyká a těžce oddychuje, a vzpomněla si: Táta už není. Jsi sama. Musíš si poradit bez něho. Musíš být silná.

S nezměrným úsilím se jí podařilo zastavit pláč. Odhodila stranou neprodyšné přikrývky a nechala studený noční vzduch, aby jí chladivě prosákl do celého těla. Teprve když se doopravdy a nefalšovaně roztřásla zimou a žár noční můry zmizel, znovu se přikryla: ale ještě dlouho trvalo, než se jí podařilo usnout.

Druhý den ráno jí přišel další dopis. Vyklouzla paní Reesové, jakmile bylo po snídani, a otevřela ho u sebe v ložnici. Dopis jí poslal právník stejně jako ten předchozí, ale tentokrát byla známka britská a písmo kultivované. Vytáhla z obálky list levného papíru a prudce se napřímila.

Dům Na Mysu

Swaleness

Kent

10. října 1872

Milá slečno Lockhartová,

nikdy jsme se nesetkali – nikdy jste o mně neslyšela – a pouze skutečnost, že jsem před mnoha lety dobře znával Vašeho pana otce, může omluvit, že se osměluji Vám napsat. Četl jsem v novinách o té nešťastné události na Cheapside, a rozpomněl jsem se, že pan Temple z Lincoln’s Inn býval právníkem Vašeho pana otce. Doufám, že tento dopis obdržíte. Vím, že Váš pan otec už nežije: přijměte, prosím, mou nejhlubší soustrast.

Avšak vzhledem ke skutečnosti, že již není naživu, i k jistým okolnostem týkajícím se mých vlastních nedávných záležitostí pro mne vyvstala naléhavá nutnost si s Vámi co nejdříve pohovořit. Nemohu Vám v této chvíli prozradit víc než tři základní fakta, za prvé, že to, co Vám chci říci, se týká obléhání Lakhnaú, za druhé, že je ve hře předmět nezměrné hodnoty, a konečně, že Vaše osobní bezpečí je v současné době smrtelně ohroženo.

Prosím Vás, slečno Lockhartová, buďte opatrná a vezměte si mé varování k srdci. Ve jménu mého přátelství s Vaším panem otcem – i v zájmu Vašeho vlastního života – Vás prosím: přijeďte, jak nejdříve budete moci, a vyslechněte, co Vám chci říci. Jsou tu jisté důvody, proč nemohu přijet já za Vámi. Dovolte, abych se podepsal jako ten, kým jsem, aniž jste to tušila, byl po celý Váš život: tedy jako

Váš dobrý přítel

George Marchbanks

Sally přečetla dopis dvakrát v naprostém úžasu. Pokud byli její otec a major Marchbanks přátelé, jak to, že o něm nikdy neslyšela, dokud nedostala ten dopis z Orientu? A o jaké nebezpečí tu jde?

Sedmero blaženství…

No ovšem! Určitě ví, co její otec odhalil. Táta mu to napsal, protože věděl, že u něj bude dopis v bezpečí.

V kabelce měla trochu peněz. Oblékla si plášť, tiše sešla dolů a vytratila se z domu.

Seděla ve vlaku s pocitem, jako by vyrážela na vojenské tažení. Byla si jistá, že táta by ho byl v klidu naplánoval, postaral se o spojení, vybudoval opevnění, zajistil si spojence: dobrá, musí postupovat jako on.

Pan Marchbanks se prohlašoval za spojence. Přinejmenším jí bude moct aspoň něco říct: nic nemohlo být horší než neznámá hrozba vznášející se ve vzduchu…

Sledovala, jak šedý okraj města přechází v šedou venkovskou krajinu, a dívala se na moře po své levici. Nikdy na něm nebylo vidět míň než pět šest lodí uhánějících do ústí Temže ve svěžím východním větru, nebo namáhavě se pachtících proti němu.

Městečko Swaleness bylo neveliké. Nosič jí řekl, že k domu Na mysu od nádraží snadno dojde – je to prý ani ne míli daleko, nejdřív podél břehu moře a pak po pěšině u řeky – a tak se rozhodla ušetřit peníze, nenajímat si drožku a jít raději pěšky. Bez otálení vyrazila. Městečko bylo ponuré a studené, řeka byla spíš bahnitý potok kroutící se mezi slanými mokřinami až k vzdálené šedé linii moře na obzoru. Byl odliv, celá scenerie působila bezútěšně a široko daleko byla na dohled jen jediná lidská postava.

Byl to fotograf. Umístil svůj fotoaparát spolu s malou přenosnou temnou komorou, jakou museli za těch časů používat všichni fotografové, přímo doprostřed úzké pěšiny podél řeky. Vypadal jako docela milý mladík, a tak se Sally, protože široko daleko neviděla žádný mys, natož dům na něm, rozhodla, že se ho zeptá na cestu.

„To už jste druhá, co tam má namířeno,“ řekl. „Ten dům je tamhle – takové dlouhé nízké stavení.“ Ukázal ke shluku zakrslých stromů o půl míle dál.

„Kdo byla ta další, co se na něj ptala?“ zajímala se Sally.

„Nějaká babizna, vypadala jako čarodějnice z Macbetha,“ usmál se. Tuhle narážku Sally nepochopila, takže když viděl její rozpaky, vysvětloval: „Vrásčitá, rozumíte, ohyzdná a tak.“

„Aha,“ kývla.

„Tady je moje vizitka,“ řekl mladík. Jako kouzelník odkudsi vyčaroval bílou kartičku. Stálo na ní: Frederick Garland, umělecký fotograf a pod tím byla uvedena londýnská adresa. Sally se na mladíka znovu zadívala a líbil se jí: měl veselou tvář, ježaté pocuchané slámově zbarvené vlasy a bystrý, inteligentní výraz.

„Promiňte, že se ptám,“ neubránila se otázce, „ale co tady fotografujete?“

„Krajinu,“ řekl. „Nic moc, co říkáte? Víte, potřeboval jsem něco ponurého. Zkouším novou kombinaci chemikálií. Napadlo mě, že bude při zachycování takovéhohle osvětlení citlivější než jiné.“

„Kolodium,“ uhodla.

„Přesně tak. Vy jste fotografka?“

„Ne, ale můj otec se o to zajímal… Ale už budu muset jít. Děkuji, pane Garlande.“

Přívětivě se usmál a obrátil se zpátky ke svému fotoaparátu.

Pěšina se kroutila po bahnitém břehu řeky, až ji konečně zavedla ke skupince stromů. Za nimi, tak jak říkal fotograf, stál zchátralý dům. Omítka na zdech opadávala a na mnoha místech na střeše chyběly tašky. I zahrada byla zarostlá a neupravená. Tak skličující místo snad Sally ještě neviděla. Trochu se otřásla.

Došla k přístřešku před vchodem a chystala se zazvonit, když vtom se dveře otevřely a vyklouzl z nich muž.

Položil si prst na rty a velmi opatrně a nehlučně za sebou dveře znovu zavřel.

„Prosím,“ špitl. „Ani slovo. Tudy, rychle…“

Sally ho v úžasu následovala kolem domu až na malou prosklenou verandu. Když vešla, zavřel dveře, zaposlouchal se a pak jí podal ruku.

„Slečno Lockhartová,“ představil se, „jsem major Marchbanks.“

Potřásla mu rukou. Odhadovala, že je už starý, kolem šedesátky: pleť měl žlutavou a šaty na něm visely. Oči měl tmavé a hezké, ale hluboko zapadlé. Jeho hlas jí byl nějak podivně povědomý a v jeho výrazu byla tak prudká naléhavost, až jí naháněl strach, dokud si neuvědomila, že i on sám je vystrašený, dokonce mnohem víc než ona.

„Dnes ráno jsem dostala váš dopis,“ řekla. „Můj otec vám napsal a požádal vás, abyste mě vyhledal?“

„Ne…“Jeho hlas zněl překvapeně.

„Takže – říká vám něco výraz Sedmero blaženství?“

Vůbec to nezaúčinkovalo. Major Marchbanks měl v očích prázdnotu.

„To mě mrzí,“ omlouval se. „Na to jste se mě přišla zeptat? To je mi opravdu líto. Říkal vám – váš otec –“

V rychlosti mu pověděla o poslední výpravě svého otce i o dopisu z Východu a smrti pana Higgse. Chytil si rukou čelo: vyhlížel nadobro zdrceně a omráčeně.

Na verandě stál malý stolek a u dveří dřevěná židle. Židli jí přistrčil a tlumeně promluvil:

„Mám nepřítele, slečno Lockhartová, a ten je teď i vaším nepřítelem. Je to žena – žena nesmírně, opravdu přenesmírně zlá. Právě teď je v domě, proto se musíme ukrývat tady a proto také musíte co nejdřív odejít. Váš otec –“

„Ale proč? Co jsem jí udělala? Kdo je to?“

„Prosím – to vám teď nemohu vysvětlovat. Časem vám to povím, věřte mi. Nevím nic o tom, co zavinilo smrt vašeho otce – ani o Sedmeru blaženstvích, ani o Jihočínském moři, ani o lodní přepravě. Nemohl tušit, jaké zlo mě postihne, a že mě teď… Nemohu vám pomoci. Nemohu nic dělat. Znovu jsem zklamal jeho důvěru.“

„Znovu?“

Viděla, jak se mu ve tváři rozhostil výraz nekonečného zoufalství. Byl to výraz člověka, který ztratil už všechnu naději, a to ji děsilo.

Dokázala myslet už jen na dopis z Východu. „Bydlel jste někdy v Chathamu?“ zeptala se.

„Ano – už je to dávno. Ale prosím – nezbývá nám čas. Vezměte si tohle –“

Otevřel zásuvku stolku a vytáhl balíček v hnědém papíře. Byl asi šest palců dlouhý, převázaný provázkem a zapečetěný voskem.

„Z tohohle se všechno dozvíte. Když vám nic neprozradil on, snad bych neměl ani já… Až si tohle přečtete, bude to pro vás otřes. Počítejte s tím. Ale váš život je v ohrožení, ať to víte, nebo ne, a takhle aspoň pochopíte proč.“

Vzala od něj balíček. Ruce se jí škaredě třásly. Všiml si toho a na malý podivný okamžik jí je sevřel v dlaních a sklonil k nim hlavu.

Pak se rozlétly dveře.

Uskočil, tvář mu zesinala. Do dveří nahlédla žena středních let.

„Je na pozemku, pane majore,“ oznámila. „V zahradě.“

Vyhlížela stejně sklíčeně jako on a pronikavě z ní táhl alkohol. Major Marchbanks pokynul Sally.

„Dveřmi,“ vybídl ji. „Děkuji vám, paní Thorpová. A teď honem…“

Žena neohrabaně ustoupila a pokusila se o úsměv, když se kolem ní Sally protahovala. Major Marchbanks ji rychle vedl domem, který v ní zanechával dojem prázdných pokojů, holých podlah, ozvěn, vlhkosti a bídy. Jeho strach byl nakažlivý.

„Povězte mi,“ zaprosila, když došli k hlavním dveřím, „kdo je ten nepřítel? Já vůbec nic nevím! Řekněte mi aspoň, jak se jmenuje.“

„Jmenuje se Hollandová,“ zašeptal a nepatrně pootevřel dveře. Vyhlédl škvírou. „Prosím vás – moc vás prosím – teď už jděte. Přišla jste pěšky? Jste mladá, hbitá – na nic nečekejte. Pospěšte si rovnou do města. Je mi to tak líto… Odpusťte mi. Odpusťte mi.“

Mluvil s takovou naléhavostí, hlas se mu lámal…

A pak byla venku. Major za ní zavřel dveře. Sotva deset minut poté, co přišla, už byla zase na odchodu. Pohlédla na bezvýraznou oprýskanou zeď a napadlo ji: dívá se na mě ta žena, co mi chce ublížit?

Rozběhla se po zaplevelené příjezdové cestě, kolem skupinky tmavých stromů a zpátky k pěšině podél řeky. Začínal příliv: lenivé vlny rozčeřily okraje bahnitého břehu. Po fotografovi nebylo bohužel nikde ani stopy. Všude bylo pusto.

Spěchala dál a stále musela myslet na balíček, který nesla v kabelce. V polovině cesty k řece se zastavila a ohlédla se. Nevěděla, co ji k tomu přimělo, ale zahlédla přitom postavu proplétající se mezi stromy – ženu v černém. Starou ženu. Byla příliš daleko, než aby ji bylo dobře vidět, ale spěchala za ní. Její drobný černý obrys byl jediný zřetelný prvek v té šedé pustině.

Sally se hnala dál, dokud nedoběhla k hlavní cestě, a pak se znovu ohlédla. Vypadalo to, jako by ta černá figurka postupovala s přílivem: už nebyla tak daleko a zdálo se, že se stále blíží. Kam se jen schovat?

Cesta k městu se mírně stáčela směrem od moře a Sally napadlo, že pokud by se jí podařilo uhnout na nějakou vedlejší pěšinu, až bude z dohledu, možná by –

Pak zahlédla něco ještě lepšího. Na břehu moře u malého stanu stál fotograf a prohlížel si nějaký instrument. Ohlédla se: černá figurka byla zacloněna pásem řadových domků obrácených k moři. Sally se rozběhla k fotografovi, který k ní překvapeně vzhlédl a pak se radostně usmál.

„To jste vy,“ podivil se.

„Prosím vás,“ zaškemrala, „můžete mi pomoct?“

„Samozřejmě. Velmi rád. Co mohu udělat?“

„Někdo mě pronásleduje. Ta stařena – jde po mně. Je nebezpečná. Nevím, co si počít.“

Oči mu radostně zajiskřily.

„Do stanu,“ pobídl ji a nadzvedl celtu. „Nehýbejte se, ať o něco nezakopnete. A toho smradu si nevšímejte.“

Sally poslechla, fotograf spustil celtu a zašněroval vchod. Zápach byl pronikavý – trochu jako čichací sůl. Uvnitř byla naprostá tma.

„Nemluvte,“ vybídl ji tiše. „Řeknu vám, až bude pryč. Namouduši, už je tu. Přechází silnici. Jde k nám…“

Sally nehybně strnula, naslouchala pokřiku racků, klapotu kopyt a drkotání kol kočáru, který projížděl po silnici, a pak zaslechla rázný, rychlý dusot okovaných bot. Zastavily se kousíček od ní.

„Promiňte, pane,“ ozval se hlas, stařecký hlas, který jako by hvízdal i chraptěl zároveň.

„Ano? Copak?“ Garlandův hlas byl tlumený. „Vydržte chviličku. Zrovna dotvářím kompozici. Nemohu vylézt, dokud to nebudu mít… Tak teď‘,“ zaznělo už zřetelněji. „Prosím, madam?“

„Neviděl jste tu běžet holku? Holku v černým?“

„Ano, viděl. Hodně spěchala. Náramně hezká – blonďatá – mohla by to být ona?“

„Takový fešandy si jeden všimne, pane! Jo, to bude ona, zaplaťpánbu. A nevíte, kam šla?“

„Vlastně se mě ptala na cestu do Swanu. Chtěla chytit dostavník do Ramsgate. Říkal jsem jí, že na to má deset minut.“

„Do Swanu, pane? A kdepak to je?“

Ukázal jí směr, stařena poděkovala a zamířila dál.

„Nehýbejte se,“ řekl pak tiše. „Ještě je na dohled. Musíte v tom smradu ještě chvilku vydržet.“

„Děkuji vám,“ pravila s přehnanou zdvořilostí. „Ale ty lichotky jste si mohl ušetřit.“

„Ale propána! No dobře, beru to zpátky. Jste skoro tak šeredná jako ona. Ale poslyšte, co se to tu vlastně děje?“

„To právě nevím. Zamotala jsem se do něčeho strašného. Nemůžu vám říct, oč jde –“

„Psst!“

Nablízku se ozvaly kroky, minuly stan a zase se vytratily.

„Tlusťoch se psem,“ řekl jí. „Už jsou pryč.“

„A ona je z dohledu?“

„Ano, už zmizela. Při troše štěstí do Ramsgate.“

„Můžu ven?“

Rozšněroval celtu a pustil ji.

„Děkuji,“ řekla. „Mohu vám zaplatit za použití vašeho stanu?“

Vyvalil oči. Na chvilinku si myslela, že se dá do smíchu, ale zdvořile se opanoval. Cítila, že se začíná červenat: peníze mu nabízet neměla. Rychle se odvrátila.

„Nechoďte ještě,“ pozdržel ji. „Vždyť ani nevím, jak se jmenujete. Chci vymáhat tu platbu.“

„Sally Lockhartová,“ řekla s pohledem upřeným na moře. „Omlouvám se. Nechtěla jsem vás urazit. Jenže –“

„Vůbec jste mě neurazila. Ale všechno se zaplatit nedá, víte to? Co budete dělat dál?“

Připadala si jako dítě. Nebyl to příjemný pocit.

„Jedu zpátky do Londýna,“ řekla. „Tam se jí snad vyhnu. Sbohem.“

„Nepotřebujete společníka? Tady už jsem stejně skončil, a jestli je stará potvora nebezpečná –“

„Ne, díky. Musím už jít.“

Zamířila pryč. Byla by nesmírně uvítala jeho společnost, ale ani za nic by to nepřiznala. Jaksi cítila, že předstíraná bezradnost, která tak dobře působila na jiné muže, by u něj ani na vteřinku nezabrala. Proto mu také nabídla peníze, chtěla mu dát najevo svou soběstačnost. Jenže to se taky nějak zvrtlo. Měla pocit, že nic neví a nic nedokáže udělat správně. A také si připadala velmi osamělá.

Vzpoura

Na nádraží nebylo po stařeně ani vidu. Na vlak tu čekali pouze farář s manželkou, tři nebo čtyři vojáci a matka s dvěma dětmi. Sally našla bez potíží prázdné kupé.

Počkala, dokud vlak nevysupěl ze stanice, a pak začala rozbalovat balíček. Uzly byly důkladně zalité pečetním voskem a ve snaze vosk odloupnout si zlomila nehet.

Konečně se jí podařilo balíček otevřít: uvnitř byla kniha.

Vyhlížela jako nějaký deník. Byla dost tlustá a stránky byly hustě popsané. Měla šedou lepenkovou vazbu, ale listy byly uvolněné a celá jedna složka jí vypadla. Pečlivě ji vložila zpátky a pustila se do čtení.

Na první straně byl nadpis: Vylíčení událostí v Ágrapuru v letech 1856 – 7 se zprávou o zmizení Ágrapurského rubínu a úlohou, jež v tom sehrálo dítě známé jako Sally Lockhartová.

Zarazila se a přečetla si to znovu. Ona sama! A rubín –

V hlavě se jí jako mouchy vyrušené z hodování začaly rojit stovky otázek a naplnily ji zmatkem. Zavřela oči a počkala, až se uklidní: pak oči znovu otevřela a četla dál.

Léta Páně 1856 jsem já, George Arthur Marchbanks, sloužil jako příslušník lehké pěchoty vévody z Cornwallu, u 32. pěšího pluku, v Ágrapuru, v provincii Avdh. Několik málo měsíců před vypuknutím vzpoury jsem měl spolu se třemi dalšími důstojníky, jmenovitě plukovníkem Brandonem, majorem Parkem a kapitánem Lockhartem, příležitost navštívit ágrapurského mahárádžu.

Návštěva byla navenek ryze soukromá pod záminkou lovu, naším hlavním cílem však byla jistá tajná politická jednání s mahárádžou. Obsah těchto jednání s tím, o čem tu chci psát, vcelku nesouvisí, posílil však podezření, které vůči mahárádžovi pěstovala určitá klika jeho podřízených – podezření, jež, jak později vylíčím, vyústila v jeho osudný konec v průběhu strašlivých událostí následujícího roku.

Druhého večera naší návštěvy v Ágrapuru uspořádal mahárádža na naši počest hostinu. Ať už bylo, či nebylo jeho záměrem omráčit nás svým bohatstvím, nepochybně se mu to podařilo: nikdy jsem nespatřil tak okázalou nádheru, jako byla ta, s níž jsme se ten večer setkali.

Strop hodovní síně podpíraly ozdobně vytesávané mramorové sloupy s bohatě zlacenými hlavicemi ve tvaru lotosového květu. Podlaha, po níž jsme kráčeli, byla vydlážděna lazuritem a onyxem, v rohové fontáně šuměla voda vonící po růžích a mahárádžovi dvorní hudebníci hráli své zvláštní táhlé melodie za zástěnou z vykládaného mahagonu. Nádoby byly z ryzího zlata, ale nejúžasnější podívanou byl rubín nevídané velikosti a lesku, který se třpytil na mahárádžově hrudi.

Byl to slavný Ágrapurský rubín, o němž jsem už mnohokrát slyšel vyprávět. Nemohl jsem od něj odtrhnout oči – přiznám se, že jeho krása i cosi v jeho nitru – v krvavě rudém tekutém ohni, jenž jako by se v jeho hlubinách ukrýval – mne fascinovalo a přitahovalo moji pozornost, takže jsem na něj upíral pohled déle, než by se slušelo: v každém případě si mahárádža všiml mého zájmu a pověděl nám jeho příběh.

Drahokam byl nalezen v Barmě před šesti stoletími a věnován jako projev úcty Balbanovi, králi Dillí, od něhož pak přešel na panovnický dvůr Ágrapuru. V průběhu staletí byl nesčetněkrát ztracen, ukraden, prodán, poskytnut jako výkupné, pokaždé se však navrátil ke svým panovnickým majitelům. Stal se příčinou tolika úmrtí, že je ani nelze vypočítat – vražd, sebevražd, poprav: a jednou dokonce vyvolal válku, v níž bylo povoláno do zbraně obyvatelstvo celé provincie. Necelých padesát let předtím ho ukradl jakýsi francouzský dobrodruh. Domníval se, nebožák, že unikne odhalení, když drahokam spolkne, nebylo mu to však nic platné: zaživa mu rozpárali břicho a ještě teplý rubín vyňali z jeho vnitřností.

Při vyprávění se mahárádžův pohled setkal s mým.

„Chtěl byste si ho prohlédnout, majore?“ otázal se. „Podržte ho proti světlu a podívejte se dovnitř. Ale pozor, ať neupadnete.“

Podal mi rubín a já udělal, co mi řekl. Jak na drahokam dopadlo světlo lampy, došlo k podivnému úkazu: rudá záře v jeho nitru jako by se začala kroutit a rozdvojovat jako kouř a odhalovat skály a strže – fantastickou krajinu plnou roklin, horských štítů a hrozivých propastí, jejichž dna nebylo možno dohlédnout. Pouze jednou jsem četl o podobné scenérii, a to v pojednání o přeludech a hrůzách narkotických účinků opia.

Ten neobyčejný pohled na mne zaúčinkoval tak, jak mahárádža předpovídal. Zapotácel jsem se postižen znenadání nesmírnou závratí. Kapitán Lockhart mě zachytil za paži a mahárádža mi se smíchem vzal kámen z ruky: a pak jsme to celé obrátili v žert.

Krátce nato naše návštěva skončila. Mahárádžu jsem znovu spatřil až téměř po roce, a to ještě v průběhu strašlivé události, kterou tento příběh vyvrcholil – události, jež mi přivodila více hanby a neštěstí, než bych kdy byl považoval za možné. Kéž mi Bůh (existuje-li Bůh a ne pouze nekonečné množství posměvačných démonů) poskytne klid a zapomnění, a kéž tak učiní co nejdříve! Rok, jenž uběhl poté, co jsem prvně spatřil rubín, byl plný zlověstných znamení a předzvěstí – předzvěstí hrůzné bouře, která nás měla zasáhnout v podobě vzpoury, předzvěstí, které si tehdy ani jeden z nás nedokázal správně vyložit. O hrůzách a krutostech vzpoury samotné se zde nehodlám šířit. Události té doby sjejími hrdinskými činy zářícími jako světélka mezi výjevy nelítostného krveprolévání, už popsali jiní, schopnější pisatelé: stačí, když řeknu, že zatímco stovky jiných nepřežily, já přežil – a se mnou i tři další, v jejichž životním osudu hraje rubín stále velkou a rozhodující roli.

Přejdu nyní k období obléhání města Lakhnaú, nedlouho předtím, než ho osvobodili Havelock a Outram.

Můj pluk byl ve městě posádkou a…

Sally vzhlédla. Vlak vjel do stanice – uviděla nápis CHATHAM. Zavřela knihu a hlavou se jí honily zvláštní výjevy: hostina na zlatě, strašlivá krveprolití a drahokam, jenž měl moc omámit jako opium… „Tři další“ přežili, píše major: okamžitě ji napadlo – můj otec a já. A kdo byl ten třetí?

Znovu otevřela knihu – ale vzápětí ji zase spěšně zavřela, protože dveře kupé se otevřely a dovnitř vstoupil muž.

Byl křiklavě nastrojený do kostkovaného tvídového obleku s nápadnou jehlicí v kravatě. Než usedl, pozvedl na pozdrav svou buřinku.

„Dobré odpoledne, slečno,“ řekl.

„Dobré odpoledne.“

Odvrátila oči a zadívala se z protějšího okna. Neměla náladu se s někým bavit a ve familiárním úsměvu toho muže bylo cosi, co se jí nezamlouvalo. Dívky Sallyiny společenské vrstvy necestovaly samotné, působilo to divně a přivolávalo to nežádoucí typ pozornosti.

Vlak odsupěl ze stanice, muž vytáhl balíček sendvičů a pustil se do jídla. Už si jí nevšímal. Seděla potichu a sledovala oknem močály, vzdálené město a stožáry lodí v docích a loděnicích v dálce napravo.

Čas plynul. Posléze vlak dorazil pod tmavou začouzenou skleněnou klenbu nádraží London Bridge a jednotvárný hukot lokomotivy se změnil v sykot páry rozléhající se ozvěnou mezi voláním nosičů a řinčením kodrcajících kočárů. Sally se vsedě napřímila a protřela si oči. Na chvíli usnula.

Dveře kupé byly dokořán.

Neznámý muž byl pryč a kniha také. Ukradl ji a zmizel.

Kouřový obřad

Poplašeně vyskočila a vrhla se ke dveřím. Ale na nástupišti proudily davy lidí a jediné, co si z neznámého muže pamatovala, byl jeho tvídový oblek a buřinka – jenže takových tu byly stovky…

Vrátila se zpátky do kupé. Kabelka ležela v rohu, kam ji položila. Shýbla se pro ni – a pak si všimla několika listů papíru na podlaze pod sedadlem. Vazba byla uvolněná – zřejmě vypadly, ona je ve spánku upustila na podlahu a zloděj je přehlédl!

Většina listů byla nepopsaná, avšak na jednom bylo několik řádků rukopisu, pokračování předchozí stránky. Stálo tam:

… na temném místě pod zauzleným lanem. Když měsíc pozvedá hladinu vody, jasně to místo ozařuje trojice rudých světel. Vezmi si ho. Náleží ti jako dar ode mne i v souladu s anglickými zákony. Antequam haec legis, mortuus ero: utinam ex animo hominum tam celeriter memoria mea discedat.

Sally, která neuměla latinsky, papír složila a strčila ho do kabelky a pak sklíčená zklamáním zamířila k paní Reesové.

Ve Wappingu se mezitím odehrával malý pochmurný obřad.

Jednou za den nosila Adélka podle příkazu paní Hollandové pánovi v druhém patře misku polévky. Paní Hollandová velmi záhy odhalila neodolatelnou skrytou potřebu Matthewa Bedwella, a poněvadž nikdy nezaváhala, když se mohla chopit příležitosti, opět v ní prudce vzplála její stará nenávistná zvědavost.

Od svého hosta se totiž dovídala útržky náramně zajímavého příběhu. Blouznil, občas se potil bolestí a občas zuřil na přeludy, které se na něj valily ze špinavých stěn. Paní Hollandová pozorně naslouchala, dodala trochu drogy, znovu naslouchala a pak poskytla další opium výměnou za podrobnosti něčeho, co ve svém blouznění vyzradil. Pomaloučku se vynořoval celý příběh – a paní Hollandová pochopila, že má na dosah nezměrné bohatství.

Bedwellův příběh se týkal rejdařské firmy Lockhart a Selby. Paní Hollandová nastražila uši, když zaslechla jméno Lockhart. Tahle rodina byla středem jejího vlastního zájmu a taková shoda okolností ji udivila. Ale jak příběh postupně nabýval pevnějších obrysů, uvědomila si, že tu jde o zcela novou stránku věci: zkázu škuneru Lavinia, smrt jejího majitele, neobvykle vysoké zisky firmy plynoucí z obchodů s Čínou a další stovky informací. Paní Hollandová, třebaže nebyla pověrčivá, blahořečila ruce Prozřetelnosti.

Pokud jde o Bedwella, byl příliš bezmocný, než aby se dokázal pohnout. Paní Hollandová nevěděla určitě, jestli už z něho dostala všechny podrobnosti, které dřímaly v jeho mozku – a proto ho dosud ponechávala naživu, pokud bylo jeho stav ještě možné nazvat životem. Až jednou usoudí, že tu zadní ložnici potřebuje pro jiný účel, budou smrt a Bedwell, kteří se minuli v Jihočínském moři, konečně moci uskutečnit svou schůzku ve vodách Temže. Katovo překladiště, příhodná adresa.

A proto teď Adélka nalila naběračkou do misky teplou mastnou polévku, neuměle k ní ukrojila krajíc chleba a vyšla po schodech k zadní ložnici. Odemkla dveře a zadržela dech před odporně těžkým, zatuchlým vzduchem a vlhkým chladem, který ji okamžitě uhodil do tváře.

Ten pán ležel na matraci, hrubou přikrývku vytaženou až k hrudi, ale nespal. Očima ji sledoval, jak odkládá misku na nedalekou židli.

„Adélko,“ zašeptal.

„Prosím, pane?“

„Co mi to neseš?“

„Polívku, pane. Paní Hollandová říká, že ji musíte sníst, že vám udělá dobře.“

„A dýmku pro mě máš?“

„Až sníte polívku, pane.“

Nedívala se na něj a oba mluvili šeptem. Muž se pozvedl na loket a s námahou se vysoukal do sedu. Dívenka stála, opřená zády o zeď, jako by byla zcela nehmotná – jen pouhý stín. Jen její obrovité oči se zdály živé.

„Dej to sem,“ vybídl ji.

Donesla mu misku a nalámala do ní chleba, pak zase ucouvla co nejdál ke zdi a pozorovala ho, jak jí. Neměl však hlad: sotva spolkl pár lžíc, misku odstrčil.

„Už nechci,“ zavrčel. „Nestojí to za nic. Kde je dýmka?“

„Musíte to sníst, pane, jinak mě paní Hollandová zabije,“ naléhala Adélka. „Prosím…“

„Dojez to ty. Potřebovala bys taky jíst,“ řekl. „No tak, Adélko. Tu dýmku, holka.“

Neochotně otevřela skříň, kromě postele a židle jediný kus nábytku v pokoji, a vytáhla dlouhou, těžkou dýmku složenou ze tří částí. Upřeně sledoval, jak ji sestavuje, pokládá na postel vedle něho a z hrudky ve skříni ukrajuje kousíček hnědé pryskyřičné hmoty.

„Lehněte si,“ vybídla ho. „Teď vás to vždycky hned porazí. Musíte ležet, jinak spadnete.“

Poslechl a malátně se uložil na bok. Chladné šedavé světlo blednoucího odpoledne se prodíralo dovnitř špínou malého okénka a dodávalo celému výjevu ponuré zabarvení staré ocelorytiny. Po promaštěném polštáři malátně lezl nějaký hmyz a Adélka přiložila k hrudce opia hořící zápalku. Drogou, napíchnutou na špendlíku, pohybovala nad plamínkem sem a tam, dokud nezačala bublat a vypouštět výpary. Bedwell sál náústkem, Adélka přidržela opium nad kalíškem dýmky a sladký opojný dým začal proudit dovnitř.

Když opium přestalo dýmat, zapálila další sirku a celou proceduru opakovala. Nenáviděla to. Nenáviděla, co to s ním dělalo, protože ji to pokaždé nutilo myslet na to, že pod každou lidskou tváří se skrývá tvář vytřeštěného, uslintaného, bezmocného idiota.

„Ještě,“ zamumlal.

„Už víc nemám,“ zašeptala.

„No tak, Adélko,“ zakňučel. „Ještě.“

„Tak ještě naposled.“

Znovu škrtla sirkou, opium znovu zabublalo a rozdýmalo se. Dým proudil do kalíšku dýmky jako řeka ztrácející se v podzemí. Adélka zhasla zápalku a upustila ji na podlahu k ostatním.

Muž zhluboka vzdychl. Místnost už byla plná výparů a Adélce se začínala točit hlava.

„Jestlipak víš, že nemám sílu sebrat se a odejít?“ zeptal se.

„Ne, pane,“ zašeptala.

Opiové omámení mu pokaždé podivně změnilo hlas: námořnická hrubost a břitkost se z něj vytrácela a zněl náhle jemně, skoro něžně.

„Ale myslím na to. Ve dne v noci. Ach, Adélko… Sedmero blaženství. Ne, ne! Vy démoni – ďáblové – nechte mě být –“

Začal zuřit. Adélka se od něj odtáhla, co nejdál to šlo: odejít si netroufala, protože paní Hollandová se jí bude vyptávat, co ten pán povídal, ale zároveň se bála zůstat, protože jeho řeči jí přinášely zlé sny. Sedmero blaženství – ta slova opakoval poslední dobou už dvakrát a pokaždé s hrůzou.

Zmlkl uprostřed věty. Jeho výraz se náhle změnil, rázem byl příčetný a jako by se chtěl s něčím svěřit.

„Lockhart,“ opakoval. „Teď už si vzpomínám. Adélko, jsi tady?“

„Ano, pane,“ špitla.

„Pokus se něco si za mě zapamatovat – uděláš to?“

„Ano, pane.“

„Muž jménem Lockhart… mě požádal, abych vyhledal jeho dceru. Jmenuje se Sally. Mám pro ni vzkaz. Moc důležitý… Myslíš, že bys mi ji dokázala najít?“

„To nevím, pane.“

„Londýn je velký. Možná to nesvedeš.“

„Pokusím se, pane.“

„To jsi hodná. Ach, panebože, co to jen dělám?“ zanaříkal bezradně. „Koukni na mě. Jsem slabý jako nemluvně… Co by tomu řekl můj bratr?“

„Vy máte bratra, pane?“

Světlo už se skoro vytratilo: ve zkreslující opiové mlze teď vyhlížela Adélka jako matka u postýlky nemocného dítěte. Naklonila se, otřela mu tvář špinavým prostěradlem a on ji vděčně uchopil za ruku.

„Skvělého člověka,“ zamumlal. „Jsme dvojčata. K nerozeznání. Máme stejné tělo, ale on má v duši jas, Adélko, kdežto ta moje je zkažená a temná. Je to kněz. Jmenuje se Nicholas. Reverend Nicholas Bedwell… Máš taky nějakého bratra nebo sestru?“

„Ne, pane. Nemám.“

„A tvá matka žije? A co tvůj otec?“

„Matku nemám, pane. Ale otce mám. Je verbířem.“

Tohle byla lež. Totožnost Adélčina otce neznala ani její vlastní matka, která sama zmizela čtrnáct dní po jejím narození: ale Adélka si vybájila otce a zformovala si ho k obrazu těch nejskvělejších a nejdvornějších mužů, jaké kdy ve svém zmrzačeném životě viděla. Jeden z těchto vrávorajících zjevů v třírohém klobouku a se skleničkou v ruce na ni kdysi mrkl, když stál se svými druhy před výčepem a hlasitě se chechtal nějakému sprostému vtipu. Ten vtip neslyšela. V paměti jí zůstal jen obraz mužné hrdinské nádhery, jenž náhle ozářil její temný, ubohý život jako paprsek slunečního světla. Tím mrknutím se dceři náhle zrodil otec.

„Skvělí chlapi,“ brumlal Bedwell. „Skvělá parta chlapů.“

Oči se mu zavřely.

„Spěte, pane,“ zašeptala.

„Neříkej jí to, Adélko. Neříkej jí nic o tom – co jsem ti pověděl. Je to zlá ženská.“

„Ano, pane…“

A pak začal znovu blouznit a pokoj se zaplnil duchy, čínskými démony, vizemi mučení i jedovatého vytržení a pod tím vším se rozevíraly obludné propasti. Adélka seděla potmě, držela ho za ruku a přemýšlela.

Vzkazy

Od smrti pana Higgse ubíhal život v sídle firmy jednotvárně. Svár mezi vrátným a poslíčkem Jimem vymizel do ztracena, protože vrátnému došly úkryty a Jimovi zase šestákové magazíny: toho odpoledne neměl vlastně nic lepšího na práci než se strefovat kousky papíru vystřelenými gumičkou do portrétu královny Viktorie nad krbem ve vrátnici.

Když Adélka přišla a zaklepala na sklo, Jim si jí nejdříve vůbec nevšiml. Byl příliš zabrán do zdokonalování své mušky. Stařík otevřel okénko zeptal se: „Copak? Koho hledáš?“

„Slečnu Lockhartovou,“ špitla Adélka.

Jim to zaslechl a vzhlédl.

„Slečnu Lockhartovou?“ podivil se vrátný. „Určitě?“

Přikývla.

„Co jí chceš?“ zajímal se Jim.

„Do toho ti nic nejni, zvědavče,“ odbyl ho stařík.

Jim vystřelil po hlavě vrátného útržek papíru a uhnul chabému pohlavku, který mu na oplátku přiletěl.

„Jestli máš pro slečnu Lockhartovou vzkaz, já jí ho vyřídím,“ řekl. „Pojď sem na minutku.“

Zavedl Adélku pod schodiště z doslechu vrátného.

„Jak se menuješ?“ zeptal se.

„Adéla.“

„A co máš pro slečnu Lockhartovou?“

„To nevim.“

„Tak kdo tě poslal?“

„Jeden pán.“

Naklonil se k ní, aby lépe slyšel, co říká, a ucítil z jejích šatů aroma Hollandova penzionu a z ní samé pach nemytého dítěte. Nebyl však štítivý a zároveň se mu vybavilo něco důležitého.

„Slyšelas někdy,“ nadhodil, „o něčem jako Sedmero blaženství?“

V uplynulých čtrnácti dnech se na tohle ptal spousty lidí – s výjimkou pana Selbyho – a pokaždé se setkal se stejnou odpovědí: ne, nikdy.

Ale ona už se s tím výrazem setkala. Vyděsil ji. Jako by se ve svém kabátku celá schoulila a oči jí ještě víc potemněly.

„Proč se ptáš?“ zašeptala.

„Slyšela, co?“

Přikývla.

„A co to teda znamená?“ naléhal. „Je to důležitý.“

„Já nevim.“

„Kdes to slyšela?“

Kousla se do rtu a odvrátila pohled. Ze své kanceláře nad schody vyšli dva úředníci a povšimli si jich.

„Vida,“ zažertoval jeden z nich. „Jim si namlouvá děvče.“

„Kdopak je ta tvá vyvolená, Jime?“ zavolal druhý.

Jim pohlédl vzhůru a vychrlil proud výrazů, které by smetly i bitevní loď. Na úředníky měl náramně svrchu: považoval je za nižší formu života.

„Jen si to poslechni, Core,“ řekl první úředník, když se Jim na vteřinku zarazil, aby nabral dech. „To je výřečnost!“

„Já nejvíc obdivuji ten přednes,“ ušklíbl se druhý. „Vkládá do něj až nelidskou vášeň.“

„Nelidský, to je to pravé slovo,“ přikývl první.

„Sklapni, Skidmore, ať si nepochroumáš fasádu,“ odbyl ho Jim. „Nemůžu ztrácet čas vašimi kecy. A ty,“ obrátil se k Adélce, „se mnou pojď ven.“

Za posměšného hvízdání a poznámek obou úředníků vzal Adélku za ruku a bez okolků ji odvlekl chodbou na ulici.

„Nevšímej si jich,“ mávl rukou. „Poslyš – musíš mi povědět o tom Sedmeru blaženstvích. Jeden chlap tu kvůli tomu natáh bačkory.“

Vylíčil jí, co se přihodilo. Nezvedla pohled, ale oči se jí rozšířily.

„Musím najít slečnu Lockhartovou, protože jsem mu to slíbila,“ řekla, když domluvil. „Ale nesmí se to dovědět paní Hollandová, ta by mě zabila.“

„Tak mi sakra pověz, co vlastně říkal!“

Pověděla mu to – přerývaně, po kouskách, protože neměla Jimův dar výřečnosti a byla zvyklá, že ji tak zřídka někdo naslouchal, že stěží odhadla, jak hlasitě má mluvit. Jim ji musel vybízet, aby mu spoustu věcí znovu zopakovala.

„Tak jo,“ zakončil posléze. „Seženu slečnu Lockhartovou a můžeš si promluvit s ní. Platí?“

„Já nemůžu,“ ošila se. „Nesmim chodit ven, pokud mě paní Hollandová někam nepošle. Zabila by mě.“

„Přece tě ksakru nezabije! Musíš přijít, jinak –“

„Nemůžu,“ trvala na svém. „Tu malou holku, co měla přede mnou, tu fakt zabila. Vykuchala ji zaživa. Řekla mi to.“

„A jak teda chceš najít slečnu Lockhartovou?“

„Nevim.“

„Ale doprkýnka. Tak víš co – každej večír chodim přes Wapping domů, můžem si dát někde sraz a ty mi povíš, co a jak. Kde bysme se mohli sejít?“

Dívala se k zemi, kousala se do rtu a přemítala. „Na Starým přístavišti,“ řekla nakonec.

„Tak platí. Každej večír v půl sedmý na Starým přístavišti.“

„Už musim jít,“ pípla.

„A nezapomeň,“ zavolal na ni. „V půl sedmý.“

Ale Adélka už byla pryč.

13, Fortune Buildings

Chandler’s Row

Clerkenwell

Pátek, 25. října 1872

Slečna S. Lockhartová

9, Peveril Square

Islington

Vážená slečno Lockhartová!

Dovolte, abych Vás informoval, že jsem cosi zjistil o Sedmeru (7) blaženstvích. Existuje jistý pan Bedwell, v dané době bytem v Hollandově penzionu, Katovo překladiště, Wapping, užívá opium a hovořil o Vás. Zmínil se také o Sedmeru blaženstvích, avšak nevím, co to znamená. Jeho bytná je jistá paní Hollandová a nedá se jí věřit. Pokud přijdete zítra v půl třetí do hudebního pavilonu v Clerkenwell Gardens, budu Vám moci sdělit více.

S uctivým pozdravem

Váš oddaný služebník

J. Taylor (Jim)

Tohle napsal Jim podle nejlepších vzorů obchodní korespondence. Dopis dal na poštu v pátek a počítal s tím (koneckonců bylo devatenácté století), že bude doručen ještě téhož dne a slovo zítra bude pro Sally znamenat stejný den jako pro něj.

