ODEON

Chaim Potok

Vyvolení

Přeložil Michal Strenk

Copyright © 1967 by Chaim Potok

Copyright © Odeon, 1993

Translation © Michal Strenk, 1993

ISBN 80‐207‐0453‐1

Děkuji dr. Israeli Charnymu, paní Jonas Greenfieldové, rabi Raphaeli Posnerovi a dr. Aaronovi Rosenovi za pomoc při odborné konzultaci.

Postavy a události v této knize jsou fiktivní a jakákoli podobnost je čistě náhodná.

ADENĚ

Když je pstruh, který se vynořil pro mušku, chycen na háček a zjistí, že nemůže volně plout, pustí se do zápasu, zmítá sebou, šplouchá a někdy i uteče. Často je však taková situace nad jeho síly.

Podobně i lidská bytost zápasí se svým okolím a s háčky, jež jsou na ni nalíčeny. Někdy své nesnáze zdolá; jindy na ně nestačí. Ten zápas je vše, co svět vidí a zcela přirozeně nechápe. Volně plovoucí ryba jenom stěží pochopí situaci ryby na háčku.

KARL A. MENNINGER

Opravdové štěstí nespočívá v množství přátel, ale v kvalitě a volbě.

REN JONSON

KNIHA PRVNÍ

Když jsem byl jako syn u svého otce...

A on mě vyučoval, říkával mi:

„Drž se celým srdcem mých slov...“

– PŘÍSLOVÍ

KAPITOLA 1

Do svých patnácti let jsme s Dannym bydleli pět ulic od sebe a jeden o druhém jsme neměli ani ponětí.

V Dannyho ulici žili převážně přívrženci jeho otce – chasidští Židé z Ruska, kteří si z rodné země přinesli své zvyky a učení. Nosili tmavé šaty, vařili si čaj v samovaru a pak ho srkali přes kostku cukru, kterou drželi mezi zuby. Jedli tradiční ruská jídla, mluvili hlasitě, občas rusky, většinou ale jidiš, a nekriticky zbožňovali Dannyho otce.

O ulici dál žili jiní chasidé, Židé z jižního Polska. Chodili Brooklynem jako přízraky v černých kloboucích, dlouhých černých kaftanech, s černými vousy a pejzy. Tito Židé měli svého rabína, vůdce pokolení, který mohl doložit své postavení až do doby Baal Šem Tova, zakladatele chasidismu v 18. století, jehož všichni považovali za osobnost navštívenou Bohem.

Ve čtvrti, v níž jsme Danny a já vyrůstali, žila asi tři nebo čtyři taková chasidská společenství, každé se svým rabínem, malou synagógou, zvyky a zbožností. Na šábes nebo o některém svátku ráno jste je mohli spatřit, jak ve svých typických šatech míří do synagógy, nedočkaví pomodlit se s rabínem a zapomenout na každodenní shon a věčné starosti s obživou početných rodin v době zdánlivě nekonečné krize.

Ve Williamsburgu – to byla část Brooklynu, kde jsme bydleli –

byly chodníky z betonových dlaždic popraskané a asfalt na vozovkách v parných létech měkl, zatímco v zimě se mrazem drolil, takže byly plné výmolů. Většina domů byla postavena z hnědého pískovce. Přiléhaly těsně k sobě a žádný nebyl vyšší než tři čtyři patra. Bydleli v nich Židé, Irové, Němci a několik španělských uprchlických rodin, které utekly během občanské války před novým režimem generála Franka ještě předtím, než vypukla druhá světová válka. Většinu obchodů vlastnili křesťané, ale několik jich patřilo ortodoxním Židům z chasidských komunit, žijících v okolí. Stáli za pulty s černými jarmulkami na hlavách, s vousy a černými pejzy, vydělávali na svá skrovná živobytí a snili o šábesu a svátcích, kdy zavřou obchody a oddají se modlitbám, rabínům a Bohu.

Své syny posílali ortodoxní Židé do židovské náboženské školy, ješivy, kde studovali od osmi nebo devíti hodin ráno do čtyř nebo pěti odpoledne. V pátek chodili domů už v jednu, aby se mohli připravit na šábes. Pro chlapce z ortodoxních rodin bylo židovské vzdělání povinné a – protože tady byli v Americe, a ne v Evropě –

stejně tak i základní vzdělání, jehož americké děti dosáhly povinnou školní docházkou. Studenti měli tedy dvojí povinnost: židovské předměty dopoledne a anglické odpoledne. Podle tradice byl ale měřítkem intelektuálních schopností jednoznačně Talmud. Každý se ho snažil důkladně poznat – jeho znalost totiž automaticky svědčila o výjimečných schopnostech.

Ješivu, do které chodil Danny, založil jeho otec. Já jsem dojížděl do ješivy v Crown Heights, kde učil můj otec. Studenti ostatních židovských škol v Brooklynu na ni pohlíželi trochu svrchu, protože se tam vyučovalo víc anglických předmětů, než bylo požadované minimum. Židovské předměty se tam přednášely hebrejsky, zatímco na ostatních školách v jidiš. Mí spolužáci pocházeli většinou z přistěhovaleckých rodin a snažili se zbavit mentality uzavřeného ghetta, tolik typické pro ostatní židovské školy v Brooklynu.

S Dannym bychom se asi nikdy nepoznali – anebo za úplně jiných okolností – nebýt vstupu USA do druhé světové války. Někteří učitelé anglických předmětů na židovských školách chtěli totiž dokázat ostatnímu světu, že i přes hodiny strávené studiem se studenti z ješivy vyrovnají fyzickou kondicí Američanům. Pořádali proto v naší čtvrti a v okolí soutěže mezi židovskými školami a ty pak mezi sebou jednou za dva týdny soupeřily v různých sportech. Já se stal členem softballového mužstva naší ješivy.

Jednoho sobotního odpoledne začátkem června se všech patnáct hráčů našeho mužstva sešlo na školním dvoře s učitelem tělocviku.

Byl to malý podsaditý třicátník. Dopoledne učil na nedaleké státní střední škole a po odpolednách si přivydělával na naší ješivě. Nosil bílou sportovní košili, bílé kalhoty a svetr a z toho, jak nešikovně měl nasazenou černou jarmulku na kulaté, téměř holé hlavě, bylo znát, že není zvyklý ji nosit. Když mluvil, často tloukl pravou pěstí do levé dlaně, aby zdůraznil svá slova. Poskakoval po špičkách podobně jako boxeři v ringu a byl doslova posedlý profesionálním baseballem.

Naše mužstvo vedl dva roky. S jistou dávkou trpělivosti a štěstí, domluvami doprovázenými bušením pěsti do dlaně a promyšlenou taktikou v obzvlášť těžkých zápasech v nás hodlal vypěstovat vlastenectví a vědomí, jak důležitá je atletika a tělesná kondice ve válečných letech. Z původních patnácti nešiků byl schopen zformovat nejlepší mužstvo naší ligy. Jmenoval se Galanter a všem nám bylo divné, proč nebojuje ve válce.

Za dva roky jsem dosáhl postavení na druhé metě a naučil jsem se prudký spodní nadhoz, který lákal pálkaře k odpalu, ale při němž míč v posledním okamžiku podletěl pod pálkou. Na začátku zápasu mě pan Galanter vždycky postavil na druhou metu, jako nadhazovače jenom v nejtěžších chvílích. Prohlásil totiž jednou, že jeho baseballová filozofie spočívá ve společné obraně vnitřního pole.

To odpoledne jsme podle losování měli hrát s vítězným mužstvem sousední ligy. Mělo pověst tvrdých, útočných odpalů a slabé hry v poli. Pan Galanter řekl, že naše vnitřní pole musí být pevným obranným valem, a to samé na nás křičel, když jsme se na dvoře rozehrávali. Bez ustání při tom tloukl pravou pěstí do levé dlaně.

„Žádné mezery!“ křičel na nás od domácí mety. „Žádné mezery, jasné? Goldbergu, tohle je nějaká obranná linie? Jdi blíž! Mezi tebou a Malterem by proplul křižník! Tak! Schwartzi, copak to tam děláš?

Vyhlížíš parašutisty? To je míčová hra! Protivník je na zemi! Co to bylo za nadhoz, Goldbergu? Ještě jednou! A jako ostrostřelec! Pošli mu ten míč! Házej! Výborně! To je ono! Držte pevné vnitřní pole!

Žádné mezery v obraně!“

Odpalovali jsme a házeli jsme míčem pořád dokola. Bylo teplo, slunce svítilo a všichni jsme měli dobrou náladu z nastávajícího léta a vzrušující pocit před zápasem. Moc jsme si přáli vyhrát, nejen kvůli sobě, ale především kvůli panu Galanterovi, protože jsme si oblíbili jeho upřímné bušení pěstí do dlaně. Babini, kteří vyučovali na židovských školách, považovali baseball za hříšné mrhání časem a viděli v něm nebezpečné přizpůsobení se anglické části výuky. Pro většinu studentů ale mělo vítězství v baseballové lize bezmála takový význam jako nejlepší známka z Talmudu. Svědčilo totiž o američanství, a mít pověst oddaného Američana bylo pro nás v posledních letech války stále důležitější.

Pan Galanter na nás od střídačky volal pokyny a povzbudivá slova a my jsme odpalovali a házeli míčem. Musel jsem si odskočit ze hřiště, abych si připravil brýle. Před zápasem jsem vždycky ohýbal nožičky, aby mi brýle nespadly z nosu, když jsem se začal později potit. Ohýbal jsem je až těsně před začátkem zápasu, protože zahnuté se mi zařezávaly do kůže za ušima a já nechtěl snášet bolest déle, než bylo nutné. Několik dní mě pak vždycky bolely boltce, ale říkal jsem si, že je to tak lepší, než abych si brýle neustále narovnával nebo riskoval, že mi v důležitém okamžiku spadnou.

U drátěné sítě za střídačkou stál Davey Cantor, jeden z náhradníků. Byl malý, měl kulatý obličej, tmavé vlasy a brýle, ve kterých vypadal jako sova. Nos měl výrazně semitský. Díval se, jak si seřizuju brýle.

„Vypadáš tam dobře, Reuvene,“ řekl.

„Díky,“ odvětil jsem. „Všichni tam vypadaj dobře.“

„Bude to bezvadnej zápas.“ Mžoural na mě skrze brýle. „Myslíš?“

zeptal se. „Určitě. Proč ne?“ Užs je někdy viděl hrát, Reuvene?“

„Ne.“

„Jsou to řezníci.“

„Jasně,“ přikývl jsem.

„No vážně. Jsou nebezpečný.“

„Tys je viděl hrát?“

„Dvakrát. Jsou to zabijáci.“

„Každej chce vyhrát, Davey.“

„Ale oni nehrajou jenom proto, aby vyhráli. Hrajou, jako by to pro ně bylo první z Deseti přikázání.“

Zasmál jsem se. „Tahle ješiva?“ řekl jsem. „Ale běž, Davey.“

„No vážně.“

„To víš, že jo,“ řekl jsem.

„Reb Saunders jim řekl, že nesmí ani jednou prohrát. Jinak by z toho byla hrozná ostuda. Já nevím. Uvidíš sám.“

„Hej, Maltere!“ volal na mě pan Galanter. „Co tam děláš? Chceš si to dneska odsedět?“

„Uvidíš,“ opakoval Davey Cantor.

„No jo,“ přikývl jsem s úšklebkem. „Svatá válka.“

Díval se mi do očí.

„Hraješ dneska?“ zeptal jsem se ho.

„Pan Galanter říkal, že bych mohl jít na druhou metu, když budeš muset nadhazovat.“

„Tak zlom vaz.“

„Hej, Maltere!“ volal pan Galanter. „Nezapomněl jsi? Je válka!“

„Nezapomněl, pane!“ odpověděl jsem a vrátil jsem se na druhou metu.

Ještě chvíli jsme si házeli míčema a já si šel na domácí metu procvičit odpalování. Jeden míč jsem odpálil do levého pole, pak ještě jeden přímo na spojku, která ho okamžitě chytila a přihrála prvnímu metaři. Napřahoval jsem se právě k dalšímu odpalu, když někdo řekl: „Už jsou tady.“ Položil jsem si pálku na rameno a viděl jsem, jak kolem našeho bloku zahýbá mužstvo, se kterým jsme měli hrát, a vchází na dvůr. Všiml jsem si, jak Davey Cantor kope nervózně do drátěné sítě za domácí metou a strká ruce do kapes u kalhot. Za sovími brýlemi měl oči temné a vykulené. Pozoroval jsem je.

Bylo jich patnáct a všichni měli na sobě bílou košili, tmavé kalhoty, bílý svetr a malou černou jarmulku. Jako praví ortodoxní Židé měli vlasy nakrátko ostříhané až na místa před ušima, odkud jim v netknutých loknách splývaly dlouhé pejzy. Některým začínaly růst vousy a řídké chomáče jim pokrývaly tváře, bradu a horní ret.

Pod košilemi měli všichni malý talit, k jehož čtyřem cípům byly přivázané cicit, dlouhé třásně, které jim čouhaly z kalhot a při chůzi se pohupovaly. Patřili mezi silně ortodoxní Židy a do písmene dodržovali biblické nařízení ‚A vy na ně budete hledět‘, čímž se myslí ty třásně.

My jsme žádný jednotný dres neměli. Každý si vzal, co chtěl: tepláky, kraťasy, dlouhé kalhoty, dres, tričko, dokonce i nátělník.

Někteří na sobě měli malý talit, ale třásně nikomu ven z kalhot nekoukaly. Jedinou věc, kterou jsme měli všichni společnou, byla malá černá jarmulka.

Došli k drátěné síti za domácí metou a stáli tam jako nějaké mlčenlivě černobílé sousoší s pálkami, míči a rukavicemi. Prohlížel jsem si je, ale neměl jsem dojem, že by z nich šla hrůza. Všiml jsem si, jak Davey Cantor kope do drátěné sítě a odchází od nich ke třetí metě. Nervózně si při tom pohrával s rukama v kapsách.

Pan Galanter jim vyšel s úsměvem naproti. S jarmulkou, nejisté posazenou na temeni, poskakoval po špičkách.

Od černobílého klubka hráčů se odlepil muž a postoupil krok dopředu. Mohlo mu být necelých třicet let, na sobě měl černý oblek, černé boty a klobouk. Měl černý plnovous a pod paží držel nějakou knihu. Byl to očividně rabín a mně bylo divné, proč jejich ješiva svěřila mužstvo jemu, a ne trenérovi.

Pan Galanter k němu došel a podal mu ruku. „Jsme připraveni,“

řekl rabín v jidiš a se zřejmým nezájmem si s panem Galanterem potřásl rukou. „Fajn,“ řekl pan Galanter s úsměvem anglicky. Rabín se podíval na hřiště. „Už jste hráli?“ zeptal se.

„Prosím?“ řekl pan Galanter.

„Rozehráli jste se?“

„Samozřejmě.“

„Chceme se také rozehrát.“

„Prosím?“ opakoval pan Galanter s překvapením.

„Vy jste se už rozehráli, teď se zase rozehrajeme my.“

„Vy jste se nerozehráli na vašem hřišti?“

„Rozehráli.“

„Proč tedy...?“

„Na vašem hřišti jsme ještě nikdy nehráli. Chceme několik minut.“

„Jenomže,“ řekl pan Galanter, „nemáme moc času. Podle pravidel se každé mužstvo rozehrává na vlastním hřišti.“

„Chceme pět minut,“ trval na svém rabín.

„Ale...,“ namítal pan Galanter. Už se neusmíval. Vždycky, když se hrálo na našem hřišti, chtěl, aby se začalo hrát hned. Říkal, že tak nevychladneme.

„Pět minut,“ řekl rabín. „Řekněte svým lidem, ať odejdou ze hřiště.“

„Prosím?“ řekl pan Galanter.

„Nemůžeme se rozehrát, dokud bude vaše mužstvo na hřišti.

Řekněte jim, ať odejdou.“

„Tak moment,“ řekl pan Galanter a odmlčel se. Přemýšlel dlouho.

Hráči stáli nehnutě v černobílém klubku za rabínem a čekali. Všiml jsem si, jak Davey Cantor kope do asfaltu.

„Dobrá. Ale jenom pět minut.“

„Řekněte svým hráčům, ať odejdou ze hřiště,“ opakoval rabín.

Pan Galanter se s nelibostí podíval na hřiště. Vypadal sklesle.

„Všichni ven!“ zavelel polohlasně. „Chtějí pět minut na rozehrání.

Tak honem! Hejbejte se, ať nevychladnete. Házejte si za domácí metou míčema. Jdeme!“

Odběhli jsme ze hřiště.

Černobílé sochy u drátěné sítě se ani nepohnuly. Mladý rabín se otočil ke svému mužstvu.

Mluvil v jidiš. „Máme hřiště na pět minut pro sebe,“ řekl.

„Pamatujte si, proč a za koho hrajeme.“

Potom odešel a černobílý hlouček se rozpadnul na patnáct hráčů, kteří v mžiku zaplnili hřiště. Jeden z nich, vysoký kluk se slámově žlutými vlasy, dlouhýma rukama a nohama, samá kost a kůže, se postavil na značku pálkaře a odpaloval míče ostatním. Odpálil několik mírných přízemních i vysokých míčů a jeho spoluhráči se v jidiš povzbuzovali. Byli nemotorní, pouštěli mírné přihrávky a míče házeli nepřesně a nešikovně. Podíval jsem se na mladého rabína.

Seděl na lavičce u drátěné sítě a četl si.

Za sítí bylo dost místa a pan Galanter nás tam nechal házet míčema.

„Ty míče ať jsou pořád v pohybu!“ volal a tloukl pěstí do dlaně.

„Tuhle bitvu si nikdo neodsedí! Nikdy nepodceňujte svého nepřítele.“

Na tváři se mu ale rozprostíral široký úsměv. Teď, když viděl na vlastní oči soupeře, se zdálo, že si s výsledkem zápasu nedělá žádné starosti. Hodil jsem míč dál a čekal, až se mi vrátí, a říkal jsem si, že mám pana Galantera rád, a uvažoval jsem nad tím, jak pořád používá vojenské výrazy a proč není v armádě.

Davey Cantor přiběhl za mě sebrat míč, který mu utekl mezi nohama. „To jsou ale zabijáci,“ zašklebil jsem se na něho. „Jen počkej,“ řekl, když se shýbal pro míč. „Jasně,“ odvětil jsem. „Hlavně ten pálkař. Uvidíš.“

Letěl na mě míč. Pohotově jsem ho chytil a poslal zpátky. „Kdo je ten pálkař?“ zeptal jsem se. „Danny Saunders.“

„Promiň mi mou neznalost, ale kdopak je ten Danny Saunders?“

„Syn reba Saunderse,“ odpověděl Davey Cantor a zamhouřil oči.

„To je věc.“

Jen počkej,“ řekl Davey Cantor a odběhl s míčem.

Můj otec neměl příliš v lásce chasidy a jejich nejvyšší rabínské vůdce. Jednou mi vykládal o rabim Izáku Saundersovi a horlivosti, s jakou vládne svým stoupencům a vykládá židovský zákon.

Viděl jsem, jak se pan Galanter dívá na hodinky a pak na mužstvo na hřišti. Pět minut už určitě uplynulo, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by hráči hodlali odejít. Danny Saunders byl právě na první metě.

Všiml jsem si, jak dokonale využívá dlouhé ruce a nohy, protože když se natáhl nebo vyskočil, chytil většinu nepřesných přihrávek.

Pan Galanter šel k mladému rabínovi, který seděl na lavičce a četl si.

„Už je to pět minut,“ řekl.

Rabín vzhlédl od knihy. „Ano?“ zamumlal.

„Pět minut uplynulo,“ opakoval pan Galanter.

Rabín přehlédl očima hřiště. „Dost!“ zavolal v jidiš. „Je čas hrát!“

Potom sklonil hlavu a dal se znovu do čtení.

Hráči si ještě jednu nebo dvě minuty házeli míčem a pomalu se trousili ze hřiště. S rukavicí prvního metaře kolem mě přešel Danny Saunders. Byl o pěkný kus vyšší než já a na rozdíl od mých docela obyčejných, pravidelných rysů a tmavých vlasů vypadala jeho tvář jako vytesaná z kamene. Brada, čelist a lícní kosti vystupovaly v ostrých liniích. Nos měl rovný a špičatý a pod ním se mu zprostředka rozestupoval horní ret a stoupal příkře do obou vrcholků, z nichž zvolna klesal do koutků příliš širokých úst. Měl tmavomodré oči a řídké vousy na bradě, tvářích a horním rtu – stejně jako krátké vlasy a lokny, splývající mu podél uší, měly barvu písku. Pohyboval se klátivě, nedbale, byl samá ruka samá noha. Když mě míjel, bavil se v jidiš s jedním ze spoluhráčů a mě vůbec nebral na vědomí. Říkal jsem si, že se mi nelíbí jeho chasidský výraz nadřazenosti a že bych měl velkou radost, kdybychom ho dnes i s jeho mužstvem porazili.

Rozhodčí, tělocvikář z jedné náboženské školy o dva bloky dál, svolal obě mužstva, aby se losovalo, kdo bude první na pálce.

Vyhodil pálku do vzduchu a na poslední chvíli ji chytil jejich hráč.

Během krátkého a stručného dohadování přišel Davey Cantor a postavil se vedle mě. „Tak co?“ zeptal se.

„Je to banda nafoukanců,“ odpověděl jsem.

„A co říkáš tomu, jak hrajou?“

„Mizerně.“

„Jsou to zabijáci.“

„To je nesmysl, Davey.“

„Jen počkej,“ řekl Davey Cantor a zamračil se.

„Stačilo mi, co jsem viděl.“

„Nic jsi neviděl.“

„Jasně,“ řekl jsem, „až budou v úzkých, přijde jim nadhazovat prorok Elijáš.“

„Já si nedělám legraci,“ řekl dotčeně. „Zabijáci,“ řekl jsem posměšně.

Mužstva se začala rozcházet. Prohráli jsme los a oni šli na pálku jako první. Vběhli jsme na hřiště. Postavil jsem se ke druhé metě a díval jsem se na mladého rabína. Seděl na lavičce a četl si. Chvilku jsme si házeli míčem. Pan Galanter stál poblíž třetí mety, něco volal a vypadal spokojeně. Potom si rozhodčí za nadhazovačem zavolal o míč. Někdo mu ho hodil a on ho podal nadhazovači. Potom zavolal:

„Začínáme! Hra!“ Zaujali jsme svá postavení.

Pan Galanter zavolal: „Goldbergu, pojď blíž!“ a Sidney Goldberg, naše spojka, postoupil o dva kroky blíž ke třetí metě. „Dobrý!“ řekl pan Galanter. „Držte pevné vnitřní pole!“

Na domácí metu přišel malý, hubený chlapec. Stál s patami u sebe a nad hlavou svíral nešikovně pálku. Měl brýle s drátěnými obroučkami a vypadal v nich jako stařec. Prudce se ohnal po prvním míči a otočil se kolem své osy. Pejzy mu při tom odstávaly skoro vodorovně. Zastavil se a znovu zaujal postavení na značce, malý, hubený, s nohama u sebe. Pálku svíral nešikovně nad hlavou.

Rozhodčí oznámil zvučným hlasem správný nadhoz a já sledoval, jak se ke mně s úsměvem otáčí Sidney Goldberg.

„Jestli takhle studuje Talmud, tak je s ním konec,“ poznamenal.

Usmál jsem se na něho.

„Držte pevné vnitřní pole!“ volal pan Galanter od třetí mety.

„Maltere, trochu doleva! Dobrý!“

Další míč letěl moc vysoko. Chlapec po něm vyskočil, upustil pálku a spadnul dopředu na ruce. Znovu jsme po sobě se Sidneym Goldbergem koukli. Sidney se mnou chodil do třídy. Měli jsme podobné postavy, hubené a mrštné, s vytáhlýma rukama a nohama.

Ve škole mu to moc nešlo, ale jako spojka byl vynikající. Bydleli jsme ve stejném bloku a byli jsme dobří, ale ne blízcí přátelé. Měl na sobě tílko a tepláky, malý talit nenosil. Já měl světlemodrou košili, tmavomodré texasky a vespod malý talit.

Malý, hubený chlapec stál znovu na domácí metě s nohama u sebe a nešikovně svíral pálku nad hlavou. Další míč nechal proletět a rozhodčí oznámil dobrý nadhoz. Mladý rabín na okamžik vzhlédl od knihy. Pak pokračoval ve čtení.

„Ještě dva takový!“ povzbuzoval jsem nadhazovače. „Ještě dva, Schwartzie!“ ‚Učiněný zabijáci‘, pomyslel jsem si.

Zahlédl jsem Dannyho Saunderse, jak jde k chlapci, který právě minul míč, a něco mu říká. Chlapec se díval do země a tvářil se provinile. Svěsil hlavu a odešel za drátěnou síť. Na jeho místo přišel další malý, hubený chlapec. Díval jsem se, kde je Davey Cantor, ale nebylo ho nikde vidět.

Chlapec na pálce se prudce ohnal po prvních dvou míčích, ale oba minul. Když se ohnal potřetí, uslyšel jsem hlasité plesknutí, jak se míč odrazil od pálky. Letěl prudce přímo na Sidneyho Goldberga a ten ho chytil, ale chvíli mu trvalo, než ho dostal z rukavice. Přihrál míč mně a já ho poslal dál. Díval jsem se, jak si stahuje rukavici a třese levou rukou.

„Bolí to,“ řekl se zkřiveným obličejem.

„Chytils to skvěle,“ poznamenal jsem.

„Bolí to jako čert,“ opakoval a nasadil si rukavici.

Pálkař, který se postavil na domácí metu, měl široká ramena a vypadal jako medvěd. První míč minul, pak se ohnal po druhém a poslal ho přímo přes třetího metaře do levého pole. Skočil jsem na druhou metu a zavolal jsem o míč. Levý polař ho chytil po druhém odrazu a přihrál mi ho. Letěl trochu vysoko a já jsem nastavil rukavici. Spíš než viděl, jsem cítil, jak se pálkař řítí ke druhé metě.

Když jsem rukavici natahoval po míči, vrazil do mě jako slon. Míč mi proletěl nad hlavou a já jsem dopadl tvrdě na asfalt, zatímco on běžel ke třetí metě s vlajícími třásněmi a pravou rukou si přidržoval na hlavě jarmulku, aby mu nespadla. Abe Goodstein, náš první metař, chytil míč a poslal ho domů. Pálkař stál na třetí metě a zubil se od ucha k uchu.

Hráči z ješivy spustili jásavý pokřik a v jidiš volali na pálkaře slova uznání.

Sidney Goldberg mi pomohl vstát.

„Ten mamzér!“ řekl. „Vždyť jsi mu vůbec nestál v cestě!“

„Au!“ ulevil jsem si a několikrát jsem se zhluboka nadechnul.

Odřel jsem si pravou dlaň.

„To je ale mamzér!“ nadával Sidney Goldberg.

Pan Galanter běžel přes hřiště k rozhodčímu. „Co to bylo?“ ptal se rozzlobeně. „Jak to chcete posoudit?“

„Běžec dosáhl třetí mety,“ řekl rozhodčí. „Váš chlapec mu stál v cestě.“

Panu Galanterovi poklesla spodní čelist. „Prosím?“

„Sedí na třetí!“ prohlásil rezolutně rozhodčí.

Pan Galanter vypadal, jako by se chtěl přít, ale rozmyslel si to a otočil se ke mně. „Jsi v pořádku, Maltere?“

„Ano,“ odpověděl jsem a znovu jsem se zhluboka nadechnul.

Pan Galanter odešel zlostně ze hřiště. „Hra!“ zavolal rozhodčí.

Mužstvo z ješivy utichlo. Mladý rabín vzhlédl od své knihy a usmíval se.

Na domácí metu přišel vysoký, štíhlý kluk, postavil se na značku, několikrát švihnul pálkou a přikrčil se. Byl to Danny Saunders.

Opakovaně jsem sevřel a otevřel pravou ruku. Ještě mě po pádu bolela.

„Ustoupit! Ustoupit!“ volal pan Galanter od třetí mety a já ustoupil o dva kroky vzad.

Přikrčil jsem se a čekal.

První míč proletěl mimo zónu pálkaře a hráči z ješivy se hlasitě rozesmáli. Mladý rabín seděl na lavičce a pozoroval Dannyho Saunderse.

„Klid, Schwartzie!“ volal jsem na nadhazovače. „Už zbývá jenom jeden!“

Další míč přeletěl asi půl metru nad hlavou Dannyho Saunderse a jeho spoluhráči buráceli smíchy. Se Sidneym Goldbergem jsme na sebe pohlédli. Pan Galanter stál poblíž třetí mety a pozoroval nadhazovače. Rabín nepouštěl oči z Dannyho Saunderse.

Další míč poslal Schwartzie pomalým dlouhým obloukem a já věděl ještě dřív, než míč uletěl polovinu vzdálenosti k domácí metě, že po něm Danny Saunders půjde. Poznal jsem to podle toho, jak posunul levou nohu dopředu, napřáhnul pálku a začal se otáčet.

Zpozorněl jsem a čekal, až uslyším plesknutí míče o pálku. Když se ozvalo, zaznělo to jako výstřel. Na okamžik jsem ztratil míč z očí. Pak jsem uviděl Schwartzieho, jak se vrhá k zemi. Místem, kde měl předtím hlavu, letěl právě míč. Pokusil jsem se ho chytit, ale letěl moc rychle a já měl sotva zvednutou rukavici, když byl už uprostřed pole. Někdo ho chytil po prvním odrazu a hodil Sidneymu Goldbergovi, ale to už stál Danny Saunders na mojí metě a jeho mužstvo křičelo nadšením.

Pan Galanter požádal o přerušení a zamířil ke Schwartziemu.

Sidney Goldberg na mě kývl a šli jsme k němu také.

„Ten míč mě moh zabít!“ říkal právě Schwartzie. Byl středně vysoký a měl protáhlý obličej plný uhrů. Otřel si pot z čela.

„Proboha, viděli jste ten míč?“

„Já ho viděl,“ řekl pan Galanter a mračil se.

„Letěl moc prudce, to se nedalo chytit, pane Galantere,“ zastával jsem se Schwartzieho.

„O tom Dannym Saundersovi jsem už slyšel,“ řekl Sidney Goldberg. „Míří vždycky na nadhazovače.“

„Taky jsi mi to moh říct,“ řekl vyčítavě Schwartzie. „Dal bych si pozor.“

„Jenom jsem to slyšel,“ bránil se Sidney Goldberg. „Ty věříš pokaždý všemu, co slyšíš?“

„Bože můj, vždyť mě ten míč moh zabít!“ opakoval Schwartzie.

„Budeš házet dál?“ zeptal se ho pan Galanter. Čelo se mu lesklo potem a tvářil se neradostně.

„Budu, pane Galantere,“ odpověděl Schwartzie. „Jsem v pořádku.“

„Opravdu?“

„No jasně.“

„V téhle bitvě nejde o žádné hrdiny,“ řekl pan Galanter. „Chci živé vojáky a ne padlé hrdiny.“

„Nejsem žádný hrdina,“ mumlal nejisté Schwartzie. „Vydržím to, pane Galantere. Vždyť jsme teprve v první směně.“

„Dobře, vojáku,“ souhlasil pan Galanter nepříliš nadšeně. „Hlavně když budeš v téhle bitvě na naší straně.“

„Dělám, co můžu, pane Galantere,“ řekl Schwartzie potichu.

Pan Galanter přikývl a odešel zamračeně ze hřiště. Díval jsem se, jak vytahuje kapesník a otírá si čelo.

„Kristepane!“ zaklel Schwartzie, když pan Galanter odešel. „Ten prevít mi mířil přímo na hlavu!“

„Jen klid, Schwartzie,“ uklidňoval jsem ho. „Copak je to Babe Buth?“

„Slyšels, co říkal Sidney, ne?“

„Přestaň jim to podávat jako na stříbrným podnose a nebudou se takhle strefovat.“

„Kdo jim to podává na stříbrným podnose?“ ohradil se Schwartzie. „Náhodou to byl bezvadnej nadhoz.“

„Ale jo,“ souhlasil jsem.

Přišel k nám rozhodčí. „Mládenci, hodláte se tu bavit celé odpoledne?“ zeptal se. Byl podsaditý, mohlo mu být necelých padesát let a tvářil se netrpělivě.

„Ne, pane,“ odpověděl jsem zdvořile a spolu se Sidneym jsme se vrátili na svá místa.

Na mojí metě stál Danny Saunders. Bílá košile se mu potem lepila na ruce a na záda.

„To byl výbornej odpal,“ poznamenal jsem.

Podíval se na mě trochu zvědavě a nic neříkal.