Hollandův penzion

Katovo překladiště

Wapping

25. října 1872

Vážený pan

Samuel Selby

Lockhart a Selby

Cheapside

Londýn

Vážený pane Selby,

mám tu čest zastupovat pána, jenž má určité informace týkající se Vašich obchodů na Dálném východě, a tento pán si přeje Vám dát na vědomí, že bude nucen zveřejnit v novinách všechno, co ví, pokud se s Vámi nedohodne na jistých podmínkách. Požádal mě, abych se Vám na ukázku toho, co ví, zmínila o škuneru Lavinia a námořníkovi jménem Ah Ling. Doufám, že na tento návrh přistoupíte a vyjdete mu vstříc.

S úctou

M. Hollandová

P.S. Odpověď v co nejkratší době bude v zájmu všech zúčastněných.

Tohle napsala paní Hollandová, poté co se vrátila (s prázdnou, ale přesto spokojená) ze Swallownessu.

Sally stála pod nedostatečným přístřeším takřka holé lípy v Clerkenwell Gardens a čekala na Jima. Déšť jí už stačil promáčet plášť i klobouk a teď jí začínal stékat po krku. Aby se vůbec dostala ven, musela se vzepřít zákazu paní Reesové a děsila se pomyšlení na přivítání, které ji po návratu očekává.

Nemusela však čekat dlouho. Jim za chvilku přiběhl, ještě promoklejší než ona, a zatáhl ji do opuštěného hudebního pavilonu, který stál na rozmáčeném trávníku.

„Tudyhle,“ vybídl ji a nadzvedl uvolněnou dřevěnou desku po straně malého pódia.

Vklouzl do tmy jako fretka. Sally ho opatrně následovala chodbičkou sklápěcích židlí až do prohlubně, podobné jeskyni, kde už Jim zapaloval oharek svíčky.

Usadila se naproti němu. Zem byla zaprášená, ale suchá, a déšť bubnoval do prken pódia nad jejich hlavami, zatímco Jim opatrně upevňoval svíčku, aby stála kolmo.

„Tak co?“ zeptal se. „Chceš to slyšet, nebo ne?“

„Jasně že chci!“

Jim zopakoval, co mu řekla Adélka, jen o něco barvitěji. Vyjadřovat se dovedl, četba sešitových krváků mu dala školu.

„Takže, co si o tom myslíš?“ zeptal se, když domluvil.

„Jime, určitě je to pravda! Hollandová – to je ta ženská, o které se mnou mluvil major Marchbanks. Včera v Kentu –“

Vylíčila mu, co se odehrálo.

„Rubín,“ užasl.

„Ale nevím, jak to všechno souvisí. Rozumíš, major Marchbanks jakživ neslyšel o Sedmeru blaženstvích.“

„A ten Adély chlápek zas nikdy nemluvil o rubínu. Třeba jsou to dvě záhady, a ne jedna. Třeba to nijak nesouvisí.“

„Ale ano, souvisí,“ zaváhala Sally. „Přese mě.“

„A paní Hollandovou…“

Oba se odmlčeli. „Musím za ním zajít,“ rozhodla posléze Sally.

„Nemůžeš. Aspoň dokud ho má v drápech ta Hollandová. Jo, vlastně! Málem jsem zapomněl – má bráchu, co je farářem. Menuje se Nicholas. Sou to dvojčata.“

„Reverend Nicholas Bedwell,“ zadumala se Sally. „Kdyby se nám tak podařilo ho najít. Třeba by dokázal dostat bratra ven…“

„Ten chlápek je na opiu,“ připomněl Jim. „A Adéla říká, že se bojí Číňanů. Pokaždý, když se mu v těch jeho vidinách zjeví Číňan, začne ječet.“

Na chvíli zůstali zticha.

„Škoda, že jsem ztratila ten deník,“ posteskla si Sally.

„Neztratilas ho. Ta baba ti ho šlohla.“

„Myslíš? Ale byl to mužský. Přistoupil v Chathamu.“

„Proč by kdo bral starou orvanou bichli, kdyby nevěděl, co v ní je? Jasně že v tom má prsty ta baba.“

Sally zamžikala: jak to, že ji tohle nenapadlo? Ale sotva to Jim vyslovil, bylo to najednou jasné.

„Takže ona má ten deník,“ povzdechla. „Jime, já se z toho zblázním! K čemu by jí pro boha živého byl?“

„Tobě už to vůbec nemyslí,“ vytkl jí. „Chce přece ten rubín. Co je na tom papíru, co ti zůstal?“

Ukázala mu ho.

„Tak vidíš. ‚Vezmi si ho,‘ píše se tam. Ten major ho schoval někam, kde ho ta baba nenajde, a říká ti kam. A ještě něco ti povím – jestli jde ta stará čarodějnice po rubínu, pro tenhle papír se ještě vrátí.“

Následujícího večera seděli v kuchyni Hollandova penzionu u špinavého železného sporáku sálajícího tropickým vedrem tři lidé. Jedním z nich byla Adélka, ale ta se nepočítala: bez povšimnutí seděla v koutě. Paní Hollandová seděla u stolu a převracela stránky deníku majora Marchbankse. Třetí z přítomných byl cizí návštěvník: seděl v křesle u sporáku, občas upíjel z hrnku čaj a občas si otíral čelo. Na sobě měl nápadné kostkované sako a v kravatě třpytivou jehlici.

Paní Hollandová si srovnala zuby na místo a promluvila:

„Parádně jste to zmáknul, pane Hopkins. Fakt parádně.“

„Šlo to jak po másle,“ řekl návštěvník skromně. „Ona totiž usnula. Stačilo sebrat jí to z klína.“

„Paráda. Co byste říkal dalšímu kšeftíku?“

„Kdykoliv, paní Hollandová. Vždycky rád posloužím.“

„V Hoxtonu je jeden právník. Menuje se Blyth. Minulej tejden pro mě dělal jednu fušku, ale krachlo to, protože to trochu odfláknul. Právě proto jsem musela jet do Kentu a dát to do pořádku.“

„Vážně?“ nadhodil mladík s taktním zájmem. „A ráda byste mu dala za vyučenou, že?“

„Tak nějak, pane Hopkins.“

„No, o to bych se, myslím, postarat mohl,“ přikývl nevzrušeně mladík a foukal si do čaje. „Ten deník je – ehm – zajímavý, viďte?“

„Pro mě ne,“ odsekla paní Hollandová. „já znám tu historku nazpaměť.“

„Ano?“ prohodil mladík opatrně.

„Ale pro tu mladou dámu by zajímavej byl. Troufám si říct, že kdyby si to měla přečíst, byl by to prvotřídní průšvih. Všechny mý plány by byly v háji.“

„Opravdu?“

„A tak si myslím, že by bylo nejlepší, kdyby ji potkala nějaká nehoda.“

Ticho. Mladík se neklidně zavrtěl v křesle.

„No,“ ozval se posléze, „nejsem si jistý, jestli chci o tomhle něco vědět, paní Hollandová.“

„A já si nejsem jistá, jestli máte moc na vybranou, pane Hopkins,“ řekla a zalistovala stránkami. „Panebože, nedrží to pohromadě. Doufám, že jste z toho nic neztratil.“

„Nerozumím vám, paní Hopkinsová. V čem nemám moc na vybranou?“

Ale přestala ho vnímat. Stařecké oči se jí zúžily, přečetla poslední stránku deníku, nalistovala ji zpátky, přečetla ji znovu, pozvedla knihu, zatřepala s ní a pak s ní vztekle třískla. Pan Hopkins nervózně ucouvl.

„Co se děje?“ optal se.

„Vy podrazáku zatracená. Vy naparáděnej panáku. Ztratil jste nejdůležitější stránku v celý tý zatracený knize!“

„Neříkala jste snad, že to znáte nazpaměť, milostivá?“

Hodila po něm knihou.

„Přečtěte si to, pokud to svedete. Čtěte!“

Okoralým stařeckým prstem ťukala na poslední odstavec deníku. Přečetl ho nahlas.

„Vyzvedl jsem proto rubín z banky. Je to už má poslední šance, jak se osvobodit a zachránit aspoň něco z trosek svého života. Poslední vůle, kterou jsem pod nátlakem té ženy sepsal, byla anulována: její právník přehlédl kličku ve smlouvě, kterou jsem podepsal. Zemřu bez závěti. Ale chci, abys ten drahokam měla ty. Ukryl jsem ho, a abych se dvojnásobně pojistil, utajím místo, kde se nachází, šifrou. Je –“

Dál text nepokračoval… Mladík zmlkl a pohlédl na stařenu.

„Jo, jo, pane Hopkins,“ usmívala se. „Vidíte, co ste vyved?“

Zachvěl se.

„Víc toho nebylo, milostivá,“ bránil se. „Přísahám!“

„Povídala sem něco o nehodě, že jo?“

Polkl.

Jak jsem už říkal, já

„Ale malinkou nehodu pro ni zařídíte. Zvládnete to, pane Hopkins. Jen se zejtra koukněte do novin a uděláte, co budu chtít.“

„Jak to myslíte?“

„Počkejte a uvidíte,“ usmála se. „Ten kus papíru jí vyfouknete – někde ho mít musí – a pak to s ní skoncujete.“

„To ne,“ bránil se zoufale.

„Ale ano, pane Hopkins. Za to vám ručím.“

Finanční záhady

Panu Hopkinsovi nedalo mnoho práce tu zprávu v novinách najít. Jako by na něj ze stránky za doprovodu poplašného vyzvánění, hvízdání policejních píšťalek a chřestění pout přímo vybafla.

Pan Hopkins byl zuřivostí bez sebe a musel si sednout, aby nabral dech.

„Ty stará ježibabo,“ mumlal. „Ty ropucho. Ty vypočítavá stará potvoro. Já tě…“

Ale byl v pasti a věděl to. Když neudělá, co po něm chce, obstará paní Hollandová nějaký nezvratný důkaz, který ho dostane na šibenici za vraždu, kterou nespáchal. Těžce vzdychl, okamžitě se odešel převléknout do nového tmavomodrého seržového obleku a přitom přemítal, jakou hru to paní Hollandová vlastně hraje. Pokud patří k vloženým sázkám i vražda, jaká musí být konečná výhra?

Komorná paní Reesové, Ellen, Sally nenáviděla a vlastně ani nevěděla proč. Kdesi na dně toho všeho byla závist a nevraživost, ale celá ta změť pocitů jí byla natolik nepříjemná, že jakmile se naskytlo cokoli, čím mohla svou antipatii ospravedlnit, chopila se toho bez velkého uvažování.

Takovou záminku jí poskytl pan Hopkins. Paní Hollandová mu s pomocí právníkova tajemníka vyčmuchala Sallyinu adresu a o zbytek se postaralo jeho uhlazené vystupování. Představil se Ellen jako policejní inspektor a namluvil jí, že Sally je zlodějka, která ukradla jisté dopisy – jde o velmi vysoce postavenou rodinu – sebemenší nádech skandálu – nejvyšší kruhy v zemi atd. Všechno to samozřejmě nedávalo žádný smysl, ale byly to přesně takové věci, jakých byly v časopisech, které Ellen četla, plné stránky, a proto to všechno okamžitě spolkla.

Jejich rozhovor se odehrával na schodišti k zadnímu vchodu. Ellen se brzy nechala přesvědčit, že je její povinností k sobě samé, k zaměstnavatelce i k vlasti pustit pana Hopkinse do domu, až budou všichni spát. Těsně před půlnocí tedy otevřela zadní dveře do kuchyně a pan Hopkins, posílen vydatnou dávkou brandy, se vykradl po schodech nahoru ke dveřím Sallyiny ložnice. Měl už v tomto směru určité zkušenosti, třebaže dával spíše přednost elegantnějšímu, mužnému sportu vykrádání kapes, a pohyboval se proto tiše jako myška. Pokynem naznačil komorné, aby si šla lehnout a všechno nechala na něm, pak se uvelebil na odpočívadle a čekal, dokud neměl jistotu, že Sally skutečně spí. Na stráži mu dělala společnost stříbrná kapesní láhev: dvakrát doputovala k jeho rtům a o něco lehčí zase nazpět, než usoudil, že nadešel čas činu.

Stiskl kliku dveří a pootevřel je na necelých osmnáct palců. Za tím bodem, jak mu Ellen prozradila, vrzaly. Plynová lampa na náměstí za oknem osvětlovala přes tenké závěsy pokoj natolik, že ho mohl z větší části přehlédnout. Na dvě minuty se zastavil, aby se zorientoval, a zvláštní pozornost přitom věnoval podlaze: neobjevil však na ní větší překážky než shrnutý koberec a tu a tam pohozený kus šatstva.

V místnosti bylo slyšet jen Sallyino tiché oddechování. Zvenčí sem občas dolehlo drkotání opožděné drožky, ale jinak byl všude klid.

Pak se pohnul. Věděl, kam Sally ukládá své papíry: Ellen nebyla na informace skoupá. Vysypal na koberec obsah Sallyiny kabelky, jež byla těžší, než očekával. A pak objevil pistoli.

Chvilku zíral s otevřenými ústy v domnění, že si spletl pokoj. Ale byla tu přece Sally, spala jen čtyři stopy od něj… Zvedl zbraň a potěžkal ji v ruce.

„Pojď sem, krasavice,“ oslovil ji. „Ty se mi budeš hodit.“

Zastrčil zbraň do kapsy a k ní nacpal každý kousek papíru, který byl na dohled. Pak se zastavil a rozhlédl se. Neměl by prohrabat zásuvky? Ale možná jsou papírů plné a co si s nimi pak počne? Koneckonců nemůže být větší pitomost než chtít po člověku, aby ukradl nějaký zatracený kus pitomého papíru. Ale ta pistole – ta není k zahození.

Ale nehodlal kvůli ní Sally zabít. Díval se na ni, jak spí. Hezká holka, pomyslel si, a ještě skoro dítě. Věčná škoda, jestli ji ta bába Hollandová dostane. Ale ať si ty své nehody zařizuje sama, v tomhle on nepojede.

Vytratil se stejně tiše, jako přišel, a ani živá duše ho nezaslechla.

Nedošel však daleko. Když zahýbal za temný roh ve spleti uliček za Holbornem, ovinula mu krk neznámá paže, kdosi mu podrazil nohy a mohutné koleno ho udeřilo přímo na solar. Všechno se to sběhlo až příliš nečekaně. Nůž, který mu vklouzl mezi žebra, byl studený, nesmírně studený, a než mu tím chladem ztuhlo srdce, stačil si už jen pomyslet: Jenom ne do škarpy – můj nový kabát – to bláto…

Cizí ruce mu plášť rozervaly a prohrabaly kapsy. Hodinky s řetízkem, stříbrná kapesní láhev, zlaťák a pár měďáků: diamantová jehlice v kravatě, pár kousků papíru: a copak to máme tady? Bouchačku? Cizí hlas se zachechtal a kroky zmizely v dálce.

A pak se dalo do deště. V mozku Henryho Hopkinse se dosud třepotaly ždibečky úzkosti, avšak zanedlouho klesly do zmámeného zapomnění, jak krev, jež je nadnášela, zvolna odplývala otvorem v hrudi. Život Henryho Hopkinse se mísil s kalnou vodou odpadové strouhy a společně s ní stékal do kanálů a temnoty.

„Hleďme,“ prohlásila paní Reesová u snídaně, „náš milý host už vstal. A nějak brzy, topinky ještě nejsou. Zpravidla se tu objevíš, teprve když už je na stole všechno, jenže vychladlé. Ale je tu slanina – dáš si slaninu? A myslíš, že by se ti mohlo podařit, aby ti nevyklouzla z talíře jako včera ty ledvinky? Slanina se sice neskulí tak snadno jako ledvinky, ale určitě ji taky dokážeš shodit, pokud –“

„Teto Karolino, někdo se ke mně vloupal,“ přerušila ji Sally.

Stařena na ni upřela překvapený a pobouřený pohled.

„Nevím, o čem to mluvíš,“ ucedila.

„Někdo se vloupal ke mně do pokoje a něco mi ukradl. Spoustu věcí.“

„Slyšíš to, Ellen?“ obrátila se paní Reesová ke komorné, která právě nesla topinky. „Slečna Lockhartová tvrdí, že ji v mém domě někdo oloupil. A viní z toho mé sloužící? Viníš z toho mé sloužící, slečinko?“

Tu otázku pronesla tónem tak zlobným, až se Sally skoro zachvěla.

„Nevím, kdo za to může! Ale když jsem se vzbudila, všechno z mé tašky bylo rozsypané po podlaze a některé věci chyběly. A –“

Paní Reesová zrudla. Sally ještě nikdy neviděla někoho tak rozzuřeného: napadlo ji, že stařena nejspíš zešílela, a vyděšeně o krok ucouvla.

„Vidíš to, Ellen, vidíš! Oplácí naše pohostinství tím, že nás obviňuje z krádeže! Pověz, Ellen, vloupal se někdo do domu? Jsou někde rozbitá okna nebo šlápoty? Pověz mi to, děvče, chci to vědět teď hned. Okamžitě mi to pověz!“

„Ne, paní,“ špitla svatouškovsky komorná a uhýbala pohledem před Sally. „Máte mé slovo, paní Reesová. Všechno je, jak má být, paní.“

„Na tvé slovo se alespoň mohu spolehnout, Ellen. Takže mi prozraď, slečinko,“ obrátila se zpátky k Sally s tváří zkřivenou jako nějaká domorodá maska, vybledlé oči vypoulené a tenké rty stažené úšklebkem, „prozraď mi, proč by měli ti lupiči, kteří vůbec nevstoupili do domu, zaměřit svou imaginární pozornost právě na tebe? Copak máš zrovna ty něco, oč by kdo mohl stát?“

„Určité listiny,“ pípla Sally a třásla se už po celém těle. Paní Reesová to nikdy nepochopí: vypadá, jako by ji posedl ďábel.

„Určité listiny? Určité listiny! Ty malá potvůrko – listiny – tak se podívám na to místo činu. Ukaž mi to. Ne, Ellen, dokážu se zvednout sama. Nejsem ještě tak stará, aby mohl kdekdo zneužívat mé slabosti – uhni mi z cesty, děvče, no tak, uhni!“

Tohle zaječení patřilo Sally, která v rozpacích postávala mezi stolem a dveřmi. Starostlivá Ellen hbitě uhnula sama a paní Reesová vrávorala nahoru po schodech. U dveří do Sallyiny ložnice se zastavila a počkala, až jí je někdo otevře, a tím někým byla opět Ellen. Ellen ji rovněž uchopila za paži, když vcházela, a Ellen také – teď poprvé – vrhla na Sally, která šla kousek za nimi, zlomyslně vítězoslavný pohled.

Paní Reesová se rozhlédla. Postel byla rozházená, Sallyina noční košile se válela napůl na podlaze a napůl v nohách postele. Dvě zásuvky byly otevřené a oblečení bez ladu a skladu nacpané dovnitř. Ubohá hromádka věcí – peněženka, pár drobných mincí, kapesníček, malý diář – na zemi vedle Sallyiny kabelky se uprostřed toho všeho takřka ztrácela. Sally pochopila, že situace je beznadějná, ještě než paní Reesová promluvila.

„Tak co?“ řekla. „Tak co, slečinko?“

„Nejspíš jsem se spletla,“ pípla Sally. „Moc se omlouvám, teto Karolino.“

Mluvila skoro ostýchavě, protože jí právě hlavou bleskla nová myšlenka. Sklonila se, aby posbírala věci ze země, a přistihla se, že se usmívá.

„Čemu se najednou směješ, slečinko? Čemu se to tak drze směješ? Mně se nikdo smát nebude.“

Sally neodpověděla, ale začala sbírat své oblečení a skládat je na postel.

„Co to děláš! Mluv! Mluv, ty nestydatý fracku!“

„Jdu pryč,“ odpověděla Sally.

„Cože? Cos to řekla?“

„Jdu pryč, paní Reesová. Už tady nemůžu zůstat – nemůžu a ani nechci.“

Paní domu zalapala po dechu, komorná po ní – a obě ustoupily, když Sally cílevědomě vykročila ke dveřím.

„Pro své věci si vzkážu,“ řekla. „Udělejte mi tu laskavost a pošlete mi je, až vám sdělím svou novou adresu. Mějte se tu dobře.“

A byla pryč.

A sotva se ocitla na chodníku před domem, vůbec nevěděla, co si počít dál.

Spálila za sebou mosty – to věděla najisto. K paní Reesové už zpátky nemůže: jenže kam se vrtne? Vytrvale kráčela pryč z Peveril Square a cestou minula novinový Stánek. Dostala nápad. Za bezmála poslední peníze – tři pence – si koupila výtisk Timesů a došla si ho přečíst na blízký hřbitov. V celých novinách ji zajímala jen jediná stránka a nebyla to ta s inzeráty na místa vychovatelek…

Poté, co si udělala na okraj novin pár poznámek, zamířila rázně ke kancelářím pana Templa v Lincoln’s Inn. Po vytrvalém dešti předchozí noci bylo krásné ráno a slunce jí pozvedalo náladu.

Přijal ji tajemník pana Templa. Právník je zaneprázdněn, skutečně velmi zaneprázdněn, ale třeba si dá říct a na pár minut ji přijme. Uvedl ji do kanceláře a pan Temple, hubený, holohlavý a energický, vstal, aby si s ní potřásl rukou.

„Kolik peněz vlastně mám, pane Temple?“ zeptala se, když se vzájemně pozdravili.

Sáhl po veliké knize a poznamenal si několik čísel.

„Čtyři sta padesát liber v dvou a půl procentech státních dluhopisů, sto osmdesát kapitálových podílů Londýnských a Jihovýchodních drah, dvě stě preferenčních akcií v Královské poštovní paroplavební společnosti… Opravdu chcete tohle všechno vědět?“

„Všechno, prosím.“ Jak četl, porovnávala to s novinami. Pokračoval. Netrvalo to dlouho.

„A výnos,“ zakončil. „činí zhruba…“

„Čtyřicet liber ročně,“ dořekla.

„Jak to víte?“

„Spočítala jsem si to, jak jste mi to přeříkávali.“

„Panebože.“

„A myslíte, že mám nějakou možnost o svých penězích rozhodovat?“

„Značnou. Až příliš velkou podle mého mínění. Snažil jsem se to vašemu panu otci rozmluvit, ale on si nedal říct – tak jsem to sepsal tak, jak si přál.“

„Dobře, že se vám to nepovedlo, pane Temple. Ráda bych, abyste prodal za tři sta liber dluhopisů a místo toho hned nakoupil akcie těchto firem: Západních železničních drah, Plynárenské, osvětlovací a koksárenské společnosti a C. H. Parsons, s. r. o.“

Brada mu poklesla, ale její pokyny si zapsal.

„Mimoto,“ pokračovala, „prodejte, prosím, ty preferenční akcie Královské poštovní paroplavební společnosti a kupte místo nich kapitálové podíly P & O. Tím by se měly výnosy zvednout trochu přes padesát. Asi za měsíc nebo tak nějak se na to zase podívám, jen co… jen co budu mít čas. Předpokládám, že nějaký obnos byl za mě vyplacen i paní Reesové?“

„Paní Reesová obdržela…“ obrátil stránku. „Sto liber po smrti vašeho pana otce. To byl ovšem dědický podíl, ne úhrada za jakoukoli případnou službu. Správci pozůstalosti – z nichž jeden jsem také já – dospěli k dohodě, podle níž bude výnos dědického fondu vyplácen ve váš prospěch paní Reesové, dokud budete žít pod její střechou.“

„Rozumím,“ kývla Sally. Ta ženská dostávala všechny její peníze a přitom jí vyčítala, že ji živí z milosti! „Tak tedy,“ pokračovala, „s paní Reesovou jsem si pohovořila a bude nejlepší, když od nynějška bude výnos vyplácen přímo mně. Mohl byste zařídit, aby peníze chodily na můj účet do pobočky Londýnské a Midlandské banky na Strandu?“

Pan Temple vyhlížel skutečně ustaraně. Vzdychl a udělal si poznámku, ale neřekl nic.

„A konečně, pane Temple, mohla bych dostat nějaké peníze ihned? Nezmínil jste se o současném stavu účtu, ale něco tam být musí.“

Obrátil stránku v její účetní knize.

„Je tam jedenadvacet liber, šest šilinků a devět pencí,“ řekl. „Kolik byste si chtěla vybrat?“

„Dvacet liber, prosím.“

Otevřel příruční pokladnu a odpočítal obnos ve zlatě.

„Slečno Lockhartová, zeptám se vás jenom – je to rozumné?“

„Je to, co chci udělat. A mám právo to udělat, takže to tak bude. Slibuji vám, pane Temple, že vám jednou povím proč. Vlastně – je tu ještě jedna věc…“

Odstrčil příruční pokladnu a pohlédl na ni. „Ano?“

„Zmínil se můj otec někdy o majoru Marchbanksovi?“

„To jméno jsem zaslechl. Myslím, že váš pan otec ho už celá léta neviděl. Pokud vím, byl to jeho přítel z dob v armádě.“

„A o paní Hollandové?“

Právník zavrtěl hlavou.

„Nebo o něčem s názvem Sedmero blaženství?“

„Zvláštní jméno. Ne, slečno Lockhartová, nikdy.“

„Nechci vás už okrádat o čas, pane Temple, ale jaký byl otcův podíl v jeho vlastní firmě? Předpokládala jsem, že dost významný.“

Hladil si bradu a tvářil se rozpačitě.

„Slečno Lockhartová, musíme si spolu někdy pohovořit. Teď ne, mám příliš práce, ale přibližně asi za týden už by to mělo být lepší. Váš pan otec byl velmi zvláštní muž a vy jste, když dovolíte, velmi zvláštní mladá dáma. Vedete si neobyčejně prakticky. Činí to na mě velký dojem. Povím vám tedy něco, co jsem si chtěl nechat pro sebe, dokud nebudete trochu starší. Mám starost o tu firmu a dělá mi starost to, co váš pan otec udělal, než odcestoval do Orientu. Máte naprostou pravdu: mělo by tu být více peněz. Ale skutečností zůstává, že váš pan otec prodal celý svůj podíl za tisíc liber svému partnerovi, panu Selbymu.“

„A kde jsou ty peníze teď?“

„Právě to mi dělá starost. Zmizely.“

Nadšenci

V Anglii v roce 1872 nebylo mnoho míst, kde by mohla mladá dáma sama posedět, popřemýšlet si a případně vypít trochu čaje. Čaj zatím nebyl tak důležitý, ale dříve či později se bude muset najíst, a existovala pouze jedna sorta dobře oblečených mladých žen, které se volně pohybovaly v hotelech a restauracích, a Sally ani v nejmenším netoužila, aby ji považovali za jednu z nich.

Byla to však, jak řekl pan Temple, velmi zvláštní mladá dáma. Otcova výchova jí dala myšlenkovou nezávislost, která z ní udělala dívku spíše dnešní než tehdejší – proto také odešla z domu a nelekala ji vyhlídka na to, že bude sama.

Vyšla z Lincoln’s Inn a zvolna kráčela podél řeky, až narazila na lavičku pod sochou jakéhosi krále s parukou, kde usedla a sledovala provoz.

Největší rána pro ni byla ztráta pistole. Tři zmizelé listiny – vzkaz z Orientu, dopis majora Marchbankse a vypadlou stránku z knihy – si už dříve opsala do deníku, takže o ně nepřišla. Ale pistole byla dárek od otce a navíc jí mohla jednou zachránit život.

Nejvíc však toužila si s někým pohovořit. Jim Taylor by k tomu byl ideální partner, jenže bylo úterý a to byl v práci. Pak tu byl major Marchbanks – ale jeho dům nejspíš hlídá paní Hollandová stejně jako dřív.

Pak si vzpomněla na vizitku, kterou si zasunula do diáře. Díky Bohu, že ji ten zloděj neukradl!

Měla teď nějaké peníze. Najala si drožku a udala drožkáři tuto adresu.

Burton Street byla zastrčená ulička poblíž Britského muzea. Dveře čísla 45 byly dokořán a malovaný štít hlásal, že tu provozují svou živnost W. a F. Garlandovi, fotografové. Sally vešla dovnitř a ocitla se v zaprášeném úzkém obchůdku, přecpaném fotografickými potřebami – laternami magikami, chemikáliemi, fotoaparáty a dalšími podobnými věcmi – naskládanými na pultu nebo nacpanými do regálů. Nikdo tu nebyl, ale dveře dovnitř byly otevřené a Sally zaslechla hlasy, zvýšené v prudké hádce. Jeden z nich patřil fotografovi.

„Tak to tedy ne!“ hulákal. „Právníky nesnáším už z principu a to samé platí pro všechny jejich poskoky –“

„Já nemluvím o právnících, ty moulo!“ ozval se stejně popuzeně mladý ženský hlas. „Potřebuješ účetního, a ne advokáta – a pokud to tady nedáš co nejdřív do pořádku, můžeme to tu rovnou zabalit!“

„Nesmysl! Hleď si těch svých maškarád, ty semetriko – slyšíš, Třasáku, v krámě je zákazník.“

Drobný, scvrklý mužík horlivě vyběhl zezadu s výrazem člověka, jenž prchá před deštěm kulek. Zavřel za sebou dveře, ale křik za nimi neutichl.

„Přejete si, slečno?“ zahuhlal nervózně zpod mohutného kníru, potřísněného polévkou.

„Přišla jsem za panem Garlandem. Ale jestli právě nemá čas…“

Pohlédla na dveře a muž se přikrčil, jako by čekal, že jimi co nevidět prosviští raketová střela.

„Nechcete, doufám, abych tam pro něj zašel a přived ho, viďte že ne?“ zaškemral. „To bych si, na mou duši, netroufal.“

„Hmm… ne. Zrovna teď asi ne.“

„Šlo o váš portrét, slečno? Můžeme vám to dohodnout na kdykoli jindy…“

Sáhl po knize objednávek.

„Ne. Ne, jednalo se o…“

Dveře se rozlétly a mužík se přikrčil za pult.

„K čertu se všemi těmi –“ zahřměl ještě fotograf, vtom se však náhle zarazil. Stál ve dveřích, usmíval se a Sally si uvědomila, že už zapomněla, jak živá a proměnlivá dokáže být jeho tvář. „Vítám vás!“ pozdravil ji tím nejpřátelštějším tónem. „Slečna Lockhartová, že ano?“

Znenadání ho kdosi postrčil do krámu a ve dveřích teď místo něj stála mladá žena, o dva tři roky starší než Sally. Na ramenou jí zářily rudé vlasy, oči jí jiskřily a v sevřené pěsti třímala list papíru. Sally prolétlo hlavou: je tak krásná! A to také skutečně byla – oslnivá krasavice.

„Jsi neuvěřitelný lempl, Fredericku Garlande!“ zaburácela. „Tyhle účty se tu povalují už od velikonoc a co jsi s nimi udělal? Za co jsi utratil všechny peníze? A co vůbec děláš kromě toho, že –“

„Co dělám?“ otočil se k ní a prudce zvýšil hlas. „Co dělám? Dřu se určitě víc než nějaká banda zmalovaných komediantů, co se poflakují v divadelním zákulisí! Třeba ty polarizační čočky – myslíš, že ke mně přiletěly na zahvízdnutí? A želatinový proces –“

Jdi k čertu se svým zatraceným želatinovým procesem. Jak jsi to myslel s tím poflakováním? Nedovolím, aby mou práci urážel nějaký druhořadý – daguerrotypista, který má o kumštu představy jako

„Daguerrotypista? A druhořadý? Co si to dovoluješ, ty loutko namyšlená –“

„Zkrachovalý flákači!“

„Uječená štěkno!“

A v příští vteřině se obrátil k Sally, klidný jako beránek, a zdvořile řekl: „Slečno Lockhartová, dovolte, abych vám představil svou sestru Rosu.“

Sally zamrkala a přistihla se, že se usmívá. Mladá žena jí podala ruku a rovněž se usmála. Bylo teď jasné, že jsou sourozenci – bratr nebyl sice zdaleka tak krásný jako sestra, ale z obou vyzařovala stejná živost a energie.

„Nepřišla jsem nevhod?“ zeptala se Sally.

Fotograf se rozesmál a mužík se vysoukal zpoza pultu jako želva z krunýře.

„Ne,“ ujistila ji slečna Garlandová, „vůbec ne. Pokud se chcete dát vyfotografovat, přišla jste právě včas – zítra už tu tenhle kšeft možná nebude.“

Hodila po bratrovi zlostný pohled a ten jen bezstarostně mávl rukou.

„Ne, nepřišla jsem kvůli fotografování,“ vysvětlila Sally. „Vlastně jsem přišla proto, že… Víte, setkala jsem s panem Garlandem minulý pátek a…“

„Jemine! Vy jste ta dívka ze Swallownessu! Vyprávěl mi o tom.“

„Můžu se už vrátit k těm deskám?“ vložil se do řeči mužík.

„Ano, jen běž, Třasáku,“ souhlasil fotograf a pohodlně se usadil na pultě, zatímco si mužík starostlivě přejel rukou čelo a odcupital pryč. „Připravoval pár fotografických desek, slečno Lockhartová, a najednou se trochu vylekal. Sestra se mě pokoušela zavraždit.“

„Bylo by už načase,“ prohodila Rosa temně.

„Snadno se rozčilí. Ona je herečka, nemůže za to.“

„Omlouvám se, že jsem vás vyrušila,“ řekla Sally. „Neměla jsem sem chodit.“

„Máte problémy?“ zeptala se Rosa.

Sally přikývla. „Ale nechtěla bych…“

„Zase ta stará čarodějnice?“ vyzvídal fotograf.

„Ano. Jenže…“ Zmlkla. Jestlipak si to mohu dovolit? Zaváhala. „Říkali jste – omlouvám se, ale nedalo se to přeslechnout – říkali jste, že byste potřebovali účetního?“

„To tvrdí moje sestra.“

„Jistěže ano,“ rozehřála se Rosa. „Tenhle zmatkář tu ve všem nadělal tak úděsný chaos, že pokud to tu co nejdřív nedáme do pořádku –“

„Přeháníš,“ zarazil ji. „To se dá do pořádku raz dva.“

„Tak se do toho pusť!“ vyjela na něj.

„Nemůžu. Nemám čas, nemám na to buňky a rozhodně do toho nemám chuť.“

„Chtěla jsem jen říct,“ ozvala Sally ostýchavě znovu, „že já se v takových věcech vyznám – pomáhala jsem otci s bilančními záznamy, naučila jsem se od něho všechno, co se týká vedení knih a účetnictví – a moc ráda bych vám pomohla! Víte, přišla jsem vás sama poprosit o – o pomoc. Ale pokud budu moct udělat něco na oplátku pro vás, bude to možná lepší. Nevím.“

Hlas se ji zlomil a zrudla. Tenhle proslov jí dal zabrat, ale byla pevně rozhodnutá dotáhnout ho až do konce. Sklopila oči.

„Myslíte to vážně?“ zeptala se druhá dívka.

„Čestné slovo. Vím, že se v tom vyznám, jinak bych o tom nemluvila.“

„Tak to by nám spadl kámen ze srdce,“ usmál se Frederick Garland. „Vidíš?“ obrátil se k sestře. „Říkal jsem ti, že není proč si dělat starosti. Slečno Lockhartová, naobědváte se s námi?“

Oběd v jejich bohémské domácnosti sestával ze džbánu piva, zbytků velké pečené hovězí kýty, ovocného koláče a pytlíku jablek, o němž Rosa tvrdila, že ho dostala předchozího večera od jednoho ze svých ctitelů, vrátného na tržišti Covent Garden. Najedli se s pomocí velkého kapesního nože a vlastních prstů (pivo pili z vypláchnutých kádinek na chemikálie) u přecpaného laboratorního pultu za krámem. Sally byla nadšená.

„Musíte jim prominout, slečinko, omluvte je,“ poznamenal scvrklý mužík, který zřejmě neměl jiné jméno než Třasák. „Ne, že by neměli vychování, nemaj prostě prachy.“

„Ale jen si vezmi, oč pracháči přicházejí, Třasáku,“ namítla Rosa. „Kdo jiný může docenit, jaká pochoutka je hovězí se švestkovým koláčem, než ten, kdo jinak nemá co jíst?“

„No tak, dej už pokoj, Roso,“ napomenul ji Frederick. „Hlady neumíráme. Vždycky se tu něco k jídlu najde. Ale obejdeme se bez mytí nádobí,“ obrátil se k Sally. „To je věc principu. Když se žádné nádobí nenašpiní, nemusí se žádné mýt.“

Sally napadlo, jak to asi dělají s polévkou, ale nestihla se na to zeptat: jakmile rozhovor na chviličku utichl, zahrnuli ji otázkami, a když byl oběd u konce, věděli už o té záhadě – nebo záhadách – tolik co ona.

„Víš,“ řekl Frederick (během konzumace švestkového koláče přešli, aniž by si toho vůbec všimli, všichni k tykání), „prozraď mi jednu věc: proč s tím nejdeš na policii?“

„Vlastně ani nevím. Nebo – ale ano, vím. Prostě proto, že to všechno nějak souvisí s mým narozením – nebo tátovým životem v Indii – prostě s mou minulostí – a chci si to nechat pro sebe, dokud o tom nebudu vědět víc.“

„Máš pravdu,“ schválila to Rosa. „Poldové jsou strašní hlupáci, Frede – tohle je ta poslední věc, co by měla udělat.“

„Ale okradli tě,“ připomněl Fred. „Už dvakrát.“

„Přesto bych to radši nedělala. Je tu tolik věcí… Ani svému právníkovi jsem neřekla, že mě okradli.“

„A teď jsi odešla z domova,“ připomněla Rosa. „Kde budeš bydlet?“

„Nevím. Musím si někde najít pokoj.“

„No, to nebude problém. Tady je spousta místa. Můžeš se zatím nastěhovat do pokoje strýčka Webstera. Třesák ti ukáže, kde to je. Já už teď musím běžet na zkoušku. Uvidíme se později!“

A než jí Sally stihla poděkovat, byla pryč.

„Myslíš, že by to šlo?“ zeptala se Sally Fredericka.

„No jistě! A pokud to chceš brát obchodně, můžeš nám platit nájem.“

Vzpomněla si na stan a upadla do rozpaků, ale Fred se díval jinam a něco si škrábal na kus papíru.

„Třasáku,“ prohodil, „nezašel bys k panu Eelesovi, aby mi půjčil tyhle knihy?“

„Už letím, pane Frede. Jen musím ještě nachystat ty desky a magnézium.“

„To stihneš, až se vrátíš.“

Mužik odběhl a Sally se optala: „Opravdu se jmenuje Třasák?“

„Jmenuje se Theofilus Malloy. Ale vážně bys dokázala někomu říkat Theofile? Já ne. A jeho dřívější parťáci mu říkali Třasák, tak mu ta přezdívka už zůstala. Býval to neúspěšný kapsář. Setkal jsem se s ním, když se pokoušel okrást mě. Když jsem mu to překazil, tolik se mu ulevilo, že se málem rozbrečel vděčností, a od té doby je tu s námi. Ale poslyš – myslím, že sis měla přečíst noviny, když už sis je koupila. Vidím, že máš Timesy. Koukni se na stranu deset.“

Sally překvapeně uposlechla. Až na konci stránky objevila malý odstaveček, jenž přinášel zprávu, kterou pohotovější noviny pana Hopkinse uveřejnily už o den dřív.

„Major Marchbanks je mrtvý?“ užasla. „Tomu ani nemůžu uvěřit. A ten člověk – ten v kostkovaném obleku – to byl ten, co mi ukradl ten deník! To byl ten chlap ve vlaku! Myslíš, že zrovna jel od…!“

„Přistoupil ale v Chathamu, ne? Ve Swalenessu jsem ho rozhodně neviděl. Ta Hollandová mu musela poslat vzkaz. A včera v noci se vrátil pro zbytek.“

„Sebral mi i pistoli.“

„To dá rozum, když ji tam uviděl. Ale ty máš ty papíry opsané – ukaž to sem.“

Rozevřela svůj diář a přisunula mu ho po zjizveném pultu. Sklonil se a četl.

„… na temném místě pod zauzleným lanem. Když měsíc pozvedá hladinu vody, jasně to místo ozařuje trojice rudých světel. Vezmi si ho. Náleží ti jako dar ode mne i v souladu s anglickými zákony. Antequam tu haec legis… Panebože.“

„Co je to? Ty umíš latinsky?“

„Ty nevíš, co se tam píše?“

„Ne, co?“

„Píše se tam: ‚Až budeš tohle číst, budu už mrtev. Kéž má památka…,‘ jak se to jen řekne, ‚kéž i já sám upadnu záhy v zapomnění.‘“

Přeběhl jí mráz po zádech. „On věděl, že se mu něco stane,“ řekla.

„Třeba to nebyla vražda,“ přemítal Frederick. „Mohlo jít taky o sebevraždu.“

„Chudák,“ posteskla si Sally. „Byl tak nešťastný.“ Ucítila v očích slzy. Ten studený prázdný dům a jeho něžná slova… „Promiň,“ ovládla se.

Zavrtěl hlavou a podal jí čistý kapesník. Když si osušila slzy, upozornil ji: „Mluví o nějaké skrýši, chápeš. Říká ti, kde ten rubín je, a tvrdí, že patří tobě.“

„Anglické zákony – myslela jsem, že se to může týkat nalezeného pokladu. Jenže každý nalezený poklad patří Koruně. A beztak nedokážu rozluštit, co to má všechno znamenat.“

„Já taky ne – zatím. A pak je tu ten kuřák opia, ten Bedwell. Svým způsobem by s ním byla asi snazší řeč než… A vida, Třasák už je zpátky.“

„Tady to máte, pane Frede,“ zahlaholil Třasák s třemi obrovskými svazky v náručí. „Můžu už se pustit do těch desek?“

„Rozhodně – á, vida – Crockfordův adresář duchovních. Bedwell… Bedwell…“

Frederick převracel stránky tlustého a důstojně vyhlížejícího svazku, dokud nenašel, co hledal.

„Bedwell, reverend Nicolas Armbruster. Narozen 1842, absolvent Rugby, vysokoškolská studia zakončena titulem M.A. v Oxfordu 1864, vikář u Svatého Jana. Summertown, Oxford.“

„Jsou dvojčata,“ poznamenala Sally.

„Já vím. Řekl bych, že pokud toho člověka někdo dokáže dostat z Hollandova penzionu, bude to jeho vlastní bratr. Zítra se za ním vypravíme do Oxfordu.“

Během zbytku dne a večera se Sally dověděla o rodině Garlandových trochu víc. Frederickovi bylo jedenadvacet, Rose osmnáct a dům i s obchodem patřil jejich strýci, Websteru Garlandovi, podle Frederickových slov největšímu žijícímu fotografovi. V současné době se zdržoval v Egyptě a o obchod se staral Frederick, s výsledkem, který Rosu tolik rozběsnil. Tohle všechno jí pověděl Třasák, když seděla v místnosti za krámem a snažila se trochu zorientovat v účetnictví. Frederick odešel ve tři, aby si pořídil několik snímků Britského muzea, a Třasák se rozpovídal.