Míříš vždycky na nadhazovače?“ zeptal jsem se. Usmál se. „Ty jsi Reuven Malter,“ řekl dokonalou angličtinou. Měl hluboký, nosový hlas.

To jsem,“ přikývl jsem a uvažoval, odkud zná mé jméno. Tvůj otec je David Malter, ten, co píše články o Talmudu?“

„Ano.“

„Řekl jsem našemu mužstvu, že vás, apikorsim, dneska odděláme.“ Pronesl ta slova ledabyle.

Díval jsem se na něho a doufal, že nepostřehl mrazení, které mnou projelo. „Jo,“ řekl jsem. „Tak to si zatahej pro štěstí za cicit.“

Odešel jsem od něho a postavil jsem se vedle mety. Podíval jsem se k drátěné síti, kde stál Davey Cantor s rukama v kapsách a díval se na hřiště. Rychle jsem se přikrčil, protože Schwartzie už nadhazoval.

Pálkař se po prvních dvou míčích divoce ohnal, ale oba minul.

Třetí nechal být, protože letěl nad rovinou jeho kolen. Potom odpálil přízemní míč prvnímu metaři, ten ho upustil, skočil po něm, a když ho znovu chytil, mohl se už jenom dívat, jak Danny Saunders přebíhá domácí metu. Chvíli stál zahanbeně a pak hodil míč Schwartziemu.

Viděl jsem, jak si pan Galanter, stojící poblíž třetí mety, utírá čelo.

Hráči z ješivy zajásali a strkali se k Dannymu Saundersovi, aby mu potřásli rukou. Rabín se spokojeně usmíval, pak sklonil hlavu a pokračoval ve čtení.

Přišel ke mně Sidney Goldberg. „Co ti Saunders říkal?“ zeptal se.

„Že nás, apikorsim, dneska oddělaj.“

Zadíval se na mě. „To jsou ale príma lidi, z té ješivy, co,“ prohodil a vrátil se na své místo.

Další pálkař poslal míč daleko do levého pole. Dotýkal se už domácí mety, když se polař dostal k míči.

„No sláva,“ řekl Sidney Goldberg zachmuřeně, když jsme odcházeli ze hřiště. „Ještě chvíli a budou po nás chtít, abysme se s nima pomodlili minchu.“

„Kdepak,“ namítl jsem. „Na to nejsme dost zbožný.“

„Kde se naučili takhle odpalovat?“

„Bůh ví,“ řekl jsem.

Stáli jsme u drátěné sítě v těsném kruhu kolem pana Galantera.

„Jenom dva body,“ řekl pan Galanter a tloukl pravou pěstí do levé dlaně, „a dali do toho všechno. Teď jim předvedeme naše dělostřelectvo! Budeme je odstřelovat my!“ Zdálo se, že je už klidný, ale potil se pořád. Jarmulku měl celou mokrou a jako přilepenou k lebce. „Tak do toho!“ zavelel. „Palte!“

Kruh se rozpadl a Sidney Goldberg šel s pálkou na domácí metu.

Viděl jsem, že rabín sedí pořád na lavičce a čte si. Chtěl jsem se podívat, co to má za knihu, když ke mně přišel celý zamračený Davey Cantor s rukama v kapsách.

„Tak co?“ zeptal se.

„Co jako?“ řekl jsem.

„Říkal jsem ti, že uměj odpalovat.“

„Tos říkal. No a?“ Neměl jsem na jeho sklíčenost náladu a dal jsem to hlasem najevo.

Vycítil moji zlost. „Já to neříkám, abych tě provokoval,“ řekl dotčeně. „Chtěl jsem jenom vědět, co na to říkáš.“

„Odpalovat uměj.“

„Jsou to zabijáci.“

Díval jsem se, jak Sidney Goldberg nechal proletět dobrý míč, a mlčel jsem. „Co ruka?“

„Odřel jsem se.“

„Napral to do tebe pěkně.“

„Kdo to je?“

„Dov Shlomowitz,“ řekl Davey Cantor. „To jméno k němu sedí,“

dodal hebrejsky. ‚Dov‘ znamená hebrejsky medvěd. „Stál jsem mu v cestě?“

Davey Cantor pokrčil rameny. „Stál i nestál. Rozhodčí to moh posoudit tak i tak.“

„Měl jsem pocit, jako by do mě vrazil náklaďák,“ řekl jsem a sledoval Sidneyho Goldberga, jak uskakuje před míčem.

„Měl bys vidět jeho otce. Je jedním ze šamašim reba Saunderse.

Dělá mu osobní stráž.“

„Reb Saunders má osobní stráž?“

„No jasně že má osobní stráž,“ řekl Davey Cantor. „Chrání ho před jeho vlastní slávou. Kde žiješ?“

„Já s nima nemám nic společnýho.“

„O nic nepřicházíš, Reuvene.“

„Jak to, že toho o rebu Saundersovi tolik víš?“

„Můj otec mu dává příspěvky.“

„Tak to má u nich dobrý,“ dobíral jsem si ho.

„On se tam nemodlí ani nic jinýho. Jenom mu dává příspěvky.“

„Hraješ ve špatným mužstvu.“

„Nehraju, Reuvene. Nech toho.“ Tvářil se hrozně nešťastně. „Můj otec není chasid. Jenom jim občas dává nějaké peníze.“

„Dělal jsem si legraci, Davey,“ řekl jsem s úsměvem. „Neber všechno tak vážně.“

Obličej se mu roztáhl do šťastného úsměvu. Přesně v ten moment odpálil Sidney Goldberg prudký přízemní míč a vyběhl k první metě. Míč proletěl spojce mezi nohama do středního pole.

„Zůstaň na první!“ volal na něho pan Galanter a Sidney se zastavil.

Míč se rychle vrátil na druhou metu. Metař se podíval na první a pak hodil míč nadhazovači. Rabín vzhlédl na okamžik od knihy a hned se k ní zase sklonil.

„Maltere, běž ho koučovat na první!“ volal pan Galanter a já šel k základní čáře podél první mety.

„Odpalujou skvěle, ale v poli jsou slabí,“ prohodil Sidney Goldberg s úšklebkem, když jsem došel k základní čáře.

„Davey Cantor říká, že to jsou zabijáci,“ řekl jsem.

„Copak Davey, ten vidí všechno černě,“ usmál se Sidney.

Danny Saunders stál opodál a tvářil se, že nás oba ignoruje.

Další pálkař odpálil vysoký míč na druhého metaře. Ten ho nešikovně chytil, upustil na zem, znovu ho sebral a pokusil se vyautovat Sidneyho Goldberga, který kolem něho běžel ke druhé metě.

„Sedí na všech!“ oznámil rozhodčí a my jsme zajásali. Pan Galanter se usmíval. Rabín si stále četl a začal se horní polovinou těla kývat dopředu a dozadu.

„Měj oči na stopkách, Sidney!“ volal jsem na něho od základní čáry. Danny Saunders se ke mně otočil a zase se odvrátil. ‚Pěkný zabijáci,‘ pomyslel jsem si. ‚Šleprové, to spíš.‘

„Když bude na zemi, tak uháněj, co můžeš,“ řekl jsem pálkaři, který postoupil na první metu. Přikývl. Hrával na třetí metě a byl stejně vysoký jako já.

„Jestli budou pořád bránit takhle, tak tu budem do zejtřka,“ řekl a já se na něho usmál.

Zahlédl jsem pana Galantera, jak mluví s dalším pálkařem, který horlivě přikyvoval. Postavil se na značku a odpálil prudký míč těsně nad zemí nadhazovači, ten s ním chvíli zápolil a pak ho hodil prvnímu metaři. Danny Saunders se po míči natáhl a chytil ho.

„Aut!“ oznámil rozhodčí. „Sedí na druhé a třetí!“

Když jsem běžel na domácí metu odpalovat, musel jsem se smát tomu, jaký byl ten jejich nadhazovač hlupák. Hodil míč prvnímu místo třetímu a my teď měli Sidneyho Goldberga na třetí a dalšího metaře na druhé. Odpálil jsem přízemní míč na spojku a ta ho hodila prvnímu místo druhému. Danny Saunders se znovu natáhl a míč chytil. Já byl ale rychlejší a slyšel jsem rozhodčího volat: „Sedí na všech! Bod!“ Plácali jsme všichni Sidneyho Goldberga po ramenou.

Pan Galanter se usmíval.

„Zdravím tě,“ řekl jsem Dannymu Saundersovi, který stál vedle mě a hlídal svoji metu. „Zatahal sis za cicit?“

Podíval se na mě a beze slov se otočil.

Na domácí metě stál Schwartzie a oháněl se pálkou.

„Dávej pozor!“ zavolal jsem na běžce na třetí metě. Vypadal, jako by se nemohl dočkat, až poběží k domácí metě. „Je teprve jeden aut!“

Mávnul na mě rukou.

Schwartzie nechal dvakrát proletět špatný nadhoz a jednou minul. Už se napřahoval, aby odpálil čtvrtý míč, když běžec na třetí vyrazil k domácí metě. Byl skoro v polovině, když pálkař poslal míč přímo na třetího metaře. Byl to ten malý, hubený chlapec s brýlemi a stařeckou tváří. Stál vedle mety a míč chytil spíš břichem než rukavicí. Nějak se mu povedlo ho neupustit a teď se celý zmatený a překvapený rozhlížel.

Vrátil jsem se na první metu a pozoroval jsem běžce na třetí. V

půli cesty k domácí metě se prudce otočil a v panice běžel zpátky.

„Šlápni na metu!“ zaječel Danny Saunders v jidiš a třetí metař se víc z poslušnosti než vědomě postavil na metu.

Mužstvo z ješivy křičelo nadšením a odběhlo ze hřiště. Danny Saunders se na mě podíval, chtěl něco říci, ale otočil se a rychle odešel.

Pan Galanter se vracel k základní čáře u třetí mety a mračil se.

Rabín vzhlížel od své knihy a usmíval se.

Postavil jsem se k druhé metě a vedle mě se objevil Sidney Goldberg.

„To musel vyběhnout tak brzy?“ zeptal se.

Díval jsem se naštvaně na našeho třetího metaře. Stál před panem Galanterem a tvářil se provinile.

„Chtěl tuhle bitvu vyhrát co nejdřív,“ odpověděl jsem mrzutě.

„To je ale trouba,“ řekl Sidney Goldberg.

„Goldbergu, běž na své místo!“ volal pan Galanter. Byl rozzlobený. „Držte pevné vnitřní pole!“

Sidney Goldberg se rychle vrátil a já jsem stál a čekal.

Bylo horko a já byl celý zpocený. Nožičky od brýlí se mi zařezávaly do kůže za ušima. Sundal jsem si je a mnul jsem si otlačená místa.

Honem jsem si brýle zase nasadil, protože Schwartzie se už chystal k nadhozu. Přikrčil jsem se a čekal. Vzpomněl jsem si na slib, který dal Danny Saunders svému mužstvu, že prý nás, apikorsim, oddělaj.

Slovo apikoros původně označovalo Žida vzdělaného v judaismu, který popíral základní články své víry, jako existenci Boha, proroctví nebo život věčný. Pro takového reba Saunderse a jemu podobným znamenalo také jakéhokoli vzdělaného Žida, který četl například Darwina, nenosil pejzy, nebo mu z kalhot nekoukaly třásně. Danny Saunders ve mně viděl apikora i přes mou víru v Boha a Tóru, protože jsem nenosil pejzy a ve škole, kam jsem chodil, se vyučovalo víc anglických předmětů, než bylo požadované minimum, a židovské předměty se přednášely hebrejsky místo v jidiš. Obojí pro něho byly neslýchané hříchy. První proto, že na studium Tóry zbývalo méně času. Druhý proto, že hebrejština je svatý jazyk, a užívat jí běžně při výuce znamenalo znesvěcovat jméno Boží. Nikdy předtím jsem s takovým Židem ještě nemluvil. Otec mi jednou řekl, že mu jejich přesvědčení nevadí, ale že ho znepokojuje jejich fanatický pocit vyvolenosti, absolutní jistota, že oni a jenom oni budou vyslyšeni Bohem. Ostatní Židé prý jsou špatní, zkažení, hříšníci, pokrytci a apikorsim, a proto musí zemřít v pekle. Uvědomil jsem si, že přemítám o tom, kdy se naučili tak dobře odpalovat, když je pro ně čas ke studiu Tóry tak drahocenný. A proč s nimi přišel rabín? Aby promrhal čas během míčové hry na lavičce?

Díval jsem se na pálkaře, který máchnul po vysokém míči a minul, a najednou jsem dostal hrozný vztek. V ten moment pro mě hra přestala být hrou a změnila se ve válku. Veškerá radost a vzrušení z ní vyprchalo. Odpolední baseballový zápas se tak díky mužstvu z ješivy proměnil ve střetnutí toho, co oni považovali za svoji vyvolenost, s naší hříšností. Cítil jsem, jak můj vztek roste a obrací se na Dannyho Saunderse, a najednou mi nebylo za těžko ho nenávidět.

V první půlce té směny nechal Schwartzie pět jejich hráčů doběhnout na domácí metu a jednoho z nich získat bod. Někdo z nich na nás zakřičel v jidiš: „Shořte v pekle, vy apikorsim!“, a když skončila polovina směny a my stáli u drátěné sítě kolem pana Galantera, bylo nám všem jasné, že to není obyčejná hra.

Pan Galanter byl celý zpocený a mračil se. Jediné, co řekl, bylo:

„Od teďka opatrně. Už žádné chyby.“ Řekl to potichu a my jsme byli taky celí zaražení, když se šel pálkař postavit na domácí metu.

Hráli jsme zvolna a opatrně, přesně podle instrukcí pana Galantera. Všiml jsem si, že ať byli běžci na kterékoli metě, všichni přihrávali jenom Dannymu Saundersovi, a došlo mi, že je pro ně jediným hráčem v poli, který bezpečně chytí jejich nepřesné přihrávky. Jednou během směny jsem obešel rabína, abych se mu podíval přes rameno, co to čte za knihu. Byla psaná v jidiš. Vrátil jsem se k drátěné síti. Přišel ke mně Davey Cantor a mlčel.

V té směně jsme uhráli jediný bod a do první poloviny třetí směny jsme nastupovali ve sklíčené náladě.

Na domácí metu přišel Dov Shlomowitz. Stál tam jako medvěd a pálka vypadala v jeho tlapách jako párátko. Schwartzie nadhodil a on odpálil míč těsně nad hlavu třetího metaře, takže bez potíží získal první metu. Jeho spoluhráči zajásali a jeden z nich na nás znovu zakřičel: „Smažte se, vy apikorsim!“ Se Sidneym Goldbergem jsme se na sebe jen mlčky podívali.

Pan Galanter stál poblíž třetí mety a utíral si zpocené čelo. Rabín seděl bez hnutí a četl si.

Sundal jsem si brýle a mnul jsem si uši. Přepadl mě náhlý, chvilkový pocit neskutečna, jako by celý můj dosavadní život směřoval k tomuhle jedinému zápasu a budoucnost závisela na jeho výsledku. Chvíli jsem tak stál s brýlemi v rukou a s pocitem hrůzy.

Potom jsem se zhluboka nadechnul a nepříjemný pocit zmizel. Je to jenom hra, říkal jsem si. Nic to neznamená.

Pan Galanter na nás volal, abychom ustoupili. Stál jsem nalevo od druhé mety a ustoupil jsem dva kroky dozadu. Na domácí metu přišel Danny Saunders a několikrát švihnul pálkou. Spoluhráči na něho volali, aby nás, apikorsim, oddělal.

Schwartzie se rozhlédl a zkontroloval hřiště. Vypadal nervózně a dával si na čas. Sidney Goldberg stál zpříma a čekal. Letmo jsme na sebe pohlédli. Pan Galanter stál bez hnutí poblíž třetí mety a pozoroval Schwartzieho.

Při prvním nadhozu letěl míč nízko a Danny Saunders ho nechal být. Druhý letěl ve výši ramen, a než byl třetinu vzdálenosti od domácí mety, stál jsem už na druhé. Paže s rukavicí mi vystřelila vzhůru, když se míč s třesknutím odrazil od pálky a vracel se vysoko nad Schwartzieho hlavou tak rychle, že neměl ani čas se narovnat po nadhozu, když nad ním letěl. Zahlédl jsem Dova Shlomowitze, jak se řítí ke mně. Danny Saunders se rozeběhl k první metě. Mužstvo z ješivy spustilo křik a Sidney Goldberg něco volal. Odrazil jsem se vší silou od země a natáhl jsem ruku s rukavicí, až jsem měl pocit, že mi vyskočí z ramene. Míč zasáhl kapsu rukavice tak prudce, až mi znecitlivěla dlaň, jako by mnou projel elektrický proud. Cítil jsem, jak mě náraz strhává dozadu a zbavuje rovnováhy, a pak jsem dopadl na levý bok a loket. Koutkem oka jsem zahlédl Dova Shlomowitze, jak se otáčí a utíká zpátky k první metě. Rychle jsem se posadil a hodil míč na Sidneyho Goldberga, ten ho chytil a poslal ho polaři u první mety. Rozhodčí oznámil: „Aut!“ a Sidney Goldberg přiběhl s výrazem nechápavosti a vzrušené radosti, aby mi pomohl na nohy. Pan Galanter zavolal: „Čas!“ a vběhl na hřiště. Schwartzie stál s otevřenou pusou na značce nadhazovače. Danny Saunders stál na základní čáře asi metr od první mety, kde se zastavil, když jsem chytil míč. Díval se na mě a mezi jeho spoluhráči zavládlo hrobové ticho.

„Chytils to bezvadně, Reuvene!“ řekl Sidney Goldberg a poplácal mě po zádech. „Bylo to úžasný!“

Ostatní hráči našeho mužstva najednou ožili, házeli si míčem a vzrušeně se bavili o uplynulé hře.

Přišel ke mně pan Galanter. „Jsi v pořádku, Maltere?“ zeptal se mě. „Co tvůj loket?“

Ukázal jsem mu ho. Odřel jsem se, ale krev mi netekla.

„Zahráls to výborně,“ řekl a podíval se na mě. Obličej měl pořád zpocený a vesele se usmíval.

„Díky, pane Galantere.“

„A co ruka?“

„Trochu bolí.“

„Ukaž, podívám se.“

Stáhnul jsem si rukavici a pan Galanter mi prohmatával a ohýbal zápěstí a prsty. „Tohle bolí?“ zeptal se. „Ne,“ lhal jsem.

„Chceš hrát dál?“

„No jasně, pane Galantere.“

„Dobrá,“ řekl s úsměvem a poplácal mě po zádech. „Za tohle tě navrhneme na Purpurové srdce, Maltere.“ Usmál jsem se na něho.

„Fajn,“ řekl. „Teď hlavně držet pevné vnitřní pole.“

Odešel ze hřiště s úsměvem na rtech.

„Pořád mi není jasný, jaks to chytil,“ řekl Sidney Goldberg.

„Tys to poslal skvěle prvnímu,“ řekl jsem.

„Jo,“ přikývl. „Zatímco tys měl ustláno na asfaltu.“

Usmáli jsme se na sebe a vrátili se na svá místa.

Mužstvu z ješivy zbývali v téhle směně ještě dva pálkaři. Jeden získal první metu a druhý odpálil míč na spojku, ale Sidney Goldberg ho chytil, aniž by se musel hnout z místa. Získali jsme dva body a v další směně jeden, takže před druhou polovinou páté směny jsme vedli pět ku třem. Ve druhé polovině páté směny odpalovali čtyři jejich hráči, ale získali jenom první metu a to ještě díky naší chybě.

Když jsme na druhou polovinu páté směny přešli do pole, pan Galanter poskakoval podél třetí mety, usmíval se, šklebil se a nervózně si utíral zpocenou pleš. Rabín přestal číst. Jeho mužstvo bylo zamlklé. Davey Cantor hrál na druhé a já nadhazoval.

Schwartzie žádal o oddechový čas, ale protože se hrála poslední směna – pravidla školní ligy povolovala zápasy jenom o pěti směnách – a mužstvo z ješivy mělo poslední šanci na pálce, pan Galanter neváhal a poslal mě nadhazovat. Davey Cantor byl špatný polař, ale pan Galanter spoléhal na to, že svými nadhozy zápas brzy ukončím. Levá ruka mě ještě bolela po předchozím zásahu, a jakmile jsem chytil míč, v zápěstí mi zacukalo. Pravou jsem měl ale v pořádku a nadhazoval jsem prudce a s falší, jak jsem potřeboval. Na pálce byl Dov Shlomowitz. Třikrát se ohnal po míči, který mu připadal lehký, ale pokaždé trefil jenom vzduch. Po třetím pokusu zůstal stát jako opařený a pomalu odešel. Házeli jsme si míčem ve vnitřním poli a na pálku přišel Danny Saunders.

Hráči z ješivy stáli u plotu a mlčky ho pozorovali. Rabín seděl na lavičce a knihu měl zavřenou. Pan Galanter na nás volal, abychom ustoupili. Danny Saunders několikrát švihnul pálkou, připravil se a čekal. Pozorně mě sledoval.

Tady máš dárek od apikora, řekl jsem si v duchu a hodil míč. Letěl prudce a přímo a já pozoroval Dannyho Saunderse, jak zvedá levou nohu, napřahuje pálku a otáčí tělem. Švihnul přesně v tom okamžiku, kdy se míč stočil dolů. Pálka ostře prořízla vzduch. Otočil se kolem své osy, ztratil rovnováhu a černá jarmulka mu spadla na zem. Rychle se narovnal a sehnul se pro ni. Chvíli stál bez hnutí a díval se na mě. Potom znovu zaujal pozici a čekal. Chytač mi hodil míč, a když jsem ho sevřel, ozvalo se zápěstí.

Mužstvo z ješivy bylo zamlklé a rabín se kousal do rtů.

Další nadhoz se mi nepovedl, míč letěl mimo. Napotřetí jsem se pořádně napřáhnul a hodil mírný točený míč, přesně takový, který chce pálkař trefit, ale pokaždé ho mine. Danny ho ignoroval a rozhodčí oznámil, že míč neproletěl zónou.

Když mi chytač poslal míč, cítil jsem, jak mi v zápěstí začíná cukat.

Bylo mi horko, potil jsem se a nožičky brýlí se mi zařezávaly do kůže za ušima, protože při každém nadhozu jsem trhnul hlavou.

Danny Saunders stál bez hnutí na značce a čekal.

Dobrá, řekl jsem si a cítil jsem k němu nenávist, tady máš další dárek.

Míč letěl prudce a rovně a těsně před pálkou se stočil dolů.

Danny Saunders měl co dělat, aby se neotočil dokola, ale i tentokrát ztratil rovnováhu a musel udělat dva tři kroky dopředu, aby nespadl.

Chytač mi hodil míč nazpátek a já sebou trhnul bolestí.. Vytáhl jsem míč z rukavice pravou rukou a na okamžik jsem se otočil, abych obhlédl pole a počkal, až se bolest utiší. Když jsem se otočil nazpátek, viděl jsem, že se Danny Saunders ani nepohnul. Pálku držel v levé ruce, nehýbal se a pozoroval mě. Oči měl temné a rty se mu otvíraly do křivého, idiotského šklebu. Zaslechl jsem, jak rozhodčí volá: „Hra!“, ale Danny Saunders tam stál bez hnutí dál, díval se na mě a ústa měl zkřivená. Znovu jsem se otočil do vnějšího pole, a když jsem se obrátil zpátky, pořád se na mě šklebil a mezi rty mu bylo vidět zuby. Zhluboka jsem se nadechnul. Byl jsem pěkně propocený. Otřel jsem si pravou ruku o kalhoty a pozoroval Dannyho Saunderse, jak se pomalu chystá do postoje. Ústa už zkřivená neměl.

Díval se na mě přes rameno a čekal.

Chtěl jsem to mít brzy za sebou kvůli bolesti v zápěstí a tak jsem hodil další prudký míč. Díval jsem se, jak letí přímo na metu. Danny Saunders se najednou přikrčil a ve zlomku vteřiny, ještě předtím, než trefil míč, jsem si uvědomil, že počítal se změnou dráhy a záměrně švihnul nízko. Byl jsem ještě trochu z rovnováhy po nadhozu a v momentě, kdy odpálil, jsem ještě stačil zvednout rukavici před obličej. Viděl jsem, jak na mě míč letí, ale nemohl jsem nic dělat.

Zasáhl konec rukavice, kde jsem měl prsty, zvrátil ji, narazil do horního okraje levého sklíčka brýlí, sklouznul mi po čele a srazil mě na zem. Divoce jsem po něm hrábnul, ale Danny Saunders stál bezpečně na první metě dřív, než jsem měl míč v rukavici.

Slyšel jsem, jak pan Galanter oznamuje oddechový čas, a všichni se ke mně seběhli. Brýle ležely rozbité na asfaltu a v levém oku mě při mrknutí zabolelo. V zápěstí mi škubalo a do hlavy mi stoupaly návaly bolesti. Rozhlédl jsem se, ale bez brýlí jsem viděl Dannyho Saunderse jenom jako rozmazanou skvrnu. Napadlo mě, že si budu věčně pamatovat jenom ten jeho škleb.

Pan Galanter se ke mně naklonil. Byl zpocený a neklidný. Divil jsem se, proč je najednou takový shon. Jenom mi spadly brýle. V

našem mužstvu byli ještě alespoň dva dobří nadhazovači.

„Jsi v pořádku, chlapče?“ ptal se pan Galanter. Prohlížel mi obličej a čelo. „Namočte někdo kapesník do studené vody!“ zavolal. Bylo mi divné, proč tak křičí. Z jeho hlasu mě zabolela hlava a v uších mi zvonilo. Viděl jsem, jak Davey Cantor odběhl s vyděšeným obličejem.

Sidney Goldberg něco říkal, ale jeho slovům jsem nerozuměl. Pan Galanter mi položil ruku kolem ramen a odvedl mě ze hřiště. Posadil mě na lavičku vedle rabína. Všechno, co bylo dál než tři metry, jsem bez brýlí viděl rozmazaně. Mrknul jsem a bylo mi divné, proč mě bolí v levém oku. Slyšel jsem hlasy a křik a pak mi pan Galanter přiložil na hlavu mokrý kapesník.

„Točí se ti hlava, chlapče?“ zeptal se mě.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Opravdu ne?“

„Jsem v pořádku,“ odpověděl jsem a bylo mi divné, proč mi hlas zní tak chraplavě a bolí mě hlava, když promluvím.

„Seď klidně,“ řekl pan Galanter. „Až se ti začne točit hlava, tak mi řekni.“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem.

Odešel pryč. Seděl jsem na lavičce vedle rabína. Jednou se na mě podíval a hned se zase otočil. Slyšel jsem někoho pokřikovat v jidiš.

Bolest v levém oku byla tak silná, že jsem ji cítil až dole v páteři.

Seděl jsem na lavičce dlouho, dost dlouho, abych viděl, jak jsme prohráli poměrem sedm ku osmi, dost dlouho, abych slyšel mužstvo z ješivy jásat nadšením, dost dlouho, abych začal bolestí v levém oku brečet, a dost dlouho, než přišel po zápase pan Galanter, podíval se na můj obličej a vyběhl ze dvora sehnat taxíka.

KAPITOLA 2

Jeli jsme do Brooklynské nemocnice, pár bloků od školy, a pan Galanter zaplatil taxikáři. Pomohl mi ven, vzal mě kolem ramen a odvedl mě na pohotovost.

„Drž si ten kapesník na oku,“ řekl. „A snaž se nemrkat.“ Byl dost nervózní a tvář měl zpocenou. Sundal si čepičku a já viděl, jak se pod prořídlými vlasy na hlavě potí.

„Ano, pane,“ řekl jsem. Měl jsem strach. Začínala se mi točit hlava a bylo mi špatně od žaludku. Bolest v levém oku byla k nevydržení. Cítil jsem ji v celé levé polovině těla a ve slabinách.

Sestra u stolu chtěla vědět, co se stalo. Požádala nás, abychom se posadili, a na stole zmáčkla nějaký knoflík. Posadili jsme se vedle muže ve středních letech se zakrváceným obvazem na prstu levé ruky. Bylo vidět, že ho prst bolí. Měl ho položený v klíně a neklidně kouřil, přestože byl na stěně nápis ZÁKAZ KOUŘENÍ.

Podíval se na nás. „Míčová hra?“ zajímal se.

Pan Galanter přikývl. Držel jsem hlavu rovně, protože tolik nebolela, když jsem s ní nehýbal.

Muž zvedl prst. „To mám od dveří u auta,“ řekl. „Můj kluk mi ho přirazil.“ Zkřivil obličej a položil ruku zpátky do klína.

Ze dveří na druhém konci místnosti vyšla sestra a kývla na muže.

„Buď příště opatrný,“ zvedl se a šel do ordinace.

„Jak ti je?“ zeptal se mě pan Galanter.

„Bolí mě oko,“ řekl jsem.

„A co hlava?“

„Točí se mi.“

„Je ti špatně?“

„Trochu.“

„To bude v pořádku,“ řekl pan Galanter. Snažil se mě uklidnit. „Za dnešní výkon dostaneš řád Purpurového srdce, vojáku.“ Hlas měl ale nervózní a vypadal neklidně.

„Moc mě to všechno mrzí, pane Galantere,“ řekl jsem.

„Co tě mrzí, chlapče?“ řekl. „Hrál jsi ohromně.“

„Mrzí mě, že máte kvůli mně tolik starostí.“

„Jaké starosti? Neblázni. Jsem rád, že mohu pomoci jednomu z mých vojáků.“

„Taky mě mrzí, že jsme prohráli.“

„Tak jsme prohráli. No a co? Máme ještě příští rok, ne?“

„Ano, pane.“

„Nemluv tolik. A nemysli na to.“

„Jsou silný mužstvo,“ řekl jsem.

„Ten Saunders,“ řekl pan Galanter, „ten, co tě trefil. Víš o něm něco?“

„Ne, pane.“

„Ještě jsem neviděl chlapce, který by takhle odpaloval.“

„Pane Galantere?“

„Ano?“

„Mě to oko strašně bolí.“

„Za chvilku půjdem dovnitř, chlapče. Vydrž to. Bude tvůj otec teď doma?“

„Ano, pane.“

„Jaké máte telefonní číslo?“ Řekl jsem mu ho.

Ze dveří vyšla sestra a pokynula nám. Pan Galanter mi pomohl vstát. Prošli jsme chodbou a sestra nás zavedla do ordinace. Ta měla bílé stěny a stála tam bílá židle, bílá prosklená skříňka a vysoký kovový stůl s bílým prostěradlem nataženým přes matraci. Pan Galanter mi pomohl vylézt na stůl a já si lehnul a díval jsem se pravým okem na bílý strop.

„Lékař hned přijde,“ řekla sestra a odešla.

„Je ti líp?“ zeptal se pan Galanter.

„Ne,“ řekl jsem.

Přišel mladý doktor. Měl na sobě bílý plášť a na krku stetoskop.

Podíval se na nás a vlídně se usmál.

„Slyšel jsem, že jsi zastavil míč okem,“ řekl s úsměvem. „Tak se na to podíváme.“

Sundal jsem si mokrý kapesník, otevřel levé oko a vykřikl jsem bolestí. Podíval se na oko, šel ke skříňce, vrátil se a znovu se do něho podíval nějakým přístrojem, k němuž bylo připevněné světlo.

Narovnal se a pohlédl na pana Galantera.

„Měl na očích brýle?“ zeptal se.

„Ano.“

Doktor dal přístroj znovu před oko. „Vidíš to světlo?“ zeptal se.

„Je trochu rozmazané,“ odpověděl jsem. „Asi půjdu zavolat tvému otci,“ řekl pan Galanter. Doktor se na něho podíval. „Vy nejste jeho otec?“

„Jsem jeho tělocvikář.“

„Tak to byste jeho otci měl zavolat. Zřejmě ho přestěhujeme nahoru.“

„Necháte si ho tady?“

„Ne na dlouho,“ řekl doktor přívětivě. „Ale pro jistotu.“

„Aha,“ řekl pan Galanter.

„Můžete poprosit otce, aby mi přinesl druhé brýle?“ řekl jsem.

„Nějakou dobu nebudeš smět brýle nosit, synu,“ řekl doktor. „To oko budeme muset zavázat.“

„Hned se vrátím,“ řekl pan Galanter a odešel. „Co hlava? Cítíš něco?“ zeptal se doktor. „Bolí.“

„Tohle bolí?“ zeptal se a otáčel mi hlavou ze strany na stranu.