„On je kumštýř, slečinko, v tom je ten malér,“ vysvětloval. „Focením se dá dneska vydělat majlant, jenže pana Fredericka nezajímaj portréty ani svatby. Zažil sem, jak celej tejden seděl jak pecka na jednom fleku a čekal na správný světlo v jedný louži vody. Něco umí, to je fakt. Ale věčně si něco vymejšlí a prachy mizej takovým fofrem, že byste nevěřila. Jedině slečna Rosa drží tuhle domácnost nad vodou.“

Rosa byla herečka, jak už prozradil Frederick, a v současné době hrála v Královnině divadle ve hře Živá nebo mrtvá. Jenom malý štěk, jak řekl Třasák, ale jednou z ní určitě bude hvězda. S takovým vzhledem a temperamentem prostě nakonec musí prorazit. Ale zatím byly honoráře jen skromné, i když její příjmy představovaly pro dům číslo 45 na Burton Street největší přínos.

„Ale Frederick vydělal hodně peněz,“ namítla Sally, jak se probírala hromádkou zmuchlaných stvrzenek a naškrábaných účtů a odkládala příjmy na jednu a výdaje na druhou stranu. „Příjmy jsou vlastně veliké. Jenom se zdá, že se to všechno zase rozkutálí.“

„Kdybyste kápla na to, jak tu nějaký prachy udržet, slečinko, udělala byste jim náramnou službu. Protože on to jakživ nedokáže.“

Pokračovala v práci po celé odpoledne a poznenáhlu vnášela do chaosu nezaplacených účtů a pomuchlaných faktur jakýs takýs řád. Nesmírně ji to těšilo. Konečně tu bylo něco, v čem se vyznala a s čím si dovedla poradit, něco jasného a přehledného. Třasák jí v pět hodin donesl šálek čaje a čas od času opouštěl zadní místnost, aby obsloužil zákazníka v krámě.

„Co se prodává nejvíc?“ zajímala se Sally.

„Fotografický desky a chemikálie. Před pár měsíci si pan Fred, když dostal peníze za jeden vynález, pořídil velkou zásobu stereoskopickejch kukátek. Jenže nejdou na odbyt. Lidi chtěj obrázky, co by se jim líbily, a těch on zrovna moc nemá.“

„Měl by si nějaké takové pořídit.“

„To mu řekněte. Já to zkoušel, ale nedá na mě.“

„A co se lidem líbí nejvíc?“

„Nejlepší jsou krajinky. Stereoskopický krajinky jsou jiný než obyčejný. A potom legrační, sentimentální, romantický a nábožný obrázky. A taky košilatý. Jenže s těma on nechce nic mít. Tvrdí, že je to vulgární.“

Přibližně kolem šesté, když se Frederick vrátil domů, začínala už mít pohromadě kompletní přehled o jejich příjmech a výdajích, z něhož bylo jasně zřejmé, kolik vydělali a utratili za těch šest měsíců, co byl strýc Webster Garland v Egypě.

„To je úžasné!“ zaradoval se Frederick, když odložil fotoaparát se vším příslušenstvím a zavřel krám.

„Zabere mi to ještě tak den, než to budu mít úplně pohromadě,“ řekla. „A budeš mi muset vysvětlit některé tyhle ručně psané poznámky. Je to tvoje písmo?“

„Bohužel nejspíš ano. Jak to vůbec vypadá? Dobře, nebo špatně? Jsem na dně?“

„Musíš víc dbát na to, aby ti lidi platili včas. Je tu padesát šest liber sedm šilinků, které jsi měl dostat už dávno, a dvacet guineí z minulého měsíce. Kdybys ty peníze dostal, mohl bys splatit většinu toho, co jsi jinde dlužný Ale musíš se o to starat soustavně a vést si řádné záznamy.“

„Nemám čas.“

„Na to si najít čas musíš. Je to důležité.“

„Je to nuda.“

„Tak si plať někoho, kdo to bude dělat za tebe. Musí to být, jinak přijdeš na mizinu. Nepotřebuješ víc peněz – potřebuješ jen správně hospodařit s tím, co máš. A ostatně myslím, že bych měla i pár nápadů, jak vydělat víc.“

„Vzala bys tu práci?“

„Já?“

Díval se na ni naprosto vážně. Oči měl zelené; toho si předtím nevšimla.

„Proč by ne?“ zeptal se.

„Já – já nevím,“ zaváhala. „Dnes jsem se do toho pustila, protože… Někdo to zkrátka udělat musel. Taky na oplátku za to, že jste mi pomohli… Ale ty potřebuješ profesionálního poradce. Někoho, kdo by si dokázal vzít na starost, já nevím, celou obchodní stránku věci…“

„A ty bys to dělat nechtěla?“

Zavrtěla hlavou, pak pokrčila rameny, přistihla se, že přikyvuje, a rychle znovu pokrčila rameny. Rozesmál se a ona zčervenala.

„Podívej,“ řekl jí, „mně připadá, že jsi pro tuhle práci jako stvořená. A koneckonců si musíš nějak vydělávat. Nemůžeš žít z těch svých maličkých výnosů… A chtěla bys snad dělat guvernantku?“

Otřásla se. „Ne!“

„Nebo snad ošetřovatelku, kuchařku či něco podobného? To bych se divil. A tohle dělat můžeš a vypadá to, že jsi v tom dobrá.“

„Moc mě to baví.“

„Tak co ti brání?“

„Tak dobře. Budu – budu to dělat. A děkuju.“

Podali si ruce a dohodli podmínky. Pro začátek bude pracovat za stravu a byt; dokud nevydělají trochu peněz, nemohou si dovolit platit jí řádnou mzdu, jak sama upozornila. Až začne firma vydělávat, bude dostávat patnáct šilinků týdně.

Když bylo všechno domluveno, Sally přímo zářila štěstím a Frederick nechal na oslavu přinést z laciné jídelny na rohu horký masový piroh. Rozkrojili ho na čtyři díly, jeden kus schovali Rose a usadili se k jídlu kolem laboratorního pultu. Třasák uvařil trochu kávy, Sally ji zvolna upíjela a přitom přemítala, co je vlastně na téhle domácnosti tak zvláštního.

Šlo o cosi hlubšího než to, že se tu nemylo nádobí a jedlo se v nepravidelný čas u laboratorního pultu. Lámala si s tím hlavu, ještě když se vyhřívala ve starém odřeném křesle u kuchyňských kamen, Třasák četl u stolu noviny, Frederick si v koutě tiše pohvizdoval a prováděl něco s chemikáliemi. Nepřišla na to ani ve chvíli, kdy se o mnoho později přihrnula dovnitř Rosa, promrzlá, hlučná a vítězoslavně třímající v ruce velikánský ananas, probudila Sally (která mezitím v křesle bezděčně usnula) a vynadala ostatním, že ji nezavedli do jejího pokoje. Vrtalo jí to hlavou, ještě když roztřesená zimou zalézala do úzké postele a zachumlávala se do přikrývek. Až pak, vteřinku před usnutím, náhle našla odpověď. No ovšem, pomyslela si. Neberou Třasáka jako sluhu. A mě neberou jako holku. Všichni jsme si rovni. A právě to je na tom tak zvláštní…

Cesta do Oxfordu

Paní Hollandová se doslechla o smrti Henryho Hopkinse od jedné ze svých kamarádek, která vykonávala jakousi špinavou práci v chudobinci Svatého Jiří o pár ulic dál. Ta žena se tu zprávu dozvěděla od dívky ze sousedství, tovární dělnice, jejíž bratr pracoval jako metař na stejné ulici, kde měl Stánek prodavač novin, jehož bratranec mluvil s mužem, který tělo objevil: a tak se tahle historka z londýnského podsvětí šířila dál a dál. Paní Hollandová byla nad Hopkinsovou neschopností vzteky bez sebe. Nechat se zamordovat jako ovce! Samozřejmě že policie vraha nikdy nevypátrá, ale to paní Holandové vyhovovalo. Zapadlými uličkami, dvory, ulicemi, překladišti a doky se jako neviditelný dým šířil jeden hlas: paní Hollandová z Katova překladiště by dala hodně za to, kdyby se dozvěděla, kdo Henryho Hopkinse zabil. Vypustila tu zprávu do světa a čekala. Něco se vynoří: a nebude to trvat dlouho.

Už teď existoval jeden člověk, jenž měl pocit, že na něj má paní Hollandová spadeno, a to byl Samuel Selby.

Její dopis ho zcela zaskočil. Až dosud měl za to, že je vyloučené, aby ho někdo vydíral: stopy byly přece důkladně zametené. A ještě k tomu zrovna z Wappingu…

Ale po dni, který strávil v tiché panice, začal znovu uvažovat.

V tom dopise byly zmínky o věcech, které se neměl nikdo dovědět – to je pravda. Ale existovaly ještě nebezpečnější skutečnosti a o těch tam nebylo ani zmínky. A kde byly důkazy? Kde byly faktury, nákladní listy, lodní deníky, které by ho mohly usvědčit? O těch ani náznak.

Ne, uvažoval, možná to nebude tak zlé, jak to vypadá. Ale lepší bude mít jistotu…

Napsal tedy dopis.

Samuel Selby

Lodní přepravce

Cheapside

Úterý 29. října 1872

Paní M. Hollandová

Hollandův penzion

Katovo překladiště

Wapping

Vážená paní Hollandová,

děkuji Vám za Vaše sdělení z 25. t. m. Dovoluji si Vás informovat, že návrh Vašeho klienta není bez zajímavosti, a uvítal bych proto, kdyby se mohl dostavit na schůzku v mé kanceláři o desáté hodině dopolední ve čtvrtek 31. t. m.

Váš uctivý služebník

S. Selby

Tak, říkal si, když dopis odeslal, uvidíme, co to udělá. Klonil se k názoru, že dotyčný klient, ten tajemný džentlmen, vůbec neexistuje: spíše půjde o nějaké klepy z doků. O nic víc.

Ve středu ráno bylo chladno a mlhavo. U snídaně (vejce uvařená v čajové konvici) Frederick oznámil Sally, že pojede do Oxfordu s ní. Aspoň si tam pořídí pár fotografií, nadhodil, a navíc by s sebou měla mít někoho, kdo ji bude ve vlaku zabavovat, aby náhodou zase neusnula. Hovořil lehkovážně, ale

Sally věděla, že má strach, aby se jí něco nestalo. Bez pistole si připadala zranitelná a Frederickův doprovod uvítala.

Cesta rychle ubíhala. Do Oxfordu dorazili v poledne a naobědvali se v Nádražním hotelu. Ve vlaku Sally vesele klábosila – povídat si s Frederickem o všem možném jí přišlo tak přirozené a příjemné jako nic jiného – ale když se ocitla naproti němu u prostřeného stolu s příbory, ubrousky a skleničkami, najednou ztratila řeč.

„Proč se tak mračíš?“ zeptal se jí v jedné chvíli.

Klopila oči ke svému talíři a snažila se přijít na to, co říct. Pak se začervenala. „Já se nemračím,“ ohradila se. Znělo to trucovitě a dětinsky a sama si to uvědomovala. Povytáhl obočí a už mlčel.

Oběd zkrátka neproběhl zrovna úspěšně a hned po jídle vypadli. Sally si najala drožku k faře u Svatého Jana, a Frederick si chtěl vyfotografovat pár budov.

„Dávej na sebe pozor,“ řekl jí na rozloučenou a Sally by se byla v té chvíli nejradši vrátila, aby mu své mlčení při obědě vysvětlila, jenže už bylo pozdě.

Fara u Svatého Jana byla asi dvě míle od centra Oxfordu, ve vesničce Summertown. Drožka ji vezla vzhůru po Banbury Road kolem nedávno postavených velkých cihlových domů v severním Oxfordu. Fara byla hned u kostela v poklidné uličce lemované rozložitými jilmy.

Ranní mlha se už rozplynula a ve chvíli, kdy Sally klepala na dveře, vodnatě zářilo pobledlé slunce.

„Pan vikář tu není, ale pan Bedwell je doma, slečno,“ řekla jí služebná, která jí přišla otevřít. „Tudy, prosím, když dovolíte, do pracovny…“

Reverend Nicolas Bedwell byl statný, světlovlasý, usměvavý muž. Když vstoupila do místnosti, oči se mu rozšířily a Sally s překvapením zjistila, že se na ni dívá obdivně. Nabídl jí křeslo a své vlastní za psacím stolem pootočil tak, aby seděl proti ní.

„Tak co, slečno Lockhartová?“ zeptal se vesele. „Co pro vás mohu udělat? Jde o svatební ohlášky?“

„Myslím, že mám zprávy o vašem bratrovi,“ řekla.

Vyskočil ze židle a tvář mu zaplavilo prudké rozrušení.

„Já to věděl!“ zvolal a uhodil si pěstí do dlaně. „Je naživu? Matthew žije?“

Přikývla.

„Povídejte!“ vybídl ji a modré oči mu plály. „Povězte mi všechno, co víte!“

„Je v jednom penzionu ve Wappingu. Je tam už asi týden, nebo snad deset dní, pokud vím a… kouří opium. Myslím, že se odtamtud jen těžko dostane.“

Tvář duchovního rázem potemněla a znovu klesl na židli. Sally mu stručně vylíčila, jak se o jeho bratrovi dozvěděla, on ji pozorně vyslechl, a když domluvila, zavrtěl hlavou.

„Před dvěma měsíci mi přišel telegram,“ řekl. „Že prý je mrtvý, že se jeho loď potopila. Šlo o škuner Lavinia – byl tam druhým důstojníkem.“

„Na palubě byl i můj otec,“ svěřila se Sally.

„Ach, má drahá slečno!“ zvolal. „Nikdo to prý nepřežil.“

„Otec utonul.“

„To je mi nesmírně líto…“

„Ale vy, jak říkáte, jste věděl, že váš bratr je naživu?“

„Jsme dvojčata, slečno. Celý život jsme cítili, co cítí ten druhý, věděli, co právě dělá – a já měl jistotu, že je živ. Stejnou jistotu, jako že právě sedím v tomhle křesle.“ Uhodil rukou do opěrky křesla, v němž seděl. „Ani v nejmenším jsem nepochyboval! Ale samozřejmě jsem nevěděl, kde je. Zmínila jste se o opiu…“

„Proto se odtamtud zřejmě nemůže dostat.“

„Ta droga je ďáblův vynález. Zničila už víc životů, promarnila více majetků a otrávila více těl než alkohol. Čas od času jsou chvíle, kdy bych ochotně opustil tuhle farnost se vším, co jsem až dosud budoval, a zasvětil svůj život boji proti ní…

Mého bratra si zotročila před třemi lety v Orientu. Já – já vycítil i tohle. A pokud to někdo nezastaví – pokud ho někdo nezastaví – nakonec ho taky zabije.“

Sally mlčela. Kněz upíral zuřivý pohled do vyhaslého krbu, jako by popel, který tam ležel, byl popelem samotné drogy. Zvolna svíral a rozvíral pěsti: Sally si všimla, že jsou mohutné, pevné a hrozivé. I jeho tvář jako by nesla stopy rvaček – na bradě měl jizvu a nos měl mírně zkřivený. Když si člověk odmyslel jeho oblečení, nevypadal ani trochu jako kněz.

„Ale víte,“ ozvala se po chvíli, „váš bratr něco ví o smrti mého otce. Musí něco vědět. Ta holčička říkala, že má pro mě nějaký vzkaz.“

Prudce vzhlédl. „Ale ovšem. Omlouvám se – tohle se týká i vás, že? Takže teď k věci. Musíme ho dostat z té díry, jak nejdřív to půjde. Dnes ani zítra nemohu opustit farnost – dnes mám večerní pobožnost, zítra pohřeb…“ Listoval diářem. „V pátek mám volno. Tedy ne tak docela, ale dá se to zařídit. V Balliolu je někdo, kdo to tu vezme za mne. V pátek odtamtud Matthewa odvedeme.“

„Ale co s paní Hollandovou?“

„Co je s ní?“

„Adélka říkala, že ho drží v zajetí. A –“

„V zajetí ho drží opium. Jsme přece v Anglii! Nikdo nemůže nikoho zadržovat proti jeho vůli.“

Tvářil se tak bojovně, že se Sally předem strachovala o každého, kdo by se ho pokusil zarazit.

„Je tu ale jedna věc,“ pokračoval už klidněji. „Bude potřebovat trochu té odporné drogy, aby se mi nesesypal. Odvezu ho sem a dám ho zase do pořádku, ale bez drogy to nikdy nezvládne. Budu ho postupně odvykat, ale –“

„Jak ho odtamtud chcete dostat?“

„Třeba i pěstmi, pokud to nepůjde jinak. On se mnou půjde. Ale… poslyšte, mohla byste pro mě něco udělat? Nemohla byste mi sehnat trochu té drogy?“

„Pokusím se. To víte, že ano. Ale prodává se někde tady v Oxfordu? Třeba v lékárně?“

„Jenom jako tinktura. Ale kuřák potřebuje pryskyřici, klovatinu, nebo jak se tomu říká. Je mi trapné to od vás chtít, ale… pokud to nepůjde, budeme se muset obejít bez toho.“

„Určitě se pokusím,“ slíbila.

Sáhl do kapsy a vytáhl tři sovereigny.

„Tumáte. Nakupte toho, kolik jen budete moct. Pokud to Matthew nakonec nebude potřebovat, aspoň to neskončí v rukou nějakého jiného chudáka.“

Doprovodil ji ke dveřím a potřásl jí rukou.

„Díky, že jste přišla,“ řekl. „Nesmírně se mi ulevilo, když vím, co s ním je. Takže v pátek se objevím u vás na Burton Street. Čekejte mě kolem poledne.“

Do Oxfordu se Sally vracela pěšky, aby ušetřila za drožku. Ulice byla široká a přívětivá, plná povozů a kočárů, a její poklidné domy uprostřed listnatých zahrad jako by se nacházely na jiné planetě, než byla ta temná, plná záhad a náhlých úmrtí, na kterou se vracela. Minula dům, kde si na útulně neúpravné zahradě chystaly táborák tři děti, nejstarší z nich jen o málo mladší než ona. Jejich povykování a radostný smích v ní vyvolaly pocit chladu a odcizení: kam se podělo její vlastní dětství? A přitom ani ne před hodinou či dvěma byla celá rozpačitá z toho, že se cítí jako dítě a nemá v sobě dospělou nenucenost. Dala by cokoli za to, kdyby teď mohla zapomenout na Londýn, paní Hollandovou i Sedmero blaženství a žít v jednom z těch velkých pohodlných domů uprostřed dětí, zvířat, táboráků a her… Možná ještě není pozdě na to stát se vychovatelkou, ošetřovatelkou nebo třeba…

Jenže bylo. Otec umřel, něco se zvrtlo a nebyl tu nikdo jiný než ona, kdo by to dal zase do pořádku. Přidala do kroku a vyšla na širokou třídu St. Giles, která vedla do středu města.

Do setkání s Frederickem jí zbývalo ještě půl druhé hodiny. Strávila ten čas chozením po městě – nejprve bezcílným, protože staré univerzitní budovy ji příliš nezajímaly. Ale pak zahlédla obchod fotografa a okamžitě tam zamířila. Hodinu strávila hovorem s majitelem a obhlížením zboží na skladě: ven vyšla rozradostněná a daleko spokojenější. Nadobro zapomněla (alespoň na chvíli) na Wapping, opium i rubín.

„Věděl jsem, že udělám dobře, když pojedu do Oxfordu,“ prohlásil Frederick ve vlaku. „To bys neuhodla, s kým jsem dnes odpoledne mluvil.“

„Tak mi to pověz,“ vybídla ho Sally.

„Zašel jsem za jedním starým spolužákem do New College. A ten mě seznámil s jedním chlapíkem, jmenuje Čandra Sen a je to Ind. Z Ágrapuru.“

„Vážně?“

„Je to matematik. Takový přísný vědec. Ale trochu jsme si popovídali o kriketu, tím se uvolnil a já se ho zeptal, co ví o Ágrapurském rubínu. Zůstal úplně paf. Zřejmě o tom kameni koluje víc historek než o jakémkoli jiném šutru v Indii. Ale od té velké vzpoury ho už nikdo nikdy neviděl. Mahárádžu zavraždili, představ si.“

„Kdy? A kdo ho zavraždil?“

„Muselo to být v té době, protože jeho mrtvolu objevili po osvobození Lakhnaú. Ale kdo to udělal, nikdo neví. A rubín byl pryč a od té doby už se neobjevil. Ale byl tam tenkrát takový zmatek, tolik mrtvých lidí a všechno zničené… Zeptal se mě, kde jsem o něm slyšel, a já mu napovídal, že jsem o něm četl v jednom starém cestopise. Pak mi řekl něco zvláštního. Sám tomu nevěřil – na to je až moc racionální – ale podle jedné legendy prý bude zlo toho drahokamu přetrvávat, dokud neskončí v nikou ženy, která ho bude hodna. Zeptal jsem se ho, co to má znamenat, ale on jenom ohrnul nos a řekl, že neví, že je to jen pověra. Sympatický chlapík, ale trochu suchar. Ale přesto jsme se něco dověděli, i když nevíme, co to znamená.“

„Major Marchbanks píše v úvodu toho svého vyprávění něco o strašlivé události… už si to nepamatuji přesně – kterou ten příběh vyvrcholil…“

„Vražda mahárádži. Myslíš, že to udělal on?“

„Ne. To v žádném případě.“

Zavrtěla hlavou a oba se na chvilku odmlčeli.

Pak Frederick řekl: „A co jsi objevila ty? Na nádraží jsi říkala, že mi máš co vyprávět.“

S námahou odvrátila běh svých myšlenek od Indie.

„Stereoskopické fotografie,“ řekla. „Strávila jsem snad hodinu v krámu jednoho fotografa. Víš, kolik lidí tam za tu dobu přišlo a koupilo si stereoskopické fotky? Šest, jen za tu jedinou hodinu. Máš aspoň tušení, kolik lidí se už na ně ptalo v tvém obchodě?“

„Nemám nejmenší představu.“

„Třasák říká, že se po nich lidé shánějí víc než po čemkoli jiném. A proč vlastně nakupuješ ta kukátka, když do nich neprodáváš obrázky?“

„Ale prodáváme stereoskopické aparáty. Lidi si můžou pořídit obrázky sami.“

„Nechce se jim. Neumějí s tím dobře zacházet. A mimoto chtějí obrázky z dalekých krajů a tak – toho, co běžně sami nemají možnost vidět.“

„Ale –“

„Lidé by je kupovali stejně, jako kupují knihy a časopisy. Nakoupili by jich stovky! Jaké fotky jsi dneska udělal?“

„Zkouším nový Voigtlander s objektivem 200 milimetrů a nastavitelnou clonou, s kterou se učím zacházet.“

„A co jsi fotil?“

„No, různé budovy a tak.“

„Mohl bys pořídit stereofotografie míst jako Oxford nebo Cambridge a prodávat je v sadách. Oxfordské koleje nebo Londýnské mosty – nebo Slavné hrady – věř mi, Fredericku, šly by na dračku.“

Poškrábal se na hlavě, až se mu slámově zbarvené vlasy rozježily, a v jeho tváři, stejně proměnlivé a živé, jako byla tvář jeho sestry, mezi sebou zápasily tři odlišné výrazy současně.

„Já nevím,“ váhal. „Nafotit bych to mohl snadno – není to o nic těžší než pořídit obyčejné fotografie. Ale prodat bych to nedovedl.“

„Zato já ano.“

„No dobře, to je jiná věc. Ale fotografie se pořád vyvíjí, víš. Za pár let už nebudeme potřebovat ty velké neohrabané skleněné desky. Lehoučkými fotoaparáty budeme pořizovat tenké negativy. Budeme pracovat fantasticky rychle. Pořád se zkouší něco nového… Koneckonců i já se snažím na něco nového přijít. A staromódní stereofotografie už nikoho nebudou zajímat.“

„Ale já mluvím o tom, co je teď. V téhle chvíli je lidé chtějí a zaplatí ti za ně. A jak můžeš dělat něco úžasného někdy v budoucnu, když nevyděláš trochu peněz teď?“

„Hm, možná máš pravdu. Máš snad nějaké nápady?“

„Spousty nápadů. Pro začátek vystav zboží jinak. A inzeruj. A…“

Zmlkla a zadívala se z okna. Vlak supěl podél Temže, pozdní podzimní odpoledne se chýlilo ke konci a řeka vyhlížela šedě a studeně. Tahle voda za chvilku poteče kolem Katova překladiště, napadlo ji. Pohybujeme se stejným směrem.

„Copak je?“ zeptal se.

„Fredericku, mohl bys mi pomoct opatřit trochu opia?“

Madame Čchang

Následujícího odpoledne vzal Frederick Sally do East Endu.

Minulý rok pomáhal svému strýci s projektem fotografování výjevů z londýnského života za pomoci experimentálního magnéziového světla. Osvětlení se osvědčilo jen částečně, ale v průběhu projektu získal Frederick spoustu známých včetně majitelky jednoho z opiových doupat v Limehouse, dámy známé jako Madame Čchang.

„Většina těch míst je příšerná,“ vyprávěl cestou v omnibusu. „Pryčna, špinavá deka, dýmka a to je všechno. Ale Madame Čchang o své zákazníky dbá a udržuje to tam čisté. Myslím, že to bude tím, že ona sama to svinstvo nebere.“

„Jsou to vždycky Číňané? A proč jim to vláda nezarazí?“

„Vždyť vláda sama to svinstvo pěstuje, prodává ho a slušně na tom vydělává.“

„To snad ne!“

„Znáš trochu dějiny?“

„Vlastně – moc ne.“

„Třicet let jsme vedli opiovou válku. Číňané nesouhlasili s tím, aby angličtí obchodníci pašovali do země opium, a snažili se to zarazit: tak jsme vytáhli do války a donutili je, aby se s tím smířili. Pěstuje se to v Indii, rozumíš, pod vládním dohledem.“

„Ale to je hrůza! A naše vláda v tom ještě pořád pokračuje? Tomu nevěřím.“

„Zeptej se na to Madame Čchang. Už musíme vystoupit, dál půjdeme pěšky.“

Omnibus zastavil na stanici u Západoindických doků. Za branou doků se po levé straně na půl míle táhla řada skladišť a nad jejich střechami se k šedému nebi vzpínaly lodní stěžně a ramena jeřábů jako prsty kostlivců.

Zamířili napravo k řece. Minuli velkou hranatou budovu Správy doků, kde, jak si domýšlela, musel být její otec kvůli obchodu určitě mnohokrát, pak zahnuli do jednoho z průchodů a ocitli se ve změti dvorků a postranních uliček. Některé z nich neměly ani jméno, ale Frederick znal cestu a ani jednou nezaváhal. Mezi odpadky si hrály bosé děti, otrhané a špinavé, a po dláždění z kočičích hlav stékaly kalné potůčky páchnoucí vody. Ženy postávající ve dveřích umlkaly v hovoru, když je míjeli, a se založenýma rukama a nepřátelskými pohledy je sledovaly, dokud kolem nich neprošli. Vypadají všichni tak staře, pomyslela si Sally: dokonce i děti měly ztrhané stařecké obličeje s vrásčitými čely a staženými rty. V jedné chvíli narazili na skupinku mužů před průchodem do úzkého činžáku. Někteří se opírali o zeď, jiní dřepěli na schodech. Šaty měli potrhané a spečené špínou, oči plné nenávisti, a když se Frederick se Sally přiblížili, jeden z nich se zvedl a další dva se odlepili od stěny, jako by jim chtěli zatarasit cestu. Frederick však nezpomalil chůzi. Zamířil přímo do průchodu a muži jim na poslední chvíli uhnuli a odvrátili pohled.

„Jsou nezaměstnaní, chudáci,“ poznamenal Frederick, když zahnuli za roh. „Mají na výběr jen roh ulice, nebo chudobinec, a kdo by si vybral chudobinec?“

„Ale na lodích nebo v docích nebo, co já vím, přece nějaká práce být musí. Dělníky vždycky někdo potřebuje, ne?“

„Ne, nepotřebuje. Víš, Sally, v Londýně narazíš na věci, proti kterým není opium o nic škodlivější než čaj.“

Domyslela si, že mluví o bídě, a když se rozhlédla kolem sebe, musela mu dát za pravdu.

Po chvíli došli k nízkým dřevěným dveřím zasazeným do zdi špinavého průchodu. Po straně dveří byla tabulka s čínskými znaky, vymalovanými rudě na černém podkladu. Frederick škubl za rukojeť zvonku a za minutku jim otevřel starý Číňan. Na sobě měl volný oděv z černého hedvábí a na temeni hlavy malou čepičku a tenký cop. Uklonil se jim a ustoupil z cesty, aby mohli vstoupit.

Sally se rozhlédla kolem sebe. Byli v rozlehlé síni se stěnami potaženými tapetou s jemným vzorem. Všechno, co bylo ze dřeva, bylo nalakováno temnou lesklou červení a ze stropu visela ozdobná lucerna. Vzduchem se nesla pronikavá nasládlá vůně.

Sluha odešel a za okamžik se vrátil s Číňankou středního věku oblečenou do bohatě vyšívaného šatu. Vlasy měla pečlivě učesané a upevněné jehlicemi, pod šaty měla černé hedvábné kalhoty a na droboučkých chodidlech rudé trepky. Uklonila se a pokynula jim, aby přešli do další místnosti.

„Vstupte, prosím, laskavě do mých ubohých prostor,“ vybídla je. Hlas měla hluboký, melodický a téměř bez cizího přízvuku. „Vás, pane, znám, jste Frederick Garland, ten slavný fotograf. Ale s vaší krásnou společnicí jsem dosud neměla čest se seznámit.“

Vešli do vnitřní místnosti. Zatímco Frederick vysvětloval, kdo Sally je a proč přišli, Sally se užasle rozhlížela. Světlo bylo velmi tlumené: dýmem prosycenou temnotou pronikala slabá zář pouhých dvou či tří lampionů. Všechno, co se v místnosti dalo natřít či nalakovat, bylo zbarvené stejnou sytou červení a na zárubních dveří i stropních trámech se kroutili vyřezávaní rozšklebení draci, zdobení zlatem. Na Sally to působilo dojmem až tíživého přepychu: jako by se v té místnosti zhmotnily kolektivní sny všech těch, kdo sem kdy přišli hledat zapomnění. Podél stěn – byla to prostorná, dlouhá místnost – stály v rozestupech nízké divany a na každém z nich ležel muž, zdánlivě spící. Ale ne! Byla tu i žena, jen o málo starší než Sally, a tamhle zase další, ve středních letech, dokonce slušně oblečená. Pak se jeden ze spáčů zavrtěl, starý sluha přispěchal s dlouhou dýmkou, poklekl na podlahu a začal ji připravovat.

Frederick a Madame Čchang tiše rozmlouvali za jejími zády. Sally se rozhlížela, kam by si sedla: točila se jí hlava. Dým z čerstvě zapálené dýmky se vinul k ní, nasládlý, vábný a záhadný. Vdechla ho jednou, pak znovu a –

Najednou tma. Dusivé vedro.

Byla ve své noční můře.

Ležela nehybně s očima dokořán a snažila se jimi proniknout temnotou. Srdce jí křečovitě svíral nezměrný strach. Snažila se pohnout, ale nešlo to – a přitom neměla pocit, že je spoutaná: jen její údy byly příliš slabé.

A zároveň věděla, že ještě před zlomkem vteřiny byla vzhůru…

Ale měla takový strach. Rostl v ní a rostl. Tentokrát to bylo horší než kdy jindy, protože všechno bylo mnohem jasnější. Věděla, že co nevidět začne v temnotě kousek od ní řvát nějaký muž, a čirým strachem se rozplakala. A pak to začalo.

Výkřik projel tmou jako ostrý meč. Připadalo jí, že strachy zemře. Ale slyšela i nějaké hlasy! To byla novinka. Nemluvily anglicky – ale přesto jim rozuměla –

„Kde je?“

„Já ho nemám! Prosím vás – pro všechno na světě – má ho u sebe přítel!“

„Už jdou! Honem!“

A pak ten děsivý zvuk, zvuk ostří pronikajícího do masa – jako by se něco páralo a pak zajíknutí a zasténání, jako by někdo naráz vydechl veškerý vzduch z plic, pak jakési šplouchavé mlasknutí, které vzápětí přešlo do zvuku padajících kapek.

Světlo.

Někde opodál slabý záblesk světla.

(Ale vždyť přece nespí a je v opiovém doupěti! To není možné –)

Ale nemohla se vymanit ze svého snu. Bez přestání se odvíjel dál a musela jím znovu projít. Věděla, co teď přijde: odkapávající svíčka, mužský hlas –

„Podívej! Podívej se na něj! Panebože –“

Byl to hlas majora Marchbankse!

V tomto bodě se vždycky předtím probudila – ale teď se odehrálo ještě něco. Světlo se přiblížilo, kdosi ho podržel kousek stranou a z výšky se nad ni naklonila rozzuřená tvář mladého muže s tmavým knírem, jiskřícíma očima a pramínkem krve stékajícím po tváři.

Náhle ji zaplavil děs. Byla hrůzou skoro bez sebe. Umřu, říkala si – nikdo nemůže zažít takovou hrůzu a nezemřít nebo nezešílet…

Něco ji udeřilo do tváře. Ránu zaslechla až později: pak se všechno rozpadlo a kolem byla zase tma. Zmocnil se jí bezútěšný pocit ztráty –

A najednou byla zase vzhůru, klečela a po tváři jí tekly slzy. Frederick klečel vedle ní. Bez přemýšlení se mu vrhla kolem krku a rozvzlykala se. Tiskl ji v náručí a mlčel. Byli ve vstupní síni: jak se tam dostala? Madame Čchang stála kousek opodál a pozorně ji sledovala.

Když viděla, že je zase při sobě, přistoupila blíž a uklonila se.

„Posaďte se, prosím, na divan, slečno Lockhartová. Li Čching vám donese nějaké občerstvení.“

Tleskla. Frederick pomohl Sally na hedvábím potažený divan a starý sluha jí podal droboučký porcelánový šálek s jakýmsi horkým voňavým nápojem. Trochu upila a cítila, jak se jí v hlavě vyjasňuje.

„Co se stalo? Jak dlouho jsem –“

„To ten kouř,“ vysvětloval Frederick. „Musela ses ho nadýchat víc, než sis myslela. Ale takhle rychle se zhroutit – není to dost podivné, Madame Čchang?“

„Nesetkala se s tím dýmem poprvé,“ prohlásila Číňanka dosud nehybně stojící v přítmí.

„V životě jsem opium nekouřila!“ ohradila se Sally.

„Je mi nesmírně líto, že s vámi nemohu souhlasit, slečno Lockhartová. Ale ten dým jste už někdy dýchala. Viděla jsem tisíce lidí, kteří ho vdechovali, a vím své. Co jste viděla ve své vizi?“

„Výjev, který – který se mi často vrací. Noční můra. Nějakého muže zabijí a… Pak přijdou jiní dva muži a… Co to může být, Madame Čchang? Nepřicházím o rozum?“

Zavrtěla hlavou.

„Moc dýmu je bez hranic. Skrývá tajemství minulosti tak dokonale, že je ani nejbystřejší oko za denního světla nikdy nedokáže postřehnout, a odhaluje je jako zakopaný poklad, poté co upadly v zapomnění. To, co jste viděla, je vzpomínka, slečno Lockhartová, nikoli sen.“

„Jak můžete vědět tak jistě, že nešlo jen o přelud?“ pohoršil se Frederick. „To vážně chcete tvrdit, že Sally byla už v minulosti pod vlivem opia a že ta její noční můra je vzpomínka na dobu, kdy k tomu došlo? Copak není možné, že je to opravdu jenom sen?“

„Je to možné, pane Garlande. Ale není to tak. Dokážu jasně rozpoznat mnohé, co vám zůstává skryto, stejně jako lékař jasně vidí, co sužuje jeho pacienta. Existují stovky známek, z nichž se dají takové věci vyčíst, ale když v nich číst neumíte, nepostřehnete je.“

Její nehybná postava hovořila z příšeří jako kněžka nějakého prastarého kultu, vyzařující autoritu a moudrost. Sally cítila, že je jí už zase do pláče.

Vstala.

„Děkuji vám za vysvětlení, Madame Čchang,“ řekla. „Hrozí mi… Hrozí mi od té drogy nějaké nebezpečí? Teď, když už jsem se jí jednou nadýchala – nebudu ji potřebovat znovu a znovu?“

„Nadýchala jste se jí dvakrát, slečno Lockhartová,“ opravila ji Číňanka. „Pokud vám hrozí nebezpečí, nepochází od drogy. Ale prodělala jste teď určitou zkušenost. Dým vám prozradil něco, co jste dosud nevěděla: možná že po něm znovu zatoužíte, ne pro něj samotný, ale kvůli tomu, co vám může odhalit.“

Uklonila se a Frederick se zvedl k odchodu. Sally, které se ještě stále točila hlava, přijala rámě, jež jí nabízel, rozloučili se a odešli.

Venku už byla skoro tma. Studený vzduch byl Sally příjemný, vděčně ho vdechovala a záhy zjistila, že bušení v její hlavě zvolna slábne. Zanedlouho byli na Commercial Road a uprostřed rušného provozu, plynových lamp a zářících výkladních skříní jí celé opiové doupě začínalo připadat samo jako sen. Dosud se však chvěla a podpaží i záda měla promočené potem.

„Pověz mi o tom,“ vybídl ji Frederick. Od chvíle kdy vyšli od Madame Čchang ještě nepromluvil: zdálo se, jako by věděl, že Sally potřebuje ticho. Jemu můžu věřit, pomyslela si. A tak mu pověděla všechno.

„Ale, Fredericku, nejhorší bylo, že…“ hlas jí na okamžik selhal a Frederick ji povzbudil:

„To nic. Už se ti nemůže nic stát. Co bylo nejhorší?“

„Ten muž, co mluvil – slyšela jsem jeho hlas ve snu už mnohokrát. Jenže tentokrát jsem ho poznala. Byl to major Marchbanks a ten muž, co se na mě shora díval – Fredericku, to byl můj otec! O co tu vlastně jde? Co to má všechno znamenat?“

Základ slibného podnikání

Po návratu z Limehouse zamířila Sally rovnou do postele a dlouho spala spánkem beze snů.

Vzbudila se za svítání. Obloha byla jasně modrá, všechny hrůzy kolem opia a vraždy jako by se s nocí vytratily a Sally si připadala bezstarostná a sebejistá.

Rychle se oblékla, zatopila v kuchyni a pak se rozhodla, že si prohlédne dům. Rosa jí to minulé ráno sama navrhovala s poznámkou, že je tu nejspíš hodně nevyužitého prostoru. Třeba by se tu našlo místo i pro nájemníka.

Sally usoudila, že je to pravda. Dům byl mnohem rozlehlejší, než jak vyhlížel z ulice. Měl tři podlaží, navíc ještě půdu a sklep a vzadu byl protáhlý dvůr. Dvě z místností byly plné fotografického náčiní, pak tu byla ještě temná komora a laboratoř. Místnost v přízemí vedle krámu byla zařízena jako ateliér pro portrétní fotografii. Jedna z horních místností byla tak přecpaná nejrůznějším haraburdím, až Sally v první chvíli napadlo, jestli nenarazila na nějaké muzeum: ale pořád zbývaly ještě dva prázdné podkrovní pokoje a mimo ně tři další, ze kterých by mohly být pohodlné ložnice, pokud by se slušně zařídily.

Výsledky svého ranního průzkumu sdělila ostatním obyvatelům domu u snídaně. Snídani vařila sama: připravila ovesnou kaši a měla dojem, že se jí opravdu povedla.

„Fredericku, máš dnes dopoledne práci?“

„Spoustu práce. Ale může to počkat.“

„A ty máš zkoušku, Roso?“

„Až v jednu. Proč?“

„A vy, Třasáku, měl byste chvilku čas?“

„Nevím, slečno. Mám vyvolat pár desek.“

„Já vás moc nezdržím. Chci vám jen povědět, jak byste mohli vydělat trochu peněz.“

„Tak v tom případě,“ prohlásila Rosa, „nás můžeš zdržovat, jak dlouho budeš chtít. Jak to chceš zařídit?“

„Napadlo mě to tuhle v Oxfordu. Začala jsem to Frederickovi vyprávět ve vlaku.“

„Mhm,“ zamručel Frederick. „Stereokukátka.“

„Ani ne tak samotná kukátka, ale obrázky do nich. Lidé je shánějí jako diví. Ráno jsem si prohlížela dům a zničehonic mě napadlo, co bychom mohli podniknout. Je tady jedna místnost plná podivných věcí – jsou tam oštěpy, bubny, různé sošky a nevím co ještě.“

„To je komora strýčka Webstera,“ vysvětlila Rosa. „Sbírá tyhle věci už léta.“

„Tak ty by nám mohly být užitečné,“ pokračovala Sally. „A navíc tu máme Rosu. Nebylo by možné převyprávět fotografiemi celý příběh? S lidmi – herci – v dramatických situacích – s dekoracemi a rekvizitami?“

Na chvilku se rozhostilo ticho.

„Myslíš, že by to lidi kupovali?“ zapochybovala Rosa.

„Ruce by nám utrhali,“ prohlásil Třasák. „Dejte mi takových věcí tisícovku a rozprodám to do večera. Jasně že kupovali.“

„A pak inzeráty,“ mluvila dál Sally. „Zaplatili bychom si sloupec v novinách. Vymyslete si nějaký chytrý název. Já už se o všechno postarám – to bude hračka. Bylo by těžké takové fotky pořídit?“

„Vůbec ne,“ nadchla se Rosa. „To je senzační nápad. Daly by se nafotit výjevy z oblíbených her…“

„A prodávat je v divadle!“

„A taky kuplety,“ napadlo Třasáka. „Fotografie, které by ilustrovaly nejnovější kuplety z kabaretů.“

„A na rubu by mohly být reklamy,“ rozvíjela nápad dál Sally, „takže bychom za každý prodaný exemplář dostali zaplaceno ještě navíc.“

„Sally, to je fantastický nápad!“ zajásala Rosa. „A se všemi těmi rekvizitami…“

„A na dvoře je dost místa na to, aby se tam dal postavit opravdický ateliér. Jako mívají malíři. Aby se tam vešly dekorace, přístroje a všechno ostatní.“

Všichni se dívala na Fredericka, který dosud nepromluvil. Tvářil se odevzdaně. Rozhodil ruce.

„Co si mám počít?“ vzdychl. „Sbohem, umění!“

„Nemluv hlouposti,“ napomenula ho Rosa. „I z tohohle můžeš udělat umění.“

Obrátil se a zadíval se na ni. Sally napadlo, že jsou oba jako panteři. Tak pružní a věčně ve střehu…

„Máš pravdu!“ zvolal náhle a uhodil pěstí do stolu.