Cítil jsem, jak mě polévá studený pot. ‚Ano.“

„Je ti nevolno?“

„Trochu,“ řekl jsem. „Bolí mě taky levé zápěstí.“

„Tak se na to podíváme. Tohle bolí?“

„Ano, pane doktore.“

„No tys měl teda den. Kdo vyhrál?“

„Oni.“

„To je špatné. Teď poslouchej, lež klidně, ani se nehni, a snaž se nemrkat. Budu hned zpátky.“ Odešel rychle ven.

Ležel jsem bez hnutí na stole. V nemocnici jsem byl jenom jednou, když mi trhali mandle. Měl jsem strach a uvažoval jsem, proč mě oko tolik bolí. Asi mě škrábnul střep ze sklíčka, řekl jsem si.

Napadlo mě, proč jsem nepočítal s tím, že bude Danny Saunders předvídat dráhu, po které míč letěl, a v souvislosti s Dannym Saundersem jsem si uvědomil, jak nenávidím jeho i ostatní hráče z ješivy s jejich loknami podél obličeje a těmi jejich třásněmi.

Vzpomněl jsem si na otce, jak už asi spěchá do nemocnice, když mu pan Galanter zavolal, a měl jsem co dělat, abych se nerozbrečel.

Zřejmě seděl u svého psacího stolu a psal. Telefon ho určitě vyděsil.

Zjistil jsem, že už neudržím slzy, několikrát jsem mrknul a vykřikl bolestí.

Mladý doktor se vrátil, tentokrát s kolegou. Druhý doktor byl o něco starší a měl blond vlasy. Beze slov ke mně přistoupil a podíval se mi přístrojem na oko.

Měl jsem dojem, že zneklidněl. „Je tu někde Snydman?“ řekl a pořád se díval do přístroje.

„Před několika minutami jsem ho potkal,“ řekl první doktor.

„Měl by se na to podívat,“ řekl ten druhý. Pomalu se narovnal.

„Lež klidně, synu,“ řekl první doktor. „Sestra tady bude hned.“

Odešli. Přišla sestra a usmála se na mě. „To nebude ani trošku bolet,“ řekla a nakapala mi do levého oka nějaké kapky. „Teď oko zavři a přilož si na něj tenhle kousek gázy. Hodný.“ Pak odešla.

Vrátil se pan Galanter. „Už je na cestě,“ řekl.

„Vyděsil se?“

„Nevím. Říkal, že tu bude hned.“

„Neměl by se moc rozčilovat. Není na tom zdravotně nejlíp.“

„Budeš v pořádku, chlapče. Tohle je dobrá nemocnice. Co dělá oko?“

„Je to lepší. Dali mi tam nějaké kapky.“

„Výborně. Říkal jsem ti, že to je dobrá nemocnice. Brali mi tady slepé střevo.“

Dovnitř vešli tři muži, oba lékaři a malý muž ve středních letech s kulatým obličejem a prošedivělým knírem. Vlasy měl tmavé a byl bez pláště.

„To je doktor Snydman, chlapče,“ řekl mi ten první. „Chce se podívat na tvé oko.“

Doktor Snydman ke mně přistoupil a usmál se. „Slyšel jsem, mladý muži, že jsi měl dramatický zápas. Tak ukaž.“ Laskavě se usmíval a hned mi byl sympatický. Sundal mi z oka gázu a podíval se do přístroje. Díval se dlouho. Nakonec se zvolna narovnal a obrátil se na pana Galantera.

„Vy jste otec?“

„Už jsem mu volal,“ řekl pan Galanter. „Je na cestě sem.“

„Budeme potřebovat jeho podpis,“ řekl doktor Snydman. Otočil se k oběma doktorům. „Myslím, že ne,“ řekl. „Podle mne je to na kraji. Budu se na to muset podívat ještě jednou nahoře.“ Otočil se ke mně a laskavě se usmál.

„Okem se míče nechytají, mladý muži.“

„Byla to rána jako hrom,“ řekl jsem.

„To si myslím. Necháme tě převézt nahoru.“

Všichni tři doktoři odešli.

„Co je nahoře?“ zeptal jsem se pana Galantera.

„Asi oční oddělení. Mají tam všechny ty velké přístroje.“

„Proč se na to chtějí podívat tam?“

„Nevím, chlapče. Nic mi neřekli.“

Do místnosti přišli dva sanitáři a před sebou tlačili pojízdné lehátko. Když mě zvedali z vyšetřovacího stolu, hlavou mi projela ostrá bolest a před očima mi běhaly černé, červené a bílé blesky.

Vykřikl jsem bolestí.

„Promiň, mladej,“ řekl jeden ze sanitářů soucitně. Opatrně mě přenesli na pojízdné lehátko a odjeli se mnou na chodbu. Pan Galanter šel za námi.

„Tady je výtah,“ řekl druhý sanitář. Byli oba mladí a v bílých košilích, kalhotách a botách vypadali skoro stejně.

Cesta výtahem trvala dlouho. Ležel jsem na lehátku a pravým okem jsem pozoroval zářivku na stropě. Byla rozmazaná a měnila barvy od bílé přes červenou až do černé a zase zpátky.

„Takové světlo jsem ještě nikdy neviděl,“ řekl jsem.

„Jaké světlo?“ zeptal se jeden ze sanitářů.

„Tu zářivku. Jak to dělají, že takhle mění barvy?“

Sanitáři se podívali jeden na druhého.

„Jen klid, mladej,“ řekl jeden z nich. „Uklidni se.“

„Ještě nikdy jsem neviděl světlo, které by takhle měnilo barvy,“

řekl jsem.

„Kristepane,“ povzdychl si pan Galanter.

Stál vedle lehátka zády k zadní stěně výtahu. Pokusil jsem se na něho podívat, ale bolest byla moc prudká a tak jsem ležel bez hnutí.

Nikdy předtím jsem ho neslyšel užít to slovo a přemýšlel jsem, co ho k tomu přimělo zrovna teď. Ležel jsem a pozoroval zářivku a říkal jsem si, proč to pan Galanter řekl, když jsem si všiml, jak se nade mnou jeden ze sanitářů naklonil s povzbudivým širokým úsměvem.

Vzpomněl jsem si, jak stál Danny Saunders na značce a díval se na mě s tím svým idiotským rozšklebeným úsměvem. Zavřel jsem pravé oko a klidně ležel. Poslouchal jsem hluk výtahu. Ten výtah jede ale pomalu, pomyslel jsem si. Jak to dělají, že to světlo mění barvy?

Potom světlo zesláblo a kolem byl shon. Někdo mi utíral čelo a světlo najednou zmizelo.

Otevřel jsem pravé oko. Sestra v bílé uniformě řekla: „Tak jak se máme, mladíku?“ a já se na ni pěknou chvíli díval a neměl jsem ponětí, co se děje. Potom jsem si na všechno vzpomněl – ale nevypravil jsem ze sebe jediné slovo.

Sestra se nade mnou skláněla a usmívala se. Měla silnější postavu, kulatý, masitý obličej a krátké tmavé vlasy.

„Tak se mi předveď,“ řekla. „Pohni trošku hlavou, jenom malinko.

Co to dělá?“

„Nebolí to,“ řekl jsem. „To je dobře. Máš hlad?“

„Ano, sestřičko.“

„Výborně.“ Usmála se. „Tohle už potřebovat nebudeš.“ Odhrnula plentu kolem postele. Zamrkal jsem do slunečního světla. „Je to tak lepší?“

„Ano, sestřičko. Děkuji vám. Je tady můj otec?“

„Bude tu brzy. Teď klidně lež a odpočívej. Za chvilku bude večeře.

Zase budeš v pořádku.“ Odešla.

Chvíli jsem ležel bez hnutí a díval jsem se na slunce. Svítilo dovnitř vysokými okny ve zdi naproti mé posteli. Okna jsem viděl jenom pravým okem a vypadala rozmazaně. Opatrně jsem otáčel na polštáři hlavou doleva, pomalinku, abych neporušil tlustý obvaz na levém oku. Hlava už mě vůbec nebolela a bylo mi divné, jak se jim podařilo utišit bolest tak rychle. To je báječné, říkal jsem si, a napadlo mě, co říkal pan Galanter o téhle nemocnici. Chvíli jsem přemýšlel, kde asi je a kde je můj otec; potom jsem na oba zapomněl, když jsem zahlédl muže v posteli nalevo ode mne.

Mohlo mu být kolem pětatřiceti, měl široká ramena, hubený obličej s širokými čelistmi a tmavým strništěm. Tmavé vlasy měl rovně sčesané s pěšinkou uprostřed. Na hřbetě dlouhých rukou mu rostly tmavé chlupy a přes pravé oko měl černou pásku. Nos měl široký a pod spodním rtem mu z tmavého porostu vystupovala bílá, přes centimetr dlouhá jizva. Seděl na posteli, hrál sám se sebou karty a usmíval se. Některé karty byly vyrovnané v řadách na dece, a z balíčku, který držel v rukou, vytahoval další a přidával je k ostatním.

Všiml si, že se na něho dívám.

„Zdravíčko,“ řekl s úsměvem. „Copak dělá náš otloukací pytel?“

Nechápal jsem, co tím myslí. „Tvoje kedlubna. Hlava.“

„Aha. Je to lepší.“

„Šťastnej kluk. Řacha do hlavy je nepříjemná věc. Já jsem sebou švihnul a chytil jsem jednu do palice. Trvalo to měsíc, než jsem se moh zase postavit na nohy. Ty máš štěstí.“ Držel v rukou kartu a díval se na řady ostatních na dece. „Tak trošku zašvindlujem, no.“

Zasunul kartu do jedné řady. „Praštil jsem sebou o zem, až mi zachřestily nehty na nohou. Byla to pěkná řacha.“ Vytáhl další kartu a prohlížel si ji. „Vrazil mi jí pravačkou. To se mu fakt povedlo. Celej měsíc jsem se nehnul z postele.“ Prohlížel si řady karet na dece.

„Tady to máme,“ řekl a s úsměvem vložil kartu do jedné řady.

Většině z toho, o čem mluvil, jsem nerozuměl, ale nechtěl jsem ho urazit a odvrátit se, a tak jsem k němu zůstal otočený. Prohlížel jsem si černou pásku, kterou měl na pravém oku. Zakrývala oko a horní část lícní kosti a byla uvázaná černým tkalounem, který vedl přes tvář pod pravé ucho, kolem hlavy a přes čelo. Za chvíli jsem si uvědomil, že na mě úplně zapomněl, a otočil jsem hlavu pomalu napravo.

Uviděl jsem asi desetiletého chlapce. Ležel s rukama pod hlavou a s lokty vystrčenými vzhůru. Měl blonďaté vlasy a jemnou, hezkou tvář. Oči měl otevřené, díval se do stropu a nevšímal si, že se na něho dívám. Jednou nebo dvakrát mrknul. Odvrátil jsem se.

Lidé na vzdálenějších postelích byli rozmazaní. Neviděl jsem dobře jejich obličeje. Nerozeznal jsem ani zbytek místnosti, až na to, že v ní stály dvě dlouhé řady postelí s širokou uličkou uprostřed, a že to byl nemocniční pokoj. Sáhnul jsem si na bouli na čele. Hodně splaskla, ale pořád bolela. Díval jsem se na slunce, které dovnitř svítilo okny. Po celém pokoji spolu mluvili lidé, ale ani mě nezajímalo, o čem se baví. Bylo mi divné, že je tolik světla. Zápas skončil krátce před šestou. Potom jsme jeli taxíkem, nějakou dobu jsme strávili v čekárně a v ordinaci, pak jízda výtahem. Už si nepamatuji, co se stalo potom, ale nemohlo se to seběhnout tak rychle, aby byla ještě neděle odpoledne. Chtěl jsem se zeptat muže nalevo ode mne, ale vypadal, že je zabraný do hry. Chlapec napravo se nehýbal vůbec. Ležel nehnuté, upřeně se díval do stropu a já ho nechtěl vyrušovat.

Pohnul jsem pomalu zápěstím. Zabolelo mě. Ten Danny Saunders se ale uměl ohnat. Nenáviděl jsem ho. Napadlo mě, na co teď asi myslí. Zřejmě se naparuje a vychloubá před kamarády, jak ten zápas uhrál. Ten mizerný chasid!

Uličkou se pomalu přibližoval zřízenec a před sebou tlačil kovový stolek vrchovatě naložený tácy s jídlem. V pokoji nastal hluk, jak se pacienti zvedali na postelích. Díval jsem se, jak rozdává tácy, a slyšel jsem cinkat příbory. Muž nalevo sebral karty a položil je na stolek mezi námi. „Šup, šup,“ řekl a usmál se na mě. „Je tady krmení. Ale jako na soustředění tady nevařej. Kdepak, není nad jídlo ve výcvikovém táboře. Zpotili jsme se jako koně a jedli jsme opatrně, kvůli váze. Ale zato samý vybraný lahůdky. Copak máme dneska, doktore?“

Zřízenec se na něj usmál. „Hned jsem u tebe, Zabijáku.“ Byl ještě tři postele od nás.

Chlapec napravo lehce pohnul hlavou a položil ruce na deku.

Zamrkal, ležel dál nehnutě a díval se do stropu.

Zřízenec u jeho postele zastavil a vzal ze stolu jeden tác.

„Jak se vede, Billy?“

Chlapcovy oči hledaly směr, odkud se ozval zřízencův hlas.

„Dobře,“ řekl potichu, skoro neslyšně, a začal se zvedat.

Zřízenec šel s táckem ke straně postele, ale chlapec se pořád díval směrem, odkud předtím slyšel hlas. Pochopil jsem, že je slepý.

„Máme kuře, Billy,“ řekl zřízenec. „Hrášek a mrkev, brambory, horká zeleninová polévka a jablečný kompot.“

„Kuře!“ řekl muž nalevo ode mne. „Kdo má po kuřeti vydržet deset kol?“

„Copak budeš dneska v noci boxovat deset kol, Zabijáku?“ zeptal se ho zřízenec vlídně.

„Kuře!“ vykřikl muž nalevo znovu, ale smál se přitom.

„Už sedíš, Billy?“ zeptal se zřízenec.

„Ano. Už můžu,“ řekl chlapec. Tápavě hledal příbor, našel vidličku a nůž a začal jíst.

Viděl jsem, že uličkou přichází sestra a zastavuje se u mé postele.

„Buď zdráv, mladíku. Ještě máš hlad?“

„Ano, sestřičko.“

„To je dobře. Tvůj otec ti vzkazuje, že tohle je košer nemocnice a že máš všechno sníst.“

„Děkuji vám.“

„Co dělá hlava?“

„Je v pořádku, sestřičko.“

„Nebolí?“

„Ne.“

„Výborně. Ale přesto si nesedej. Zvedneme ti trošku postel a můžeš se opřít o polštář.“

Viděl jsem, jak se sehnula. Podle pohybu ramen se mi zdálo, že točí něčím u nohou postele. Cítil jsem, jak se postel zvedá.

„Je to pohodlné?“ zeptala se.

„Ano, sestřičko. Mockrát vám děkuj u.“

Přešla k nočnímu stolku mezi mnou a postelí napravo a otevřela zásuvku. „Tvůj otec nás požádal, abychom ti dali tohle.“ V ruce držela malou, černou jarmulku.

„Děkuju vám, sestřičko.

Vzal jsem čepičku a nasadil jsem si ji na hlavu. „Dobrou chuť,“

řekla s úsměvem.

„Mockrát děkuju,“ řekl jsem. Myslel jsem už na jídlo. Napadlo mě, kdy byl asi otec v nemocnici a proč tam nebyl teď.

„Paní Carpenterová,“ řekl muž nalevo, „jak to, že je zase kuře?“

Sestra se na něho přísně podívala. „Pane Savo, chovejte se laskavě slušně.“

„Ano, sestřičko,“ řekl muž a předstíral, že má strach.

„Pane Savo, dáváte špatný příklad svým mladším kolegům.“

Rychle se otočila a odešla.

„Tvrdá jak sloupek v ringu,“ řekl pan Savo a usmál se na mě. „Ale má zlatý srdce.“

Zřízenec položil na jeho postel tác s jídlem a on začal s chutí jíst.

Zatímco obíral kost, díval se na mě a zamrkal. „Dobrý jídlo. Nemá to sice takovej šmak, ale to je právě pro tebe košer. Hrozně rád si z nich utahuju. Aspoň jsou pořád ve střehu jako zkušený zápasníci.“

„Pane Savo?“

„Copak, chlapče?“

„Co je dneska za den?“

Vyndal z pusy kuřecí kost. „Pondělí.“

„Pondělí, pátého června?“

„Přesně tak, chlapče.“

„To jsem spal dlouho,“ řekl jsem potichu.

„Jako kdyby ti došly baterky. Všechny jsi nás pěkně vyděsil.“ Dal si kost zpátky do pusy. „To ale musela bejt slupka,“ řekl a okousával kost.

Napadlo mě, že by bylo slušné, kdybych se představil. „Jmenuji se Reuven Malter.“

Rty kolem kuřecí kosti se roztáhly úsměvem. „Těší mě, Reu – Reu

– jak to je?“

„Reuven – Robert Malter.“

„Těší mě, Bobby.“ Vytáhnul kost z pusy, prohlédl si ji a odložil ji na tác. „To jíš vždycky s čepicí na hlavě?“

„Ano.“

„To má jako patřit k tvýmu náboženství nebo co?“

„Ano, pane Savo.“

„Vždycky se mi líbily děcka, co se držej svýho náboženství. Takový náboženství je důležitá věc. Taky by mi něco z toho v ringu bodlo.

Bejvá to tam krušný. Jmenuju se Tony Savo.“

„Vy jste profesionální boxer?“

„Přesně tak, Bobby. Začínal jsem. Moh jsem se dostat na špici, kdyby mi ten chlápek nevrazil jednu pravačkou. Na měsíc mě úplně odrovnal. Manažer už mi nevěří. Zatracenej manažer. V ringu je tvrdej chlebíček. Dobrý jídlo, viď?“

„To jo.“

„Ale ne jako ve výcvikovém táboře. Kdepak, není nad jídlo ve výcvikovém táboře.“

„Už je ti líp?“ slyšel jsem, jak se mě ptá ten slepý chlapec. Otočil jsem se k němu. Už dojedl a v sedě se díval směrem ke mně.

Bleděmodré oči měl otevřené.

„Mnohem líp,“ řekl jsem. „Hlava už mě nebolí.“

„Všichni jsme se o tebe moc báli.“

Nevěděl jsem, co na to mám říci. Napadlo mě, že prostě kývnu hlavou a usměju se, ale uvědomil jsem si, že by to neviděl. Nevěděl jsem, co mám dělat nebo říci, a tak jsem mlčel.

„Jmenuji se Billy,“ řekl slepý chlapec. „Těší mě, Billy. Já jsem Robert Malter.“

„Ahoj, Roberte. Poranil sis to oko vážně?“

„Dost.“

„Musíš si dávat na oči pozor, Roberte.“

Ani teď jsem nevěděl, co na to říci.

„Robert je dospělé jméno, viď? Kolik ti je?“

„Patnáct.“

„To jsi dospělý.“

„Říkej mi Bobby,“ řekl jsem. „Zas tak dospělý nejsem.“

„Bobby je hezké jméno. Dobrá, budu ti říkat Bobby.“

Pořád jsem se na něho díval. Měl takový krásný, jemný obličej.

Jeho ruce ležely ochable na dece a oči na mě hleděly prázdným pohledem.

„Jaké máš vlasy, Bobby? Můžeš mi říct, jak vypadáš?“

„To můžu. Mám černé vlasy, hnědé oči a tvář jako milióny jiných, jaké jsi viděl – nebo o jakých jsi slyšel. Měřím asi metr šedesát pět, na hlavě mám bouli a levé oko zavázané.“

S potěšením se zasmál. „Ty jsi moc sympatický,“ řekl nadšeně.

„Jsi sympatický jako pan Savo.“

Pan Savo se na nás podíval. Dojedl a v rukou držel balíček karet.

„Přesně tohle jsem pořád říkal mýmu manažerovi. Jsem bezva chlap, povídal jsem mu. Je to snad moje vina, že jsem dostal nakládačku?

Jenže on mi přestal věřit. Zatracenej manažer.“

Billy se podíval směrem, odkud přicházel jeho hlas. „Budete zase v pořádku, pane Savo,“ řekl upřímně. „Dostanete se zpátky mezi nejlepší.“

„Máš pravdu, Billy,“ řekl pan Savo a díval se na něho. „Starej Tony se zase vrátí mezi vítěze.“

„Potom za váma přijedu na výcvikový tábor a budu se dívat, jak trénujete, a pak si se mnou rozdáte ty tři kola, jak jsme se dohodli.“

„Jasně, Billy.“

„Pan Savo mi slíbil, že si se mnou rozdá tři kola, až budu mít po operaci,“ vysvětloval mi Billy nadšeně a díval se pořád na pana Savo.

„To je skvělé,“ řekl jsem.

„Je to nějaká nová operace,“ řekl Billy a otočil se ke mně. „Otec mi to vysvětlil. Přišli na to za války. Tři kola s vámi, to bude báječné, pane Savo.“

„No jasně, Billy. To víš, že jo.“ Seděl na posteli, díval se na chlapce a vůbec nevnímal karty, které držel v rukou.

„To bude nádherné, až budu zase vidět,“ řekl mi Billy. „Měli jsme bouračku. Řídil táta. Už je to dávno. Ale on za to nemohl.“

Pan Savo se podíval na balíček karet a odložil ho na noční stolek.

Viděl jsem, jak se uličkou blíží zřízenec a sbírá podnosy. „Chutnalo ti?“ zeptal se Billyho.

Billy otočil hlavu po jeho hlasu. „Bylo to moc dobré.“

„A co ty, Zabijáku?“

„Kuře!“ řekl pan Savo. „Co může bejt na kuřeti dobrýho?“ Hlas měl nevýrazný a všechno nadšení z něho vyprchalo.

„Jaktože jsi dneska nechal kosti?“ zeptal se zřízenec s úsměvem.

„Kdo by po kuřeti vydržel deset kol?“ řekl Tony Savo. Bylo ale znát, že vůbec nemyslí na to, co říká. Lehnul si na polštář a díval se levým okem na strop. Pak oko zavřel a položil si chlupaté ruce na prsa.

„Dáme ti to zase dolů,“ řekl zřízenec, když mi odnesl tác. Sehnul se u nohou postele a já cítil, jak polštář klesá.

Billy si lehnul. Otočil jsem hlavu a viděl jsem, že leží s otevřenýma očima a dívá se nahoru s rukama pod hlavou a vystrčenými lokty.

Potom jsem se podíval přes jeho postel a uviděl jsem nějakého muže, spěchajícího uličkou, a když přišel blíž, poznal jsem svého otce.

Málem jsem vykřikl, ale pak jsem se uklidnil a čekal jsem, až dojde k posteli. V ruce držel balíček, zabalený v novinách. Měl na sobě tmavě šedivý, proužkovaný, dvouřadový oblek a šedivý klobouk. Byl vyhublý a unavený a tvář měl bledou. Jeho oči za brýlemi s kovovými obroučkami byly červené, jako by dlouho nespal.

Rychle přišel k levé straně postele, díval se na mě a pokusil se usmát. Úsměv se mu ale na rtech neobjevil.

„Před chvílí mi volali z nemocnice,“ řekl zadýchaně. „Povídali, že ses probudil.“

Začal jsem se zvedat.

„Ne,“ řekl. „Lež klidně. Řekli mi, že si ještě nesmíš sedat.“

Lehnul jsem si a díval jsem se na něho. Posadil se na okraj postele a balíček položil vedle sebe. Sundal si klobouk a položil ho na balíček. Prořídlé šedivé vlasy měl neučesané. U mého otce to bylo neobvyklé. Nepamatuji se, že by kdy vyšel ven, aniž by se předtím pečlivě neučesal.

„Spal jsi téměř celý den,“ řekl a znovu se pokusil o úsměv. Měl příjemný hlas, ale teď mu zněl zastřeně. „Jak se cítíš, Reuvene?“

„Teď je mi dobře,“ řekl jsem.

„Řekli mi, žes měl lehký otřes mozku. Hlava tě nebolí?“

„Ne.“

„Pan Galanter dnes už několikrát volal. Chtěl vědět, jak ti je. Řekl jsem mu, že spíš.“

„Pan Galanter je ohromný člověk.“

„Říkali, že budeš spát možná několik dní. Byli překvapení, že ses probudil tak brzy.“

„Byla to pořádná rána.“

„Ano,“ řekl. „Už jsem o tom zápasu slyšel všechno.“ Byl dost nervózní a já se divil, proč si ještě dělá takové starosti.

„Sestra mi o tom oku nic neřekla,“ řekl jsem. „Je v pořádku?“

Překvapeně se na mě podíval.

„Samozřejmě, že je v pořádku. Proč by nemělo být v pořádku?

Operoval ho doktor Snydman. Je to veliký odborník.“

„On mi operoval oko?“ Nenapadlo mě, že jsem po operaci. „Co s ním bylo? Proč ho musel operovat?“

Otec vycítil v mém hlase obavy.

„Teď už budeš v pořádku,“ uklidňoval mě. „Měl jsi v oku střep a on ho musel vyjmout. Bude to dobré.“

„Já měl v oku střep?“

Otec pomalu přikývl. „Na okraji zřítelnice.“

„A vyndali ho?“

„Doktor Snydman ho vyndal. Říkali, že udělal zázrak.“ Otec se ale vůbec netvářil, že by se stal nějaký zázrak. Seděl tam celý nesvůj a nervózní.

„Je to oko úplně v pořádku?“ zeptal jsem se.

„No ovšem, že je v pořádku. Proč by nemělo být v pořádku?“

„Není v pořádku,“ řekl jsem. „Chci, abys mi to řekl.“

„Není, co bych ti pověděl. Řekli mi, že je v pořádku.“

„Aba, prosím tě, řekni mi, co se děje?“

Díval se na mě a bylo slyšet, jak si povzdechnul. Pak začal kašlat hlubokým, chraptivým kašlem, který mocně třásl jeho útlým tělem.

Vytáhl z kapsy kapesník a podržel si ho před ústy. Kašlal dlouho.

Ležel jsem neklidně na posteli a díval jsem se na něho. Kašel ustal.

Slyšel jsem, jak si znovu povzdechnul a pak se na mě usmál. Byl to jeho starý, laskavý úsměv, při němž se mu zvedly koutky tenkých rtů, a tvář se mu rozsvítila.

„Reuvene, Reuvene,“ řekl s úsměvem a kroutil hlavou. „Neumím před tebou nikdy nic skrýt, viď?“ Mlčel jsem.

„Vždycky jsem si přál mít bystrého syna. A ty bystrý jsi. Povím ti, co mi řekli. Oko je v pořádku. Za pár dní ti sundají obvaz a půjdeš domů.“

„Jenom za pár dní?“

„Ano.“

„Tak proč si děláš starosti? To je přece úžasné!“

„Reuvene, to oko se musí zahojit.“

Všiml jsem si, jak se uličkou přiblížil nějaký muž a zamířil k Billyho posteli. Mohlo mu být něco mezi třiceti a čtyřiceti lety. Měl světlé, plavé vlasy a podle obličeje bylo hned jasné, že to je Billyho otec.

Posadil se na postel a Billy k němu otočil obličej a zvedl se. Otec políbil chlapce něžně na čelo. Hovořili spolu potichu.

Podíval jsem se na otce. „No jasně, že se to oko musí zahojit.“

„Na okraji zřítelnice je malá jizva a ta musí srůst.“

Zíral jsem na něho. „Jizvovitá tkáň,“ řekl jsem pomalu. „Jizvovitá tkáň může přerůst zřítelnici.“ Cítil jsem, jak se mi strachy sevřel žaludek.

Otec zamrkal a za brýlemi s kovovými obroučkami měl oči vlhké.

„Doktor Snydman mi pověděl o podobném případu, který měl minulý rok, a to oko se zahojilo. Je optimista, všechno bude v pořádku.“

„Ale jistý si není.“

„Ne,“ řekl otec. „Jistý si není.“

Podíval jsem se na Billyho, který s otcem tlumeně a vážně hovořil.

Otec hladil synovu tvář. Odvrátil jsem se a otočil jsem hlavu nalevo.

Pan Savo vypadal, že spí.

„Reb Saunders mi dneska dvakrát volal, a jednou v noci,“ zaslechl jsem otce.

„Reb Saunders?“

„Ano. Chtěl vědět, jak ti je. Říkal, že jeho syna velice mrzí, co se stalo.“

„To určitě,“ řekl jsem trpce.

Otec mne chvíli pozoroval a potom se na posteli naklonil kousek dopředu. Začal něco říkat, ale jeho slova zanikla v chraplavém kašli.

Podržel si před ústy kapesník a kašlal do něho. Kašlal dlouho a já jsem mlčky ležel a pozoroval ho. Když přestal, sundal si brýle a utřel si oči. Nasadil si brýle zpátky a zhluboka se nadechnul.

„Nastydnul jsem,“ omlouval se. „Včera byl ve třídě průvan. Řekl jsem to školníkovi, ale on mi tvrdil, že neobjevil žádnou závadu. Tak jsem nastydnul. V červnu. V červnu může nastydnout jenom tvůj otec.“

„Nedáváš na sebe pozor, aba.“

„Mám starosti o svého baseballového hráče.“ Usmál se na mě.

„Já se celou dobu bojím, aby tě neporazil taxík nebo trolejbus a ty se necháš srazit baseballovým míčem.“

„Za tohle nenávidím Dannyho Saunderse. Kvůli němu jsi nemocný.“

„Já jsem nemocný kvůli Dannymu Saundersovi? A jak to dělá?“

„Mířil na mě úmyslně, aba. Úmyslně mě trefil. A ty teď onemocníš z toho, že si o mě děláš starosti.“

Otec se na mě díval v údivu. „On tě trefil úmyslně?“

„Měl bys vidět, jak odpaluje. Málem zabil Schwartzieho. Řekl, že nás, apikory, jejich mužstvo oddělá.“

„Apikory?“

„Brali ten zápas jako válku.“

„Tomu nerozumím. Reb Saunders mi do telefonu říkal, že je to jeho synovi líto.“

„Líto. To určitě! Je mu líto, že mě neoddělal úplně.“

Otec se na mě upřeně zadíval a oči se mu zúžily. Údiv mu zvolna zmizel z tváře.

„Nelíbí se mi, jak mluvíš,“ řekl přísně.

„Je to pravda, aba.“

„Zeptal ses ho, jestli to bylo úmyslné?“

„Ne.“

„Jak můžeš tvrdit něco takového, když si nejsi jistý? To je vážné obvinění.“ Jenom s námahou ovládal svůj hněv. „Vypadalo to jako úmyslné.“

„Věci jsou vždy takové, jakými se zdají být, Reuvene? Odkdy?“

Mlčel jsem.

„Takové věci o synu reba Saunderse od tebe už nechci nikdy slyšet.“

„Ano, aba.“

„Na, tohle jsem ti přinesl.“ Rozbalil noviny a já uviděl náš tranzistorák. „Neměl by ses uzavírat před světem jenom proto, že ležíš v nemocnici. Očekává se, že Řím padne každým dnem. A říká se také, že dojde brzy k invazi do Evropy. Neměl bys zapomenout, že venku je taky svět.“

„Budu muset dělat domácí úkoly, aba. Nesmím zůstat pozadu.“

„Žádná škola, žádné knihy a žádné noviny. Říkali mi, že nesmíš číst.“

„To nesmím číst vůbec?“

„Žádné čtení. Proto jsem ti přinesl to rádio. Dějí se moc důležité věci, Reuvene, a takové rádio je požehnání.“

Postavil rádio na noční stolek. Rádio spojuje svět, říkal často.

Cokoli spojovalo svět, bylo podle něho požehnání.

„A co se týče školy,“ řekl. „Mluvil jsem s tvými učiteli. Když se nestihneš připravit na zkoušky včas, dají ti náhradní termín na konci června nebo v září. S tím si nemusíš dělat hlavu.“

„Když mě pustí z nemocnice za pár dní, tak budu moci číst brzo.“

„Uvidíme. Nejdříve musíme počkat, co udělá ta jizvovitá tkáň.“

Znovu jsem se vyděsil. „Bude to trvat dlouho?“

„Týden nebo dva.“

„Nebudu smět číst dva týdny?“

„Zeptáme se doktora Snydmana, až tě pustí domů. Ale teď žádné čtení.“

„Ano, aba.“

„Už budu muset jít,“ řekl otec. Nasadil si klobouk, složil noviny a dal si je do podpaží. Znovu zakašlal, tentokrát krátce, a postavil se.

„Musím připravit zkoušky a dopsat jeden článek. V časopise mi dali termín.“ Podíval se na mě a usmál se; trochu nervózně, napadlo mě.

Byl tak bledý a hubený.