„To se mi nechce věřit,“ řekla Rosa.

„Ona má pravdu, ty hloupá. Hned mi to došlo. A dáme se do toho. Jenže co si počneme se všemi těmi dluhy?“

„Tak za prvé, v téhle chvíli po nás peníze nikdo zvlášť nevymáhá. Dluhů máme dost, ale když ukážeme, že máme snahu je splácet, myslím, že to bude v pořádku. Za druhé tu jsou faktury, které by měl někdo zaplatit nám. Ještě dnes dopoledne rozešlu upomínky. Za třetí, Rosa říkala něco o nájemnících. Máte tu spoustu místa, dokonce i teď, když tu bydlím navíc já. Z pronájmu můžete mít pravidelný příjem, i kdyby to mělo být jen pár šilinků týdně. A pak jsou tu zásoby, co máš na skladě. Fredericku, byla bych ráda, kdybys je se mnou dnes dopoledne prošel, abychom se zbavili všeho zboží, které je třeba jen trochu zastaralé nebo nepotřebné. Uspořádej výprodej. Tím získáš do začátku hotovost, kterou můžeš použít na inzerci. Třasáku, mohl byste se pustit do těch úprav na dvoře? Budeme potřebovat pěkný světlý prostor. A Rosa –“

Uvědomila si, že na ni všichni trochu užasle zírají. Pak se Frederick usmál a Sally ucítila, jak se červená. Rozpačitě sklopila hlavu.

„Omlouvám se! Nechtěla jsem vám začít organizovat život… Jen jsem myslela – vlastně nevím, co jsem si myslela. Nezlobte se.“

„Hlouposti! Právě tohle potřebujeme!“ zarazil ji Frederick. „Potřebujeme někoho, kdo by to tu řídil. A přesně to ty jsi.“

„Tak já jdu a dám se do práce,“ řekl Třasák a zvedl se od stolu.

„A já umyju nádobí,“ prohlásil Frederick. „Aspoň pro jednou.“

Sebral misky a odešel.

Rosa poznamenala: „Víš, co ti povím? V tobě jsou dvě úplně odlišné osoby.“

„Jak to?“

„Když se do něčeho zakousneš, máš v sobě tolik síly –“

„Já?“

„A jindy zase dokážeš být tak nenápadná, že by tě člověk málem přehlédl.“

„To je hrůza. Moc jsem vás komandovala? To jsem nechtěla.“

„Ne! Tak to vůbec nemyslím. Ale ty zřejmě docela přesně víš, co by se mělo udělat, kdežto mě nebo Freda by nic takového ani nenapadlo… To je k neuvěření!“

„Roso, já toho vím tak málo! Neumím ani pořádně jednat s lidmi. A to, co náhodou vím a dovedu, jsou věci… nevím, jak bych to řekla. Prostě to nejsou ty věci, co obyčejně znají a umějí holky. Nedokážu ti ani říct, jak strašně mě to baví, ale nevím… občas si připadám provinile. Říkám si, že bych měla být normální, vyznat se v šití a tak.“

Rosa se rozesmála. Byla krásná: slunce se v jejích vlasech tříštilo jako vlna narážející na skálu a rozpadalo se na tisíce třpytivých střípků.

„Normální!“ opakovala. „A myslíš, že já jsem normální? Herečka, něco jen o chlup lepšího než pouliční holka! Rodiče mě kvůli tomu, čím jsem chtěla být, vyhodili z domova. Ale jsem šťastná, že to můžu dělat – zrovna jako ty.“

„Oni tě vyhnali? Ale co potom Frederick a váš strýček?“

„Fred se s našimi strašně pohádal. Chtěli, aby šel na univerzitu a tak dál. Můj táta je biskup. Bylo to děsné. Strýček Webster je už odedávna taky černá ovce rodiny. Ta se k němu nehlásí. Ale jemu je to úplně fuk. Fred s ním tři roky pracoval. Je to génius. Oba jsou geniální. Sally, ublížila jsi někdy někomu?“

Sally zamžikala. „Myslím, že ne.“

„Tak nemáš proč mít výčitky. Jasné?“

„Jasné… Jasné! Nebudu!“

„Musíš dělat to, v čem jsi dobrá.“

„Máš pravdu!“

Rosa vyskočila. „A teď zajdeme roztřídit ty rekvizity. Neviděla jsem je, už ani nepamatuju…“

Pracovaly celé dopoledne a Třasák nakažený všeobecným nadšením prodal stereoskopické kukátko zákazníkovi, který se původně přišel jenom objednat na portrét. Konečně ve dvanáct hodin se objevil reverend Bedwell.

Sally právě seděla za pultem a psala upomínky lidem, kteří jim něco dlužili. Když zvedla oči a uviděla statnou postavu duchovního od Svatého Jana, v první chvíli ho ani nepoznala, protože měl na sobě sako z hrubého tvídu, manšestrové kalhoty a na krku neměl kolárek. Vlastně neměl vůbec žádný límec a byl neoholený: proměna z laskavého kněze v drsného rváče byla tak dokonalá, že se ho Sally jen taktak neoptala, jestli by nechtěl účinkovat v některém stereoskopickém seriálu.

„Omlouvám se,“ řekl. „Tohle není zrovna oblek na návštěvu. Slušné oblečení mám v šatně úschovny na Paddingtonském nádraží. Doufám jen, že na zpáteční cestě objevím prázdné kupé – takhle bych se na faru mohl těžko vrátit…“

Vstoupila Rosa, a sotva ji Sally představila, okamžitě pozvala kněze na oběd. Pohlédl na ni a přijal. Za chvilku už seděli u stolu, a zatímco jedli chléb, sýr a polévku, které jim Rosa předložila, vysvětloval svůj záměr.

„Vezmu si drožku ke Katovu překladišti a vytáhnu ho odtamtud za límec. Bránit se nebude, ale ta Hollandová by mohla… V každém případě ho sem dopravím, když dovolíte, aby si slečna Lockhartová vyposlechla, co jí chce říct, a pak se vrátíme do Oxfordu.“

„Půjdu s vámi,“ rozhodla se Sally.

„To v žádném případě,“ odmítl. „Hrozí mu nebezpečí a hrozilo by i vám, pokud byste se té ženské připletla do cesty.“

„Půjdu já,“ řekl Frederick.

„Výborně. Boxoval jste někdy?“

„Ne, ale na škole jsem šermoval. Čekáte snad rvačku?“

„Proto jsem se taky takhle vystrojil. V kněžském oblečení je trapné se začít ohánět pěstmi. Abych pravdu řekl, nevím, co mám čekat.“

„V strýčkově komoře je šavle,“ nadhodila Rosa. „Nechcete si ji vzít? A tebe bych mohla namaskovat jako piráta, Frede. Pásku přes oko, hustý černý knír – a rovnou by se to mohlo i nafotit.“

„Půjdu, jak jsem,“ odsekl Frederick. „Až zatoužím po kníru, nechám si ho narůst.“

„Jste si s bratrem opravdu tak podobní?“ vyzvídala Rosa. „Už jsem se s identickými dvojčaty několikrát setkala, ale vždycky mě to strašně zklamalo.“

„Naprosto k nerozeznání, slečno Garlandová. Až na to opium; a to ještě kdoví? Kdybych se ocitl v pokušení, třeba bych tomu propadl stejně jako on. Ale kolik je hodin? Už musíme jít. Díky za oběd. Vrátíme se… později.“

Odešli s Frederickem a Rosa chvíli zamyšleně seděla.

„Identická dvojčata,“ řekla. „Taková příležitost… Panebože? To už je vážně tolik hodin? Přijdu pozdě – pan Toole bude zuřit…“

Pan Toole byl impresário, s nímž zkoušela představení, a podle všeho zřejmě i veliký pedant. Rosa si navlékla plášť a odběhla.

Třasák se vrátil na dvůr a Sally osaměla. Dům byl najednou tichý a prázdný. Pan Bedwell tu nechal ležet noviny, tak po nich sáhla, aby si pročetla inzeráty. Zjistila, že firma s názvem Londýnská stereografická společnost nabízí na prodej nové portréty pana Stanleyho, známého cestovatele, a poslední portrét doktora Livingstonea. Byly tam i další podobné nabídky, ale nikoho zatím nenapadlo nabízet dramatické výjevy nebo obrazové příběhy. Budou mít trh jen pro sebe.

Pak jí padl pohled na malé oznámení v osobní rubrice.

Sally náhle přejel mráz po zádech a připadala si rázem nesmírně na očích, jako by po ní pátral celý Londýn. Musí si obstarat jiné šaty! A držet se co nejvíc doma. Ale nemůže se přece donekonečna schovávat a Londýn je určitě dost velký, aby v něm mohla zmizet…

Potíž byla v tom, že prostě neměla tušení, nakolik může panu Templovi důvěřovat. Vypadal jako slušný člověk a její otec k němu zřejmě důvěru měl, až na tu záležitost s chybějící tisícovkou liber (kam se jen mohly ty peníze podít?); ale ona si jím prostě nebyla jistá. Touhle dobou se už určitě dozvěděl, že odešla od paní Reesové; co když v obavách o ni zajde tak daleko, že ji nechá svěřit soudem do poručnické péče – a co by s ní bylo pak? Měla by ještě míň svobody než kdy předtím.

Ne, jednoho krásného dne za panem Templem zajde a všechno mu vysvětlí, ale do té doby musí zůstat u Garlandových a držet se v ústraní.

Ale jak dlouho tu bude moci zůstat bez peněz?

Tak dlouho, jak bude chtít, pokud si na to dokáže vydělat.

Umyla nádobí, posadila se ke stolu a začala načrtávat sérii inzerátů pro všechny významné noviny. To jí znovu pozvedlo náladu, a když se objevil zákazník, který si přišel objednat fotografování se svou snoubenkou, prodala mu po Třasákově vzoru stereoskopické kukátko. Co nevidět budou mít na skladě nádherné stereoskopické obrázky Londýna, řekla mu. Odešel celý nadšený.

Ale pak se přistihla, že se v myšlenkách opět vrací ke své noční můře; temnotě, dusivému vedru, známé ochromující hrůze… A novému prvku, těm hlasům…

„Kde je?“

„Já ho nemám! Prosím vás – pro všechno na světě – má ho u sebe přítel!“

„Už jdou! Honem!“

… hlasům, jimž rozuměla, třebaže nemluvily anglicky – byl to zvláštní pocit, jako by se dívala skrze stěnu. Ale ovšem! Byla to hindština! Když byla menší, používali ji s otcem občas jako tajný jazyk. A o čem to mluvili, co že to má u sebe přítel? Mohlo jít o ten rubín? Těžko říci. A otcova tvář, tak mladá a tolik rozzuřená: a ten hlas, který teď po onom ponurém dni ve Swallowness poznávala jako hlas majora Marchbankse…

Vkrádal se do ní chlad, který nedokázalo zaplašit ani všechno hořící uhlí v kuchyňských kamnech. V těch pár minutách před šestnácti roky se odehrálo něco, co přivodilo po všech těch letech pronásledování, ohrožení a smrt. Možná víc smrtí než jednu. A pokud se o tom chce dozvědět víc, musí se znovu vrátit do své noční můry…

Zachvěla se, usedla a vyčkávala, až se vrátí ostatní.

Ten den odpoledne si vzal Jim Taylor bez dovolení volno. Použil jednoduchou fintu: vyšel z budovy s falešným balíčkem, jako by mířil na poštu, a zanechal po sobě několik protichůdných vzkazů o tom, kde je a kdo ho tam poslal. Udělal to takhle už několikrát, ale nechtěl tenhle trik využívat příliš často.

Vlak ze stanice London Bridge ho vezl podél téhož jednotvárného pásu pobřeží jako před časem Sally do Swalenessu. Chtěl se tam trochu porozhlédnout a mimoto dostal nápad. Byl sice jako z levných krváků, ale byl dobrý. Znamenalo to strávit hodně času čekáním a vynaložit hodně úsilí na přemlouvání, ale nakonec zjistil, že se nemýlil. Když seděl ve vlaku na zpáteční cestě (a počínal si mnohem obezřetněji než Sally), přemítal, kam to asi všechno povede, ale žádné pochybnosti ho netrápily. Koneckonců to bylo dočista jako z Napínavých příběhů pro britské hochy nebo Dobrodružství Jacka Stopaře – zase jednou se krváky ukázaly jako spolehlivé a správné vodítko pro život. A v takových příbězích mělo všechno, co nějak souviselo s Orientem, jednoznačný význam: znamenalo to malér.

Malér zejména pro Sally, kterou si Jim za poslední přibližně týden nesmírně oblíbil.

Zatím si to nechám pro sebe, uvažoval. Když se to tak vezme, bude to asi nejbezpečnější. Je spousta času povědět jí to později.

Mezitím se paní Hollandové doneslo pár novinek.

Jeden z jejích příležitostných špehů, zabiják jménem Jonathan Berry, se u ní objevil přibližně ve stejnou dobu, kdy reverend Bedwell dorazil na Burton Street. Berry byl hromotluk šest a půl stopy vysoký a ramenatý; dočista zaplnil úzkou chodbu Hollandova penzionu a k smrti vyděsil Adélku. Jednou rukou ji pozvedl a přidržel si ji u špinavého ucha.

„P-p-paní Hollandová je u toho pána, prosím,“ zašeptala a snažila se ovládnout pláč.

„Skoč pro ni,“ zavrčel pan Berry. „A nevymlouvej se na nějakého pána, ty mrňavá lhářko.“

Pustil ji. Drápala se z jeho dosahu jako myška a Berry se rozchechtal – hrozivým hřmotným smíchem připomínajícím rachot balvanů v jeskyni.

Paní Hollandová nebyla nadšená, že pro ni Adélka přišla. Bedwell mluvil ve svém blouznění o jakémsi muži jménem Ah Ling a při každé zmínce o něm se roztřásl strachy. V jeho blábolení se proplétaly jakási džunka, nůž, světla pod vodou a ještě spousta dalších věcí. Paní Hollandová zaklela a přikázala Adélce, aby se nehnula z místa a pozorně naslouchala. Adélka počkala, dokud stařena nevyšla ze dveří, pak ulehla vedle zpoceného mumlajícího námořníka, křečovitě sevřela jeho bezvládnou ruku a rozplakala se naplno.

„Podívejme se, pan Berry,“ zacenila se paní Hollandová na návštěvníka, sotva si nasadila zuby. „Kdypak vás pustili?“

Měla na mysli vězení v Dartmooru.

„Už vod srpna sem venku, milostivá pani.“ Pan Berry předváděl své nejlepší způsoby. Dokonce smekl svou umaštěnou čepici a nervózně ji žmoulal v rukou, vtěsnaný do malého křesílka, které mu paní Hollandová v hale nabídla. „Zaslech sem, že vás zajímá, kdo sejmul Henryho Hopkinse.“

„Možná, pane Berry.“

„Tak co vim, Solomon Lieber –“

„Ten, co má zastavárnu na Broker Street?“

„Jo, ten. Doslech sem se, že vzal včera do frcu diamantovou jehlici, zrovinka takovou, jako nosil Hopkins.“

Paní Hollandová se okamžitě vymrštila.

„Máte moc práce, pane Berry? Nechcete se projít?“

„Moc rád, pani Hollandová.“

„Adélo!“ křikla stařena z chodby. „Jdu pryč. Nikomu neotvírej.“

„Diamantovou jehlici, milostpaní?“ pokývl stařičký zastavárník. „Mám tady jednu moc parádní. Dárek pro vašeho pana přítele?“ zeptal se a zašilhal po panu Berrym.

Pan Berry na to zareagoval tím, že chňapl po bavlněné šále, kterou měl stařík přehozenou kolem krku, a vytáhl ho za ni zpoza pultu, přičemž srazil vitrínu plnou hodinek a tác s prsteny.

„Nechcem nic kupovat, chcem vidět tu, co jste vzal včera do frcu,“ vysvětlil.

„Ale ovšem, pane! Proti tomu nemůžu nic namítat!“ sípal stařík a ze všech chabých sil se držel saka pana Berryho, aby se neuškrtil. Nohy se mu zachytily o pult, a když ho pan Berry pustil, žuchl na podlahu.

„Ach, prosím – prosím, neubližujte mi – prosím, pane – nechte mě na pokoji – moc vás prosím, pane! Má stará žena –“

Třásl se, zajíkal, chytal se Berryho kalhot a pokoušel se vyškrábat se na nohy. Berry ho odkopl.

„Přiveď sem svou starou a já ji roztrhnu jak hada,“ zavrčel. „Naval ten špendlík a fofrem.“

Zastavárník otevřel roztřesenýma rukama zásuvku a vytáhl jehlici.

„Je to vona, milostpani?“ zeptal se Berry a podal jehlici paní Hollandové.

Prohlédla si ji zblízka. „Je. Tak kdopak vám ji sem přines, pane Lieber? Jestli si nemůžete vzpomenout, pan Berry vám možná pomůže.“

Berry postoupil o krok ke staříkovi a ten prudce přikývl.

„To se ví, že si to pamatuju,“ vyhrkl. „Jmenuje se Ernie Blackett. Mladej kluk. Croke’s Court, Seven Dials.“

„Děkujem, pane Lieber,“ řekla paní Hollandová. „Koukám, že jste rozumnej člověk. Musíte být opatrnější na to, komu půjčujete prachy. Nevadí vám, když si tu jehlici vemu, že ne?“

„Není – chci říct, mám ji tu teprve od včerejška – ještě ji nesmím prodat – na to je zákon, milostpaní,“ zanaříkal.

„Já ji taky nekupuju,“ odbyla ho, „takže je všechno v pořádku, ne? Na shledanou, pane Lieber.“

Vyšla z krámku a pan Berry, poté co roztržitě vysypal na podlahu pár dalších zásuvek, zlámal půl tuctu deštníků a mocným kopancem podrazil panu Lieberovi nohy, ji následoval.

„Seven Dials,“ řekla. „Pojedem omnibusem, pane Berry. Mý nohy už nejsou, co bejvaly.“

„Ty jeho taky ne,“ poznamenal pan Berry a samolibě se zachechtal vlastnímu vtipu.

Croke’s Court, Seven Dials, byla stejně přelidněná a zločinecká změť brlohů, jaké bylo možno najít po celém Londýně, ale od Wappingu se poněkud lišila. Těsné sousedství řeky propůjčovalo zločinům, které kvetly kolem Katova překladiště, určitý námořnický přídech, kdežto okolí Seven Dials bylo jen špinavé a velkoměstské. Navíc tu byla paní Hollandová mimo své teritorium.

Mohutná postava pana Berryho však tuto nevýhodu vyrovnávala. Díky kouzlu jeho osobnosti brzy našli pokoj, který hledali – v činžáku obývaném Irem s manželkou a osmi dětmi, slepým muzikantem, dvěma květinářkami, prodavačem tištěných kramářských písní i posledních doznání vrahů a majitelem pouličního maňáskového divadla. Hledaný pokoj jim ukázala Irova žena.

Pan Berry vykopl dveře, a když vstoupili dovnitř, našli tam obtloustlého mladíka, spícího na umolousané posteli. Pohnul se, ale neprocitl.

Pan Berry začichal. „Je jako kára,“ zhodnotil situaci. „Hnusák jeden.“

„Vzbuďte ho, pane Berry,“ přikázala paní Hollandová.

Pan Berry nadzvedl postel v nohách a převrátil ji. Spáč se změnil v kupu pokrývek zmítajících se na podlaze.

„Ffo je?“ zamumlal, ústa zabořená do polštáře.

Pan Berry ho namísto odpovědi zvedl a mrštil jím na jediný další kus nábytku v místnosti, rozviklaný prádelník. Ten se okamžitě rozpadl na kusy a mladík zůstal se sténáním ležet mezi jeho troskami.

„Vstávej,“ vybídl ho pan Berry. „Neumíš se chovat?“

Mladík se vyškrábal na nohy a opíral se o zeď. Strach v kombinaci se zřejmě pořádnou kocovinou mu zbarvil tvář do zvláštního odstínu zelené. Kalným pohledem mžoural na své hosty.

„Ffo fte zač?“ vypravil ze sebe.

Paní Hollandová netrpělivě zamlaskala. „Tak poslyš,“ řekla. „Copak víš o Henrym Hopkinsovi?“

„Niff,“ odpověděl mladík a Berry ho udeřil. „Vypadněte. Au – dejte mi pokoj!“

Paní Hollandová vytáhla diamantovou jehlici.

„A co je tohle?“

Přimhouřenýma očima si ji změřil.

„To sem v životě neviděl,“ prohlásil a trhl sebou. Ale tentokrát mu pan Berry pouze pohrozil prstem.

„Měl bys víc přemejšlet,“ pokáral ho. „Takhle nám radost neuděláš.“

A pak ho uhodil. Mladík klesl na kolena a zafňukal.

„Tak dobře, našel sem to. Vzal sem to k Sollymu Lieberovi a dostal sem za to pětku. To je všecko, namouduši!“ zaúpěl.

„Odkud to máš?“

„Dyť říkám, našel sem to!“

Paní Hollandová si povzdechla. Pan Berry zavrtěl hlavou nad zarputilou tvrdohlavostí lidstva a znovu udeřil: tentokrát se však mladík dopálil. Vyrazil napříč místností jako krysa, střelhbitě vklouzl mezi trosky prádelníku a vynořil se s pistolí v ruce.

Návštěvníci zmlkli.

„Ještě krok a s-s-střelím,“ prohlásil.

„Tak jen do toho,“ pobídl ho pan Berry.

„Střelím! Střelím!“

Pan Berry vztáhl ruku a odebral mu pistoli jako zralé jablko z větve. Mladík se zhroutil.

„Mám mu ještě jednu ubalit, milostpani?“ otázal se pan Berry.

„Ne! Ne! Nebijte mě!“ kvílel mladík. „Všechno vám řeknu.“

„Stejně mu jednu vražte,“ řekla paní Hollandová a převzala pistoli. Po této formalitě pokračovala: „Co jsi ještě sebral Henrymu Hopkinsovi?“

„Ten špendlík. Tu bouchačku,“ vzlykal mladík. „Ňáký prachy. Hodinky, řetízek a stříbrnou flaštičku.“

„Co ještě?“

„Už nic, paní, přísahám.“

„Žádný lejstra?“

Mladík zíral s ústy dokořán.

„Aha,“ řekla paní Hollandová. „Tak do toho, pane Berry, dělejte si s ním, co chcete, jen ať mu zůstane hlas.“

„Ne! Ne! Prosím!“ křičel Ernie Blackett, když pan Berry pozvedl pěst. „Tady sou – vemte si je! Vemte si je!“

Hrábl do kapsy, hodil na zem tři nebo čtyři cáry papíru, pak se odvrátil a celý se třásl. Paní Hollandová papíry sebrala a prohlížela si je, zatímco pan Berry čekal.

Vzhlédla. „To je všecko? Nic víc?“

„Už nic, sakra. Přísahám! Věřte mi.“

„Jo, jenže tobě se věřit nedá,“ řekla paní Hollandová přísně. „V tom je ta potíž. Tak jdeme, pane Berry. Tu bouchačku si vezmeme jako památku na našeho dobrého přítele Henryho Hopkinse. Nebožtíka.“

Odkulhala ke dveřím a čekala na páchnoucím odpočívadle, zatímco pan Berry ještě hovořil s jejich hostitelem.

„Nelíbí se mi, když vidím, jak mladej kluk v tvým věku chlastá,“ pronesl důstojně. „Chlast mladýho kluka ničí. Ucítil jsem ho z tebe, sotva jsem přišel. I sebemenší sklenička chlastu je první krok na cestě k šílenství, halucinacím, měknutí mozku a morálnímu úpadku. Člověku puká srdce, když se doví, kolik lidskejch životů už chlast zničil. Vyhni se mu, dej na mě. Dojdi podepsat slib, jako jsem to udělal já. Bude z tebe lepší člověk. Tumáš!“ zašmátral v kapse. „Nechám ti tu užitečný pojednání, který ti pomůže k nápravě. Jmenuje se Opilcův nářek, sepsaný Tím, jenž spatřil Požehnané světlo.“

Vtiskl drahocenný spisek Erniemu Blackettovi do bezvládné ruky a vyšel na schodiště za paní Hollandovou.

„Je to vono, paní Hollandová?“

„Ano, pane Berry. Je mazanější, než jsem si myslela, mrcha jedna.“

„Co?“

„Ale nic… Teď zpátky do Wappingu, pane Berry.“

Ernie Blackett měl štěstí, že ty papíry měl a paní Hollandové je vydal. Příští krok, k němuž se hodlala uchýlit, měl být příkaz panu Berrymu, aby ho prohledal, a sotva by se papíry vynořily na světle, byl by Ernie rychle následoval Henryho Hopkinse na místečko vyhrazené na onom světě drobným velkoměstským kriminálníkům, kde by pak měli dost času navázat na své první kratičké setkání. Takhle vyvázl z celé transakce ještě dobře, pouze se dvěma zlomenými žebry, modřinou na oku a protialkoholním traktátem v ruce…

Záměna

Právě v té chvíli, kdy paní Hollandová s panem Berrym nastupovali do omnibusu, aby se vrátili zpátky do Wappingu, zastavila u Katova překladiště drožka. Frederick Garland požádal drožkáře, aby počkal, a pan Bedwell zabušil na dveře Hollandova penzionu.

Frederick se rozhlédl nalevo i napravo. Hned za Wappingskou hlavní třídou stála řada barabizen natěsnaných tak blízko k řece, až se zdálo, že by do nich stačilo strčit a sesuly by se do ní. Hollandův penzion byl nejšpinavější, nejužší a nejzchátralejší ze všech.

„Nikdo neotvírá?“ zeptal se, když pan Bedwell znovu zabušil.

„Zřejmě dělají, že nejsou doma,“ usoudil duchovní, vzal za kliku a zjistil, že je zamčeno. „To je nepříjemné. Co si teď počneme?“

„Vlezu tam oknem,“ navrhl Frederick. „Koneckonců víme, že váš bratr je uvnitř.“

Díval se vzhůru k boční straně budovy. Mezi penzionem a sousedním domem se táhla k řece, ježaté lodními stěžni, uzoučká, sotva dvě stopy široká pěšina. V prvním patře přímo nad ní bylo malé okénko.

„Dokážete to?“ zeptal se kněz.

„Hlavně bouchejte dál. Dělejte rámus, ať si nikdo nevšimne, co dělám.“

Frederick měl za sebou horolezecké zkušenosti ze Skotska i ze Švýcarska. Zády se zapřel o jednu zeď, nohama o druhou a během minutky se vysoukal mezerou mezi domy vzhůru.

Otvírání okna mu trvalo déle, ještě víc času mu zabralo, než se protáhl dovnitř, ale nakonec přece jen stál na úzkém odpočívadle a pozorně naslouchal.

Kněz dosud bušil na dveře, ale jinak bylo v domě naprosté ticho. Frederick seběhl po schodech dolů a odstrčil závoru.

„Výborně!“ pochválil ho kněz a rychle vklouzl dovnitř.

„Nikoho tu neslyším. Budeme muset prohledat všechny pokoje. Vypadá to, že paní Hollandová není doma.“

V rychlosti prošli všechny místnosti v přízemí, pak prohledali první patro, ale neobjevili nic. Právě se chystali vyjít ještě výš, když někdo zabušil na domovní dveře.

Podívali se na sebe.

„Počkejte tady,“ řekl kněz.

Hbitě seběhl po schodech. Frederick, přitisknutý do kouta, naslouchal.

„Jak dlouho myslíte, že tu budu trčet?“ rozčiloval se drožkář. „Koukejte laskavě cálovat. Tohle nejni zrovna čtvrť, kde by bylo dobrý se poflakovat.“

„Tumáte,“ podal mu Bedwell bankovku. „Tohle si vezměte a počkejte na nás na druhé straně toho mostu, přes který jsme přijeli. Pokud se do půlhodiny neobjevíme, můžete jet.“

Zavřel zase dveře a vyběhl nahoru. Frederick pozvedl ruku.

„Poslouchejte,“ špitl. „Tamhle.“

Stoupali výš a našlapovali na holých prknech tak zlehka, jak to jen šlo. Za jedněmi z dveří něco nezřetelně mumlal mužský hlas a druhý, dětský, ho chlácholil: „Ššš-ššš…“ Na okamžik se zastavili před pokojem. Bedwell napjatě poslouchal.

Pak pohlédl na Fredericka a kývl. Frederick otevřel dveře.

Oba nakrčili nos před zatuchlým zápachem kouře. Holčička – ani ne holčička, spíš jen dvojice vyděšených očí obklopených špínou – na ně zděšeně zírala. Na posteli ležel knězův dvojník.

Bedwell se vrhl k posteli a zatřásl bratrovými rameny. Holčička potichoučku ucouvla a Frederick žasl nad neuvěřitelnou podobou obou mužů. Nebyla to jen podoba – byli k nerozeznání.

Nicholas se pokoušel bratra zvednout, ale ten jen vrtěl hlavou a odstrkoval ho.

„Matthewe! Mathewe!“ naléhal kněz. „To jsem já, Nicky! No tak, člověče! Prober se přece a koukni se na mě! Podívej se, kdo přišel!“

Ale Matthew byl v jiném světě. Nicholas ho pustil a roztrpčeně vzhlédl.

„Tohle je beznadějné,“ řekl. „Budeme ho muset odnést.“

„Ty jsi Adélka?“ zeptal se Frederick holčičky.

Přikývla.

„Kde je paní Hollandová?“

„To nevim,“ špitla.

„Je doma?“

Adélka zavrtěla hlavou.

„No, aspoň něco. Teď poslyš, Adélko, my teď pana Bedwella odvedeme –“

Okamžitě se vrhla k Matthewovi a pevně ho objala kolem krku.

„Ne!“ vykřikla. „Ona mě zabije!“

Při zvuku jejího hlasu se Matthew Bedwell probral. Posadil se, objal ji kolem ramínek – a pak spatřil svého bratra a beze slova se znovu skácel na postel.

„Všechno bude dobré, bráško,“ řekl Nicholas. „Přišel jsem pro tebe a zavezu tě domů…“

Námořníkův pohled sklouzl k Frederickovi a Adélce, která se k němu tiskla pevněji než kdy předtím a šeptala: „Prosím vás nechoďte – ona mě zabije, když vás tu nenajde – ona mě –“

„Adélko, my pana Bedwella musíme odvést,“ promluvil k ní laskavě Frederick. Je nemocný. Nemůže tady zůstat. Paní Hollandová ho tu drží proti zákonu

„Řekla mi, ať sem nikoho nepouštím. Ona mě zabije!“

Holčička byla hrůzou skoro bez sebe, Matthew Bedwell ji roztržitě hladil po vlasech a s námahou se snažil pochopit, co se děje.

A pak kněz pozvedl ruku, aby zjednal ticho.

Z přízemí uslyšeli kroky a hovor a pak nakřáplý stařecký hlas zavolal: „Adélo!“

Holčička zakňourala a schoulila se u zdi. Frederick ji uchopil za loket a potichu se zeptal: „Je tady zadní schodiště?“

Přikývla. Frederick se otočil k Nicholasi Bedwellovi a zjistil, že kněz už stojí u dveří.

„Ano,“ řekl. „Půjdu tam a budu se vydávat za něj. Zdržím ji, a vy ho zatím odneste zadem. Neboj, maličká,“ konejšil Adélku. „Nepozná, že je to někdo jiný.“

Jenže ona má začala Adélka a chtěla povědět něco o panu Berrym: jenže pak se stařena znovu rozkřikla a ona se jen znovu bez hlesu schoulila.

Kněz rázně vyšel z pokoje. Slyšeli ho, jak běží po odpočívadle a pak dál dolů po schodech, a Frederick zatahal Matthewa Bedwella za rukáv. Námořník se nejistě zvedl na nohy.

„Pojďte,“ vybídl ho Frederick. „Dostaneme vás odsud. Ale musíte si pospíšit a být zticha.“

Námořník přikývl. „Jdeme, Adélko,“ zamumlal. „Ukaž nám kudy, holka.“

Adélka se pracně vyškrábala na nohy a vyrazila ke dveřím. Bedwell zvedl svůj námořnický vak a vyšel za ní a Frederick je oba následoval, jen chvílemi se zastavil a naslouchal. Slyšel knězův hlas a skřehotavou odpověď paní Hollandové: proč se jí všichni vlastně tolik bojí?

Adélka je vedla po schodišti ještě užším a špinavějším než to přední. Knězův hlas, nezřetelný a rozčilený, k nim doléhal odkudsi od domovních dveří a Frederick pošeptal holčičce: „Ukaž nám zadní východ.“

Roztřeseně otevřela dveře do kuchyně a vstoupili dovnitř.

A rázem se octli tváří v tvář panu Berrymu.

Právě stavěl na oheň konvici. Zvedl oči, zadíval se na ně a kamenné čelo se mu namáhavě svraštělo.

Frederick rychle přemýšlel.

„Dobrý den,“ pozdravil. „Kudy se jde na zadní dvůr, kamaráde?“

„Tamhletudy,“ ukázal hromotluk hlavou.

Frederick šťouchl Bedwella, který šel za ním, a vzal Adélku za ruku. Neochotně se ho chytila. Pan Berry tupě civěl, jak vycházejí z kuchyně, pak se posadil a začal si nacpávat dýmku.

Ocitli se na temném zadním dvoře. Adélka křečovitě svírala Frederickovu ruku, a jak si všiml, celá se třásla. Tvář měla bílou jako papír.

„Copak je?“ zeptal se jí.

Nedokázala ze sebe vypravit slovo. Byla bez sebe hrůzou. Frederick se rozhlédl. Po jedné straně se tyčila cihlová zeď, asi šest stop vysoká, a za ní byla, jak se zdálo, nějaká ulička.

„Bedwelle,“ řekl, „vyskoč nahoru a vezmi s sebou tu holčičku. Adélko, půjdeš s námi. Takhle vyděšenou tě tu nechat nemůžeme…“

Bedwell se vyškrábal nahoru a Frederick si všiml, že Adélčin děs se soustřeďuje na plácek holé hlíny při zdi. Vyzvedl ji k Bedwellovi a pak se vysoukal nahoru sám.

Bedwell se kymácel a zdálo se, že je mu zle. Frederick se ohlédl: strachoval se o kněze a o to, co se stane, jestli paní Hollandová zjistí pravdu. Jenže teď měl na starosti nemocného muže a k smrti vyděšené dítě. Navíc tu byla možnost, že je co chvíli začne někdo pronásledovat.

„Pojďte,“ vybídl je. „Na druhém konci mostu na nás čeká drožka. Ať už jsme pryč…“

Hnal je uličkou a dál.

Sally, která se právě snažila nastylizovat inzerát, překvapeně vzhlédla, když do obchodu přivrávoral Frederick, zpola nesoucí bezvědomého Bedwella. Zprvu si ani nevšimla holčičky, která šla s nimi.

„Pane Bedwelle,“ vylekala se. „Co se vám stalo? Nebo je to snad…“

„Je to jeho bratr, Sally. Poslyš – musím se tam hned vrátit. Reverend tam ještě je a všechno kamufluje – jenže je tam taky zabiják, ze kterého jde strach – a já musel odvézt drožku, abych odtamtud dostal tyhle dva – jo, a tohle je Adélka. Bude tu s námi bydlet.“

Položil námořníka na podlahu a vyběhl ven. Za okamžik už ho odvážela drožka.

O hodně později se vrátil. Vedl s sebou reverenda Nicholase a duchovní měl na oku monokl.

„To byla rvačka!“ hlásil. „Sally, to jsi měla vidět. Něco takového se hned tak nezažije. Vrátil jsem se právě včas, abych –“

„To má pravdu,“ dosvědčil kněz. „Ale jak je na tom Matthew?“

„Je v posteli a spí. Jenže –“

„A co Adélka?“ skočil jí do řeči Frederick. „Neměl jsem ji tu nechávat. Je k smrti vyděšená.“

„Je s Třasákem. Ale to oko, pane Bedwelle! To je vážně škaredé – pojďte a sedněte si. Já se vám na to podívám. Co se to proboha stalo?“

Přešli do kuchyně, kde Adélka s Třasákem popíjeli čaj. Třasák nalil každému šálek a kněz vyprávěl, co se odehrálo

„Nechal jsem ji, ať se vypovídá, když ostatní odešli. Pak jsem se nechal znovu uložit do postele. Předstíral jsem, že vůbec nevím, kde jsem. Pak šla hledat Adélku a já se pokusil vstát a zmizet, jenže v té chvíli na mě poštvala toho hromotluka.“

„Je to zabiják,“ prohlásil Frederick. „Ale vy jste ho zvládal. Slyšel jsem tu rvačku už z ulice a vyrazil jsem dveře. To byl zápas!“

„Měl sílu, ale nic víc. Žádnou rychlost, žádnou techniku. Venku na ulici nebo v ringu bych na sebe možná vsadil, ale tam nebylo dost místa. Kdyby mě byl zahnal do kouta, neměl bych šanci se z toho dostat.“

„A co paní Hollandová?“ zeptala se Sally.

Oba muži si vyměnili pohledy.

„No, měla pistoli,“ připustil Frederick.

„Garland praštil toho hromotluka po hlavě futrem z vyražených dveří a hnal se dál jako beran. A pak paní Hollandová vytáhla tu pistoli. Mohla mě zastřelit, nebýt toho, že jste jí tu zbraň vyrazil z ruky,“ doplnil duchovní.

„Byla to malá pistole vykládaná perletí,“ upřesnil Frederick. „Vždycky u sebe nosí pistoli?“ obrátil se k Adélce.

„To nevim,“ špitla holčička.

„V každém případě hulákala…“ zarazil se a nešťastně pohlédl na Sally, „že si tě najde, ať jsi, kde jsi, a zabije tě. Prý ti to mám vyřídit. Jestli ví, kde opravdu jsi, nebo se to jen dohaduje, nemám tušení. Ale neví, kdo jsem já, ani kde bydlíme – nemá odkud. Tady se ti nemůže nic stát a Adélce taky ne. Do smrti vás nenajde.“

„Ale najde,“ zašeptala Adélka.

„Jak by vás tu mohla najít?“ podivil se Třasák. „Tady jste v bezpečí jak v Anglické bance. Něco ti povím – jsem taky na útěku, stejně jako slečna Sally a ty, a ještě mě nevypátrali. Takže tu zůstaneš s námi a nemusíš se ničeho bát.“

„Vy jste slečna Lockhartová?“ obrátila se Adélka k Sally.

„Ano,“ přisvědčila Sally.

„Najde si mě,“ šeptala Adélka. „I kdybych se schovala na dno moře, najde si mě tam a vytáhne mě odtamtud. Určitě.“

„My jí to nedovolíme,“ utěšovala ji Sally.

„Ale po vás jde přece taky, ne? Říkala, že vás zabije. Poslala pana Hopkinse, aby na vás nastražil nehodu, jenže ho někdo zapíchnul.“

„Henryho Hopkinse?“

„Měl vám ukrást nějaký lejstra. A pak vás měl zabít, aby to vypadalo jako nehoda.“

„Tak proto má tu pistoli,“ řekla tiše Sally. „Moji pistoli…“

„To nic,“ chlácholil ji nepřesvědčivě Třasák. „Tady vás nenajde, slečno.“

„Najde,“ trvala na svém Adélka. „Ona ví všecko. Všecko ví a každýho zná. V tašce má nůž, co s ním rozpárala tu holčičku přede mnou. Ukázala mi ho. Není nic, co by nevěděla, nikdo, koho by neznala. Zná všechny ulice v Londýně, všechny lodě i všechny doky. A teď, když jsem utekla, si nabrousí nůž. Řikala, že to udělá. Má takovej kámen, na kterým ho brousí, bednu, do který mě šoupne a na dvorku místo, kam mě zakope. Ukázala mi ho, když sem se jí ptala, co si se mnou počne, až mě rozpáře. Ta holčička přede mnou je tam taky zahrabaná. Bojim se na ten dvůr chodit.“

Všichni ostatní mlčeli. Adélčin slabý třepotavý hlásek utichl a už jen zhrouceně seděla, hlavičku svěšenou, oči upřené na podlahu. Třasák natáhl ruku přes stůl.

„Tumáš,“ řekl. „Sněz si tu žemli, holka.“

Asi minutu ji oždibovala.

„Zajdu se podívat na bratra, když dovolíte,“ ozval se Bedwell.

Sally vyskočila. „Ukážu vám, kde leží,“ nabídla se a odvedla ho nahoru po schodech.

„Spí jako zabitý,“ vrtěl hlavou kněz, když se znovu objevil. „Takhle jsem ho ještě nikdy neviděl. Nejspíš bude spát celých čtyřiadvacet hodin.“

„Dopravíme ho za vámi, až se probere,“ řekl Frederick. „Teď už aspoň víte, kde ho najdete. Zůstanete tu na noc? Výborně. To vám povím, já mám ale hlad. Třasáku, co takhle pár uzených sleďů? Adélko, od téhle chvíle u nás budeš bydlet. Můžeš nám pomoct a najít tu někde pár hrnků, talířů a tak. Sally – bude potřebovat něco na sebe. Za rohem je krám s obnošeným šatstvem – Třasák ti ukáže, kde.“

Víkend proběhl v klidu. Rosa po prvním ohromení z toho, kolik je v domě najednou lidí, si Adélku okamžitě zamilovala a zdálo se, že ví všechno, o čem Sally neměla tušení: třeba jak naučit Adélku, že se má mýt, v kolik hodin má chodit spát a jak si má česat vlasy. Vybrala pro ni i oblečení. Sally chtěla pomáhat, co chvíli se jí zmocňovaly pocity něhy, ale nevěděla, jak je projevit, zatímco Rosa holčičku objala a políbila, kdykoli ji to napadlo, občas jí počechrala vlasy a jindy s ní zase klábosila o divadle. Třasák jí vyprávěl vtipy a naučil ji hrát karty.

A tak Adélka postupně získala k těm dvěma důvěru, zato v Sallyině přítomnosti byla nesvá, a když spolu zůstaly o samotě, ztratila řeč. Sally by to bylo mrzelo, nebýt Rosy, která si dávala záležet, aby ji zapojila do každého rozhovoru, a radila se s ní o Adélčině budoucnosti.

„Umíš si představit, že ona vůbec nic neví?“ řekla jí v neděli večer. „Nezná jména londýnských čtvrtí, kromě Wappingu a Shadwellu – neví ani, jak se jmenuje královna! Sally, co kdybys ji naučila číst a psát a takové věci?“

„Asi těžko bych svedla…“

„Samozřejmě bys to svedla. Zvládneš to skvěle.“

„Ona se mě bojí.“

„Bojí se o tebe, kvůli tomu, co o tobě říkala paní Hollandová. A kvůli svému panu Bedwellovi. V jednom kuse se tam na něj chodí dívat. Pokaždé si k němu sedne, drží ho za ruku a pak zase odejde…“

Matthew Bedwell se až do nedělního rána vůbec neprobral a probudila ho právě Adélka. Byl však natolik dezorientovaný, že nedokázal pochopit, kde je a co se stalo. Když vypil trochu čaje, Sally za ním zašla, ale nebyla s ním žádná řeč. „Nevím,“ opakoval stále, nebo: „Už se nepamatuju,“ či: „Všechno mi vypadlo z hlavy,“ a ať se Sally sebevíc snažila připomenout mu jméno jejího otce, lodi, firmy, či jejího zástupce pana van Eedena, nic z něho nevypáčila. Jen výraz „Sedmero blaženství“ vyvolal odezvu, jenže ne právě povzbudivou. Z tváře se mu při té zmínce vytratily i poslední zbytky barvy, začal se potit a třást. Frederick Sally doporučil, ať ještě pár dní počká.

V sobotu odpoledne si vyšla na schůzku s Jimem a pověděla mu, kde teď bydlí a proč. Když uslyšel o vysvobození pana Bedwella a Adélky, div se nerozplakal zklamáním, že něco takového propásl. Slíbil, že se, jak jen bude moci, poptá a ověří, jestli jsou její noví přátelé skutečně spolehliví. „Nevíš, komu můžeš věřit,“ varoval ji.

Zdálo se, že by jí rád pověděl ještě něco. Párkrát s tím začal, ale pokaždé se zarazil, zavrtěl hlavou a prohlásil, že to ještě počká. Až už to Sally nakonec nevydržela. „Jime, o čem to mluvíš? Tys něco vypátral? Pro boha živého, pověz mi, oč jde!“

Ale nechtěl. „To počká,“ ujistil ji znovu. „Času dost.“

Během toho víkendu také pořídili první umělecké a dramatické stereofotografie. Nebylo to ani zdaleka tak složité, jak si Sally představovala. Fotoaparát na jejich pořizování byl jako každý jiný, jediným rozdílem byly dva objektivy, namontované ve stejném rozestupu jako lidské oči, z nichž každý zachytil záběr samostatně. Když se pak taková dvojice snímků vytiskla vedle sebe, uviděl pozorovatel při pohledu do kukátka, jednoduchého vynálezu se dvěma čočkami nastavenými v příslušném úhlu, trojrozměrný obraz. Účinek byl skoro zázračný.

Frederick nejprve naaranžoval dva komické záběry navazující jeden na druhý. První z nich měl název „Strašlivý objev v kuchyni,“ a znázorňoval Rosu jako omdlévající manželku a Třasáka v roli jejího zděšeného manžela. Měla to být reakce na to, co jim ukazovala Sally v roli kuchyňské pomocnice – příborník, z něhož vylézal tucet černých brouků, každý z nich veliký jako husa. Brouky vystříhala Adélka z balicího papíru a načernila je inkoustem. Třasák si přál ještě fotografii Adélky, tak ho přestrojili, posadili mu holčičku na klín a pořídili snímek ilustrující známou sentimentální píseň. „Oko nezůstane suché,“ poznamenal Frederick.

A tak uběhl víkend.

V jiných končinách Londýna taková pohoda nepanovala.

Například pan Berry zažíval krušné chvíle. Paní Hollandová ho donutila uklidit všechen nepořádek v hale a opravit polámané zárubně, a když se odvážil si postesknout, pověděla mu od plic, co si o něm myslí.

„Chlap jako hora,“ vztekala se, „a nechá se zmlátit takovou onucí? Ještě navíc zfetovanou opiem! Řeknu vám, nerada bych zažila, kdybyste se měl porvat s něčím fakticky zuřivým, třeba takovým švábem.“

„Tak už toho nechte, paní Hollandová,“ naříkal nervózně hromotluk a přibíjel prkno na polámané dveře. „Musel to bejt profík. Nejni žádná vostuda dostat nakládačku od profíka. Ten se musel prát s těma nejlepšíma.“

„Tak teď se serval s tím nejhorším. I ta mrňavá Adéla by si s ním poradila líp. Jo jo, pane Berry, máte hodně co napravovat, to mi věřte. Tak už sebou koukejte hodit s těma dveřma. Vzadu čeká halda brambor, co je potřeba oškrábat.“

Pan Berry cosi bručel, ale jen potichu a pro sebe. Neodvážil se jí prozradit, k čemu nechal v kuchyni dojít. Věděla jen, že Adélka se nějak vypařila, ale fakt, že se tu zničehonic zjevil ten fotograf ze Swalenessu, jí znovu připomněl Sally. Takže ona se o Bedwella taky zajímá, co? A pak tu bylo něco, co paní Hollandová omylem považovala za Sallyinu vychytralost: předpokládala, že nahradila prosté pokyny, jak rubín najít, nesmyslnými hádankami. Sally teď už rubín má – určitě ho má. No nic, paní Hollandová si ji najde. A tam, kde ji najde, bude i fotograf, Bedwell a bohatství.

Její nespokojenost narůstala a s ní přibývalo úkolů, jež vršila na chudáka Berryho. Tenhle víkend se mu opravdu nevydařil.

Ale možná nejvystrašenější člověk v Londýně byl o tomto víkendu Samuel Selby. Poté co se rozloučil s padesáti librami a získal za ně od paní Hollandové jen příslib, že se brzy vrátí k dalšímu obchodnímu jednání, se cítil zároveň i pokořen.

Utrhoval se proto na manželku i dceru, štěkal na služebnictvo, nakopl kočku a v sobotu večer se záhy uchýlil do kulečníkového sálu v Laburnum Lodge, ve svém domě v Dalstonu. Převlékl se do karmínového sametového domácího kabátku, nalil si pořádnou sklenici brandy, odehrál několik šťouchů a snažil se promyslet plán, jak se zbavit vyděračky.

Ale ať se snažil sebevíc, stále nemohl přijít na to, kde přišla ke svým informacím.

Nedokázal ani odhadnout, kolik toho vlastně ví. Ztráta Lavinie a pojišťovací podvod, to už bylo samo o sobě dost zlé, ale ta druhá záležitost, kolem níž se všechno točilo, záležitost, kterou už Lockhart málem odhalil – o té se ani nezmínila.

Je možné, že o tom neví?

Padesát liber je koneckonců pakatel v porovnání s částkami, o které tu jde…

Nebo si to snad schovává na příští návštěvu?

Nebo si to její informátor z nějakých důvodů nechává pro sebe?

K čertu s tím!

Zamířil tágem na bílou kouli, minul ji a natrhl sukno. Vztekle zlomil tágo přes koleno a vrhl se do křesla.

Co ta holka? Ta Lockhartova dcera – může s tím mít něco společného ona?

Těžko říct.

A poslíček? Nebo vrátný? Ne, to je nesmysl. Jediný člověk ve firmě, který o všem věděl, byl Higgs a Higgs –

Higgs zemřel. Při rozhovoru s tou Lockhartovou. Zemřel úlekem, jak říkal vedoucí kanceláře, který zaslechl, co říká doktor. Musela říct něco, co Higgse vyděsilo – něco, co jí prozradil její otec, a Higgs, místo aby se z toho vylhal, raději zemřel.

Pan Selby si pohrdavě odfrkl. Ale byla to zajímavá úvaha a dost možná, že paní Hollandová nakonec nebude ten hlavní nepřítel.

Třeba by bylo lepší získat ji ke spolupráci, než s ní bojovat. I při vší své odpudivosti má jistý styl a pan Selby uměl rozpoznat tvrdou náturu, když na nějakou narazil.

Ano! Čím víc o tom přemýšlel, tím víc se mu to zamlouvalo. Zamnul si ruce a ukousl špičku kubánského doutníku, nasadil si kuřáckou čapku se střapcem, aby mu tabákem nenačichly vlasy, pak si zapálil doutník, pohodlně se usadil a začal sestavovat dopis paní Hollandové.

Ale jedné osobě probíhal tento víkend podle plánu – přesněji řečeno podle plavebního řádu Pyrenejské a Východní paroplavební společnosti. Byl to jistý pasažér na palubě lodi Zámek Drummond, plující z Chang-čou. V Biskajském zálivu zastihla loď bouře, ale jemu nevadila. Zdálo se, že většina útrap k němu vůbec nepronikne, a když paroloď supěla stabilní rychlostí deseti uzlů kanálem La Manche, seděl na palubě, na místečku, které si pro sebe zabral už od Singapuru a četl spisy Thomase De Quinceyho.

Studený vítr a chladné mrholení ho netrápily. Dokonce se zdálo, že se mu nálada s chladnějším vzduchem a šedivější oblohou stále zlepšuje. Od chvíle, kdy loď vplula do nevlídných vln kanálu a v pravidelných intervalech vyfukovala mračna štiplavých sazí, jedl a pil s větší chutí. V neděli večer parník obeplul Severní mys a nastoupil závěrečný úsek své cesty do ústí Temže. Zvolna se pohyboval jejími vodami mezi spoustou dalších lodí, a když se začalo šeřit, přešel náš cestující k zábradlí a pozorně sledoval klidná, tlumená, teplá světla na pobřeží Kentu, přízračně zpěněnou vodu podél lodních boků i blikotání nespočetných světel bójí a majáků, jež ukazovaly nevinným cestujícím, jako byl on, cestu mezi nástrahami a úskalími moře.

A jak mu hlavou prolétla tato myšlenka, zčistajasna se rozesmál.

Světla pod vodou

V kancelářích na Cheapside se malovalo. Hala byla plná kbelíků s vápnem a barvami, chodby byly zatarasené žebříky a štětkami. V pondělí večer, těsně před koncem pracovní doby, zazvonil vrátný na Jima.

„Co cheš?“ zeptal se Jim a pak si všiml u krbu ve vrátnici čekajícího hotelového poslíčka. Nevlídně si ho změřil a zvlášť dlouho se pohledem zdržel na jeho okrouhlé čapce.

„Dopis pro pana Selbyho,“ řekl vrátný. „Zanes ho nahoru a mrskni sebou.“

„A nač tu ještě zaclání tenhle?“ ukázal Jim na poslíčka. „Čeká tu na svýho pána s flašinetem?“

„Po tom ti nic není,“ odsekl poslíček.

„Správně,“ pochválil ho vrátný. „Tohle je chytrej kluk. Ten to dotáhne daleko.“

„Tak proč už nezačne?“

„Protože čeká na odpověď, chytráku.“

Poslíček se zaculil, Jim se zaškaredil a odešel.

„Máte odpovědět, pane Selby,“ ohlásil v šéfově kanceláři. „Čeká na ni dole ve vrátnici.“

„Aha,“ zabručel pan Selby a roztrhl obálku. Tváře měl dnes brunátné a oči podlité krví. Jim to se zájmem zaregistroval a v duchu odhadoval, zda se o pana Selbyho nepokouší mrtvice. Pak ten pozoruhodný úkaz vymizel a výraz pana Selbyho se mu přímo před očima změnil jako moře při odlivu. Krev se mu z tváří naráz vytratila a zanechala po sobě jen šedobílou prázdnotu s třásněmi šedivých knírů. Jejich majitel klesl do křesla.

„Poslyš,“ vypravil ze sebe chraptivě. „Kdo že tam dole čeká? Ten člověk, co to psal?“

„Jen poslíček, pane Selby.“

„Aha. Víš co – přitoč se tamhle k oknu a vykoukni ven.“

Jim uposlechl. Na ulici byla tma, jen světla z oken kanceláří a lampy kočárů a omnibusů teple prozařovaly šero.

„Nevidíš tam chlápka – hladce oholeného – světlovlasého – opáleného – trochu při těle?“

„Sou tam mraky lidí, pane Selby. Co by tak moh mít na sobě?“

„Já sakra nevím, co má na sobě! Postává tam někdo, jako by čekal?“

„Ne, nic takovýho.“

„Hmm. No dobře, asi bych měl napsat tu odpověď.“

V rychlosti cosi naškrábal na papír a strčil ho do obálky.

„Tohle mu předej,“ řekl.

„Nenapíšete tam adresu, pane Selby?“

„Nač? Ten kluk ví, kam to má donést.“

„A co když s ním na ulici něco švihne? Vypadá skoro na umření. Nedivil bych se, kdyby do tejdne bylo po něm –“

„Koukej už vypadnout!“

Poté, co se mu nepodařilo zjistit jméno muže, jenž vzbudil v panu Selbym tolik obav, touto cestou, zkusil Jim ještě hodit návnadu poslíčkovi.

„Poslyš,“ řekl mile. „Nechtěl bys náhodou něco na čtení? Když se ti to bude líbit, klidně si to můžeš nechat.“

Natáhl ruku s otrhaným výtiskem sešitu s názvem Posádka kostlivců, aneb Bouřlivák Ned. Poslíček přelétl sešit chladným pohledem, pak ho beze slova sebral a zastrčil si ho do zadní kapsy.

„Kde je ta odpověď, co na ni čekám?“

„Páni, no jo vlastně,“ plácl se do čela Jim. „Tady ji máš. Jenomže pan Selby tam zapomněl napsat adresu. Dopíšu ti ji tam sám, jen mi ji nadiktuj,“ nabídl se a namočil pero do kalamáře vrátného.

„Jdi se vycpat,“ odbyl ho poslíček. „Dej to sem. Já vím, kam to donýst.“

„Jasně že víš,“ řekl Jim a podal mu obálku. „Jen sem myslel, že by to líp vypadalo.“

„Na to kašli,“ uzavřel hovor poslíček a vykročil od krbu Jim mu otevíral dveře, ale zřejmě se o něco zadrhly, shýbl se tedy, aby překážku odstranil. Vrátný se zatím rozplýval chválou nad poslíčkovou elegantní uniformou.

„Je to tak, ne nadarmo se říká, že šaty dělají člověka,“ souhlasil návštěvník. „Kdo na sebe drží, ten to někam dotáhne.“

„Jo, na tom je hodně pravdy,“ přitakal vrátný. „Posloucháš, Jime? Tenhle kluk je hlava.“

„Ano, pane Buxtone,“ přisvědčil Jim. „Vezmu si z něj příklad. Pojď – doprovodím tě.“

Přátelsky položil poslíčkovi ruku na záda, otevřel dveře a vyprovodil ho na ulici. Poslíček beze slova zamířil pryč, ale ještě než ušel pět yardů, Jim za ním zavolal:

„Haló! Nezapoměls tu něco?“

„Co?“ zarazil se chlapec a ohlédl se.

„Tohle,“ řekl Jim a vystřelil po něm gumou papírovou kuličku, důkladně promáčenou inkoustem. Zasáhla poslíčka přímo mezi oči, rozstříkla mu svou nálož po nose, tvářích i čele, a vyloudila mu z hrdla proud nadávek. Jim stál na prahu a vrtěl hlavou.

„Ale, ale,“ horšil se. „Kam na tyhle slova chodíš? Co by tomu řekla tvá máma? Přestaň, nebo se začnu červenat.“

Poslíček zaskřípal zuby a zaťal pěsti, ale při pohledu na Jimovy bystré oči a napjatě vyčkávající postavu usoudil, že důstojnost je lepší než pomsta, otočil se a beze slova odcházel. Jim s velkým uspokojením sledoval, jak se elegantní kaštanově hnědá záda uniformy s čerstvým otiskem ruky namočené v lepkavém vápně vytrácejí v davu.

„Hotel Warwick,“ oznámil Jim Sally o dvě hodiny později. „Měl to, trouba, napsaný na čepici. A na všech knoflíkách. Teda nechtěl bych vidět, co se Semele, až napochoduje do hotelu celej od inkoustu a od vápna. Poslyš, Adélko,“ mluvil dál. „Byl sem ve Wappingu.“

„Viděls paní Hollandovou?“ zeptala se holčička.

„Jenom jednou. Má u sebe toho vazouna a ten jí za tebe dělá všechny domácí práce. Tahle! Ta je parádní!“

Seděli v kuchyni na Burton Street a Jim si prohlížel čerstvě vytištěné stereofotografie.

„Kterou myslíš?“ zajímala se Sally, zvědavá na to, která se mu nejvíc zalíbí.

„Tu s těma děsnejma velkejma broukama. Ta je legrační. Ale měli byste taky dělat mordy. Třeba Sweeneyho Todda – nebo Rudou stodolu.“

„Budeme,“ slíbila Sally.

„Nebo Péráka, jak lítá vzduchem.“

„Koho?“ podivil se Frederick.

„Tady se o něm píše,“ vytáhl Jim výtisk Anglických hochů a nabídl mu ho. Frederick si položil nohy na uhlák, pohodlně se uvelebil a pustil se do čtení.

„Co ten váš chlápek nahoře?“ zajímal se Jim. „Jak se mu vede?“

„Ještě skoro nepromluvil,“ posteskla si Sally.

„A co je s ním? Má strach nebo co? Tady se mu snad nic stát nemůže, ne?“

„Možná se jenom potřebuje vzpamatovat z toho opia. Nebo možná bychom mu ho měli naopak ještě trochu dát,“ zamyslela se Sally, která nedokázala ani na okamžik zapomenout na malou hnědou pryskyřičnou kuličku v kuchyňském kredenci. V té byla jako džin v láhvi uvězněna její noční můra a stačilo škrtnout sirkou, aby vyklouzla na svobodu. „Oč myslíš, že jde tomu chlapovi v hotelu Warwick?“ zeptala se, aby odvedla hovor jinam.

„Starej Selby je poslední dobou strašně nervózní. A když si dneska odpoledne přečet ten dopis, myslel jsem, že to s ním sekne. Udělal na někoho podraz a on mu na to přišel. Tak to bude.“

„Ale co jen za tím může být? Fredericku, co protizákonného může dělat rejdařská firma? Jakých zločinů se může dopustit?“

„Třeba pašování,“ nadhodil. „Co ty na to?“

„Možná,“ přikývl Jim. „Taky sou tu podvody. Potopený lodi a boudy na pojišťovnu.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Sally. „Ta firma měla jen jedinou loď. Nejsou to loďaři, jsou to lodní přepravci. A na takové věci se beztak vždycky rychle přijde, nebo ne?“

„No, jak kdy,“ řekl Jim.

„Myslíš, že tu loď potopili záměrně?“ užasl Frederick.

„Jasně.“

„A proč?“

„To vám povím,“ ozval se hlas Matthewa Bedwella.

Stál ve dveřích kuchyně, bledý, a celý se třásl. Adélka zalapala po dechu, Frederick se okamžitě vymrštil a pomohl mu do křesla u kamen.

„Kde to jsem?“ zeptal se Bedwell. „Jak dlouho jsem o sobě nevěděl?“

„Jste v Bloomsbury,“ odpověděl Frederick. „Před třemi dny vás sem dopravil váš bratr. Jsme přátelé – u nás se nemáte čeho bát.“

Bedwell pohlédl na Adélku, která nic neříkala.

„Adélka utekla,“ vysvětlila Sally. „Pan Garland nás tu nechává, protože jinak nemáme kam jít. Tedy až na Jima.“

Námořníkovy oči s námahou putovaly od jednoho k druhému.

„Říkali jste něco o Lavinii,“ řekl. „Je to tak, nemám pravdu?“

„Ano,“ přisvědčila Sally. „Co nám o ní můžete povědět?“

Zaostřil na ni pohled.

„Vy jste dcera pana Lockharta?“

Přikývla.

„Chtěl po mně – chtěl po mně, abych vám donesl vzkaz. Víte, bohužel je – bohužel jsou… Chci říct, že je po smrti, slečno. Je mi to moc líto. Ale vy o tom už asi víte.“

Znovu přikývla a zjistila, že ze sebe nedokáže vypravit jediné slovo.

Pan Bedwell se obrátil k Frederickovi.

„Můj bratr je tady?“

„Je v Oxfordu. Čeká, až vám bude líp. Přijede ve středu, ale třeba za ním budete moct do té doby odjet sám.“

Bedwell se opřel v křesle a zavřel oči. „Možná,“ řekl.

„Nemáte hlad?“ vzpomněla si Sally. „Nejedl jste už celé dny.“

„Pokud máte v domě kapku brandy, byl bych vám moc vděčný. Ale jíst bych teď nemohl. Ani tvou polévku, Adélko.“

„To nebyla moje polívka,“ ohradila se holčička prudce.

Frederick nalil malou sklenku brandy.

„Na vaše zdraví,“ řekl Bedwell a z poloviny ji vypil. „Ano,“ zamyslel se. „Lavinia… Povím vám o ní všechno, co vím.“

„A ten vzkaz?“ zeptala se Sally.

„Ten s tím souvisí. Musím začít v Singapuru, kde váš pan otec nastoupil na loď.“

„Byl jsem na Lavinii jako druhý důstojník,“ začal své vyprávění. „Jako místo to nebylo nic moc, protože to byla jen malá ošuntělá kocábka – všechno možné zboží mezi Jokohamou a Kalkatou a k tomu kdejaké přístavy, co byly při cestě. Ale měl jsem předtím trochu smůlu, Lavinia potřebovala druhého důstojníka a já zase práci… Nastoupil jsem dva měsíce předtím, než se potopila.

Měla taky trochu špatnou pověst. Ani ne tak ona, jako její majitelé. Ví Bůh, že v Čínském moři je spousta darebáků, od pašeráků přes piráty až po nejrůznější hrdlořezy – ale Lockhart a Selby byli lumpové v trochu jiném směru. Možná ještě horší.“

„Můj táta ne,“ rozpálila se Sally.

„Ne,“ uznal Bedwell, „za to vám ručím. Váš otec byl slušný člověk – to jsem zjistil dva dny nato, co nastoupil na loď. Jenže jiní lidé zneužívali jeho jméno i jméno firmy a zasloužili se o pověst, kterou ta loď měla.“

„Ale o jakou pověst?“ nechápal Frederick.

Bedwell pohlédl na svou skleničku a Sally mu ji dolila.

„Nevím, kolik toho víte o Číňanech ve Východoindickém souostroví,“ pokračoval. „Existuje tam spousta různých skrytých sítí vlivu a nátlaku – politických, obchodních, kriminálních… A pak jsou tam tajné společnosti. Vznikly prý za účelem organizování odporu proti Mandžuské dynastii, která v Číně vládne. A řekl bych, že některé jsou celkem neškodné – prostě je to jen možnost, jak zajistit bezpečí své rodiny a příbuzných, s trochou přimíchaných rituálů. Ale jiné jsou mnohem horší. Triády se jim říká –“

„To znám!“ zaradoval se Jim. „Společenství černého draka! A Bratrstvo šarlatové ruky! Byla o nich povídka v Napínavých příbězích pro britské hochy.“

„Buď zticha, Jime,“ napomenula ho Sally. „Teď mluvíme vážně. Pokračujte, pane Bedwelle.“

„Myslím, že tvoje sešity neznají ani polovičku pravdy, chlapče. Vraždy – mučení – radši bych padl do rukou španělské inkvizice, než abych se připletl do cesty Triádám.“

„Ale jak to souvisí s firmou Lockhart a Selby?“ nechápala Sally.

„No, říkalo se, že ta firma – její zástupci a vedoucí pracovníci – mají vazby na jednu z takových společností. Na příkaz svých majitelů.“

„Cože?“ ustrnul Frederick.

„Všichni?“ ptala se Sally. „I člověk, který se jmenuje Hendrik van Eeden? Táta říkal, že jemu se dá věřit.“

„Toho neznám, slečno Lockhartová. Ale zástupců firem jsou tucty a tohle všechno se jen šuškalo. Nejspíš měl váš pan otec pravdu.“

„Co se stalo, když nastoupil na loď?“

„Začalo to tím, že jsme přišli o náklad. Pan Lockhart se předtím na lodi objevil docela nečekaně. Měl s sebou sluhu – Malajce, jmenoval se Perak. Ani na chviličku se od něho nehnul. Ale o to teď nejde. Zkrátka jsme měli přebrat náklad sukna a tu objednávku na poslední chvíli někdo zrušil. Dostali jsme rozkazy vyplout jen se zátěží a pak někdo odvolal i to. Nakonec jsme se přesunuli na jiné kotviště a vzali jsme na loď náklad manganu. V přístavu jsme se tak zdrželi víc než týden.“

„Kdo vydával ty příkazy?“ zeptal se Frederick. „Pan Lockhart?“

„Ne. Místní zástupce firmy. Pan Lockhart se zlobil a v jednom kuse pendloval mezi přístavem a kanceláří. Nedivil jsem se mu, mně se takové jednání taky nelíbilo – bylo to lajdácké a neprofesionální. On si to myslel taky a zřejmě viděl, že mám stejný názor. Během toho týdne jsme se spolu dali občas do řeči. Perak, ten sluha, si většinou dělal poznámky – pan Lockhart říkal, že se naučil dobře psát…

Ale abych neodbočoval, 28. června jsme vypluli ze Singapuru a zamířili do Šanghaje, kam jsme měli dovézt ten náklad manganu. A hned první odpoledne na moři jsme uviděli tu černou džunku.

V těch vodách je pochopitelně velký provoz a džunka je na tomhle konci světa něco, co se tam dá čekat, jenže tahle se mi nějak nezamlouvala. Plula daleko od břehu, byla tmavá, s černými plachtami, a vypadalo to, že nás sleduje. Dva dny a dvě noci se držela na dohled, přestože bychom ji byli mohli snadno setřást – ty vysoké trupy zachytí všechen vítr a taková džunka nedokáže manévrovat tak rychle jako škuner. Mohli jsme ji nechat daleko vzadu a plnou rychlostí uhánět k severovýchodu – jenže jsme to neudělali.

Naopak se zdálo, že kapitán se loudá schválně. Pan Lockhart nebyl žádný námořník, jinak by si byl musel všimnout, že neplujeme ani zdaleka tak rychle, jak bychom mohli - a kapitán, nějaký Cartwright, dělal co mohl, aby mě udržel od pana Lockharta co nejdál. A ten beztak většinu času proseděl ve své kajutě a psal si poznámky.

Byl to divný čas. Jako by nás voda unášela pořád dál a dál od pravidelných lodních tras a všechna práce na palubě pomalu ustávala… Hučel jsem do kapitána, ale ten se odmítal se mnou bavit. Posádka polehávala ve stínu a ten ohavný černý obrys ani na chviličku nezmizel z obzoru. Ploužil se, plížil, loudal se po hladině… Už mi z toho začínalo strašit v hlavě.

A pak, tu druhou noc, se to stalo.

Měl jsem noční hlídku. Byla asi jedna hodina po půlnoci. U kormidla byl námořník jménem Harding a ta zatracená černá džunka pořád trčela ve tmě na levoboku. Jenže vlastně nebyla tma. Měsíc nesvítil, ale hvězdy – nevíte, jak vypadají hvězdy, pokud jste se na ně dívali jen tady v Anglii. V tropech jen tak slabě neblikají, tam přímo planou a moře… to celé zářilo jejich odrazem. Brázda za naším škunerem i vlna rozrážená přídí byly jako obrovský třpytivý pruh miliard bílých světélek a voda, kam až jste po obou stranách dohlédli, se hemžila mihotavými zářivými přeludy – viděli jste ryby mířící do hlubin, veliké jasné skvrny a mlhavě zbarvené šmouhy, vlnky a víry, světla hluboko pod hladinou – takovou noc zažijete jen jednou dvakrát za život a je to pohled, který vám vezme dech. Jediný tmavý stín uprostřed vší té záře byla džunka. Na hlavním stěžni se jí pohupoval žlutý rákosový lampion - a zbytek byla jen hluboká čerň, jako z papíru vystřižená silueta, jako loutka z nějakého toho jejich stínového divadla.

A pak mi Harding, ten kormidelník, povídá: ‚Pane Bedwelle, po lodi někdo chodí.‘

Opatrně, aby mě nebylo slyšet, jsem se přikradl k zábradlí a skutečně jsem spatřil nějakou postavu – právě přelézala zábradlí na levoboku a spouštěla se dolů, kde se houpal připravený člun. Zrovna jsem se chystal na toho muže zavolat – když vtom jsem v té záři všude kolem poznal jeho tvář. Byl to kapitán.

Řekl jsem Hardingovi, ať zůstane, kde je, a hnal jsem se po schůdcích dolů ke kajutě pana Lockharta. Bylo zamčeno, a když jsem zabouchal, nikdo neodpovídal, tak jsem vyrazil dveře. A pak –“

Zarazil se a pohlédl na Sally.

„Je mi líto, že vám to musím říct, slečno. Ležel tam probodnutý.“

Sally pocítila, jak ji pohlcuje mučivá úzkost, oči jí zaplavily slzy a kuchyň se za jejich clonou zamlžila. Hněvivě potřásla hlavou.

„Vyprávějte dál,“ vybídla Bedwella. „Mluvte.“

„V kajutě bylo všechno zpřeházené. Všechny jeho papíry se válely na podlaze, matrace byla rozříznutá, kufr převrácený vzhůru nohama. A k tomu kapitán, který opouštěl loď, a ta džunka kousek opodál… Užuž jsem se otáčel, že poběžím vyburcovat posádku, ale vtom jsem zaslechl zasténání.

Ještě žil. Už jen taktak, ale přece jen se pohnul a já se ho pokusil zvednout, jenže on zavrtěl hlavou.

‚Kdo to udělal, pane Lockharte?‘ zeptal jsem se.

Zamumlal něco, čemu jsem nerozuměl, a pak řekl pár slov, při kterých mi ztuhla krev v žilách. ‚Ah Ling,‘ řekl. ‚Ta černá džunka – to je jeho loď. Kapitán…‘ Víc už ze sebe v té chvíli vypravit nedokázal. V hlavě se mi honily myšlenky. Ah Ling – pokud ta loď patří skutečně jemu, je s námi konec. Ah Ling byl nejsurovější, nejkrvežíznivější padouch v Jihočínském moři. Slyšel jsem to jméno už mnohokrát a nikdo ho jakživ nevyslovil bez zachvění.

A pak pan Lockhart promluvil znovu. ‚Vyhledej mou dceru, Bedwelle. Mou dceru Sally. Řekni jí, co se stalo…‘ Je mi to líto, slečno Lockhartová, řekl toho pak ještě víc, ale nemělo to hlavu ani patu – nebo možná jsem ho jen špatně slyšel… nevím. Ale skončil slovy: ‚Řekni jí, ať udržuje prach v suchu.‘ To je všechno, co si jasně pamatuju. Tohle řekl a pak zemřel.“

Sally měla tvář mokrou slzami. Tahle slova – udržuj prach v suchu – jí otec říkával pokaždé, když odjížděl: a teď už je pryč navždycky.

„To nic,“ řekla. „Poslouchám vás. Musíte mi povědět všechno. Když budu plakat, nevšímejte si toho. Pokračujte.“

„Pokud vím, nadiktoval tomu svému sluhovi dopis. Ale ten nejspíš nikdy nedošel.“

„Došel,“ ujistila ho Sally. „Tím to taky všechno začalo.“

Bedwell si mnul čelo. Frederick si všiml, že má prázdnou sklenici a rychle mu ubývá sil. Dolil mu zbytek brandy.

„Dík. Kde jsem to přestal… Pak jsem najednou zaslechl nahoře podivné pleskání, znělo to jako velké kapky deště. Ale nebyl to déšť – byly to bosé nohy, které se hnaly po palubě, a v příští vteřině jsem uslyšel, jak Harding u kormidla strašlivě zařval. Pak se ozvalo praskání dřeva…

Vyběhl jsem po kajutních schůdcích a ukryl jsem se ve stínu stěžňového koše.

Loď se potápěla. Šest nebo sedm těch čínských prevítů rozbíjelo záchranné čluny a dva nebo tři členové naší posádky leželi na palubě ve vlastní krvi. Loď se už nakláněla natolik, že jsem uviděl, jak se jedno z těch mrtvých těl najednou pohnulo, jako by bylo živé, a pomalu sklouzlo do vody, která se mu valila na palubu vstříc…

Kdybych byl živ sto let, nikdy nezapomenu, jaký pohled byl na tu loď. Pořád to mám před očima, vidím to jasněji než tuhle místnost: stačí, abych zavřel oči a okamžitě se mi to zjeví… Moře bylo plné světel zářících všemi barvami duhy jako obrovský ohňostroj, občas se nad hladinou, v místech, kde něco dopadlo do vody, vznesl do vzduchu světélkující vodotrysk, při okrajích lodi se táhla oslnivě bílá třepotavá čára, nehybný černý obrys džunky se tyčil kousek opodál, na obloze plápolaly hvězdy – a ty také hrály všemi barvami, zářily červeně, žlutě i modrobíle – na palubě leželi mrtví, piráti spěšně rozbíjeli sekerami záchranné čluny – a k tomu ten pocit, že člověk klesá, zvolna se propadá do té obrovité světelné lázně… Jsem zajatec strašné drogy, slečno Lockhartová. Strávil jsem v prapodivných snech tolik dní a nocí, že na to radši ani nechci myslet, ale nic z toho, co jsem v opiovém omámení viděl, nebylo tak přízračné a strašlivé jako těch pár minut na palubě potápějící se Lavinie.

A pak jsem ucítil, že mě někdo tahá za rukáv. Ohlédl jsem se – a byl to ten sluha Perak s prstem na ústech.

,Pojďte se mnou, tuan,‘ zašeptal a já ho následoval bezmocný jako nemluvně. Bůh ví, jak to dokázal, ale podařilo se mu spustit na vodu kapitánovu veslici a ta se teď pohupovala na hladině u zádi. Nasedli jsme do ní a veslovali pryč – jen o kousek dál. Měl jsem tam zůstat? Měl jsem se pokusit pustit se s piráty do boje – holýma rukama, zatímco oni měli šavle?

Nevím, slečno Lockhartová, opravdu nevím…

Pak piráti nasedli do svého člunu a veslovali pryč. Lavinia už mohla jít každou chvíli ke dnu a zbylí členové posádky – ti, které piráti nepobili na palubě – se hrnuli k záchranným člunům a řvali hrůzou a vzteky, když v nich objevili díry. Vzápětí nato se škuner potopil – děsivě rychle, jako by ho nějaká ruka stáhla pod vodu. Vytvořil se obrovitý vír a rozlehl se křik námořníků, kteří padali do vody. Veslice byla maličká – víc než nanejvýš sedm nebo osm lidí by nepobrala, ale přesto bychom jich byli mohli pár zachránit. Obrátil jsem ji a vesloval k tonoucím.

Jenže než jsme k ním dopluli na nějakých padesát yardů, objevili se žraloci. Ti chudáci neměli nejmenší šanci. Byla to neschopná líná sebranka, ale nic zlého neudělali a o jejich osudu někdo rozhodl, ještě než vypluli…

Za chviličku jsme zůstali sami. Moře bylo poseté troskami z vraku – rozštípnutými vesly, zlomenými ráhny a tak podobně. Proplouvali jsme mezi tím a – necítili jsme nic. Byli jsme dočista otupělí. Představte si, že jsem si snad dokonce na chviličku zdříml.

Jak proběhla ta noc, o tom nemám tušení, stejně jako netuším, proč mě štěstí ani pak neopustilo a následujícího dne nás vytáhla na palubu malajská rybářská loď. Neměli jsme jídlo ani vodu – nebyli bychom přežili ani čtyřiadvacet hodin. Vysadili nás na pobřeží ve své vesnici a odtamtud jsme bloudili až do Singapuru. A tam…“

Zmlkl a unaveně si protřel oči. Ale už je neotevřel a zakryl si je dlaní. Frederick se tiše optal: „Opium?“

Bedwell přikývl. „Zapadl jsem do opiového doupěte a ztratil jsem se v dýmu sám sobě. Na týden, dva týdny – kdo ví? Peraka jsem také ztratil. Přišel jsem o všecko. Když jsem se zase trochu sebral, našel jsem si místo jako námořník první třídy na parníku, který se chystal vyplout do Londýna – a dál už to znáte.

Ale teď už také víte, proč se ta loď potopila. Nenarazila na útes, ani ji nesmetl tajfun, a kvůli pojištění taky ne.

Já to vidím takhle. Rozneslo se, že pan Lockhart je na palubě, pátrá a vyptává se. Někdo vydal příkaz zdržet na týden loď v singapurském přístavu pod záminkou zmatků kolem nákladu, aby měl Ah Ling se svou posádkou čas přispěchat za námi.

Loď potopili jen proto, aby zamaskovali vraždu vašeho otce. Jediná smrt sama o sobě by vzbudila podezření, ale uprostřed mnoha dalších při ztroskotání lodi, zvlášť když se nedochovalo žádné tělo, které by bylo možné ohledat – to už vypadá spíš jako zásah vyšší moci.

Pořád jen nechápu tu dvoudenní plavbu ze Singapuru. Ale pokud jsem si něco z Orientu odnesl, je to jistota, že se tam nic nedělá bezdůvodně. Něco je přimělo vyčkat až do noci na třicátého, přestože nás mohli napadnout kdykoli dřív… Ale možná jim šlo jen o to, aby nás dostali z obvyklých lodních tras.

Někdo to musel zorganizovat. Někdo mocný a nelítostný, někdo, kdo má blízko k Singapuru. Já si myslím, že v pozadí toho všeho je některá z těch tajných společností, o kterých jsem mluvil. Mají strašlivé tresty pro své nepřátele i pro ty, kdo je zradí. Ale o co vlastně šlo…“

Rozhostilo se ticho.

Sally vstala, přešla ke kamnům, přiložila na žhavý popel lopatku uhlí a prohrábla oheň, až se rozhořel jasným plamenem.

„Pane Bedwelle, může se stát – myslím, když berete opium – může se stát, že se vám najednou vybaví věci, které jste už dávno zapomněl?“

„To už se mi stalo a ne jen jednou. Jako by to člověk znovu prožíval. Ale na to, abych si vybavil tu noc, kdy šla Lavinia ke dnu, opium nepotřebuju… Proč se ptáte?“

„Ale… jen jsem něco takového slyšela. A ještě jedna věc – ty tajné společnosti. Triády se jim říká?“

„Přesně tak.“

„A říkal jste, že zástupci firmy byli napojení na jednu z nich?“

„Šušká se to.“

„A víte na kterou?“

„Vím. Proto jsem taky už předtím slyšel o tom pirátovi Ah Lingovi. Říkalo se, že stojí v jejím čele. Ta společnost se jmenuje Fan Lin, slečno Lockhartová – Sedmero blaženství.“

Dívka a zbraň

Druhý den ráno si Sally vyšla na procházku, aby si promyslela, co jí pověděl pan Bedwell. Bylo vlhko, chladno a mlha v ovzduší jako by tlumila hluk pouličního ruchu. Zvolna kráčela k Britskému muzeu.

Takže otce někdo zavraždil…

To se ví, že takové podezření ji napadlo už dřív. Bedwellovo vyprávění jen potvrdilo její obavy. Ale místo aby se tím rozluštění celé záhady usnadnilo, bylo teď naopak ještě obtížnější. I když už věděla, co znamená výraz Sedmero blaženství, jakou spojitost mohla mít taková tajná společnost s rejdařskou firmou? A o jaké tajemství mohlo jít, že jen proto, aby nevyšlo na světlo, muselo přijít o život tolik lidí? Pan Higgs to věděl: ví to také pan Selby? A kdo je ten neznámý muž z hotelu Warwick, jehož dopis ho tolik vyděsil?

A pak tu byl ten poslední vzkaz jejího otce, těsně předtím než zemřel. „Udržuj prach v suchu.“ To znamenalo, měj se na pozoru. Buď na stráži.

Dobrá, opatrná je a bude i dál, ale to ještě nic nevysvětluje. Tolik by si přála, aby si pan Bedwell pamatoval i to ostatní, co mu otec říkal – i sebemenší vodítko by bylo lepší než nic. Třeba si na to vzpomene, až se v péči svého bratra zase zotaví. Alespoň pevně doufala.

Došla k Britskému muzeu a loudala se ke schodišti. Mezi sloupovím zobali holubi: tři dívenky, mladší než ona, pod dohledem guvernantky s veselým štěbetáním stoupaly po schodech. Se svými myšlenkami na vraždy a pistole jako by na tohle civilizované místo snad ani nepatřila.

Zamířila zpátky na Burton Street, napadlo ji totiž něco, nač se chtěla zeptat Třasáka.

Našla ho v krámě, jak rovná vystavené rámy na portréty. Z kuchyně slyšela Rosin smích a Třasák jí řekl, že přijel reverend Bedwell.

„Já věděl, že ho odněkud znám,“ dodal. „Viděl jsem ho, můžou to být tak dva tři roky, ve Sleeperově tělocvičně, hned potom, co zavedli pravidla markýze z Queensberry. Vsadil se tam tenkrát s Fešákem Jackem Foggonem, jedním z těch frajerů, co boxovali holejma pěstma. Boxovali patnáct kol, on s rukavicema a Foggon bez nich, a tenhle chlap vyhrál, i když byl šeredně zřízenej.“

„Ten druhý měl holé pěsti?“

„Jo, a na to taky dojel. Rukavice chráněj taky vaše ruce, rozumíte, nejen obličej toho druhýho, takže po patnácti kolech tenhle chlap už mlátil o moc silnějc než Foggon, přestože Fešák Jack si svý pěsti otužoval už léta. Vzpomínám si na tu pecku, po který se složil – parádní pravej hák, a to byl konec zápasu a taky triumf Queensberryho pravidel. Tenkrát pan Bedwell samo sebou ještě nebyl reverend. Chtěla jste něco, slečno?“

„Ano… Třasáku, nevíte, kde bych mohla sehnat zbraň? Pistoli?“

Profoukl si knír – to dělával, když ho něco překvapilo.

„Přijde na to,“ zaváhal. „Počítám, že chcete něco lacinějšího.“

„Ano. Mám jen pár liber. A nemůžu si ji dojít koupit sama – nejspíš by mi ji nikdo neprodal. Mohl byste mi nějakou obstarat vy?“

„Ale zacházet s bouchačkou umíte, že jo?“

„Ano. Jednu jsem měla, ale ukradli mi ji. To jsem vám říkala.“

„Říkala. No, uvidím, co se dá dělat.“

„Pokud by se vám do toho nechtělo, můžu zkusit říct Frederickovi. Ale myslela jsem, že vy byste mohl znát někoho…“

„Někoho z galerky, chcete říct.“

Přikývla.

„No, možná že jo. Uvidíme.“

Dveře se otevřely a vešla Adélka s několika čerstvě vytištěnými stereofotografiemi. Třasák se rozzářil a knír se mu roztáhl širokým úsměvem, jenž odhalil chybějící zuby.

„Tady je má láska,“ zaradoval se. „Kdepak jsi byla?“

„S panem Garlandem,“ odpověděla a pak zahlédla Sally. „Dobrýtro, slečno,“ špitla.

Sally se usmála a odešla za ostatními.

Ve středu odpoledne, dva dny poté, co neznámý vystoupil z lodi, navštívil paní Hollandovou pan Selby. Přišel zcela nečekaně a paní Hollandová neměla zdání, jak se sluší zdvořile přivítat oběť vydírání, ale dělala, co mohla. „Pojďte dál, pane Selby,“ usmála se zářivě a vycenila žluté tesáky. „Krapet čaje?“

„To by bylo milé,“ zamručel pan Selby. „Díky.“

Pár minut si vyměňovali zdvořilosti, až nakonec začala paní Hollandové docházet trpělivost.