„Prosím tě, aba, opatruj se. Ne abys byl nemocný.“

„Dám na sebe pozor. Ty odpočívej. A poslouchej rádio.“

„Ano, aba.“

Díval se na mě a jeho oči za brýlemi s kovovými obroučkami zamrkaly. „Už nejseš dítě. Doufám –“ Odmlčel se. Měl jsem dojem, že vidím, jak mu vlhnou oči a rty se mu na okamžik zachvěly.

Billyho otec řekl něco chlapci a ten se hlasitě zasmál. Otec na ně letmo pohlédl a otočil se zpátky ke mně. Potom k nim otočil hlavu znovu a díval se na ně. Dlouho je pozoroval. Pak se obrátil zpátky ke mně. Z výrazu jeho tváře jsem poznal, že ví, že je Billy slepý.

„Přinesl jsem ti tvé tefilin a modlitební knihu,“ řekl velice potichu.

Jeho hlas byl zastřený a trochu se chvěl. „Pokud ti řeknou, že to nevadí, měl by ses modlit s tefilin. Ale jenom když ti řeknou, že můžeš a že to nebude škodit tvé hlavě ani oku.“ Na moment se odmlčel, aby si odkašlal. „Je to nepříjemné nastydnutí, ale to bude v pořádku. Modli se, i když to nepůjde s tefilin. Teď už musím jít.“

Sehnul se a políbil mě na čelo. Když se ke mně přiblížil, všiml jsem si, že má oči zarudlé a zamžené. „Ty můj baseballisto,“ řekl a pokusil se o úsměv. „Dej na sebe pozor a odpočívej. Přijdu se na tebe podívat zítra.“ Otočil se a odešel rychle uličkou, malý, hubený, ale kráčející pevným krokem, jakým chodil vždycky, ať se cítil jakkoliv. Pak z něho zbyla skvrna a já ho už neviděl.

Lehnul jsem si na polštář a zavřel jsem pravé oko. Za chvíli jsem zjistil, že brečím, a napadlo mě, že by to mohlo vadit oku, a tak jsem se přinutil přestat. Ležel jsem bez hnutí a přemýšlel o svých očích.

Vždycky jsem je bral jako něco samozřejmého, stejně jako mé tělo a rozum. Otec mi mnohokrát říkal, že zdraví je dar, ale já tomu nikdy moc pozornosti nevěnoval, protože nemocný jsem byl jen zřídka a skoro nikdy jsem nemusel jít k lékaři. Myslel jsem na Billyho a Tonyho Savo. Pokoušel jsem si představit, jaký by byl můj život, kdybych měl jenom jedno oko, ale nešlo to. Nikdy předtím jsem prostě na svůj zrak nemyslel. Nikdy mě nenapadlo, jaké to je, být slepý. Znovu mě polila hrůza a snažil jsem se ji přemoci. Ležel jsem tak dlouho a přemítal o tom.

Zaslechl jsem v pokoji nějaký šramot, otevřel jsem pravé oko, a viděl jsem, že Billyho otec už odešel. Billy ležel s rukama pod hlavou a lokty mu trčely do stran. Oči měl otevřené. Dívaly se na strop. U

několika postelí jsem uviděl sestry a uvědomil jsem si, že se všichni chystají ke spánku. Otočil jsem hlavu, abych se podíval na pana Savo. Vypadal, že spí. Hlava mě začínala trochu bolet a levé zápěstí jsem pořád cítil. Ležel jsem bez hnutí. Uviděl jsem, jak k mé posteli přichází sestra a s úsměvem se na mě dívá.

„Tak jak se nám daří, mladíku?“ zeptala se.

„Trochu mě bolí hlava,“ řekl jsem.

„S tím jsme počítali.“ Usmála se na mě. „Teď si vezmeš tenhle prášek, aby ses v noci pěkně vyspal.“ Šla k nočnímu stolku a nalila do sklenice vodu z konvice, která stála na malém tácu. Pomohla mi zvednout hlavu, já si dal prášek do pusy a zapil ho trochou vody.

„Děkuju,“ řekl jsem a lehnul jsem si.

„Nemáš zač, mladíku. Je hezké potkat slušné mladé lidi. A teď už dobrou noc.“

„Dobrou noc, sestřičko. Děkuju.“

Odešla uličkou.

Otočil jsem hlavu a díval jsem se na Billyho. Ležel mlčky s otevřenýma očima. Chvíli jsem se na něho díval a pak jsem zavřel oko. Přemýšlel jsem, jaké to asi je, být slepý, úplně slepý. Nedokázal jsem si to představit, ale napadlo mě, že to musí být podobné pocitu, který máte, když zavřete oči. Ale stejné to není, pomyslel jsem si hned. Vím, že když otevřu pravé oko, tak uvidím. Když je člověk slepý, tak je úplně jedno, jestli oči otevře nebo ne. Neuměl jsem si představit, jaké to je žít ve vědomí, že bez ohledu na to, jestli mám oči otevřené nebo zavřené, všechno je pořád černé.

KAPITOLA 3

Ve spánku jsem uslyšel výkřik a hluk, který zněl jako projev veselí, a ihned jsem se probudil. Pokoj byl plný pohybu a vzrušených hlasů.

Byl jsem zvědavý, co se to děje, protože tam byl takový povyk a plno křiku a vřískalo rádio. Začal jsem se zvedat, když jsem si uvědomil, že si sedat ještě nesmím, a položil jsem hlavu zpátky na polštář. Venku bylo světlo, ale slunce nesvítilo. Přemýšlel jsem, co ten hluk znamená, a pak jsem uviděl paní Carpenterovou, jak přichází rozzlobeně uličkou. Říkala pacientům, aby přestali křičet a uvědomili si, že jsou v nemocnici a ne v Madison Square Garden. Podíval jsem se na Billyho. Seděl na posteli a vypadal, že se snaží zjistit, co se děje. Tvářil se zmateně a trošku vylekaně. Otočil jsem se, abych se podíval na pana Savo, ale ten v posteli nebyl.

Hluk se trochu utišil, ale rádio vyhrávalo dál. Moc dobře jsem nerozuměl, protože každou chvíli někdo vykřikl nebo zavýskl radostí.

Hlasatel mluvil o místech zvaných Caen a Carentan. Říkal něco o britské letecké divizi, která dobyla nějaké předmostí, a o dvou amerických leteckých divizích, které zabránily nepřátelským vojskům obsadit poloostrov Cotentin. Žádné z těch jmen mi nic neříkalo a divil jsem se, proč jsou všichni tak vzrušení. Válečná zpravodajství se vysílala nepřetržitě, ale takový povyk nikdo nedělal, jenom když se stalo něco mimořádného. Měl jsem dojem, že vidím pana Savo sedět na jedné posteli. Šla k němu paní Carpenterová a podle chůze bylo vidět, že je rozzlobená. Pan Savo se zvedl a vracel se uličkou.

Hlasatel říkal něco o ostrovu Wight a pobřeží Normandie a bombardérech Královského letectva a letectva Spojených států, které útočily na nepřátelskou pobřežní obranu. Najednou jsem si uvědomil, co se děje, a cítil jsem, jak mi začíná tlouct srdce.

Pan Savo přišel k mé posteli. Byl rozčilený a jeho protáhlý, hubený obličej s černou páskou přes oko připomínal piráta.

„‚Vraťte se na své lůžko, pane Savo,“‚ opičil se po sestře.

„‚Okamžitě se vraťte na lůžko!‘ Jako bych umíral. Teď není čas ležet v posteli.“

„To je invaze do Evropy, pane Savo?“ zeptal jsem se dychtivě. Byl jsem vzrušený a trochu nervózní, a přál jsem si, aby se povykující pacienti uklidnili.

Podíval se na mě. „Dneska je Den D, Bobby. Dáváme jim pěkně zabrat. A Tony Savo musí jít zpátky na lůžko.“ Potom si všiml přenosného rádia, které mi otec minulý večer přinesl. „Poslyš, Bobby, tohle je tvoje rádio?“

„Ano, je,“ řekl jsem vzrušeně. „Úplně jsem na něj zapomněl.“

„To máme štěstí.“ Vesele se usmíval a už vůbec nevypadal jako pirát. „Postavíme si ho na stolek mezi postele a budem poslouchat, co tomu říkáš?“

„Myslím, že Billy by chtěl taky slyšet, pane Savo.“ Podíval jsem se na Billyho.

Billy se otočil a díval se směrem, odkud slyšel přicházet můj hlas.

„Ty tady máš rádio, Bobby?“ mluvil vzrušeně.

„Tady, Billy. Mezi našema postelema.“

„Můj strejda je pilot. Lítá s velkýma letadlama, co shazujou bomby. Můžeš ho zapnout?“

„No jasně, chlapče.“ Pan Savo zapnul rádio, našel stanici se stejným hlasatelem, kterého bylo slyšet i z druhého rádia, vrátil se do postele a lehnul si. Všichni tři jsme leželi a poslouchali zpravodajství z invaze.

Uličkou přišla paní Carpenterová. Ještě se trošku zlobila kvůli hluku na pokoji, ale bylo vidět, že je taky jako na jehlách. Zeptala se, jak mi je.

„Dobře, sestřičko.“

„Výborně. To rádio je tvé?“

„Ano. Přinesl mi ho otec.“

„To je hezké. Jestli chceš, můžeš se na chvilku posadit.“

„Děkuju.“ Byl jsem rád, když jsem to uslyšel. „Můžu se modlit s tefilin?“

„S modlitebními řemínky?“

„Ano.“

„Nevím, proč bys nemohl. Ale buď opatrný na bouli na hlavě.“

„Budu. Děkuju, sestřičko.“

Podívala se přísně na pana Savo. „Už jste se uklidnil, jak vidím, pane Savo.“

Pan Savo se na ni podíval levým okem a zamručel. „Copak umírám?“

„Máte být v posteli, pane Savo.“

Znovu zareptal.

Odešla uličkou.

„Tvrdá jako sloupek v ringu,“ řekl pan Savo s úšklebkem. „Zesil to trošku, Bobby. Je špatně slyšet.“

Natáhnul jsem se a otočil knoflíkem rádia. Byla to nádhera, zase se hýbat.

Vytáhl jsem tefilin a modlitební knihu ze šuplíku nočního stolku a začal jsem si tefilin navlékat. Řemínek kolem hlavy mi zavadil o bouli a já sebou škubnul. Ještě mě bolela. Uvázal jsem si řemínek, který patří na ruku, a otevřel jsem modlitební knížku. Všiml jsem si pana Savo, že mě pozoruje. Vzpomněl jsem si, že nesmím číst, a tak jsem modlitební knihu zavřel. Modlil jsem se zpaměti všechno, nač jsem si vzpomněl, a snažil jsem se neposlouchat hlasatele. Modlil jsem se za bezpečnost našich vojáků, bojujících na pobřeží. Když jsem skončil, sundal jsem si tefilin a s modlitební knihou jsem je vrátil do šuplíku.

„Poslyš, Bobby, ty seš dovopravdy věřící,“ řekl pan Savo.

Nevěděl jsem, co na to odpovědět, a tak jsem se na něho podíval, přikývl jsem a nic jsem neříkal.

„Budeš knězem nebo něco podobnýho?“

„Mohl bych,“ řekl jsem. „Můj otec si ale přeje, abych byl matematikem.“

„Seš dobrej v matice?“

„Ano. Mám z ní samé jedničky.“

„Ale radši bys byl knězem, co? Rabínem, jak tomu říkáte.“

„Někdy mě napadá, že bych byl radši rabínem. Ještě nevím.“

„Bejt rabínem je dobrá věc, Bobby. Ten náš zpřevrácenej svět takový lidi potřebuje. Taky jsem moh bejt kněz. Měl jsem možnost.

Vybral jsem si špatně. Nakonec místo toho buším do lidí. Zatracená volba. Heleďte, poslouchejte!“

Hlasatel právě vzrušeně oznamoval, že několik německých torpédových člunů napadlo norský torpédoborec, který se zřejmě potápěl. Námořníci skákali přes palubu a spouštěli záchranné čluny.

„Dostali to,“ řekl pan Savo a mračil se. „Pitom‐. Chudáci.“

Hlasatel mluvil vzrušeným hlasem, když popisoval, jak se norský torpédoborec potápí.

Zbytek dopoledne jsem poslouchal rádio a s panem Savo a s Billym jsme si povídali o válce. Vysvětloval jsem Billymu, jak jsem to nejlépe dovedl, některé události, které právě probíhaly, a on mi pořád dokola opakoval, že jeho strejda létá s velkým letadlem, co shazuje bomby. Zeptal se mě, jestlipak je teď asi zrovna shazuje, aby pomohl při invazi. Řekl jsem mu, že určitě.

Krátce po obědě přišel z jiného oddělení nějaký chlapec a pinkal si s míčem. Bylo mu asi šest let, měl hubený, bledý obličej a tmavé neučesané vlasy, které si neustále odhrnoval levou rukou z očí, zatímco chodil po pokoji a pravou rukou si pinkal s míčem. Měl na sobě světlehnědé pyžamo a tmavohnědý župan.

„Chudák malej,“ řekl pan Savo. „Většinu svýho života si pobyl na oddělení přes chodbu. Nemá žádný šťávy v žaludku nebo co.“

Pozoroval ho, jak se blíží uličkou. „Zatracenej život. Svět je celej naruby.“

Chlapec stál u nohou postele pana Savo, drobný a bledý. „Hej, pane Tony. Budete si s Mickeym házet?“

Pan Savo mu řekl, že teď není čas na hraní, probíhá právě invaze.

Mickey nevěděl, co to je invaze, a začal plakat. „Pane Tony, slíbil jste mi to. Řekl jste, že si s malým Mickeym budete házet.“

Pan Savo byl nesvůj. „Dobrá, malej. Hlavně mi zas nezačni brečet.

Ale jen dvakrát. Jasný?“

„Ano, pane Tony,“ řekl Mickey nadšeně. Hodil míč na pana Savo, který musel natáhnout pravou ruku vysoko nad hlavu, aby ho chytil.

Hodil chlapci míč lehce zpátky, ale on ho upustil a lezl pro něj po čtyřech pod postel.

Viděl jsem, jak se uličkou řítí rozzlobená paní Carpenterová.

„Pane Savo, vy jste prostě nemožný,“ téměř křičela. Pan Savo seděl na posteli, ztěžka dýchal, a neřekl ani slovo.

„Vy si vážně něco uženete, jestli nenecháte těch nesmyslů a neuklidníte se.“

„Ano, sestro,“ řekl pan Savo. Byl bledý. Lehnul si a zavřel levé oko.

Paní Carpenterová se otočila k chlapci, který už našel míč a díval se v očekávání na pana Savo. „Mickey, už žádné házení s panem Savo.“

„Ale paní Carpenterová –“

„Mickey!“

„Ano, sestřičko,“ řekl Mickey poslušně. „Díky, pane Tony, že jste si se mnou hodil.“

Pan Savo ležel a nic neříkal. Mickey odešel uličkou a cestou si pinkal s míčem.

Paní Carpenterová se podívala na pana Savo. „Jste v pořádku?“

zeptala se starostlivě.

„Jsem trochu unavenej,“ řekl pan Savo s očima zavřenýma.

„Tohle byste zrovna neměl dělat.“

„Omlouvám se, sestřičko.“ Paní Carpenterová odešla.

„Tvrdá jako sloupek v ringu,“ řekl pan Savo. „Ale má ohromný srdce.“ Ležel se zavřeným okem a za chvíli usnul.

Hlasatel mluvil o problémech se zásobováním při tak rozsáhlé invazi, když jsem uviděl přicházet uličkou pana Galantera. Ztišil jsem trochu rádio. Pan Galanter přišel k mé posteli. V podpaží nesl New York Times, tváře mu hořely a byl vzrušený.

„Přišel jsem tě pozdravit, vojáku. Mám volnou hodinu, tak jsem tu jenom na skok. Jinak bych se sem už dneska nedostal. Jak se máme?“

„Už je mi o moc líp, pane Galantere.“ Měl jsem radost a byl jsem hrdý na to, že se na mě přišel podívat. „Hlava už mě nebolí vůbec a zápěstí mnohem míň.“

„To jsou dobré zprávy, vojáku. Výborné zprávy. To je ale dneska den, co říkáš? Jeden z největších v historii. Fantastická akce.“

„Ano. Poslouchal jsem to v rádiu.“

„Ani si neumíme představit, co právě probíhá, vojáku. To je na tom to neuvěřitelné. Dneska a zítra se musí vylodit přinejmenším sto padesát tisíc vojáků, tisíce tanků, děl, džípů, buldozerů, prostě všechno musí být na těch plážích. Až se z toho člověku točí hlava!“

„Říkal jsem tady malému Billymu, že mají hodně ohromných bombardérů. Jeho strejda je pilotem na jednom z nich. Možná, že právě teď s ním létá.“

Pan Galanter se podíval na Billyho, který se k nám otočil, a okamžitě si všiml, že je slepý.