„No tak,“ uťala konverzaci. „Ven s tím. Vidím, že mi nesete nějakou novinku a už se nemůžete dočkat, až mi ji budete moct vyklopit.“

Jste bystrá žena, paní Hollandová. Za krátký čas, po který se známe, jsem k vám pojal hluboký obdiv. Máte nade mnou určitou moc – to nechci popírat

„Ani nemůžete,“ přerušila ho paní Hollandová.

„Nechtěl bych, ani kdybych mohl. Ale je tu možnost výnosnějšího obchodu. Zachytila jste útržek většího celku. Co byste říkala tomu, zmocnit se i zbytku?“

„Já?“ užasla posměšně. „Já s tím nemám nic společnýho, pane Selby. Jsem jen a jen prostředník. Každý váš návrh bych musela předložit tomu pánovi, co ho zastupuju.“

„Ale ovšem,“ přisvědčil pan Selby netrpělivě, „s tím pánem je třeba to projednat, pokud na tom trváte. Ale nechápu, proč byste ho z toho nemohla vynechat a vyjednávat sama za sebe – to si ovšem pochopitelně musíte rozhodnout vy.“

„Máte pravdu,“ souhlasila stařena. „A s čím jste to vlastně přišel?“

„O tom přece nemohu mluvit jen tak. Za co mne máte? Potřebuji určité záruky stejně jako vy.“

„A co vám mám zaručit?“

„Ochranu. A sedmdesát pět procent.“

„Ochranu vám slíbit můžu, pětasedmdesát procent ne. Čtyřicet ano.“

„Ale, prosím vás. Čtyřicet? Aspoň šedesát.“

Dohodli se na padesáti procentech pro každého, jak oba předem věděli, a pan Selby se rozhovořil. Nějakou dobu mluvil, a když skončil, paní Hollandová mlčela a civěla do prázdného krbu.

„Tak co?“ zeptal se.

„Ach jo, pane Selby. Vy jste případ. Tak se mi zdá, že jste se zaplet do něčeho většího, než jste si myslel.“

„Ne, ne,“ ujišťoval ji nepřesvědčivě. „Jen mě tahle branže začíná trochu zmáhat. Už to není, co bývalo.“

„A chcete se z toho vykroutit, dokud jste ještě naživu, co?“

„Ne, ne… Jen jsem si říkal, že by nám mohlo být oběma užitečné, kdybychom se spojili. Jako partneři.“

Poklepala si po zubech vidlicí na opékání.

„Něco vám povím,“ řekla. „Uděláte mi laskavost a já si s váma plácnu.“

„A co?“

„Váš parťák Lockhart měl dceru. Musí jí teď být – tak šestnáct, sedmnáct, ne?“

„Co víte o Lockhartovi? Tak se mi zdá, že víte zatraceně až moc snad o všem.“

Vstala.

„Takže sbohem,“ řekla. „Zítra ráno vám pošlu účet toho pána, kterýho zastupuju.“

„Ne, ne!“ zarazil ji spěšně. „Prosím za prominutí. Nechtěl jsem vás urazit. Omlouvám se, paní Hollandová.“

Potil se, což se zájmem zaregistrovala, protože byl chladný den. Předstírala, že se nechala obměkčit, a znovu se posadila.

„No, že jste to vy,“ pokračovala, „můžu vám koneckonců prozradit, že Lockhartovi, otec i dcera, jsou moji staří přátelé. To děvče jsem znala odmalička. Ale nějak se mi ztratili z očí… Zjistíte mi, kde teď ta dcera bydlí, a já se postarám, abyste na tom nebyl škodnej.“

„Ale jak to mám zjistit?“

„To už je vaše starost a moje cena. Tohle – a padesát procent.“

Mračil se, hudral, žmoulal rukavice a bubnoval prsty do klobouku v klíně, ale chytil se. Pak ho napadla ještě jiná věc.

„Poslyšte,“ řekl. „Pověděl jsem vám toho hodně, to musíte uznat. Co kdybyste si se mnou teď na rovinu promluvila i vy? Kdo je ten pán, kterého zastupujete? A hlavně, kde jste se to všechno dozvěděla?“

Ohrnula horní ret v hadím šklebu. Škubl sebou a teprve pak si uvědomil, že je to úsměv.

„Tak na tohle jste se měl zeptat dřív,“ řekla. „Teď už jsme se na něčem dohodli a nevzpomínám si, že by tohle k tý dohodě patřilo.“

Nezbývalo mu než si povzdychnout. S nepříjemným pocitem, že udělal chybu, se zvedl k odchodu a rozloučil se s paní Hollandovou, která se na něj něžně cenila jako krokodýlí samice na čerstvě vylíhnuté mládě.

O deset minut později se jí pan Berry vyptával:

„Kdo byl ten panák, co zrovna odešel, paní Hollandová?“

„Proč?“ podivila se. „Vy ho snad znáte?“

„Ne, milostpaní. Ale někdo ho šmíruje. Kolem krchova se motal takovej ramenatej blonďák… Počkal si, až vyjde, pak si něco naškrábal do notesu a šel za ním.“

Paní Hollandová vyvalila stařecké oči a pak znovu sklopila víčka.

„Víte, pane Berry,“ prohodila, „tohle je zajímavá hra. Za nic na světě bych si ji nenechala ujít.“

Sehnat pro Sally zbraň netrvalo Třasákovi příliš dlouho. Hned druhý den, zatímco Adélka pomáhala Rose s nějakým šitím, pokývl Sally, aby s ním šla do krámu a přistrčil jí přes pult balíček.

„Přišlo mě to na čtyři libry,“ řekl. „A je u toho i prach a kulky.“

„Prach a kulky?“ ustrnula Sally. „Doufala jsem, že to bude něco modernějšího.“

Dala Třasákovi peníze a roztrhla balicí papír. Malá pistole uvnitř nebyla ani šest palců dlouhá, měla krátkou, zavalitou hlaveň a výtečně jí padla do ruky. Zdála se dobře vyvážená, jméno výrobce – Stocker z Yeovilu – bylo z těch, která znala, a vládní tormentační značky na spodku hlavně byly v pořádku; jenom horní strana hlavně kolem komínku, kde vybuchovala roznětka, byla poškrábaná a opotřebovaná. Výzbroj doplňoval balíček prachu, malý sáček olověných kulek a krabička roznětek.

„Je to k něčemu?“ vyzvídal Třasák. „Bouchačky mě znervózňujou.“

„Díky, Třasáku,“ řekla. „Musí se trochu vyzkoušet, ale je to lepší než nic.“

Zmáčkla kohoutek, vyzkoušela sílu péra a nahlédla do úzké kovové trubice, která vedla výbuch roznětky ke střelnému prachu. Zbraň potřebovala důkladně vyčistit, už dávno z ní nikdo nevystřelil a ta hlaveň, jak usoudila, vypadá vážně hodně chatrně.

„Radši si ji vyzkoušejte sama,“ řekl. „Musím uklidit ateliér, dopoledne máme focení.“

Ateliér byla místnost se sametovými závěsy, před nimiž zákazníci nepohodlně pózovali v žíněmi vycpaném křesle, nebo prkenně stáli zavěšeni do sebe před pokojovou rostlinou. Dnes dopoledne sem měla přijít mladá žena, která chtěla poslat fotografii svému snoubenci, jenž se zabýval obchodování s dřevem u Baltu a domů se vracel pouze dvakrát do roka. Tohle všechno a mnohem víc se od ní už Rosa dověděla: dokázala lidi rozpovídat nepřetržitě na celé hodiny.

Zákaznice dorazila v jedenáct (v doprovodu své matky jako gardedámy). Sally je zavedla do ateliéru, kde Frederick připravoval velký fotoaparát, pak si od něho vypůjčila trochu petroleje a odešla do kuchyně vyčistit zbraň. Adélka se vytratila do krámu za Třasákem a nechala ji o samotě, ale Sally si toho sotva všimla. Pach petroleje a dotek kovu v prstech, uspokojení nad tím, jak krok za krokem odstraňuje překážky, které stály mezi zbraní a její funkcí, to všechno ji naplňovalo klidným neosobním štěstím. Konečně byla hotova. Odložila zbraň a otřela si ruce.

Bude ji muset vyzkoušet. Zhluboka se nadechla a zvolna vydechla. Ta poškozená hlaveň jí naháněla trochu strach. Mechanismus byl jinak v pořádku; kohoutek se hladce pohyboval, úderník dopadal přesně na patřičné místo, žádná součástka nebyla ohnutá nebo pokroucená, žádná nebyla prasklá. Ale pokud by hlaveň nevydržela sílu výbuchu, přijde o pravou ruku.

Nasypala do hlavně trochu černého, drsného prachu a důkladně ho upěchovala. Pak utrhla kousek modré látky ze spodního lemu šatů, které Rosa přešívala, a důkladně jím omotala jednu z olověných kulek, aby přesně vklouzla do hlavně, zasunula ji k prachu a nakonec přišla na řadu ucpávka. Všechno znovu důkladně upěchovala, pak vyndala z krabičky roznětku – malý měděný na konci uzavřený váleček obsahující trochu třaskaviny, chemické sloučeniny, která měla při nárazu úderníku vybuchnout. Natáhla úderník, dokud nezaslechla dvojí cvaknutí, nasadila roznětku na komínek a s krajní opatrností přidržovala úderník, zatímco jemně natahovala kohoutek. Tím se úderník dostal do napůl spuštěné polohy, kde byl zajištěn.

Třasák s Adélkou byli v krámě, Frederick v ateliéru, Rosa odešla do divadla; nebyl tu nikdo, kdo by přihlížel a rozptyloval ji. Vyšla na dvůr. Stála tam dřevěná kůlna s oprýskanými dveřmi, které mohly posloužit jako terč. Ujistila se ještě, že v kůlně není nic než rozbité květináče a prázdné pytle, odpočítala si vzdálenost deseti kroků a obrátila se.

Vzduch na dvoře byl studený a Sally na sobě měla jen lehké šaty. Do mysli se jí neodbytně vtíraly obrazy rozervané paže, krve tryskající z potrhaného masa a roztříštěných kostí, ale ruka, kterou pozvedla pistoli a zamířila na cíl, se ani nezachvěla. To ji naplnilo uspokojením.

Natáhla úderník, až cvakl ještě jednou a tak ho odjistila, a zamířila do středu dveří.

Pak stiskla kohoutek.

Pistole se jí v ruce škubla, to však očekávala a počítala s tím. Hlučná rána a zápach střelného prachu byly jiné, než na jaké byla zvyklá, ale přesto jí naplnily smysly rozkoší. Ve stejném zlomku vteřiny si uvědomila, že hlaveň vydržela, ruku i paži ještě stále má a všechno na dvoře vyhlíží stejně jako před výstřelem.

Včetně dveří kůlny.

Nikde nebylo vidět díru po kulce. Zmateně zkontrolovala pistoli, ale ta byla prázdná. Že by zapomněla dát dovnitř kulku? Ne, vzpomínala si na útržek látky z modrých šatů. Ale co se tedy stalo? Kam se poděla kulka? Dveře byly rozhodně dost veliké – na takovou vzdálenost dokázala běžně trefit vizitku.

Pak díru zahlédla. Byla na dvě stopy od levé strany dveří a asi stopu nad zemí. Sally mířila na místo přibližně ve výšce hlavy. Byla ráda, že tenhle zásah neviděl táta. Nenechala si strhnout ruku zpětným nárazem? Tu myšlenku okamžitě zavrhla. Měla za sebou už stovky výstřelů: věděla jak zacházet s pistolí.

Musí to být tou zbraní, usoudila. Krátká, široká hlaveň bez drážek prostě nestřílí přesně. Vzdychla. Ale aspoň má teď něco, co dokáže nadělat veliký rámus, je z toho cítit střelný prach a třeba by to mohlo odstrašit každého, kdo by ji napadl: jenže by na to měla jen jedinou ránu…

Dveře kuchyně se rozlétly a vyběhl z nich Frederick.

„Co to k čertu –“

„To nic,“ uklidňovala ho. „Nic se nerozbilo. Bylo tu ránu slyšet až uvnitř?“

„To tedy bylo. Má krásná zákaznice vyskočila z křesla a málem mi utekla ze záběru. Co to tu vlastně provádíš?“

„Zkouším pistoli. Promiň.“

„Uprostřed Londýna? Ty jsi ďábel, Lockhartová. Nevím, jaký dojem uděláš na paní Hollandovou, ale přisámbůh, mně hrůzu naháníš. Tohle řekl vévoda z Wellingtonu,“ dodal už vlídněji, „když mluvil ke svým vojákům. Není ti nic?“

Popošel blíž a položil jí ruku na rameno. Celá se teď třásla, bylo jí zima a měla zlost sama na sebe.

„Jen se na sebe podívej,“ řekl jí. „Třeseš se jako list. Jak můžeš pro všechno na světě střílet, když se takhle klepeš? Pojď se dovnitř ohřát.“

„Když se chystám vystřelit, tak se netřesu,“ zamumlala, skoro neschopná slova, a nechala se bezvládně zavést dovnitř. Jak může být tak hloupý? Jak může být tak slepý? říkala si a zároveň také: Jak můžu být tak slabá?

Mlčky usedla, a začala čistit pistoli.

Dračí smyčka

Paní Hollandová v souladu s dohodou, kterou uzavřela s panem Selbym, pověřila jednoho ze svých mládenců, aby na něj dával pozor. Mládenec vysedával v kanceláři, oždiboval si nehty, nezvučně si pohvizdoval, chodil za panem Selbym, kam se pohnul, a k všeobecné nelibosti nutil každého na potkání, aby se od něj nechal prohledat, jestli u sebe neskrývá zbraň. Jim se tím skvěle bavil a nechával se od mladíka prohledat pokaždé, když vstoupil do kanceláře – a chodil tam tak často, jak jen mohl, dokud pan Selby neztratil trpělivost a nevykázal ho ven.

Ale Jim měl na práci i jiné věci než dráždit pana Selbyho. V posledních dnech trávil hodně času ve Wappingu. Seznámil se s nočním hlídačem na molu Aberdeenského překladiště, který ho výměnou za otrhané výtisky Napínavých příběhů pro britské hochy zásoboval informacemi o paní Hollandové. Informace to nebyly zvlášť zajímavé, ale bylo to přece jen něco; a pak tu byly útržky zpráv, které Jim získával od šmudlů – kluků a dívek, kteří si vydělávali na živobytí tím, že za odlivu vybírali z bahna kousky uhlí a nejrůznější drobné harampádí. Občas zaměřili svou pozornost i na některý z nehlídaných člunů, ale jen zřídkakdy se vzdalovali od pobřeží. Ale o paní Hollandové věděli a bedlivě sledovali veškeré její počínání; například toho dne, kdy Sally zkoušela svou novou pistoli, mohli Jimovi sdělit, že paní Hollandová a pan Berry hned po ránu odešli teple oblečení někam na západ a zatím se ještě nevrátili.

Důvod k této neobvyklé výpravě zavdaly cáry papíru, které paní Hollandová získala oklikou z rukou Ernieho Blacketta. Nejdřív se domnívala, že si Sally celé to poselství vymyslela, aby ji svedla ze stopy, ale čím víc si ta slova znovu a znovu pročítala, tím víc jí připadalo, že v sobě skrývají jakýsi smysl: ale co mají znamenat, na to ani při sebevětší snaze přijít nedokázala.

Nakonec jí došla trpělivost.

„Sbalte se, pane Berry,“ přikázala. „Jedeme do Swallownessu.“

„A proč, madam?“

„Kvůli pokladu.“

„A kde je ten poklad?“

„To bych zatraceně ráda věděla.“

„Tak proč tam vlastně jedeme?“

„Něco ti povím, Jonathane Berry,“ prohlásila procítěně, „jsi trouba. Henry Hopkins se rád fintil a nebylo na něj spolehnutí, ale hlupák to nebyl. Hlupáky nesnáším.“

„Odpusťte, milostpaní,“ omluvil se pan Berry a cítil se zahanbený, i když nevěděl proč.

Paní Hollandová měla v plánu navštívit dům Na mysu a vyzpovídat tu uchlastanou hospodyni, pokud ji tam ještě najde, jestli náhodou něco neví, ale po namáhavém pochodu blátem v pronikavém vichru našli dům zamčený a prázdný. Paní Hollandová dobrých deset minut plynule chrlila nadávky, při nichž se ani jedinkrát neopakovala, a pak na zpátečním pochodu k městečku upadla do trudnomyslného mlčení.

V půli cesty se náhle zastavila.

„Poslyšte,“ řekla. „Jak se jmenuje ta putyka v přístavu?“

„Putyka, milostpaní? Nevzpomínám si, že bych tam ňákou viděl,“ podivil se zdvořile pan Berry.

„Ne, ty asi těžko, ty hlavo skopová. Ale jestli se jmenuje Dračí smyčka, a já mám dojem, že ano –“

Poprvé za celý den mluvila bez jízlivosti a pan Berry cítil, jak se mu zvedá nálada. Znovu se zadívala do svého papíru.

„Jdeme,“ zavelela. „Víte, pane Berry, myslím, že jsem na to kápla.“

Zmuchlala papír do kabelky a vyrazila ráznějším tempem. Pan Berry ji věrně následoval.

„Když ti řeknu, aby sis dal džbánek piva, tak si ho taky dáš,“ kázala mu o mnoho později. „Nebudeš tam při svý figuře dřepět jako na ňáký tý svý zatracený abstinentský schůzi a cucat limonádu – každej by si nás všimnul a to nemůžem potřebovat. Uděláš, co ti říkám.“

Stáli před hospodou. Byla už tma, protože paní Hollandová trvala na tom, aby vyčkali až do setmění. Po celý zbytek odpoledne se potloukala po přístavu mezi rybářskými čluny, pozvolna zvedanými přílivem, jenž stoupal proti proudu říčky. Pan Berry omámeně sledoval, jak se dává do řeči s jedním rybářem po druhém a klade jim bezvýznamné dotazy na světla, příliv a tak podobně. Ta ženská je vážně k neuvěření.

Ale k pití piva se nedá přinutit bez boje.

„Mám svý zásady,“ trval na svém. „Složil jsem slib a ten taky dodržím. Pivo pít nebudu.“

Paní Hollandová mu barvitými slovy připomněla, že je zloděj, lupič a vrah, že jí stačí lusknout prsty a přijdou si pro něj a je jí jasné, že do měsíce bude viset: přesto však nepovolil.

„Tak dobře,“ vzdala se nakonec, „dáš si limonádu a doufám, že to ten tvůj vrtoch, co mu říkáš svědomí, uspokojí. Mazej dovnitř a ani tam necekneš.“

S pokojnou radostí člověka, jenž je v právu, kráčel pan Berry za ní ke Dračí smyčce.

„Pro mě krapet džinu, zlato,“ oslovila paní Hollandová majitele, „a tady pro syna sklenici limonády. Je slabej na žaludek.“

Hostinský přinesl nápoje, a zatímco pan Berry upíjel limonádu, paní Hollandová se s ním dala do řeči.

Má to tady pěkné s tím výhledem na moře. Ta hospoda už musí být stará, co? A jistě má i staré sklepy, ne? Jak šli dovnitř, viděla vedle prahu těsně nad zemí maličké okénko a uzavřeli tady se synem takovou malou sázku, jestli je odtamtud vidět moře. Že měla pravdu? Že jenom za přílivu? No, vida. Škoda že už je tma a nemůže to synovi dokázat. Dá si s nimi pan hostinský skleničku? Ale no tak: takový studený večer. Ano, škoda že už je tma a za chvíli už budou muset jít. Tak ráda by tu sázku vyhrála. Že by to šlo? Jak? Že je na řece bóje – za přílivu je to vidět – a na té bóji že jsou světla? Slyšíš to, Alfrede? (To platilo panu Berrymu, který seděl celý tumpachový.) Stačí ti to jako důkaz?

Kopla ho, horlivě přikývl a pokradmu si třel kotník. „Ano, máti,“ přisvědčil.

Hostinský významně mrkl na paní Hollandovou, nadzvedl sklopnou desku pultu a nechal je projít.

„Dolů po schodech,“ řekl jim. „Mrkněte se z okna a uvidíte sami.“

Dveře do sklepa byly v malé chodbičce za nálevním pultem a schodiště tonulo ve tmě. Paní Hollandová škrtla sirkou a rozhlédla se kolem.

„Zavři ty dveře,“ sykla na pana Berryho.

Zaklapl dveře a klopýtal za ní.

„Opatrně,“ napomenula ho. Sfoukla sirku a stáli na schodech potmě…

„Co tady hledáme?“ zašeptal.

„‚Temné místo‘,“ odpověděla rovněž šeptem. „To je tenhle sklep. ‚Pod zauzleným lanem‘ – to je Dračí smyčka.“

„Cože?“

„Dračí smyčka je přece druh uzlu. Tys to nevěděl? Bodejť bys věděl. ‚Trojice rudých světel‘ – na řece je bóje, která vždycky třikrát blikne – ‚když měsíc pozvedá hladinu vody‘ – to znamená za přílivu. Vidíš? Všechno to sedí. Teď už jen najít to světlo –“

„Není to tamhle, paní Hollandová?“

Ukazoval na malý čtvereček mlhavě prosvítající tmou.

„Kde?“ zajímala se. „Nic nevidím. Uhni mi z cesty.“

Povystoupil o schod výš, paní Hollandová si s ním vyměnila místo a vyhlédla maličkým okénkem.

„To je ono!“ vykřikla. „To je ono. Teď rychle: ‚To místo jasně ozařuje trojice rudých světel.‘“

Otočila se. Vypouklé sklo jedné z okenních tabulek nějakou zvláštní shodou náhod fungovalo jako čočka a soustřeďovalo vzdálené záblesky na jediné místo na stěně – a právě na tom místě byl uvolněný kámen, jak okamžitě zjistila, sotva zaryla do měkké malty své nedočkavé pařáty.

Vytáhla uvolněný kámen. Nebyl větší než cihla. Podala ho panu Berrymu a hmátla do vzniklého otvoru.

„Je tam krabička,“ řekla a hlas se jí třásl. „Škrtni rychle sirkou. Honem!“

Odložil kámen, udělal, co mu říkala a zahlédl ji, jak vytahuje z otvoru ve zdi maličkou skříňku pobitou mosaznými cvočky.

„Drž to pevně, sakra,“ rozčilovala se, ale její zlost byla zaměřena na vlastní ruce. Zápolila s víčkem, snažila se uvolnit západku a vtom sirka zhasla.

„Zapal další,“ zavrčela. „Ten zatracenej hospodskej tu bude každou chvíli.“

V prstech mu znovu vzplálo světélko. Přidržoval ho, zatímco paní Hollandová kroutila západkou sem a tam, až ji nakonec odstrčila.

Krabička byla prázdná.

„Je pryč,“ řekla.

Její hlas zněl tiše a omráčeně.

„Co je pryč, paní Hollandová?“

„Rubín, ty žabáku vyvalená. Byl tady – v týhle škatulce – a někdo ho čajznul.“

Ujistila se, že v díře už nic jiného není, zlostně nacpala krabičku zpátky a vrátila kámen na místo právě ve chvíli, kdy se otevřely dveře a po schodech se rozlilo světlo svíčky.

„Všechno v pořádku?“ ozval se hlas hostinského.

„Ano, díky, zlato. Viděla jsem ty světla a syn taky. Viď, Alfrede?“

„Ano, máti. Viděl.“

„Moc vám děkuju,“ mluvila paní Hollandová, když vycházeli ze sklepa. „Nejspíš jste tam dolů už dlouho nikoho nepustil, viďte?“

„Naposledy tam byl major Marchbanks, to bude tak měsíc nebo dva. Říkal, že se chce podívat na tudorovský základy. Moc milej starej pán. Minulej tejden ho někdo oddělal.“

„To jsou ale věci,“ ustrnula. „A jinak tam dole už nikdo nebyl?“

„Naše holka tam možná někdy někoho pustila, jenže teď není doma. Proč?“

„Jen tak,“ pokrčila rameny paní Hollandová. „Je to zvláštní místo, to je fakt.“

„To je,“ přisvědčil. „Takže všechno v pořádku?“

Paní Hollandové nezbylo než se s tím spokojit. Ale když čekali na vlak, prohodila k panu Berrymu: Jen jedinej člověk ví, kde ten rubín je, a to je ta holka. Hopkins je po smrti a Ernie Blackett se nepočítá… „Je to ta holka. Já ji dostanu, pane Berry, já ji dostanu a rozpářu ji zaživa, namouduši. Jsem pořádně naštvaná a tohleto si sakramentsky odskáče, to mi věřte.“

Další překvapení

V pátek 8. listopadu se pan Selby vypravil na cestu po řece. K jeho povinnostem patřilo čas od času provádět inspekci lodí v docích, nákladů ve skladišti, vydávat osvědčení a nákladní listy. Kdysi býval dobrým rejdařem. Býval energický a činorodý a uměl dobře odhadnout cenu většiny zboží na londýnském trhu i na trzích v zahraničí. Měl dobré oko pro posouzení lodi a bylo jen málo takových, kteří se mohli pochlubit tím, že ho při obchodním jednání doběhli.

A tak, když se objevila příležitost provést prohlídku škuneru, jenž měl nahradit ztracenou Lavinii, pan Selby se jí okamžitě chopil s pocitem úlevy. Konečně úkol, který s sebou nenesl žádné nepříjemnosti, u něhož mu nehrozilo, že se zaplete s něčím pochybným nebo čínským – zkrátka jednoduchá loďařská práce. A tak se v pátek vypravil na Blackwallskou železniční stanici, důkladně zachumlaný do teplého oblečení, v náprsní kapse lahvičku whisky, která mu měla projasnit úsudek.

Doprovázel ho pan Berry. Prvního z jeho osobních strážců potkala malá nepříjemnost v jakési souvislosti s policistou, hostincem a ukradenými hodinkami, a protože paní Hollandová neměla zrovna nikoho jiného po ruce, poslala do Cheapside pana Berryho.

„Kam pojedem dál, pane Selby?“ zeptal se, když vystupovali z vlaku.

„Po řece,“ odvětil pan Selby stručně.

„Aha.“

Došli na Brunswické molo, kde už měl na pana Selbyho čekat objednaný člun, aby je zavezl do loděnic při ústí říčky Bow k uvázanému škuneru. Molo bylo pusté, jen při úpatí schůdků se pohupovala malá veslice a v ní seděla u vesel postava v ošuntělém zeleném zimníku a širokém klobouku.

Když dorazili až k ní, veslař vystoupil a pomohl panu Selbymu nasednout. Pak se obrátil k panu Berrymu.

„Je mi líto, pane. V člunu je místo jen pro dva.“

„Ale já mám zůstat s ním,“ namítl pan Berry. „Musím. To je příkaz.“

„Je mi líto, pane. Není tu dost místa.“

„Co se děje?“ zavolal pan Selby. „No tak, pospěšte si. Nemám času nazbyt!“

„Do člunu se prý vejdou jen dva, pane Selby,“ vysvětlil Jonathan Berry.

„Tak si sedni k veslům a zavez mě tam sám,“ vybídl ho pan Selby. „Hlavně už tu neokouněj.“

„Je mi moc líto, pane,“ řekl veslař. „Předpisy naší společnosti nepovolují pronájem člunu bez přítomnosti některého za zaměstnanců na palubě. Nemůžu si pomoct, pane.“

Pan Selby netrpělivě zavrčel. „Tak dobře. Vy, jak se vlastně jmenujete, zůstanete tady. Nehnete se z tohohle mola.“

„Ano, pane Selby,“ přikývl tělesný strážce.

Posadil se na sloupek k vyvazování lodí, zapálil si krátkou dýmku a pokojně sledoval, jak se pan Selby ztrácí v dálce na kalné hladině.

A teprve, když v šest večer přišli uzavřít molo a našli ho, jak tam dosud sedí, mu došlo, že asi něco není v pořádku.

„Ty tupá tresko,“ řekla paní Hollandová a pak mu nastínila podrobný rozbor jeho povahových rysů, následovaný výčtem jeho předků a posléze předpovědí jeho vyhlídek do budoucna.

„Sám mi říkal, ať tam na něj počkám,“ bránil se pan Berry.

„Tobě pořád nedochází, co se děje, viď? Nedochází ti, co jsi to provedl, ty balvane?“

„Taky mi jakživa nic nepovíte,“ zamumlal hromotluk, ale neodvážil se to vyslovit nahlas.

Neboť paní Hollandová byla v poslední době už natolik posedlá rubínem, že se nedokázala soustředit na nic jiného. Pan Selby ji zajímal jen okrajově: byla to záležitost, která se na chviličku zdála slibná, ale nesnesla srovnání s neodolatelným kouzlem, které v sobě skrývala ta hlavní. Vypudila těch několik málo nocležníků, které měla, aby měla dům jen pro sebe, a na domovní dveře vyvěsila ceduli s nápisem OBSAZENO. Po celém Londýně rozeslala špehy, aby pátrali po Sally a Adélce a případně i po světlovlasém fotografovi. Pana Berryho přivedla do stavu akutní nervozity, v němž sebou při jejím sebemenším pohybu škubl, při každém jejím slovu nadskočil, a jakmile se objevila v místnosti, vymrštil se jako provinilý školák. S mumláním a kletbami se šourala po domě, hlídkovala při okrajích svého teritoria od wappingských Starých schodů po Shadwellské přístaviště, od Katova překladiště až po Blackwellskou železniční trať a upírala horečnatý pohled na každou mladou dívku, kterou zahlédla. Už ani nespala, jen vysedávala v kuchyni, popíjela čaj černý jako dehet a podřimovala pouze po chvilkách. Pan Berry chodil po špičkách a mluvil s ní velmi zdvořile.

Sally zatím měla pocit, že je v koncích.

Koupila si zbraň, ale neznala svého nepřítele, dozvěděla se, jak zemřel její otec, ale nechápala proč.

A dny ubíhaly… Cítila, že svou první návštěvou v Cheapside uvedla do pohybu něco, co se jí nyní vymklo zpod kontroly. Záhady kolem ní nezřetelně kroužily jako nebezpečné soukolí ve ztemnělé továrně a ona mezi nimi slepě tápala…

Věděla, že by se mohla dozvědět víc – jenže za cenu další výpravy do své noční můry. A takovou cenu platit nechtěla, zatím ne.

Bylo v tom tolik ironie. Poprvé v životě měla přátele, domov a cíl. Každým dnem, který uplynul, se cítila jistější v obchodních záležitostech a pořád ji napadalo něco nového, jak je rozvinout. Bohužel většina nápadů představovala výdaje a k jejich realizaci chyběl kapitál. Neodvažovala se použít svůj, protože jediná cesta k němu vedla přes pana Templa, a jít za ním by znamenalo okamžitou ztrátu nezávislosti.

Jednodušší bylo přemýšlet o Frederickovi. Taková směsice lehkovážné prostořekosti a vášnivého hněvu, bohémské lehkomyslnosti a profesionální důkladnosti! Z Fredericka by musel být každý psycholog vedle. Musí mě naučit fotografovat, uvažovala. Ale až časem, teď ještě ne, dokud se nevypořádám s tou záhadou…

S námahou obrátila mysl znovu k temnějším stránkám života, tedy k paní Hollandové. A tak se obě ženy, mladá i stará, v duchu vzájemně zabývaly jedna druhou: a pokud se tohle někdy lidem přihodí, dříve či později se setkají.

V sobotu časně ráno objevili muž a chlapec v říčním člunu s nákladem koňského hnoje v místech známých jako Erith Reach mrtvé tělo. S pomocí háku ho vytáhli na palubu a obřadně ho položili na své plovoucí hnojiště. Pro chlapce to bylo první tělo, které objevil, a udělalo mu nesmírnou radost… Byl by si ho nejradši nechal na člunu co nejdéle, vystavené na odiv všem pohledům z okolních plavidel, jeho otec však zamířil nejkratším směrem do Pufleetu a předal mrtvého místním úřadům. Koňský hnůj pak putoval svou cestou dál na farmy v Essexu.

Jim si navykl trávit podstatnou část víkendu na Burton Street. Zamiloval se do Rosy, která ho okamžitě zverbovala pro účinkování ve stereoskopických obrazech. Ztvárnil už Olivera Twista, plavčíka na hořící palubě, skřítka Puka i jednoho z dvojice princů v Toweru s nepřesvědčivým Frederickem v roli strýce, Richarda III. Ale ať mu oblékli jakýkoli kostým a přidělili mu sebevznešenější roli, rysy jeho tváře byly prostě takové, že fotoaparát na ní nikdy nezachytil jiný výraz než veselé rošťáctví. Jednou ho zkoušeli pro roli sirotka ve výjevu „Jak dlouho jsi už neviděl tátu?“ a vypadal v ní, jak poznamenal Frederick, jako by právě přemlouval vzbouřence, že jim za babku obstará z druhé ruky libovolné množství zánovních pík.

„Teď se podržte,“ hlásil, když se objevil tuto sobotu. „Starej Selby se vypařil! Ráno nepřišel do práce. Vsadím se, že ho někdo sejmul. Vsadím se, že mu ten chlápek z hotelu Warwick podříz krk.“

„Nemel sebou,“ napomenula ho Rosa s ústy plnými špendlíků. Ateliér se za pomoci malovaného pozadí změnil v Palestinu a Rosa právě dělala, co mohla, aby Jim vypadal co nejvíc jako mladičký David. Mělo jít o biblickou sérii, kterou by podle Třasákova mínění mohli prodávat misionářským společnostem. „Kdypak sis naposled myl kolena?“

„Vsadím se, že on si kolena v životě nemyl. A kdo se vlastně bude na tenhle obrázek koukat?“

„Lidojedi,“ řekla Sally.

„No, v kotli ta špína tak jako tak pustí, ne? Tak se mi zdá, že je vám starej Selby úplně fuk. Vsadím se, že je po smrti.“

„To je dost možné,“ uznala Rosa. „A teď už se konečně proboha přestaň v jednom kuse vrtět. Máme práci…“

Do krámu vstoupil zákazník a Sally ho šla obsloužit. Když se vrátila, stěží potlačovala úsměv.

„Poslyšte!“ přerušila je. „Poslyšte, tohle je senzace! Ten člověk byl od Chaineyho, z té tiskárny. Chtějí natisknout spoustu našich obrázků a prodávat je po celém Londýně. Už teď! Co tomu říkáte?“

„To je skvělé!“ zaradoval se Frederick. „A které z nich chtějí?“

„Kolik nám za to budou platit?“ zajímala se Rosa.

„Řekla jsem mu, ať přijde zase v pondělí. Řekla jsem mu, že teď nemáme čas to s ním probírat, ale že máme nabídky ještě od několika dalších firem a musíme je všechny zvážit. Až se tu zase objeví…“

„To snad ne!“ vyděsila se Rosa. „Vždyť to není pravda!“

„Zatím možná ještě ne. Ale bude. Jen myslím trochu dopředu, abych zvedla cenu. Fredericku, až zase přijdou, budeš to s nimi muset projednat. Povím ti, co máš říkat.“

„To doufám. Já bych o tom neměl ani ponětí. A vůbec, viděla jsi tohle? Chtěl jsem ti to ukázat už dřív.“

Podal jí přeložený výtisk Timesů.

„Pro všechno na světě,“ dopálila se Rosa. „Hodláte dneska ještě vůbec fotit, nebo ne?“

„To se ví, že ano,“ chlácholil ji. „Ale tohle by mohlo být důležité. Poslouchej.: ‚Pro slečnu Sally Lockhartovou. Pokud slečna Sally Lockhartová, dcera zesnulého pana Matthewa Lockharta z Londýna a Singapuru, vyhledá v hotelu Warwick na Cavendish Place pana Reynoldse, dozví se něco, co by jí mohlo být ku prospěchu.‘ Co tomu říkáte?“

Jim hvízdl. „To je on,“ vykřikl. „To je ten chlap, co odkrouhnul Selbyho.“

„Je to past,“ usoudila Sally. „Nepůjdu tam.“

„Mám tam jít já a vydávat se za tebe?“ nabídla se Rosa.

„Nechoď,“ varoval ji Jim. „Podřízne tě jako starýho Selbyho.“

„Co to pořád máš s tím Selbym?“ podivil se Frederick. „Nějak ti nejde z hlavy, uličníku.“

„Vsadím se,“ odpověděl Jim bez váhání. „Vsadím se o dva a půl šilinku, že je po něm.“

„Tak platí. Sally, půjdu tam s tebou, jestli budeš chtít. Když tam budu s tebou, nemůže ti nic udělat.“

„Ale co když je to pan Temple?“ namítla. „Pořád zapomínáš, že mě berou jako pohřešovanou. Podle zákona je za mě zodpovědný, takže musí podniknout všechno, co se dá, aby mě zase našel.“

„Ale může to mít něco společného s tvým otcem,“ namítla Rosa. „Už proto, že je tam napsáno Sally a ne Veronika.“

„Máš pravdu. Vůbec nevím, co si mám počít. Ale… Já prostě nevím. Tady je tolik práce. Pojďte, doděláme tenhle obrázek.“

V neděli odpoledne si Adélka s Třasákem vyšli na procházku. Prošli kolem Britského muzea, pokračovali dál po Charing Cross Road a prohlédli si Nelsonovu sochu na vysokém podstavci; pak se pustili po Mailu a vydali se navštívit Její Veličenstvo královnu, jenže nebyla doma, protože královská standarta nad Buckinghamským palácem nevlála.

„Určitě bude ve Windsoru,“ usoudil Třasák. „To je celá ona. Koupíme si místo toho pár pečených kaštanů.“

Tak si koupili trochu kaštanů, prošli se po parku a pár drobtů naházeli i kachnám, které se přihrnuly a zápasily o jídlo jako malé bitevní lodě. O takovém odpoledni se Adélce nikdy ani nesnilo. Smála se a žertovala s Třasákem, jako by zapomněla, že mohla být kdy nešťastná. Třasák se také smál a učil ji házet po hladině žabky, dokud se neobjevil hlídač a nevykázal je z parku. Sotva se k nim otočil zády, vyplázl na něj Třasák jazyk a oba se znovu rozesmáli.

A v té chvíli si jich někdo všiml.

Mladý dělník z pily za Wappingskou hlavní třídou tu byl na procházce se svou dívkou, služkou z Fulhamu. Měl před časem mírně nezákonné obchody (šlo o tabák ukradený ze skladu) s jedním z nájemníků paní Hollandové, a upamatoval se, že ta dáma nabízela odměnu za jakoukoli zprávu, kde se teď Adélka zdržuje. Měl dobrý zrak a Adélku poznal okamžitě. Odbočil se svou dívkou z pěšiny, po níž až dosud společně kráčeli, a začal sledovat Adélku s Třasákem.

„Kam jdeme?“ ohradila se služka. „Zbláznil ses?“

„Chovej se jakoby nic,“ řekl jí mladík. „Mám svý důvody.“

„Takový důvody já znám,“ protestovala služka. „Nikam do křoví s tebou nepolezu. Nech mě bejt!“

„Tak ahoj,“ řekl a nechal ji užaslou stát na pěšině.

Sledoval dvojici ven z parku a pak přes Trafalgar Square. Na konci St. Martin Lane se mu ztratili a pak do nich málem vrazil na Cecil Court, kde si prohlíželi výkladní skříň jakéhosi hračkářství. Nespustil je z očí až k Britskému muzeu a málem se mu ztratili na Coptic Street. Snažil se držet se od nich co nejdál, aby ho nezahlédli, protože v těchto končinách bylo na ulicích méně lidí, ale po chvíli, když se začalo stmívat, nezbylo mu, než se k nim znovu přiblížit. Naposledy je zahlédl, jak zahýbají za roh na Burton Street, ale když došel na roh sám, byli pryč – jen dveře obchodu nějakého fotografa se právě zavíraly.

No, přece jen aspoň něco, pomyslel si a spěchal pryč, zpátky do Wappingu.

Přístaviště krále Jamese

Muž z Chaineyho tiskárny přišel v pondělí, jak Sally dojednala. Frederick, pečlivě vycvičený, trval na honoráři ve výši dvaceti procent ze zisku, zvýšeného na dvacet pět procent po rozprodání prvních deseti tisíc výtisků. Tiskaři to trochu vzalo dech: počítal, že se fotograf spokojí s jednorázovou částkou a že od něho snímky prostě odkoupí. Jenže tohle už Sally napadlo také a předem kladla Frederickovi na srdce, aby trval na svém. Tiskař se s ním nakonec dohodl, že si vezme Historickou sérii, Slavné vraždy a Výjevy ze Shakespeara. Přistoupil i na to, že fotografie budou uváděny pod Garlandovým a ne Chaineyho jménem, že se budou prodávat za cenu dva šilinky a šest pencí za sérii, a že jeho firma, tedy tiskárna, ponese náklady na inzerci.

Trochu zmatený odešel – ale před odchodem podepsal smlouvu. Frederick si mnul oči a nemohl uvěřit tomu, co právě dokázal.

„Správně jsi to domluvil!“ chválila ho Sally. „Já vás poslouchala. Stál sis na svém a věděl jsi přesně, co chceš. Takže tohle je začátek! Teď už se to rozjede!“

„Mám nervy v háji,“ posteskl si Frederick. „Na taková obchodní klání mám až moc křehkou náturu. Proč si to nevezmeš na starost sama?“

„Vezmu, jen co budu dost stará, aby mě brali vážně.“

„Já tě vážně beru.“

Pohlédla na něj. Byli v krámě sami, ostatní se rozešli po svých. Frederick seděl na pultu, Sally stála asi yard od něho a ruce jí spočívaly na dřevěném stojanu, který Třasák zhotovil, aby na něm mohli vystavovat stereosnímky. A náhle si všechny tyhle drobnosti nesmírně zřetelně uvědomovala. Sklopila oči.

„Myslíš po obchodní stránce?“ snažila se udržet lehkovážný tón.

„Po všech možných stránkách. Sally, já –“

Otevřely se dveře a vstoupil zákazník. Frederick seskočil z pultu, začal se mu věnovat a Sally zatím přešla do kuchyně. Srdce jí prudce bušilo. Její city k Frederickovi byly natolik zmatené a silné, že si je vůbec nebyla schopna utřídit, a radši se ani neodvažovala domýšlet, co se jí vlastně chystal říct. Třeba se to za minutku za dvě dozví.

Jenže někdo zabušil na kuchyňské dveře a dovnitř vkráčel Jim.

„Jime!“ podivila se. „Kde se tu bereš? Ty nejsi v práci?“

„Přišel sem si pro vyhranou sázku,“ oznámil. „Vzpomínáš, jak sem se vsadil s šéfem? Tak sem měl pravdu. Starej Selby je po smrti!“

„Cože?“

Frederick vešel do dveří a zarazil se.

„Co ty tady, rošťáku?“ užasl.

„Jdu vám jen říct, co je novýho. Mimochodem visíte mi dva šilasy, šest pencí. Starej Selby už to má za sebou. V sobotu ho vylovili z řeky, dneska ráno k nám přišel polda a teď máme zavříno. Všechno se to vyšetřuje. Takže navalte prachy.“

Frederick mu hodil minci a posadil se.

„Co o tom vlastně vědí?“ zeptal se.

„V pátek si jel omrknout ňákej škuner někam k Bow. Na Brunswickým molu nased do veslice a už se neukázal. Ten veslař taky ne. Ten vazoun vod pani Hollandový s ním dojel až na molo, ale nevodplul s ním, protože mají svědka, co ho viděl, jak tam čeká. Tak co vy na to?“

„No nazdar,“ řekl Frederick. „A ty myslíš, že to byl ten člověk z hotelu Warwick?“

„Jasně. To dá rozum.“

„A řekl jsi to policii?“

„Proč bych měl?“ ušklíbl se Jim. „Ať se snažej.“

„Jime, tady jde o vraždu.“

„Selby byl grázl,“ prohlásil Jim. „Tvýho tátu má na svědomí, tos už zapomněla? Nic lepšího si nezasloužil. Houby vražda – jen dostal, co mu patřilo.“

Oba se dívali na Sally. Cítila, že kdyby řekla ano, půjdeme na policii, oba by ji poslechli. Ale jedna část její mysli jí našeptávala, že když to udělají, nikdy se nedozví pravdu.

„Ne,“ rozhodla. „Ještě ne.“

„To je nebezpečné,“ varoval ji Frederick.

„Pro mě, ne pro tebe.“

„Právě to mi dělá starost,“ odsekl zlostně.

„Ty tomu nerozumíš. A já ti to nedokážu vysvětlit. Prosím tě, Fredericku, nech mě, ať si tohle vyřídím po svém!“

Pokrčil rameny. „Co si o tom myslíš ty, Jime?“

„Ruplo jí v bedně. Bude lepší se od ní držet dál, kdyby to náhodou bylo nakažlivý.“

„Tak dobře. Ale, Sally, slíbíš mi aspoň, že mi pokaždé povíš, co se chystáš udělat a kde budeš? Pokud ses rozhodla hnát se do maléru, chci o tom aspoň vědět.“

„Dobře. Slibuju.“

„Aspoň něco. Jime, co máš dnes na práci?“

„Nevím. Poflakovat se a otravovat lidi nejspíš.“

„Chceš se podívat, jak se seřizuje fotoaparát a dělá snímek?“

„To jo, moc rád!“

„Tak pojď se mnou.“

Odešli do ateliéru a nechali Sally o samotě. Sáhla po novinách, aby si prošla finanční zpravodajství. Ale jeden z titulků upoutal její pozornost, začala číst a během minuty už stála na nohou a celá se třásla.

Sally odložila noviny a rozběhla se hledat Fredericka.

Okamžitě napsali reverendu Bedwellovi a zbytek dne mlčky pracovali. Nikomu nebylo příliš do řeči, dokonce ani Jimovi. Rosa odešla do divadla dříve než obvykle.

Byli rádi, že zůstal aspoň Jim, a tak ho pozvali na večeři. Odešel s Třasákem a Adélkou za roh do hostince U vévody z Cumberlandu pro pivo, aby měli večeři čím zapít. Sally se ujala vaření: připravila indickou dušenou rýži s cibulí a vejci, jedno ze dvou jídel, která dokázala uvařit.

Frederick zrovna přišel z laboratoře a Sally se chystala prostírat, když se dveře do kuchyně rozlétly a dovnitř vrazil Jim.

„Paní Hollandová!“ sípal a sotva popadal dech. „Chytila Adélku – schovávala se za rohem – popadla ji a nacpala do drožky – nedokázali jsme jí zarazit!“

„Kde je Třasák?“ zeptal se Frederick, odhodil příbory a sáhl po kabátu.

„Ten vazoun ho srazil,“ vysvětloval Jim. „Byla tma – zrovna sme sem zahnuli za roh od hospody – tam, co se nesvítí, a nebylo vidět na krok. Ta baba se zničehonic objevila a chňapla ji. Třasák upustil pivo a chytil ji za druhou ruku, jenže ten gauner se po něm ohnal a srazil ho na zem – co vím, eště tam leží – viděl sem, jak Adélku narvali do drožky a v minutě byli pryč –“

„Zůstaň tady, Sally,“ požádal Frederick. „Nikam nechoď, nikomu neotvírej, nikoho nepouštěj dovnitř.“

„Ale“ vykřikla, jenže už bylo pozdě: byl pryč a Jim také. „Ale co Třasák?“ zeptala se prázdné kuchyně. Podívala se na kouřící rýži, právě hotovou k podávání, a ucítila, jak se jí do očí derou slzy hořkosti. Proč tu mám zůstat? říkala si hněvivě. Copak tu nejde o mě?

Plácla sebou do křesla a hryzala si ret. Nevěděla, co si teď počít dál, vtom se však ode dveří ozval šramot, cvakla klika, a když vyděšeně vzhlédla, spatřila rozechvělého, bledého Třasáka s krvácející ránou na tváři. Vyskočila, pomohla mu dovnitř a usadila ho do křesla.

„Co se vlastně stalo?“ zeptala se. Jim se přihnal, že prý paní Hollandová

„Dostali ji, mizerové,“ potvrdil. Teď si svou přezdívku opravdu zasloužil: třásl se ještě víc než ona v těch nejhorších chvílích. „Chytili ji, chuděrku malou, šoupli ji do tý zatracený drožky – a já jí nedokázal pomoct – ten prevít mě praštil a já se svalil jak špalek… Snažil sem se, slečno, Bůh je můj svědek, že sem se snažil – ale on měl takovou páru…“

„Fred a Jim jeli za nimi,“ utěšovala ho, zatímco ždímala utěrku a přikládala mu ji na tvář. „Přivedou ji, nebojte se. Fred nedopustí, aby se jí něco stalo. Za hodinku tu bude s námi v bezpečí…“

„Panebože, doufám, že máte pravdu. Je to moje vina. Neměla s náma chodit. Zlatíčko naše nešťastný…“

„Tak už dost, přestaňte si to vyčítat. Nebyla to vaše vina. Ani nikoho jiného. Poslyšte – večeře je hotová a není tu nikdo než my dva. Vezmete si se mnou trochu?“

„Nevím, jestli budu moct. Hlad mě přešel.“

Sally na tom byla stejně, ale přesto ho přiměla, aby něco snědl, a sama si také trochu dala. Dokud nedojedli, ani jeden z nich nepromluvil. Pak odstrčil Třasák talíř se slovy: „Moc dobrý to bylo. Pochutnal jsem si.“ Celá večeře jim trvala sotva pět minut.

„Co dělá tvář?“ zeptala se.

Oko mu otékalo. „Už nejsem, sakra, k ničemu,“ mručel, když mu na něj jemně přikládala vlhký flanel. „Všechno zpackám.“

„Nemluvte hlouposti,“ napomínala ho. „Tady by se to bez vás celé sesypalo a vy to dobře víte. Tak už nad sebou přestaňte lamentovat.“

Odložila utěrku a náhle ji přepadla nutkavá myšlenka. Musela si sednout: začínala se třást.

„Copak je?“ zeptal se jí mužík.

„Třasáku, udělal byste pro mě něco?“

„A co?“

„Já –“ Nevěděla, jak začít. „Třasáku, víte, co se přihodilo, když jsem šla s Fredem do opiového doupěte?“

„Vím. Vyprávěla jste nám to. Proč? Snad tam nechcete jít znova?“

„Ne. Ani nemusím. Mám trochu opia tady… Když mě pan Bedwell požádal, abych mu nějaké sehnala, dala – no, dala jsem si ho trochu stranou. Věděla jsem, že tím budu muset ještě jednou projít. Pořád jsem jenom sbírala odvahu. Nedozvím se, po čem ta Hollandová jde, dokud to neudělám. Víte, musím si znovu přivolat tu svou noční můru. Donekonečna jsem to odkládala a doufala, že nás ta ženská nechá na pokoji, jenže nenechala. Tohle už je vrchol a… já chci udělat ten pokus. Zůstanete u mě?“

„Cože – vy to chcete kouřit tady?“

„Je to jediná možnost jak zjistit, o co vlastně jde. Prosím, Třasáku. Zůstanete u mě a postaráte se o mě?“

Těžce polkl. „Ale jistě, slečno. Jenže co když se to nějak zvrtne? Co mám dělat pak?“

„Já nevím. Věřím vám, Třasáku. Jen mě… možná mě držte.“

„Tak dobře, slečno. Jak chcete.“

Vyskočila, políbila ho a rozběhla se ke kredenci v rohu. Opium bylo zabalené v papírku za ozdobným džbánkem na nejvyšší poličce a musela si přisunout židli, aby na ně vůbec dosáhla. Nechala si kousíček velký asi jako špička jejího malíčku a neměla ponětí, jestli je to příliš velká, nebo naopak ne dost velká dávka, a hlavně, jak ho vůbec vykouří, když nemá dýmku…

Posadila se na stůl a odsunula talíře stranou. Třasák si přitáhl židli a posadil se proti ní a natočil lampu, aby jasně osvětlovala červené voskované plátno. Bylo zatopeno a v kuchyni bylo teplo, ale Sally, aby se tu cítila ještě bezpečněji, pro jistotu zamkla dveře. Pak vybalila opium.

„Minule,“ vyprávěla, „jsem se jenom nadýchala kouře z dýmky někoho jiného. Třeba to ani přímo kouřit nemusím… Když to zapálím a budu čichat výpary jako tenkrát… Ale možná to nebude spolehlivé. Víc než tohle toho nemám. Co myslíte?“

Zavrtěl hlavou. „To nevím, slečno. Když mě jako kluka bolely zuby, dávala mi máma opiovou tinkturu. Ale to je všechno, co o tom vím. Kouří se to jako tabák, ne?“

„Myslím, že ne. Ti lidé, co jsem viděla u Madame Čchang, leželi všichni na lehátkách a sluha jim přidržoval dýmku. A taky jim ji zapaloval. Možná by ji sami neudrželi. Kdybych to dala na talíř…“

Vyskočila, přinesla na stůl smaltovaný talíř a pak vzala z poličky nad kamny krabičku sirek.

„Přidržím pod tím tu sirku,“ uvažovala nahlas. „Kdybych pak usnula nebo tak něco, sirka spadne na talíř a nic se nestane.“

Vzala čistou vidličku, napíchla na ni lepkavou pryskyřičnou kuličku a přidržela ji nad talířem.

„Jdeme na to,“ řekla.

Škrtla sirkou a přiložila ji k opiu. Všimla si, že ruce má naprosto klidné. Plamínek olizoval drogu, až na povrchu zčernala, začala dýmat a bublat. Sally se sklonila nad talíř, zhluboka se nadechla a okamžitě se jí zatočila hlava. Zamžikala, zatřepala hlavou, pocítila nevolnost a v té chvíli sirka zhasla.

Upustila ji na talíř a sáhla po další.

„Není vám nic, slečno?“ staral se Třasák.

„Nemohl byste mi zapálit sirku a podržet ji pod opiem?“

„Jistě. Vážně s tím chcete pokračovat?“

„Ano. Musím. Jen pořád zapalujte sirky – ať se z toho nepřestane kouřit.“

Škrtl sirkou a podržel ji na patřičném místě. Sally se předklonila, opřela se lokty o stůl, přidržela si vlasy, aby jí od plamene nechytly, a zhluboka se nadechla. Ten dým chutná sladce, ale zároveň i hořce, stačila si ještě pomyslet; a pak začala noční můra.

Wapping se za těch časů velmi podobal ostrovu. Na jedné straně byla řeka, na druhé doky a jejich brány. Pokud jste se tedy chtěli do Wappingu dostat, museli jste přejet některý z mostů – a nebyly to solidní impozantní stavby z kamene a cihel jako London Bridge, ale lehčí konstrukce ze železa a dřeva. A všechny se pohybovaly: byly to otočné mosty či hydraulické mosty a čas od času se stáčely na stranu, nebo se zvedaly, aby uvolnily cestu lodím, plujícím do doků, nebo odtamtud vyplouvajícím. Těch mostů bylo sedm: sedm přístupových a zároveň únikových cest. Bylo snadné rozmístit na každý z nich člověka. Lidí, kteří byli paní Hollandové tak či onak zavázáni, byla spousta, a ještě víc bylo těch, kteří z ní měli hrůzu.

Frederickova drožka s rozčileným Jimem na kozlíku rachotila přes otáčivý most nad Wapping Entrance, kanálem, jenž vedl k většímu ze dvou londýnských doků. Ani Frederick, ani Jim si nevšimli dvojice mužů u rumpálu při pravé straně.

„Tak kam to bude?“ zavolal drožkář.

„Zastavte nám tady,“ rozhodl Frederick. „To stačí – dál už dojdeme.“

Zaplatili, drožka se otočila a vzdálila se stejnou cestou, jakou přijela. Frederick zatoužil, aby u sebe měl víc peněz a mohl si dovolit nechat tu drožkáře počkat, ale už takhle měl jen taktak na zaplacení jízdného.

„Co budeme dělat?“ vyptával se Jim. „Já vim, kde bydlí. Obhlížel sem si to tady.“

„Nevím přesně,“ zaváhal Frederick. „Půjdeme a uvidíme, co dál…“

Spěchali Wappingskou hlavní třídou mezi vysokými temnými skladišti s rameny a kladkami jeřábů, tyčícími se nad nimi jako nějaké hromadné popravčí stroje. Po minutě či dvou už byli na rohu Katova překladiště a Frederick napřáhl ruku na znamení, že by měli zůstat stát.

„Počkej,“ řekl.

Vyhlédl za roh a naléhavě zatahal Jima za rukáv.

„Podívej!“ zašeptal. „Stihli jsme to včas – zrovna jedou – ona právě vystupuje a Adélka je s ní…“

„Co budeme dělat?“ opakoval šeptem Jim.

„Jdeme na to! Prostě ji popadneme a utečeme!“

Frederick vyrazil kupředu a Jim v patách za ním. Ke dveřím Hollandova penzionu to bylo jen nějakých dvacet yardů a Frederick běžel svižně. Paní Hollandová dosud zápolila s klíči, když ji dohnal.

„Adélko!“ vykřikl a paní Hollandová se bleskurychle otočila. „Poběž! Uteč s Jimem!“

Jim se plnou rychlostí přiřítil a chytil Adélku za ruku. Pokusil se odvléct ji pryč, ale byla jako ochromená.

„Tak poběž!“ křikl na ni a škubl jí rukou silněji, až se konečně dala do běhu. Utíkali až za roh ulice a tam zmizeli – a teprve pak Frederick pochopil, proč se paní Hollandová ani nepohnula a jen se na něj usmívá. Těsně za ní stál s krátkou těžkou holí v ruce ten hromotluk, Jonathan Berry. Frederick se rozhlédl – ale byl v pasti. Nebylo kudy uniknout.

Roh, za který Jim zahnul, by byla Adélka sama rozhodně nevybrala: mířili totiž přímo do slepé uličky. Byla však omámená hrůzou a běžela, kam ji táhl.

To místo se jmenovalo Church Court. Ulička se klikatila, takže Jim nezahlédl její slepé zakončení, a navíc tonula v takřka naprosté temnotě. Když doběhl na konec, zakopl o haldu odpadků, nahmatal před sebou ve tmě cihlovou zeď a zaklel.

„Kde to sme?“ zeptal se. „Co je za tou zdí?“

„Kostel,“ zašeptala. „Honí nás? Honí nás?“

„Šéf ji zdrží. Musíme tu zatracenou zeď přelízt…“

Rozhlížel se v šeru. Zeď nebyla vysoká – nějakých šest stop – ale na vrcholu byla chráněna železnými bodci. Teď, když už jeho oči přivykly tmě, je v mlhavém světle kostelních oken viděl zřetelně. Zaslechl sborový zpěv a přemítal, zda je kostel, kde se koná bohoslužba, dobrým místem k úkrytu.

Ale nejdřív se museli dostat přes zeď. Opodál v koutě se povaloval sud. Jim ho přikutálel a postavil. Pak musel jít a zatřást Adélkou, která ležela schoulená na zemi a sama pro sebe si něco šeptala.

„Pojď, ty hloupá,“ vybídl ji. „Tudy nahoru. Musíme přelízt tu zeď…“

„Já nemůžu,“ prohlásila.

„Vstaň, pro boha živýho. Tak vstaň přece!“

Vyzvedl ji a postavil ji na sud. Třásla se jako vyplašený králík, takže dál mluvil už vlídněji.

„Jestli to přelezem, dostanem se z toho a vrátíme se na Burton Street. Uvidíš zase Třasáka… Ale musíš se snažit, rozumíš?“

Zachytil se za vrchol zdi a přitáhl se nahoru. Cihlová zeď byla tlustá, takže jakmile se mu podařilo přehoupnout se opatrně přes bodce, měl spoustu místa, kam se postavit. Obrátil se a sklonil se, aby pomohl Adélce.

„Vyhrň si sukni, ať se za ni nechytíš,“ vybídl ji a ona roztřeseně uposlechla. Pak zvedla ruce a chytila se ho, až ji vytáhl nahoru. Skoro nic nevážila.

V další vteřince už byli dole na hřbitově. Všude kolem nich byly široko daleko jen temné nachýlené náhrobky, přerostlá tráva, křivolaké plůtky a přímo před nimi se rýsovala mohutná silueta kostela. Varhany hrály, zdálo se, že uvnitř musí být teplo a bezpečno, a Jima se zmocnilo bolestné pokušení. Propletli se mezi náhrobky až k průčelí kostela, kde konečně ve světle plynové lampy uviděli, jak strašně jsou špinaví.

„Stáhni si tu sukni,“ řekl Jim. „Vypadáš jak cvok.“

Uposlechla. Rozhlédl se nalevo i napravo: ulice byla prázdná.

„Asi by bylo lepší nevracet se stejnou cestou,“ usoudil. „Ten most je od místa, co ta baba bydlí, jen kousek. Můžeme se přes ty zatracený doky dostat jinudy?“

„U Tabákového doku je most,“ zašeptala. „Musíme to vzít po Old Gravel Lane.“

„Tak jdem. Ukážeš mi kudy. Ale drž se radši ve stínu.“

Vedla ho podél průčelí kostela a dál napravo kolem neužívaného chudobince. Zdejší ulice byly užší než Hlavní třída a lemované spíše obytnými baráčky než překladišti a sklady. Venku bylo jen málo lidí. Minuli hostinec, ale i tam bylo ticho, přestože okna byla zaplavena světlem.

Rychle kráčeli kupředu a Jimova naděje rostla. Budou muset na Burton Street dojít pěšky, ale to nevadí, půldruhé hodiny chůze jim neublíží. Když se to tak vezme, vlastně vyvázli docela dobře.

Zastavili se na rohu Old Gravel Lane, která byla širší a lépe osvětlená než ulička, kterou sem došli. Začínalo pršet. Jim si zaclonil oči rukou, zamžoural kupředu a na konci ulice uviděl obrysy dvou nebo tří protáhlých skladišť a za nimi most.

„Tady to je?“ zeptal se.

„Jo,“ přisvědčila. „To je Tabákový dok.“

Ostražitě obešli roh a zamířili k mostu. Kolem překodrcal vůz s nákladem přikrytým plachtovinou, ale než Jim stačil zavolat na vozku a požádat o svezení, byl zase pryč. Pár kolemjdoucích si je oba – vyděšenou holčičku v příliš velkém plášti a chlapce bez kabátu i klobouku za deštivého večera – zvědavě měřilo, ale většina jich šla dál svou cestou, hlavy sklopené na ochranu před deštěm.

Byli už skoro na mostě, když je někdo zpozoroval.

U pravé strany silnice byla budka nočního vrátného a před ní plápolal v koši na žhavé uhlí oheň. Občas zasyčel a prskl, jak do něj dopadla dešťová kapka, která pronikla pod plátno ledabylé stříšky. V budce seděl muž – dvojice mužů – a Jim zahlédl koutkem oka, že jakmile se k nim s Adélkou přiblížili, oba vstali, a než si stačil pomyslet: Co mají za lubem? zaslechl, jak jeden z nich říká:

„Koukni – to je ona! To je přece ta holka!“

Cítil, jak se Adélka vedle něho krčí, znovu ochromená strachem. Popadl ji za ruku ve chvíli, kdy oba muži vyšli z budky, obrátili se a vyrazili nazpátek stejnou cestou, jako sem přišli.

V ulici nebyly žádné postranní odbočky, po obou stranách se tyčily temné holé zdi skladišť.

„Poběž, pro boha živýho! Poběž, Adélko!“ vykřikl.

Po levé straně zahlédl průchod, vrhl se k němu a vtáhl dívku dovnitř, zahnuli za roh doleva, pak zas doprava a kličkovali, dokud se jim muži neztratili z dohledu.

„Kam teď?“ ptal se a lapal po dechu. „Tak rychle, slyším, jak jdou.“

„Do Shadwellu,“ zasípala. „Achich, Jime, oni mě zabijou – já nechci umřít, Jime –“

„Buď zticha a neplácej hlouposti. Nezabijou tě. Nikdo tě nezabije. Tak stará ježibaba jim jen řekla, že ti mají nahnat strach. Chce Sally, a ne tebe. No tak, kudy se dostaneme do Shadwellu?“

Byli v úzké uličce pojmenované Pearl Street – jen o maličko užší než průchod mezi domy. Nerozhodně se rozhlédla nalevo i napravo.

„Tamhle jsou!“ ozval se jim za zády výkřik a okolní zdi se rozduněly ozvěnou těžkých kroků.

Znovu vyrazili na útěk. Jenže Adélka už ztrácela síly a Jimovi docházel dech: znovu za roh, pak za další a ještě další a ten dusot jim byl stále v patách.

Jim v zoufalství postrčil Adélku do jednoho z nejbližších průchodů, tak uzoučkého, že se jím za ní sám jen stěží protáhl. Klopýtla. Upadl na ni, těžce oddychoval a potichu ležel.

V úzké škvíře před nimi se cosi hýbalo – bylo slyšet šramot a rychlé cupitání, jako by se tam skrývala krysa. Adélka zamžikala a přitiskla mu tvář ke krku.

„Ahoj, kámo,“ ozval se ze tmy hlas.

Jim vzhlédl. Rozzářila se zápalka a Jim cítil, že se mu tvář bezděky roztahuje v širokém úsměvu.

„Zaplaťpánbu!“ vykřikl. „Adélko, neboj se! Tohle je můj kámoš Paddy!“

Adélka neměla dost dechu, aby ze sebe vypravila slovo, a byla tak ztuhlá hrůzou, že se stěží dokázala pohnout. Zvedla oči a uviděla obličej špinavého zrzka přibližně v Jimově věku, oblečeného do jakési pytloviny. Nedokázala nic říct, a tak jen znovu položila hlavičku na vlhký kámen.

„To je ta holka, co ji shání pani Hollandová?“ zeptal se neznámý chlapec.

„Taky jsi to slyšel, viď? Musíme se dostat z Wappingu. Jenže ta baba má na mostech svý lidi.“

„Tak to ste padli na toho pravýho,“ kasal se chlapec. „Já se tady vyznám jako nikdo. Znám tu každej kámen.“

Paddy byl vůdcem party šmudlů. S Jimem se seznámil, když po něm před časem on a jeho druzi začali házet kamení a následně museli čelit odvetě za doprovodu záplavy nadávek. Jim měl přesnější trefu a bohatší zásobu výrazů, než by byli kdy schopni dát dohromady oni, a tím si rázem získal jejich respekt.

„Ale co tu vůbec děláš?“ podivil se šeptem Jim. „Já myslel, že ste pořád jen u řeky.“

„Kšefty, kamaráde. Mám v pácu jeden šíf s uhlím v Old Basinu. To ste měli kliku, co? Umíte plavat?“

„Ne. Ty umíš plavat, Adélko?“

Zavrtěla hlavou. Stále ještě ležela na břiše a tiskla se tváří ke zdi. Průchod, do něhož zalezli, byl zastřešený, takže tu byli chráněni před lijákem, který prudce bičoval ulici za nimi, ale stokou uprostřed se řinul proud studené vody a promáčel jí šaty. Bosý Paddy proudu nevěnoval pozornost.

„Začne příliv,“ řekl. „Musíme padat.“

„Pojď,“ zatahal Jim Adélku a zvedl ji na nohy. Následovali Paddyho dál průchodem a cestu si museli ve tmě nahmatávat.

„Co je to tady?“ zašeptal Jim.

„Klihárna,“ odpověděl mu druhý chlapec. „Hned tady vedle sou dveře.“

Zastavili se. Jim uslyšel šramot klíče v zámku a pak se dveře se skřípěním otevřely.

Vstoupili do protáhlé místnosti podobající se jeskyni. V jednom z koutů se mihotal plamen svíčky. Na hromadách starých pytlů se povaloval asi tucet, nebo možná i víc, spících dětí a dívka s vyplašeným pohledem, o něco starší než Paddy, bděla na stráži. Vzduch byl plný odporného nedýchatelného zápachu.

„Brej večír, Alice,“ pozdravil dívku Paddy. „Máme hosty.“

Mlčky na ně zírala. Adélka se tiskla k Jimovi, který opětoval dívčin upřený pohled bez sebemenších rozpaků.

„Musíme je dostat z Wappingu,“ řekl Paddy. „Dermot je na lodi?“

Alice zavrtěla hlavou.

„Tak pošli Charlieho, ať mu to dojde říct. Víš, jak to myslim.“

Kývla na malého chlapce a ten se okamžitě vytratil.

„Vy tady bydlíte?“ zeptal se Jim.

„Jo. Místo činže tu pomáháme chytat krysy a prodáváme je.“

Jim se rozhlédl a uviděl hromádku zvířecích kostí, mezi nimiž se cosi hýbalo. Pak to po něčem chňaplo a změnilo se to v pěti nebo šestiletého klučíka, cupitajícího k Alici s krysou, která se mu svíjela a zmítala v ruce. Alice ji od něho beze slova převzala a šoupla do klece.

„Můžeš tu zůstat, jestli chceš,“ nabídl Paddy. „Fajn noclehárna, fakt.“

„Ne, musíme jít. Pojď, Adélko.“

Tahal ji za ruku. Měl o ni starost: byla tak netečná, tak odevzdaná. Byl by v ní rád viděl trochu víc bojovnosti.

„Takže tudy,“ řekl Paddy a odvedl je do jiné, ještě větší a ještě pronikavěji zapáchající místnosti. „Tady si musíme dát bacha. Vocaď vůbec nemáme mít klíče. Nechávaj hořet pece celou noc, takže tu někde bude hlídač.“

Prošli několika dalšími místnostmi a chodbami, občas se zastavovali a naslouchali, jestli neuslyší kroky, ale nic se neozvalo. Konečně se dostali do sklepa, kde se v rohu zvedal do výše šikmý žlab, evidentně určený ke spouštění kostí, rohů a kopyt. Byl kluzký od tuku a páchl zaschlou krví.

„Tudy si představuješ, že máme vylízt?“ otřásl se Jim.

„Co ti na tom vadí?“ podivil se Paddy. „Je to fajn.“

Podal svou svíčku Adélce a ukázal jim, jak se vzepřít o stěny žlabu, aby mohli vylézt nahoru. Jim vzal svíčku, postrkoval Adélku před sebou bez ohledu na její protesty a za minutu už stáli nahoře na čerstvém vzduchu a dešti.

Paddy se po špičkách doplížil k drátěné ohradě a rozhlédl se.

„Vzduch je čistej,“ řekl.

Překážky jako by pro něj neexistovaly. Drátěné pletivo bylo na první pohled bytelné a důkladně upevněné, ale Paddy věděl o místě s uvolněnou skobou, kde ho bylo možné nadzdvihnout. Přidržel ho svým společníkům a ti rychle vyběhli ven.

„Tady od nás domácí bere ty krysy, co mu nachytáme. Teď už zbejvá jen dostat se přes Wapping Wall a sme u řeky. Je to jen kousek.“

Wapping Wall byla ulice, ne nějaká zeď, na druhé straně byli za vteřinku a přímo před nimi se rozevíral vstup na Přístaviště krále Jamese. Jim už viděl změť stěžňů a lanoví i lesk vodní hladiny.

„Čajznem tam ňákou veslici,“ řekl Paddy. „To nejni problém. Zavezu vás domů. Teď běžte dolů – já tu budu hlídat.“

Jim s Adélkou prošli temným průchodem mezi domy a ocitli se na malém úzkém molu. Podél něj se povalovaly v blátě čluny, od nich se táhla ke sloupkům na molu lana a pár kamenných schodů vedlo přímo dolů na pobřeží.

„Kam máme jít, Paddy?“ zeptal se Jim, ohlédl se – a ustrnul.

V průchodu se tyčila paní Hollandová. Paddy stál vedle ní.

Jim vztáhl ruku po Adélce a sevřel ji do náručí. Hlavou se mu honily myšlenky jedna přes druhou. Ale dokázal vyslovit jen jedinou otázku.

„Proč, Paddy?“

„Prachy, kámo,“ zněla odpověď. „Žít se musí.“

„Správnej kluk,“ pochválila ho paní Hollandová.

„Ještě se uvidíme,“ pohrozil mu Jim. „Vrátím se a najdu si tě.“

„Klidně,“ pokrčil rameny Paddy a zastrčil do kapsy minci, kterou dostal od paní Hollandové. Pak zmizel.

„Tak,“ promluvila paní Hollandová, „vypadá to, že jsem tě konečně dostala, ty mrňavá mrcho. Už mi neutečeš, protože tam dole pod schodama stojí pan Berry a ten ti ukroutí hlavu. Dělá to se slepicema, aby nevyšel z cviku. Bez hlavy pobíhaj a třepou křídlama ještě dobrejch pět minut. Vsadila jsem se s ním, jak dlouho budeš bez hlavy běhat ty, a je celej divej tu sázku vyhrát. Takže na tvým místě bych dolů nechodila.“

Jim cítil, jak se mu holčička v náručí křečovitě škube.

„Nač ji chcete?“ rozkřikl se a pak mu přejel mráz po zádech, protože paní Hollandová se vůbec poprvé podívala přímo na něj a on rázem věděl, že by skutečně byla schopná nechat dítěti utrhnout hlavu, aby viděla, jestli bude pobíhat ještě bez ní. Byla schopná všeho.

„Chci ji potrestat za to, že utekla. Chci od ní ještě spoustu dalších věcí. Pojďte sem, pane Berry.“

Jim se ohlédl a spatřil hromotluka, jak stoupá po schodech. Nedostatečné osvětlení mu nedosahovalo až k tváři, takže to vypadalo, že žádnou tvář ani nemá, jen vyzařuje beztvarou zlobu. Adélka se přitiskla Jimovi k boku a Jim se zoufale rozhlížel, kudy utéct, ale marně.

„Chcete přece slečnu Lockhartovou, a ne Adélku,“ pokusil se smlouvat. „Jde vám přece o ten rubín, ne? A Adélka nemá ani ponětí, kde je. Nechte ji.“

Po celé délce ošumělého nábřeží mlhavě zářilo jen jediné okno, ale na okamžik jako by vyšlehlo další světlo z očí paní Hollandové upřených za Jimova záda na pana Berryho. Jimse otočil a uviděl, že hromotluk zvedá hůl. Ukryl Adélku za zády.

„Jen si to zkus,“ vyzval pana Berryho a zahleděl se mu vzhůru do tváře se vší odvahou, kterou dokázal posbírat.

Hůl prudce dopadla. Jim pozvedl ruku a zachytil úder naplno do lokte. Málem omdlel. Slyšel, jak Adélka vykřikla a viděl, jak se hůl znovu zvedá, pak sklonil hlavu a vyrazil.

Pan Berry ho odstrčil stranou jako mouchu a zasadil mu svou strašlivou holí další ránu – tentokrát do ramene. Jim se v přílivu bolesti svalil na zem a málem ani nevěděl, že upadl.

V ústech cítil chuť krve a slyšel Adélčin křik. Věděl, že jí musí pomoci: proto sem přece přišel. Přiměl se otočit hlavu a zjistil, že nedokáže vstát, paže ho neposlouchaly. Přesto se snažil bolest přemoci a ke své hluboké hanbě a znechucení se přistihl, jak křičí. Adélka se k němu tiskla a chytala se ho za kazajku, ruce i vlasy – držela se ho jako klíště, ale on nedokázal zvednout paži, aby jí pomohl. Pan Berry ji jednou rukou svíral pod krkem a druhou se ji snažil od Jima odtrhnout. Dusila se, poulila oči a lapala po dechu, hromotluk bručel jako medvěd, jeho stažené rty odhalovaly ulámané zuby a jeho zarudlé oči byly stále blíž a blíž. Podařil se mu odtrhnout Adélku od Jima, zvedl ji –

„Hned ji zase postav,“ přikázal Frederick Garland. „Okamžitě ji postav, nebo tě Zabiju!“

Pan Berry se ani nepohnul. Jim s námahou otočil hlavu. Frederick malátně stál a opíral se o zeď. Byl škaredě zřízený. Oteklé oko, napuchlé rty, na tváři modřiny a škrábance a celý se třásl. Paní Hollandová ho poklidně pozorovala.

„Jak asi?“ ušklíbl se pan Berry.

„Postav ji a já ti to předvedu,“ řekl Frederick.

„Já myslel, že tebe už sem vyřídil,“ ušklíbl se pan Berry.

„Ztrácíte formu, pane Berry,“ podotkla paní Hollandová. „Aby bylo jasno, tenhle kohoutek mě už začíná štvát. Tohle je počtvrtý, co se mi připlet do cesty. Chci ho vidět mrtvýho. Podejte mi tu holku.“

Adélka byla bezvládná jako hadrová panenka. Pan Berry ji pustil a paní Hollandová ji okamžitě chytila.

„Zabije tě, Frede,“ zasípal Jim.

„Ne, nezabije,“ řekl zastřeným hlasem Frederick.

Pak se na něj pan Berry vrhl a Frederick uhnul. Ne, ne, táhlo Jimovi hlavou, z tohohle živý nevyjde. Ale kuráž má, to se musí uznat.

Frederick dostal ránu do hlavy a upadl, ale stačil se odkulit z dosahu těžkých bot pana Berryho. Nemá tu hůl, napadlo Jima, nejspíš ji upustil, když zvedal Adélku. Mezitím se Frederick dostal až ke zdi, odsunul se stranou a švihl nohou, aby podrazil nohy hromotlukovi.

Ten se skácel jako strom a Frederick po něm okamžitě skočil, bušil a mlátil, dloubal a kroutil – ale byl tak křehký a navíc zesláblý, že jeho rány nebyly silnější než rány dítěte. Pan Berry zvedl paži jako dubový trám a odstrčil Fredericka stranou. Jim, v zoufalé snaze vstát, na okamžik přenesl váhu na zraněnou ruku, ta se však pod ním rázem podlomila v nepřirozeném úhlu. Okamžitě se zhroutil v takovém návalu bolesti, jaký si nikdy ani nedokázal představit. Při pádu narazil hlavou do čehosi volně ležícího: to je ta hůl, pomyslel si a omdlel.

Když se za okamžik znovu probral, uviděl, že Frederick klečí na yard od něj a snaží se chránit před přívalem ran, které mu dopadají na hlavu a ramena. Pokoušel se o protiútok a na každé tři rány vedle se mu podařilo jednu zasadit – ale byl už tak slabý, že by jeho pěsti neublížily ani Adélce. Jim se zkroutil a šmátral zdravou rukou, dokud nenahmátl ležící hůl. Ta bolest mě zabije, říkal si, tohle se nedá vydržet – ale koukni na Freda – nepřestane – nic ho nezastaví, je jako já – pašák chlap –

„Tumáš, Frede,“ zvolal a strčil mu do ruky hůl. Fred ji ucítil v dlani dřív, než pan Berry stačil postřehnout, co se děje, a její dotyk jako by mu dodal síly. Sevřel hůl oběma rukama a vrazil ji hromotlukovi do břicha. Pan Berry zalapal po dechu, Frederick ránu zopakoval a pak se vyškrábal na nohy.

Byli přibližně yard od okraje mola. Frederick věděl, že je to jeho poslední šance. Mlhavě se mu vybavilo to, co mu zbylo z dávných šermířských dob, nabral ztracenou rovnováhu a provedl výpad. Skoro neviděl, obě oči měl zalité krví, ale cítil, že hůl protivníka zasáhla, a slyšel, jak Jim křičí: „Sem! Sem, Frede!“

Provedl další výpad a protřel si oči. Jim se vrhl hromotlukovi pod nohy, pan Berry se zapotácel a upadl na samý okraj mola. Frederick udeřil znovu, pan Berry se zvedl na kolena, ohnal se pěstí po Jimovi a zasáhl ho do ucha. Jim se svalil, ale hromotluk ztratil rovnováhu. Frederick postřehl svou příležitost a z posledních sil se rozmáchl holí.

Pan Berry zmizel.

Jim ležel bez pohnutí. Frederick klesl na kolena a zvracel. Jim se připlazil k okraji mola a podíval se dolů. Všude bylo ticho.

„Kde je?“ zeptal se Frederick naběhlými rty přes zpřerážené zuby.

„Tam dole,“ řekl Jim.

Frederick přilezl k okraji. U paty mysu byla asi yard široká kamenná plošina. Pan Berry ležel zpola na ní a zpola v bahně. Měl zlomený vaz.

„Zvládli jsme to,“ řekl Jim. „Zvládli jsme to. Zabili jsme ho.“

„A kde je Adélka?“

Rozhlédli se kolem. Molo bylo pusté. Déšť už ustal a v mlhavém světle se leskly kaluže. Nejníže uvázané čluny v bahně pod nimi se začaly pohupovat a zvolna vztyčovat, jako by vstávaly z mrtvých, ale byl to jen příliv. Jim a Frederick byli sami. Adélka zmizela.

London Bridge

O mnoho později se Sally probrala. Ručičky na kuchyňských hodinách se přesunuly k půlnoci a oheň skoro vyhasl. Třasák spal v křesle. Všechno bylo jako vždycky – jen ona sama ne. Změnila se a s ní se změnil celý svět. Stěží dokázala uvěřit tomu, co se kdysi odehrálo… Jenže tím se všechno vysvětlovalo.

Třasák sebou trhl a probudil se.

„Panebože, slečno! Kolik je hodin?“

„Půlnoc.“

„A vy jste – ale ne, snad jsem neusnul?“

Přikývla. „To nevadí.“

Jste v pořádku, slečno? Je mi moc líto

„Ne, ne, nic mi není.“

„Vypadáte celá vyděšená, jako byste uviděla ducha. Počkejte, udělám vám trochu čaje. A to jsem říkal, že zůstanu vzhůru… Už jsem k ničemu.“

Sally ho neposlouchala. Třasák vstal a dotkl se jejího ramene.

„Slečno?“

„Musím najít ten rubín. Musím ho mít.“

Vstala a přešla k oknu, nepřítomně se dívala ven a nezvučně potleskávala rukama. Vylekaný Třasák stál opodál a hryzal si knír. Pak znovu promluvil.

„Slečno, počkejte, až se vrátí pan Frederick –“

Někdo zabouchal na dveře. Třasák k nim přiskočil, aby je odemkl, a vteřinku nato už se vhrnula do kuchyně Rosa, promrzlá, promoklá a dopálená.

„Proč se tu pro všechno na světě zamykáte? Uff – to byl ale večer! K tomu ještě poloprázdné hlediště a diváci nestáli za nic – Sally, co se děje? Co je to? Co je to tu cítit?“

Nakrčila mokrý nos, vytřela si dešťovou vodu z očí, rozhlédla se a uviděla na stole popel a sirky.

„Co to je? Snad ne opium?“

Třasák si pospíšil s odpovědí, než Sally stačila něco říct. „Za to všecko můžu já, slečno Roso,“ vyhrkl. „Měl jsem ji zarazit.“

„A co se to stalo vám?“ Odhodila na podlahu plášť a spěchala si prohlédnout jeho poraněné oko a tvář. „Co se tu proboha dělo? Kde je Fred?“

„Adélka je pryč,“ vysvětloval Třasák. „Zničehonic se tu zjevila ta Hollandová s nějakým svým zabijákem a na ulici ji unesla. Pan Fred s mladým Jimem se rozjeli za ní.“

„Kdy?“

„Už je to pár hodin.“

„Panebože. Sally, nač to opium?“

„Jinak to nešlo. Teď musím najít ten rubín, protože už o něm vím všechno. Ach, Roso, já…“

Hlas se jí roztřásl, objala Rosu a rozplakala se. Rosa ji stiskla v náručí a šetrně ji posadila.

„Copak, holčičko? Co se děje?“

Hladila Sally po tváři studenýma, vlhkýma rukama. Ta za chviličku zavrtěla hlavou, napřímila se a prsty si rázně utřela slzy.

„Musím najít ten rubín. Jedině tak se mi podaří s tím vším skoncovat. Za každou cenu musím zjistit, kde…“

„Počkej chvilku,“ řekla Rosa.

Vyběhla nahoru a za minutku byla zpátky. Cosi položila na stůl – bylo to těžké, zabalené do kapesníku a mezi záhyby plátna se to třpytilo.

„To jsem blázen,“ užasl Třasák.

Sally na ni zírala v naprostém ohromení.

„To Jim,“ vysvětlovala Rosa. „On – znáte přece ty příběhy, co pořád čte – myslím, že uvažuje jako autor takových hrůzostrašných povídek. Všechno si to dal už před časem dohromady. Ten rubín objevil, pokud vím, v nějaké hospodě ve Swallownessu – podrobnosti si už nepamatuju – jenže nechtěl, aby se ti dostal do ruky, protože podle něj je v tom kameni prokletí a nechtěl, aby se ti něco stalo. Víš vůbec, co si o tobě myslí, Sally? On tě bezmezně obdivuje. Ale dnes mi ten kámen přinesl, že já prý snad budu spíš vědět, co s ním. Tohle všechno mi vypověděl těsně předtím, než jsem odešla do divadla, takže jsem neměla čas promluvit si o tom s tebou už dřív. Za všechno můžeš poděkovat Jimovi. No nic… Tady ho máš.“

Sally vztáhla ruku a rozbalila kapesník. Uprostřed pomačkaného bělostného plátna se klenula krvavě rudá kupole – drahokam velikosti posledního článku palce dospělého muže, v němž jako by se soustředila všechna červeň světa. Zdálo se, že přitahuje světlo lampy, která stála vedle něj, zesiluje ho, proměňuje a znovu ho vyzařuje v podobě viditelného žáru: a uvnitř se mihotala ta přízračná krajina plná jeskyní, strží, propastí, která tolik fascinovala majora Marchbankse. Sally ucítila, jak se jí točí hlava a víčka se jí přivírají… Pak sevřela kámen v dlani. Byl tvrdý, malý a studený. Vstala.

„Třasáku,“ nařídila, „vezměte si drožku a zajeďte na Katovo překladiště. Povězte paní Hollandové, že mám rubín a sejdu se s ní za hodinu v polovině mostu London Bridge. To je všechno.“

„Ale –“

„Dám vám peníze. Udělejte to, Třasáku. Usnul – usnul jste, když jsem prožívala svou noční můru. Tak to pro mě udělejte.“

Tvář se jí při těch slovech křečovitě stáhla, poněvadž jí bylo proti mysli připomínat mu jeho poklesek. Sklonil hlavu a nasoukal se do zimníku.

Rosa se vymrštila.

„Sally – to přece nemůžeš! To nesmíš! Co tě to napadlo?“

„To ti teď nemůžu vysvětlovat, Roso. Ale brzy ti to povím. A pochopíš, že se s ní teď musím setkat.“

„Ale –“

„Prosím tě, Roso, věř mi. Je to strašně důležité – víc než cokoli jiného – tomu nemůžeš rozumět… Já tomu předtím taky pořád nerozuměla…“

Ukázala na zbytky opia a otřásla se.

„Tak mi aspoň dovol, abych šla s tebou,“ naléhala Rosa. „Nemůžeš tam jít sama. Povíš mi to cestou.“

„Ne. Musím se s ní setkat o samotě. Třasáku, vy tam taky nechoďte. Jen jí vyřiďte ten vzkaz.“

Provinile vzhlédl, pak přikývl a odešel.

Rosa se nenechala odbýt. „Na most tě nechám jít samotnou, ale doprovodím tě tak daleko, jak to jen půjde. Myslím, že ti přeskočilo, Sally.“

„Ty nevíš“ začala Sally, ale pak zavrtěla hlavou. „Tak dobře. Děkuji. Ale slib mi, že mě necháš, abych se s ní setkala o samotě. Musíš mi slíbit, že se do ničeho nebudeš plést, ať se stane cokoli.“

Rosa přikývla. „Tak dobře,“ řekla. „Umírám hlady. Sním si cestou sendvič.“

Ukrojila si krajíc z bochníku chleba na kredenci a tlustě si ho namazala máslem a džemem.

„Jsem připravená na všechno,“ prohlásila. „A na kost promočená. Jsi blázen, jsi šílená. Nemáš to v hlavě v pořádku. Tak jdeme, je to pořádný kus cesty.“

Sally uslyšela, jak městské hodiny odbíjejí půl: půl druhé. Zvolna přecházela sem a tam a nevšímala si náhodných ojedinělých chodců, ani ještě ojedinělejších drožek či povozů. Jednou ji zastavil strážník a zeptal se, jestli je v pořádku: evidentně ji považoval za jednu z těch ubožaček, které se uchylují k řece, aby na jejím dně ukončily všechna svá trápení. Usmála se, ujistila ho, že jí nic není, a strážník vykročil dál svou cestou.

Uběhlo čtvrt hodiny. Na stanoviště na severním konci mostu přijela drožka, ale nikdo z ní nevystoupil. Kočí se zachumlal do svého pláště, podřimoval a zřejmě čekal na zákazníka. Řeka pod mostem se pohybovala. Sally sledovala, jak přichází příliv a nadzvedá čluny s rudě zářícími kotevními svítilnami, uvázané u obou břehů. Jednou zaslechla bafání policejního parního člunu, blížícího se po proudu od Southwark Bridge. Dívala se, jak se blíží a mizí jí pod nohama, pak přešla na druhou stranu, aby se podívala, jak opět vyplouvá zpod mostu, zvolna míjí temný obrys Toweru a pak zahýbá doprava. Přemítala, jestli ten hustě zastavěný břeh na levé straně je Wapping, a pokud ano, které z těch černých mol sousedí s Hollandovým penzionem.

Čas ubíhal a byla jí čím dál větší zima. Hodiny znovu odbily.

A pak se pod plynovou lampou na severním konci mostu objevila postava – podsaditá, zavalitá postava v černém.

Sally se napřímila a zívnutí jí uvízlo v krku. Postavila se doprostřed chodníku, co nejdál od zábradlí, aby ji bylo vidět, a postava se po chvilce začala pohybovat k ní. Byla to paní Hollandová, teď už ji Sally viděla jasně. I na tuhle vzdálenost se zdálo, že se stařeniny oči blýskají. Světlo pouličních luceren se jí na tváři střídalo se stínem, trochu pokulhávala, těžce dýchala a držela se za bok, ale ani na okamžik se nezastavila.

Došla k Sally až na tři yardy a zůstala stát. Staromódní, pomačkaný čepec, který měla na hlavě, jí clonil horní část obličeje, takže bylo jasně vidět jen ústa a bradu. Ústa se jí bez ustání pohybovala, jako by žvýkala něco drobného a tuhého, ale její oči se blyštěly i ve tmě.

„Tak co, drahoušku?“ promluvila konečně.

„Zabila jste mého otce.“

Ústa paní Hollandové se trochu pootevřela a odhalila řadu obrovských zubů. Mezi nimi vyklouzla špička okoralého jazyka a pak znovu zajela dovnitř.

„No ne,“ řekla. „Takhle přece nemůžete nikoho obviňovat, slečinko.“

„Vím o tom všechno. Vím, že major Marchbanks – že major Marchbanks byl můj otec. Bylo to tak, ne?“

Paní Hollandová mlčela.

„A prodal mě, je to tak? Prodal mě kapitánu Lockhartovi, muži, o kterém jsem si myslela… kterého jsem znala jako svého otce. Vyměnil mě za rubín.“

Paní Hollandová se ani nepohnula a nevydala ani hlásku.

„Mahárádža totiž předtím věnoval rubín mému – kapitánu Lockhartovi jako odměnu za to, že ho bude během vzpoury chránit. Bylo to tak, ne?“

Stařena zvolna přikývla.

„Protože vzbouřenci si o něm mysleli, že pomáhá Britům. A můj o… a kapitán Lockhart nechal majora Marchbankse, aby mahárádžu hlídal – byla tam tma –“

„V palácovejch sklepeních,“ doplnila paní Hollandová. „Spolu se ženskejma – tedy některejma. A děckama – taky některejma.“

Jenže major Marchbanks kouřil opium – a dostal strach a utekl a mahárádžu zabili, a když se pak major vrátil s mým – s kapitánem Lockhartem… Pohádali se. Major Marchbanks si strašně přál ten rubín. Měl dluhy a nedokázal je splácet

„Opium. To je malér. Však ho taky zabilo.“

„Zabila jste ho vy!“

„Ale, ale. Chci ten rubín, slečinko. Kvůli tomu jsem tady. Mám na něj právo.“

„Můžete ho mít – když mi dopovíte zbytek pravdy.“

„A jak mám věřit, že ho opravdu máte?“

Místo odpovědi vytáhla Sally z kabelky kapesník a položila ho na zábradlí pod plynovou lampu. Vybalila rubín, takže nyní spočíval, rudý na bělostném podkladě, přímo uprostřed široké kamenné desky. Paní Hollandová se bezděky pohnula o krok blíž.

„Ještě krok a letí dolů,“ varovala ji Sally. „Tu pravdu. Vím teď už dost na to, abych poznala, jestli mi lžete. Chci slyšet všechno.“

Paní Hollandová se na ni znovu zadívala.

„Tak dobře,“ připustila. „Bylo to tak. Vrátili se, našli mahárádžu mrtvýho a Lockhart praštil Marchbankse, až se svalil na zem. Pak uslyšeli plakat dítě. To jste byla vy. Marchbanksova žena už byla po smrti – odjakživa postonávala. Lockhart povídá: jak k tomu chudák to dítě přijde, aby mělo vyrůstat s tátou zbabělcem? Zbabělcem a kuřákem opia? Vem si ten rubín, povídá. Vem si ho a táhni k čertu, ale dej mi to dítě…“

Odmlčela se. Sally uslyšela těžké kroky navracejícího se strážníka. Obě ženy zůstaly nehybně stát a rubín ležel na parapetu, přímo na očích. Strážník se zastavil.

„Všechno v pořádku, dámy?“

„Ano, díky,“ ujistila ho Sally.

„Za takovýhle škaredý noci nejni příjemný bejt venku. Nedivil bych se, kdyby začlo zase lejt.“

„Možný to je,“ souhlasila paní Hollandová.

„Bejt váma, schoval bych se někam dovnitř. Sám bych nevystrčil ani nos, kdybych nemusel, to mi věřte. No jo, tak abych zase šel dál na obchůzku.“

Zasalutoval a odkráčel.

„Pokračujte,“ řekla Sally.

„A tak Marchbanks vyndá dítě – tedy vás – z kolíbky a podá ho Lockhartovi. V hlavě mu straší opium a dluhy. Shrábne rubín – a to je všechno.“

„Ne, není. Co tomu říkala manželka kapitána Lockharta?“

„Manželka? Nikdy žádnou neměl. Byl starej mládenec.“

A tím zmizela ze světa Sallyina matka. Rázem byla pryč a zjištění, že ta úžasná žena ve skutečnosti nikdy neexistovala, znamenalo pro Sally snad nejhorší ránu.

Roztřeseným hlasem namítla. „Ale já mám na ruce jizvu. Kulka –“

„Žádná kulka, byl to nůž. Stejnej nůž, co zabil mahárádžu, ať se smaží v pekle. Chtěli vás zabít taky, jenže je vyrušili.“

Sally měla pocit, že omdlí. „Dobře, tak povídejte dál,“ ovládla se. „A co vy? Co vy s tím máte společného? Nezapomínejte, že o tom něco vím, a pokud nebudete mluvit pravdu –“

Uchopila cípek kapesníku. Byla to lež: neměla tušení, jak tohle všechno souvisí s paní Hollandovou, ale když stařena zalapala po dechu, sotva sáhla po rubínu, věděla, že pravdu uslyší.

„To můj starej,“ řekla chraplavě stařena. „Horatio. Sloužil u pluku a něco o tom všem věděl.“

„Odkud?“ zeptala se Sally a postrčila kámen o kousek blíž k okraji.

„Byl taky tam dole,“ vyhrkla spěšně stařena a úzkostně si mnula ruce. „Všechno viděl a slyšel. A pak, když jsme se vrátili domů –“

„Vydírali jste ho. Majora Marchbankse, mého skutečného otce. Připravili jste ho o všechno. Nemám pravdu?“

„Styděl se. Hrozně se styděl. To dá rozum, že nechtěl, aby se někomu doneslo, co proved. Vyměnit vlastní dítě za rubín? Kdo to jakživ slyšel?“

„Ale proč jste nenáviděla mého – kapitána Lockharta? Co ten vám udělal? A proč chcete zabít mne?“

Paní Hollandová s námahou odtrhla pohled od rubínu.

„Degradoval mýho Horatia na obyčejnýho vojína,“ řekla. „Předtím byl seržant. Byla jsem na to pyšná. Znova z něj udělat řadovýho vojáka – to byla šupárna.“

Hlas se jí roztřásl nad tou křivdou.

„Ale proč tvrdíte, že je ten rubín váš? Jestli ho dal mahárádža kapitánu Lockhartovi a ten pak majoru Marchbanksovi, proč byste si na něj měla dělat nějaký nárok?“

„Mám na něj větší právo než vy všichni. Sám mi ho slíbil už dvacet let předtím, lhář mizerná. Slíbil mi ho.“

„Kdo? Můj otec?“

„Ne. Mahárádža!“

„Cože? Proč? Za co?“

„Byl do mě blázen.“

Sally se rozesmála. Ta myšlenka byla přímo absurdní: tohle si ta stará vymýšlí. Ale paní Hollandová rozzuřeně zaťala pěsti a zasyčela: Je to pravda. Bůh je mi svědek, že jsem s váma uzavřela dohodu, slečinko, pravdu za rubín, a tohle je pravda pravdoucí. Díváte se na mě a říkáte si, že jsem stará a šeredná; ale dvacet let před tou vzpourou – ještě než jsem se vdala – jsem byla nejhezčí holka v celý severní Indii. Krásná Molly Edwardsová mi říkali. Můj táta byl v Ágrapuru podkovář, obyčejnej civilista, ale všichni oficíři si u nás podávali dveře a házeli po mně oči – a nejenom ti oficíři. Bláznil po mně i sám mahárádža, čert ho vem. Víte, co chtěl… Byl po mně celej žhavej, a já jen vždycky pohodila hlavou – měla jsem na ní spoustu hustejch tmavejch loken… Myslíte si, že jste hezká: ale proti holce, jako jsem byla já, jste jen nanicovatá chudinka. Hotová nula, věřte mi. To vůbec nemůžete porovnávat. Zkrátka mahárádža mi slíbil ten rubín. Tak jsem mu vyhověla. A pak se mi vysmál a vyhnal mě z paláce. Rubín jsem už od tý doby neviděla až do tý noci v palácovejch sklepeních

„Takže jste to byla vy, kdo to všechno viděl! Ne váš manžel!“

„A záleží na tom dneska? Ano, všechno jsem viděla. Nejen to: ty chlapy, co ho zabili, jsem dovnitř pustila já. A smála jsem se, když umíral…“

Při té vzpomínce se usmála. Sally nedokázala zahlédnout ani zákmit té krásy, kterou se podle svých vlastních slov kdysi pyšnila. Nic z ní už nezůstalo – zbylo jen stáří a krutost.

A přesto jí Sally věřila a cítila k ní lítost – dokud si nevzpomněla na majora Marchbankse a jeho podivnou, ostýchavou něhu toho dne, kdy se setkali, na pohled, který upíral na dívku, o níž věděl, že je jeho dcera… Ne, necítila lítost.

A tak sevřela rubín v dlani.

„To je už všechno?“

„Všechno, co stojí za řeč. Dejte mi ho – je můj. Patřil mi dřív než vám, dřív než vašemu otci, dřív než Lockhartovi. Za ten kámen si mě někdo koupil – stejně jako vás. Jsme na tom stejně, každou z nás dvou někdo koupil za rubín… Tak už mi ho dejte.“

„Já ho nechci,“ prohlásila Sally. „Vždycky přinášel jen smrt a trápení. Můj otec si přál, abych ho dostala já, a ne vy, jenže já ho nechci. Vzdávám se jakéhokoli nároku na něj. A pokud ho chcete vy pozvedla drahokam do výšky, můžete si pro něj dojít.“

A odhodila kámen přes zábradlí.

Paní Hollandová zůstala stát jako zkamenělá.

Obě zaslechly hluboko dole slabé šplouchnutí, jak kámen dopadl na hladinu, a pak paní Hollandová ztratila rozum.

Nejprve se rozesmála, pohodila hlavou jako mladá dívka a s uspokojením si ji pohladila, jako by na ní neměla starý špinavý čepec, ale záplavu tmavých lesklých kadeří.

Pak řekla: „Moje krasavice. Má nádherná Molly. Dostaneš ten rubín za své půvabné paže, za své modré oči, za své rudé rty…“

Potom jí vypadly zuby. Nevšimla si toho, ale její řeč se změnila v nesrozumitelné huhlání, čepec se jí svezl ke straně a zpola jí zakryl tvář. Odstrčila Sally stranou a vyškrábala se na zábradlí. Chvilku se nahoře kymácela, zděšená Sally po ní natáhla ruku, ale zachytila do ní jen vzduch, protože vtom stařena skočila.

Při pádu ani nevykřikla. Sally si zacpala uši a spíše cítila, než slyšela náraz jejího dopadu.

Paní Hollandová byla mrtvá.

Sally klesla na kolena a rozplakala se.

Drožkář na severním konci mostu lehce švihl bičem, trhl otěžemi a drožka se dala do pohybu.

Dojela po mostě krokem až k ní a zastavila. Sally dosud vzlykala. Přes závoj slz pohlédla vzhůru. Tvář kočího se skrývala v šeru, pasažéra – pokud uvnitř nějaký byl – nebylo vidět.

Dvířka se otevřela. Spočívala na nich ruka – velká opálená ruka se světlými chloupky na hřbetě a kloubech. Hlas, který dosud nikdy neslyšela, ji vyzval:

„Nastupte si prosím, slečno Lockhartová. Musíme si o něčem pohovořit.“

Vstala a dočista ztratila řeč. Ještě se tu a tam otřásla vzlykem, ale to už byla jen setrvačnost: zmocnilo se jí ohromení.

„Kdo jste?“ podařilo se jí ze sebe vypravit.

„Mám mnoho jmen. Nedávno jsem navštívil Oxford pod jménem Eliot. Onehdy jsem měl schůzku s panem Selbym a jméno, které jsem tehdy použil, bylo Todd. V Orientu jsem občas znám jako Ah Ling, ale mé pravé jméno je Hendrik van Eeden. Nastupte si, slečno Lockhartová.“

Bezmocně uposlechla. Muž zavřel dvířka a drožka se dala do pohybu.

Východoindické doky

Sally pevně svírala na klíně kabelku. V ní byla nabitá pistole, kterou si pořídila na neviditelného nepřítele. A teď byl tady… Cítila, jak drožka sjíždí z mostu, zahýbá doprava a ujíždí dál po Lower Thames Street k Toweru. Krčila se v koutku, celá se chvěla a strachy skoro nedýchala.

Muž vedle ní seděl mlčky a nehybně. Cítila na sobě jeho pohled a naskakovala jí husí kůže. Drožka zahnula doleva a začala se proplétat změtí menších uliček, mnohem hůře osvětlených.

„Kam jedeme?“ zeptala se roztřeseným hlasem.

„Do Východoindických doků,“ odpověděl. „A potom můžete jet dál, nebo tam zůstat.“

Mluvil tiše a chraplavě. V hlase neměl ani stopu cizího přízvuku, na každém slově si však dával pečlivě záležet, jako by si pokaždé připomínal jeho výslovnost.

„Tomu nerozumím,“ řekla.

Usmál se.

V proměnlivém světle plynových lamp, které míjeli, matně viděla jeho tvář. Byla široká a zdánlivě dobrosrdečná, ale jeho oči se temně leskly a měřily si ji od hlavy k patě. Měla pocit, jako by se jí dotýkal, schoulila se proto co nejdál do kouta a zavřela oči.

Drožka zahnula doprava na Commercial Road. Muž si zapálil viržinko a zaplnil drožku kouřem. Zvedal se jí z toho žaludek a točila se jí hlava.

„Prosím vás,“ ozvala se, „mohla bych otevřít okno?“

„Promiňte,“ omluvil se. „To bylo ode mě bezohledné.“

Otevřel okno na své straně a vyhodil nedopalek. Jakmile se odvrátil, vsunula Sally ruku do kabelky, ale než stihla vytáhnout zbraň, muž se otočil zpátky. Ani jeden z nich nemluvil. Bylo slyšet jen drkotání kol a klapot koňských kopyt.

Uběhlo několik minut. Sally se dívala z okna. Míjeli Limehouse Basin na Regenťs Canal a Sally viděla lodní stěžně a záři ohně nočního hlídače. A pak byli zase dál a zahýbali na cestu k Východoindickým dokům. Někde ve tmě nedaleko odsud je podnik Madame Čchang… Pomohla by, kdyby se Sally podařilo dostat se k ní? Ale nikdy by tam nedokázala najít cestu.

Pomaloučku zasouvala ruku hlouběji do kabelky a blíže k pistoli. A srdce jí pokleslo, protože po celou dobu, co šla pěšky na London Bridge, hustě pršelo a kabelka byla promočená. Panebože, ať je prach suchý…

V mlčení uplynulo dalších deset minut a drožka zahnula do úzké uličky, ohraničené na jedné straně továrnou a na druhé vysokou zdí. Jediné světlo sem dosahovalo z osamělé plynové lampy na rohu ulice. Drožka zajela k chodníku, zastavila, van Eeden se vyklonil z okna a podal drožkáři peníze. Ten beze slova sestoupil z kozlíku a vypřáhl koně. Sally cítila, jak se drožka zhoupla, když vystupoval, slyšela řinčení postrojů. Ucítila lehký náraz, jak dopadla na zem oj, a pak už slyšela jen slabý klapot koňských kopyt, jak drožkář odváděl koně za roh. Pak se znovu rozhostilo ticho.

Sally nahmatala pistoli. Byla obrácená na opačnou stranu. Sally předstírala, že se snaží změnit polohu, přitom pootočila kabelku a sevřela pažbu. Všechno bylo na omak tak vlhké…

„Máme něco přes půl hodiny času,“ ozval se van Eeden. „Za touhle zdí kotví loď, která s odlivem vypluje. Odpluji s ní. Můžete jet se mnou živá, nebo můžete zůstat tady mrtvá.“

„A k čemu bych Vám byla?“

„Ale jděte,“ pozastavil se. „Copak vám to musím vysvětlovat? Nejste přece dítě.“

Sally zamrazilo.

„Proč jste zabil mého otce?“ zeptala se.

„Protože se pletl do záležitostí mé společnosti.“

„Sedmera blaženství?“

„Přesně tak.“

„Ale jak můžete patřit k čínské tajné společnosti? Copak nejste Holanďan?“

„Jenom zčásti. Řízením osudu se víc podobám svému otci než matce, ale můj původ je nezpochybnitelný. Otec mé matky byl Ling Čchi, který si vydělával na živobytí tradičním a úctyhodným způsobem – vy byste tomu řekla pirátství. Co mohlo být pro mne přirozenější než následovat příklad svého proslulého dědečka? Dostalo se mi dobrodiní evropského vzdělání, a tak se mi podařilo získat místo zástupce známé firmy zabývající se lodní přepravou a poté promyslet dohodu, z níž by měly prospěch obě strany.“

„Obě strany?“

„Firma Lockhart a Selby i společnost Sedmero blaženství. Spojovacím článkem bylo opium. Váš otec s ním odmítl obchodovat – podle mého názoru to byla velmi krátkozraká a nesmyslná zásada, na niž také v důsledku doplatil životem. Ne, byl jsem skutečně potěšen uspořádáním, které se mi podařilo dát dohromady, a bylo mi velice nepříjemné, když mi začal vyhrožovat, že všechno zničí.“

„O jaké uspořádání šlo?“ zeptala se Sally, aby získala čas. Palec držela na úderníku. Dokáže teplo její ruky vysušit prach? A vydrží hlaveň, pokud se jí přece jen podaří vystřelit?

„Nejkvalitnější opium,“ vysvětloval van Eeden, „pochází z Indie, kde se pěstuje pod dozorem britské vlády, a existuje oficiální cejch, rozumíte, v podobě jakési formičky, jejíž pomocí se konečný produkt tvaruje do malých označených bochánků se souhlasem a požehnáním Jejího Veličenstva. Náramně civilizované. Zaručuje to rychlý prodej a vysokou cenu. Váš otec si s tím bohužel obchodovat nepřál, takže firma Lockhart a Selby z toho kvůli jeho zásadám nemohla mít žádný prospěch.

A tak jsem se jako Ah Ling uchýlil k praxi zadržování lodí vyvážejících opium z Indie. Přesvědčit posádku ke spolupráci, na to stačí pouhé dopoledne, přeložit náklad na mou džunku je záležitost jediného odpoledne, a potopit loď a odplout pryč, to se dá stihnout za jediný příjemný večer.“

„A firma Lockhart a Selby pak od vás odebírala kradené opium a prodávala ho?“ vyzvídala Sally. „Chytrý nápad. Všechna čest.“

„To by bylo moc nápadné. Okamžitě by se na to přišlo. Ne, právě tady vstupuje do hry nejkrásnější část celého plánu. Díky šťastné náhodě se mé společnosti podařilo získat do vlastnictví jednu z těch drahocenných britských cejchovních značek. A s pomocí této značky a továrny v Penangu, spolu s méně kvalitním opiem z okolních vrchů, se dají z jednoho lodního nákladu vyrobit tři nebo čtyři, všechny ocejchované, úředně ověřené a přepravované váženou firmou Lockhart a Selby.“

„Takže vy ho pančujete… A co se stane s těmi, kdo opium kouří?“

„Umřou. V případě, že kouří naše pančované opium, zemřou rychleji, což je pro ně dobrodiní. Od vašeho otce bylo velmi nemoudré, že do celé věci zasáhl. Způsobil mi tím řadu nepříjemností. V Penangu jsem vystupoval jako Hendrik van Eeden a musel jsem se změnit v Ah Linga a dorazit do Singapuru, než váš otec odplul… Ďábelská fuška. Ale bohové ke mně byli laskaví. Už je skoro po všem.“

Vytáhl z kapsičky u vesty hodinky.

„Vynikající čas,“ poznamenal. „Tak co, slečno Lockhartová, rozhodla jste se? Pojedete, nebo zůstanete tady?“

Sklopila oči á ke své hrůze spatřila v jeho klíně odhalené ostří nože. Třpytilo se ve slabém světle dopadajícím sem od loděnice za zdí. Mužův hlas byl tichý a přitlumený, jako by mluvil přes kus plsti, a Sally zjistila, že se začíná třást. Ne, ne, jen klid, napomínala se. Jenže tohle nebyl terč připíchnutý na zeď – byl to živý člověk a zabije ho to…

Palcem natáhla úderník. Slabě to cvaklo.

Van Eeden se k ní naklonil a lehce ji pohladil po ruce. Odtáhla ji, ale byl rychlejší: jedna jeho ruka jí vylétla k ústům, druhá jí přiložila nůž na hruď. Ruka, kterou jí ucpával ústa, nasládle voněla: zvedl se jí žaludek a zastrčila kabelku mezi jejich těla, sotva na coul od jeho hrudi. Slyšela jeho dech. Strachem se jí točila hlava.

„Tak co?“ zeptal se tiše.

A v té chvíli stiskla kohoutek.

Zdálo se, že exploze rozkymácela celou drožku. Náraz odhodil van Eedena daleko od Sally, ale pak dopadl zpátky na sedadlo. Nůž mu vypadl z ruky, tiskl si ruce k hrudi a jednou nebo dvakrát se pokusil něco říct. Pak sklouzl na podlahu a zůstal nehybně ležet.

Otevřela dveře a dala se na útěk. Prchala, aby co nejrychleji unikla daleko od toho, co udělala, plakala a třásla se, bez sebe hrůzou…

Vůbec nevnímala, kam běží. Za sebou slyšela kroky, spěchaly, honily ji.

Někdo ji volal jménem. Vykřikla: „Ne! Ne!“ a běžela dál. Zjistila, že dosud drží pistoli, a s odporem ji odhodila: zbraň chvilku poskakovala po vlhkém dláždění, až zmizela ve stoce.

Nějaká ruka chytila Sally za rameno.

„Sally! Stůj! Sally, vzpamatuj se! Poslouchej! Podívej – to jsem přece já –“

Upadla a málem si vyrazila dech. Zkroutila se, aby se mohla podívat vzhůru, a uviděla Rosu.

„Roso – bože, Roso, co jsem to udělala –“

Přitiskla se k ní, vzlykala a Rosa nedbajíc toho, že klečí ve špinavé stoce, ji tiskla v náručí a kolébala ji jako dítě.

„Sally, Sally – slyšela jsem výstřel – nejsi zraněná? Co ti udělal?“

„Já ho z-z-zabila – já ho zabila – to jsem byla j-já –“

A znovu propukla v hlasitý nářek. Rosa ji k sobě přitiskla ještě pevněji a hladila ji po vlasech.

„Víš to – ověřila sis – víš to jistě?“ zeptala se a podívala se Sally přes rameno.

„Zastřelila jsem ho, Roso,“ naříkala Sally s tváří zabořenou do Rosina hrdla. „Protože on chtěl – chtěl zabít mě a… Měl nůž. Zabil už spoustu lidí. Zabil mého – ach, Roso, já o něm nedokážu mluvit jako o kapitánu Lockhartovi! Měla jsem ho tak ráda – byl to můj otec, přestože – můj táta…“

Přemohl ji takový nával zoufalství, že nakazila pláčem i Rosu. Nedokázala vůbec promluvit.

Po chvíli ji však starší dívka šetrně zvedla.

„Poslyš, Sally,“ řekla jí, „musíme sehnat strážníka. Opravdu musíme – přestaň vrtět hlavou – nemáme na vybranou. Zašlo to už moc daleko. A do toho ještě paní Hollandová a všechno ostatní. Nesmíš se bát. Už to skončilo. Ale teď, když je po všem, musíme jít na policii. Vím, co se stalo… můžu to dosvědčit. Nebudeš mít žádné potíže.“

„Já nevěděla, že tam jsi,“ špitla Sally, zvedla se a dívala se na svůj zablácený plášť i sukni.

„Copak bych tě byla mohla nechat jen tak odjet? Vzala jsem si jinou drožku a sledovala jsem vás. Ještě štěstí, že tam nějaká byla. A když jsem uslyšela ten výstřel –“

Zavrtěla hlavou a pak zaslechly hvizd policejní píšťalky.

Sally se na ni podívala.

„To je u té drožky,“ řekla. „Museli ho najít. Jdeme…“

Věžní hodiny

„My jsme se mu to snažily říct,“ hájila se Sally. „Viď, Roso?“

„Opakovaly jsme mu to čtyřikrát, ale neposlouchal nás. Do té jeho makovice neproniklo ani slovo. Nakonec nám nařídil, ať vypadneme, že mu prý překážíme při vykonávání jeho povinností.“

„Prostě tomu odmítl uvěřit.“

„Je to zkušený a spolehlivý policista,“ řekl Frederick. „Tady to píšou. Myslím, že měl plné právo poslat vás, abyste si šly po svých, a nevím, nač si tu stěžujete. Vy ano, Bedwelle?“

Seděli kolem stolu na Burton Street. Bylo to o tři dny později: reverend Bedwell přijel z Oxfordu, aby se dozvěděl, co se děje, a přijal pozvání na večeři. Rosa tu byla také, protože hru, v níž účinkovala, stáhli. Producent ztratil nervy dřív, než dostal zpátky svoje peníze, a Rosa byla v důsledku toho bez práce. Sally věděla, že ekonomická situace na Burton Street tím značně utrpí, ale nechávala si to pro sebe.

Pan Bedwell se nad Frederickovou otázkou zamyslel, než odpověděl.

„Myslím, že jste se zachovaly správně, když jste za ním šly,“ řekl. „To bylo naprosto v pořádku. A pokoušely jste se mu to říct – cože, čtyřikrát?“

Rosa přikývla. „Měl nás za hloupé husy, které marní jeho čas.“

„V tom případě si myslím, že jste udělaly vše, co bylo třeba, a jeho odpověď pouze svědčí o tom, že spravedlnost je slepá. A Sally ho koneckonců zastřelila v sebeobraně, na niž má právo každý z nás. Pořád ještě ho neobjevili?“

„Prostě zmizel,“ potvrdil Frederick. „Nejspíš se nějak dostal zpátky na svou loď. Buď je mrtvý, nebo právě míří na Dálný východ.“

Pan Bedwell pokývl. „Slečno Lockhartová, myslím, že jste udělala všechno, co jste měla, a vaše svědomí může být klidné.“

Frederick se potichu ozval: „A co já? Já chtěl toho lumpa od paní Hollandové opravdu zabít. Dokonce jsem mu to předem řekl. Byla to vražda?“

„Obrana bližního vaše činy ospravedlňuje. Pokud jde o vaše úmysly – ty nemohu posoudit. Možná budete muset žít s vědomím, že jste zabil člověka. Ale já se s tím chlapem taky jednou popral a nesoudil bych vás příliš přísně.“

Frederick byl strašně zřízený. Měl zlomený nos, přišel o čtyři zuby a v rukou měl takové bolesti, že stěží dokázal něco udržet. Když ho Sally uviděla, rozplakala se. V poslední době se rozplakala snadno.

„A co ten mládenec?“ vyptával se dál pan Bedwell.

„Jim? Má zlomenou ruku a spoustu všelijakých pohmožděnin a šrámů. Ale na něj byste musel jít s plukem kavalerie a houfnicí, pokud byste mu chtěl vážně ublížit. Větší starost mi dělá, že přišel o práci.“

„Firmu zavřeli,“ vysvětlovala Sally. „Je tam naprostý chaos. Na jiné stránce o tom v dnešních novinách taky píšou.“

„A ta malá?“

„Nic,“ vzdychla Rosa. „Ani slovo. Ani náznak. Hledali jsme všude – prošli jsme všechny sirotčince – ale nikdo o ní neví.“

Nevyslovila to, čeho se všichni strachovali.

„Můj nebožtík bratr ji měl moc rád,“ řekl vikář. „Udržovala ho na tom strašlivém místě při životě… Nic naplat, musíme doufat. Ale co vy, slečno Lockhartová? Či snad slečno Marchbanksová?“

„Šestnáct let jsem byla Lockhartová. A když slyším slovo otec, vybaví se mi pan Lockhart. Nevím, jak je to po právní stránce, ani jakou váhu má pro soud rubín… Jsem Sally Lockhartová a pracuji pro jednoho fotografa. To jediné je teď důležité.“

Jenže nebylo. Uplynul týden a Adélka se dosud neobjevila, navzdory Třasákovým nekonečným pochůzkám po ulicích a poptávání ve školách a chudobincích. A Rosa stále ještě nenašla novou práci, a co hůř, stáhli i hru, kterou zkoušela. Neměli už žádné příjmy, kromě toho, co se jim podařilo prodat v obchodě, a tahle situace byla ze všeho skoro nejhorší – teď když se začali prosazovat na trhu, nezbytně potřebovali na těchto prvních základech budovat, než opadne zájem. Jenže na nové fotografie, které k tomu byly nutné, neměli peníze.

Sally zkoušela jednoho dodavatele po druhém, ale žádný nebyl ochoten dát jim papíry nebo chemikálie na úvěr. Hádala se, škemrala, vysvětlovala situaci tak přesvědčivě, jak jen dovedla, ale skoro ničeho tím nedocílila. Jistá firma jim poskytla papír, třebaže ne v dostatečném množství, a to byl jediný úspěch, kterého dosáhli. Pokud jde o tiskařskou firmu, která se chystala šířit jejich stereofotografie, ta jim odmítla platit předem a všechny honoráře, ve které mohli doufat, byly v tak vzdálené budoucnosti, že jim v dané chvíli nebyly k ničemu. V jistém okamžiku musela dokonce Sally Fredericka zadržet, aby neprodával ateliérový fotoaparát. „Vybavení nikdy neprodávej,“ kladla mu na srdce. „V žádném případě. Kde bychom ho pak zase sháněli? Co si počneme, jestli budeme muset za první peníze, které dostaneme, znovu kupovat věci, kterých jsme se vůbec neměli zbavovat?“ Pochopil, že má pravdu, a aparát zůstal v ateliéru. Sem tam udělal nějaký portrét, ale podnik, který všichni s takovou láskou rozjížděli, skomíral.

A Sally věděla, že má peníze na jeho záchranu. Jenže taky věděla, že pokud se je pokusí použít, pan Temple ji najde, zabrání jí v tom a se vším bude konec.

A pak jednou, za chladného klidného rána na konci listopadu, přišel dopis z Oxfordu.

Milá slečno Lockhartová,

musím Vás poprosit, abyste omluvila mou zapomnětlivost. Přičíst ji snad mohu pouze otřesu ze smrti svého nebohého bratra a tragickým událostem, jimiž jsme všichni prošli. Chtěl jsem se Vám o té věci zmínit, už když jsme se onehdy setkali, ale vypadlo mi to z hlavy a uvědomil jsem si to až po návratu do Oxfordu.

Nepochybně si vzpomínáte, že Vám měl můj bratr vyřídit od Vašeho pana otce – tedy od kapitána Lockharta – určitý vzkaz. V den své smrti bratr napsal na list papíru pár slov se záměrem Vám jej odeslat: šlo o poslední část vzkazu, kterou předtím ve svém obluzení opomněl. Byla to kratičká věta – pouze těchto pár slov: „Řekni jí, ať se podívá pod hodiny.“

Žádný bližší údaj, ale bratr mě ujišťoval, že Vy budete vědět, o jaké hodiny se jedná. Nic víc už si Matthew nevybavoval, ale trval na tom, abych si tu větu zapsal a řekl Vám ji. To prvé jsem udělal, ale na to druhé jsem až do této chvíle zapomněl.

Doufám, že si to budete umět nějak vyložit. Ještě jednou se velice omlouvám, že jsem si nevzpomněl dříve.

S mnoha srdečnými pozdravy Upřímně Váš Nicholas Bedwell

Sally ucítila, jak se jí rozbušilo srdce. Věděla, o jakých hodinách je řeč. Jejich dům v Norwoodu měl nad stájí věžičku s hodinami – maličkou nástavbu, zábavně vyřezávanou a natřenou, s hodinami, které odbíjely každou čtvrthodinu a stačilo je natáhnout jednou za týden. Něco takového bylo u předměstské vily absurdní, Sally však často nadšeně šplhala na půdu nad stájí a dívala se, jak hodiny zvolna odbíjejí. A pod hodinami bylo v dřevěné stěně uvolněné prkno, které kdysi vypáčila, a získala tak dokonalý úkryt pro různé poklady.

Ať se podívá pod hodiny…

Jistě, nemusí to koneckonců nic znamenat, ale je to všechno, co má. Ostatním se o ničem nezmínila, koupila si lístek na vlak a vyrazila do Norwoodu.

Dům se za ty čtyři měsíce, co ho neviděla, změnil. Okna a dveře měly nový nátěr, nová byla i železná branka a záhon růží uprostřed kruhové příjezdové cesty nahradilo cosi, z čeho měla zřejmě časem vzniknout fontána. Už to nebyl její domov a Sally byla jen ráda: minulost byla pryč a uzavřená.

V domě bydleli nějací Greenovi se svou početnou rodinou. Když Sally přijela, byl pan Green v práci – kdesi ve městě – a paní Greenová na návštěvě u sousedky, ale přátelská, uštvaná vychovatelka pozvala Sally okamžitě dál a neměla nic proti tomu, aby se podívala do stájí.

„Ale jistěže jim to nebude vadit,“ ujišťovala ji. „Jsou moc hodní – Charlesi! Okamžitě toho nech!“ (to platilo malému děcku, které právě ničilo stojan na deštníky). „Jen běžte, slečno Lockhartová – omluvte mě prosím, já tu musím – ale no tak, Charlesi! – Copak to nesvedeš sám? Ovšemže svedeš.“

Stáje se nezměnily a známá vůně spolu s tikotem hodin jí na okamžik sevřely srdce. Ale kvůli tomu sem nepřišla. Trvalo jí sotva minutu, než našla v úkrytu skříňku – malou truhličku z růžového dřeva s mosazným kováním, která léta stávala na otcově psacím stole. Okamžitě ji poznala a vytáhla ji.

Posadila se na zaprášenou podlahu, aby ji otevřela. Nebyla zavřená na klíček, jen na obyčejný háček.

A byla plná bankovek.

Sally pár vteřin trvalo, než si uvědomila, co má v rukou. Užasle probírala bankovky a nedokázala ani odhadnout, o jakou částku se jedná. A pak uviděla dopis.

22. června 1872

Má nejdražší Sally!

Pokud čteš tenhle dopis, došlo k nejhoršímu a už nejsem mezi živými. Chudinko moje, tolik toho budeš muset unést – ale Ty máš dost síly, abys všechno zvládla a nevzdala se.

Ty peníze, miláčku, jsou pro Tebe. Je to na penny přesně stejná částka jako ta, kterou jsem vložil kdysi před lety, když Selby ještě býval slušný člověk, do firmy Lockhart a Selby. Firma už brzy zkrachuje. Postaral jsem se o to. Ale tyhle peníze jsem získal zpátky a jsou teď Tvoje.

Necítil jsem se oprávněn vzít si víc. Podle zákona na to nárok mám – a připouštím, že velká část obchodů firmy byla vždy nade vši pochybnost naprosto počestná – ale její činnost je nyní už tak dlouho spletitě propojena se zlem, že si to nepřeji.

Je moje chyba, že jsem to nezjistil dřív. Ale obchodování s Orientem měl na starosti Selby a já mu jako hlupák důvěřoval. Je teď na mně, abych to dal do pořádku. Naštěstí máme v Singapuru dobrého zástupce. Sejdu se s ním a společně se vypořádáme se zlem, které jako pavučina opředlo naši firmu.

To zlo, Sally, je opium. Připouštím, že mé zábrany jsou u člověka, jenž obchoduje na Dálném východě, dost neobvyklé – veškeré obchodní vztahy, které v současné době s Čínou máme, jsou založeny na opiu. Ale mně se opium hnusí.

Hnusí se mi, protože jsem viděl, co udělalo s Georgem Marchbanksem, svého času mým nejlepším přítelem. A jestli čteš tyhle řádky, miláčku, nejspíš už také víš, kdo to byl a jakou výměnu jsme spolu provedli. I sám rubín je poskvrněný: bohatství, které ho umožnilo získat, pocházelo z agrapurských makových polí. Ta pole nyní prosperují víc než kdy předtím: zlo zůstává. Pokud jde o Marchbankse, od těch dob jsem ho už neviděl, ale vím, že dosud žije a poví Ti pravdu, když Tě za ním pošlu. A to udělám jen v případě, že už mi nebude zbývat žádná naděje.

Vezmi si ty peníze, má Sally, a odpusť mi. Odpusť mi, že jsem Ti to všechno neřekl osobně, a odpusť mi, že jsem si vymyslel Tvou matku. Existovala taková dívka a já ji miloval, jenže se provdala za jiného a teď už je dávno mrtvá.

Peníze Ti dávám v hotovosti, protože vím, že z právníka bys je nikdy nevymámila. Temple je poctivý člověk a o zbytek tvých peněz se postará spolehlivě a dobře, bude si však myslet, že sama bys to nedokázala, a využije všech možností, které mu anglické zákony poskytují, aby Ti zabránil s nimi disponovat – s těmi nejlepšími úmysly. Ale s hotovostí můžeš volně naložit, jak sama uznáš. Porozhlédni se po nějakém malém podniku, který potřebuje pro svůj rozvoj kapitál. Ty to dokážeš. Vybereš dobře. Můj výběr byl méně šťastný: přátelé i společník, všichni mě zklamali.

Ale jednou v životě jsem si vybral skvěle. A to tenkrát, když jsem si vybral Tebe, miláčku, a dal Ti přednost před bohatstvím. Tahle volba byla má největší pýcha a největší radost. Sbohem, má Sally. Pochopíš, jak to myslím, když se s nejhlubší láskou podepíšu jako

Tvůj otec

Matthew Lockhart

Upustila papír a sklopila hlavu. Všechno se teď soustředilo sem: ke skříňce plné peněz a dopisu. Plakala. Tak strašně ho milovala. A o všechno se postaral: zajistil jí budoucnost, Jim bude mít práci… Mohli by si najmout detektiva, aby se porozhlédl po Adélce. Mohli by…

„Tati,“ zašeptala.

Jistěže budou potíže, spousty potíží. Ale ona si s nimi poradí. Garland a Lockhartová!

Sebrala dopis i skříňku a vydala se k nádraží.