„Jak se máš, chlapče?“ řekl pan Galanter. Hlas mu už nezněl tak nadšeně.

„Můj strejda létá s velkým letadlem, které shazuje bomby,“ řekl Billy. „Vy jste letec?“

Bylo vidět, jak panu Galanterovi ztuhnul obličej.

„Pan Galanter mě má na tělocvik na střední škole,“ řekl jsem Billymu.

„Můj strejda už je pilotem hodně dlouho. Tatínek říká, že toho musí nalétat hrozně moc, než je pustí domů. Vy jste byl zraněný, pane Galantere, že jste teď doma?“

Pan Galanter jen na chlapce zíral. Pusu měl otevřenou a jazykem si přejížděl rty. Vypadal, že není ve své kůži.

„Nevzali mě za vojáka,“ řekl a díval se na Billyho. „Nemám v pořádku –“ Odmlčel se. „Chtěl jsem, ale nešlo to.“

„To je mi líto.“

„Ano,“ řekl pan Galanter.

Byl jsem rozpačitý. Nadšení z pana Galantera vyprchalo a on tam stál, díval se na Billyho a vypadal schlíple. Bylo mi ho líto a mrzelo mě, že jsem se zmínil o Billyho strejdovi.

„Přeju tvému strejdovi hrozně moc štěstí,“ řekl pan Galanter Billymu potichu.

„Děkuju vám,“ řekl Billy.

Pan Galanter se otočil ke mně. „To se jim vážně povedlo, když ti dokázali vytáhnout z oka ten střep, vojáku.“ Snažil se být veselý, ale moc se mu to nedařilo. „Kdy tě pustí domů?“

„Otec říkal, že za pár dní.“

„To je ohromné. Máš štěstí. Mohlo to být mnohem horší.“

„Ano.“

Uvažoval jsem, jestli ví o té jizvovité tkáni, ale možná se mu o tom nechce mluvit. Řekl jsem si, že mu o tom nepovím; tvářil se trochu smutně a byl nesvůj a já nechtěl, aby se cítil ještě hůř.

„No, už budu muset jít učit, vojáku. Dávej na sebe pozor a ať jsi brzy doma.“

„Děkuju vám za všechno, a taky že jste se na mě přišel podívat.“

„Pro své vojáky všechno,“ řekl.

Díval jsem se, jak pomalu odchází uličkou.

„To je smutné, že nemohl být vojákem,“ řekl Billy. „Tatínek taky není vojákem, ale to je proto, že maminka zemřela při té havárii a o mě a moji malou sestru by se neměl kdo starat.“

Díval jsem se na něho a mlčel jsem.

„Asi budu chvilku spát,“ řekl Billy. „Mohl bys vypnout to rádio?“

„To víš, že jo, Billy.“

Položil si ruce pod hlavu na polštář a prázdnýma očima se díval do stropu.

Lehnul jsem si, chvíli jsem přemýšlel o panu Galanterovi, a usnul jsem. Zdálo se mi o levém oku a měl jsem hrozný strach. Měl jsem dojem, že přes zavřené víčko pravého oka vidím slunce, a zdálo se mi o tom, jak jsem se den předtím odpoledne probudil a jak sestra dává pryč plentu. Najednou slunce něco zatemnilo. Pak znovu svítilo a já ho viděl ve spánku přes pravé víčko. Najednou slunce zase zmizelo a já cítil, že začínám mít vztek na toho, kdo si s ním hraje.

Otevřel jsem oko a viděl jsem někoho stát u mé postele. Silueta jeho postavy stála proti slunci a já zprvu nemohl rozeznat rysy obličeje.

Potom jsem se prudce posadil.

„Ahoj,“ řekl Danny Saunders potichu. „Omlouvám se, jestli jsem tě probudil. Sestra mi řekla, že tady můžu počkat.“

Díval jsem se na něho celý užaslý. Byl poslední, o kom bych si myslel, že za mnou do nemocnice přijde.

„Ještě než mi povíš, jak moc mě nenávidíš,“ řekl potichu, „dovol, abych řekl, že mě mrzí, co se stalo.“

Zíral jsem na něho a nevěděl jsem, co říci. Měl na sobě tmavý oblek, bílou košili rozepnutou u krku a tmavou čepičku. Podél pravidelného obličeje mu visely pejzy a z kalhot mu pod sakem čouhaly třásně.

„Necítím k tobě nenávist,“ podařilo se mi ze sebe vypravit, protože bylo na mně, abych něco řekl, i když to byla lež.

Smutně se usmál. „Můžu si sednout? Stál jsem tady asi čtvrt hodiny a čekal, až se probudíš.“

Zřejmě jsem přikývnul nebo nějak pohnul hlavou, což pochopil jako souhlas, a posadil se na moji postel po mé pravici. Okny za jeho zády svítilo dovnitř slunce. V obličeji měl stíny, které zvýrazňovaly linie obličeje a čelistí. Napadlo mě, že vypadá jako Abraham Lincoln na obrázcích, kde byl ještě bezvousý – až na jemné chmýří na bradě a na tvářích, krátce ostříhané vlasy a pejzy. Byl celý nesvůj a nervózně mrkal. „Co říkají o té jizvovité tkáni?“ zeptal se. Znovu jsem byl celý užaslý. „Jak ses o tom dověděl?“

„Zavolal jsem včera večer tvému otci. Řekl mi to.“

„Ještě nic nevědí. Na to oko můžu oslepnout.“ Pomalu přikývnul a nic neříkal.

„Jaký to je pocit, když víš, žes někoho připravil o oko?“ zeptal jsem se. Probral jsem se z překvapení nad tím, že za mnou přišel, a cítil jsem, že na něho zase dostávám vztek.

Díval se na mě a jeho pravidelný obličej byl bez výrazu. „Co ti na to mám říct?“ Z jeho hlasu promlouval spíš smutek než hněv. „To chceš, abych ti řekl, jak mi je mizerně? Dobrá, je mi mizerně.“

„To je všechno? Jenom mizerně? A jak se ti spí?“

Sklonil hlavu a díval se na ruce. „Nepřišel jsem, abych se s tebou hádal,“ řekl potichu. „Jestli se chceš jenom hádat, tak jdu domů.“

„Pro mě za mě,“ řekl jsem, „můžeš jít třebas k čertu. A vem s sebou celou tu svoji bandu nafoukaných chasidů!“

Díval se na mě a seděl klidně. Nevypadal, že by se zlobil, byl jenom smutný. Jeho mlčení mě ještě víc dopálilo, a tak jsem nakonec řekl: „Proč tady sakra sedíš? Myslel jsem, žes říkal, že jdeš domů!“

„Přišel jsem si s tebou promluvit,“ řekl potichu.

„Jenomže já nechci poslouchat,“ řekl jsem. „Proč nejdeš domů?

Běž domů a lituj moje oko!“

Pomalu se postavil. Kvůli slunci za jeho zády jsem mu sotva viděl do obličeje. Vypadal jako by měl shrbená ramena.

„Omlouvám se,“ pronesl potichu.

„Nepovídej,“ řekl jsem.

Začal něco říkat, ale pak přestal, otočil se a šel pomalu pryč.

Lehnul jsem si a trochu jsem se třásl. Děsil jsem se svého hněvu a nenávisti.

„To byl tvůj kámoš?“ slyšel jsem pana Savo, jak se mě ptá.

Otočil jsem se k němu. Ležel s hlavou na polštáři.

„Ne,“ řekl jsem.

„Proved ti něco? Nevypadáš dobře, Bobby.“

„To byl ten, co mě trefil míčem do oka.“ Panu Savo se rozjasnil obličej. „Fakt? Ten odstřelovač? No vida!“

„Asi se ještě trochu prospím,“ řekl jsem. Bylo mi hrozně.

„On je jeden z těch super zbožných židů?“ zeptal se.

„Ano.“

„Už jsem takový viděl. Můj manažer měl takovýho strejčka.

Zbožnej byl jak řemen. Fanatik. Ale s mým manažerem neměl nikdy nic společnýho. Žádná škoda. Prašivej manažer.“

Neměl jsem vůbec chuť povídat si s ním, a tak jsem mlčel. Bylo mi trochu líto, že jsem se do Dannyho Saunderse tak obul.

Pan Savo se posadil a z nočního stolku vytáhl balíček karet. Začal vykládat na deku své řady. Všiml jsem si, že Billy spí. Lehnul jsem si a zavřel oči. Usnout jsem ale nemohl.

Otec přišel chvíli po večeři, bledý a unavený. Když jsem mu pověděl o mém rozhovoru s Dannym Saundersem, oči mu za brýlemi vzplanuly hněvem.

„To bylo hloupé, Reuvene,“ řekl přísně. „Pamatuj si, co říká Talmud. Když se přijde omluvit člověk, který ti ublížil, musíš ho vyslechnout a odpustit mu.“

„Já jinak nemohl, aba.“

„Nenávidíš ho tolik, žes mu musel říci takové věci?“

„Je mi to líto,“ řekl jsem a cítil jsem se mizerně.

Díval se na mě a jeho oči byly najednou smutné. „Nechtěl jsem ti vynadat,“ řekl.

„Nevynadal jsi mi,“ omlouval jsem ho.

„Snažil jsem se ti vysvětlit, Reuvene, že když s tebou chce někdo mluvit, tak bys měl být trpělivý a poslouchat. Zvlášť když ti nějak ublížil. Tak, a dnes večer už o synu reba Saunderse nebudeme mluvit. Dnes je významný den v dějinách lidstva. Je to začátek konce Hitlera a těch jeho šílenců. Poslouchal jsi toho reportéra, který z lodi popisoval invazi?“

Ještě chvíli jsme si o invazi povídali. Potom otec odešel a já jsem si zase lehnul s pocitem úzkosti a měl jsem sám na sebe vztek za to, co jsem Dannymu Saundersovi řekl.

Billyho znovu přišel navštívit jeho otec a oba spolu potichu rozmlouvali. Jednou na mne pohlédl a přívětivě se usmál. Byl to hezký člověk. Všiml jsem si, že se mu přes čelo táhne dlouhá bílá jizva, rovnoběžná s ofinou blonďatých vlasů.

„Billy říká, že se k němu chováš moc pěkně,“ řekl.

Hlavou na polštáři jsem cosi jako přikývl a pokusil jsem se na něho usmát.

„Je to od tebe moc hezké,“ řekl. „Billyho by moc potěšilo, kdybys nám zavolal, až ho pustí z nemocnice.“

„S radostí,“ řekl jsem.

„Jsme v telefonním seznamu. Boger Merrit. Billy říká, že by rád viděl, jak vypadáš, až bude po operaci zase vidět.“

„Určitě vám zavolám,“ řekl jsem. „Slyšels to, Billy?“

„Ano,“ řekl Billy šťastně. „Neříkal jsem ti, že je hodný, tati?“

Muž se na mě usmál a otočil se zpátky k Billymu. Povídali si potichu dál.

Ležel jsem v posteli a přemýšlel o všem, co se toho dne odehrálo.

Bylo mi smutno a cítil jsem se sklesle.

Druhý den ráno mi paní Carpenterová řekla, že už můžu vstát a trochu se projít. Po snídani jsem šel na chvíli na chodbu. Podíval jsem se z okna a viděl jsem lidi na ulici. Stál jsem tam a dlouho jsem se díval ven. Potom jsem se vrátil do postele a lehnul jsem si.

Pan Savo seděl na posteli, hrál karty a usmíval se.

„Jakýpak to je, stát zase na nohou, Bobby?“ zeptal se.

„Je to báječné. Ale jsem trochu unavený.“

„To musíš pomalu, chlapče. Chvilku to trvá, než se člověku zase vrátí síla.“

Jeden z pacientů u rádia na druhém konci pokoje vykřikl.

Natáhnul jsem se a zapnul jsem tranzistorák. Hlasatel popisoval průlom na jedné z pláží.

„Už je mydlej!“ řekl pan Savo vesele.

Uvažoval jsem, jak ta pláž musela asi vypadat, a představoval jsem si ji posetou zničenými vozy a mrtvými vojáky.

Celé odpoledne jsem poslouchal rádio. Když přišla paní Carpenterová, zeptal jsem se jí, jak dlouho budu ještě v nemocnici, a ona se usmála a řekla, že o tom bude muset rozhodnout doktor Snydman.

„Doktor Snydman se na tebe podívá v pátek ráno,“ dodala.

Zpravodajství už mě přestalo zajímat a začalo mi pořád víc vadit, že nemůžu číst. Odpoledne jsem poslouchal některé zábavné rozhlasové pořady – Život může být krásný, Stellu Dallasovou, Vznešenou Mary, Maminku Perkinsovou – ale to, co jsem slyšel, mě ještě víc otrávilo. Rozhodl jsem se, že rádio vypnu a trochu se prospím.

„Budeš to ještě poslouchat?“ zeptal jsem se Billyho.

Neodpověděl, a já viděl, že spí.

„Vypni to, chlapče,“ řekl pan Savo. „Jak může někdo vydržet poslouchat takový blbiny?“

Vypnul jsem tedy rádio a lehnul jsem si.

„Netušil jsem, že se dá do lidí mydlit tak, jak to dělaj v těhle cajdákách,“ řekl pan Savo. „Ale, ale. Podívejme, kdo je tady.“

„Kdo?“ posadil jsem se.

„Tvůj super zbožnej odstřelovač.“

Uviděl jsem Dannyho Saunderse. Prošel uličkou a zastavil se u mé postele. Byl oblečený stejně jako den předtím.

„Budeš se zase vztekat?“ zeptal se váhavě.

„Ne,“ řekl jsem.

„Můžu se posadit?“

„Ano.“

„Díky,“ řekl a posadil se na pravou stranu postele. Všiml jsem si, jak ho pan Savo chvíli pozoruje. Potom se zase vrátil ke svým kartám.

„Včera jsi se ke mně choval docela sprostě,“ řekl Danny Saunders.

„Mrzí mě to.“ Byl jsem překvapený, jak mě těší, že ho vidím.

„Ani mi tolik nevadilo, že ses na mě zlobil,“ řekl. „Ale bylo od tebe sprosté, žes mě nenechal promluvit.“

„Máš pravdu, bylo to ode mne sprosté. Vážně mě to moc mrzí.“

„Chtěl bych si teď s tebou promluvit. Můžu?“

„Můžeš,“ řekl jsem.

„Přemýšlel jsem o tom zápase. Vlastně jsem na něj nepřestal myslet od té chvíle, cos dostal míčem.“

„Taky jsem na něj myslel,“ řekl jsem.

„Kdykoliv něco dělám nebo vidím a nerozumím tomu, musím o tom přemýšlet, dokud to nepochopím.“ Mluvil zbrkle a bylo vidět, že je nervózní. „Hodně jsem o tom přemýšlel, ale pořád mi to není jasné. Chtěl bych ti k tomu něco říct. Můžu?“

„No jasně,“ řekl jsem.

„Víš, co na tom zápase nechápu? Nechápu, proč jsem tě chtěl zabít.“ Zíral jsem na něho. „Vážně mě to trápí.“

„To si myslím,“ řekl jsem.

„Nech toho, Maltere. Já z toho nedělám žádné melodrama.

Opravdu jsem tě chtěl zabít.“

„No, byl to docela divokej zápas. Taky jsem tě chvílema nesnášel.“

„Mám dojem, že vůbec nevíš, o čem mluvím,“ řekl. „Ne, počkej chvíli –“

„Ne, poslouchej. Poslouchej, prosím tě, co ti říkám, ano?

Vzpomínáš si na tu druhou faleš, cos mi hodil?“

„Vzpomínám.“

„A pamatuješ si, jak jsem potom stál před domácí metou a díval se na tebe?“

„To víš, že jo.“ Živě jsem si představil ten jeho idiotský výraz.

„Tak přesně v ten moment jsem chtěl jít k tobě a rozbít ti pálkou hlavu.“

Nevěděl jsem, co na to říct.

„Nevím, proč jsem to neudělal. Chtěl jsem.“

„Byl to důležitý zápas,“ řekl jsem. To, co mi povídal, mě trochu vyděsilo.

„S tím zápasem to nemělo vůbec nic společného,“ řekl. „Alespoň myslím, že nemělo. Nebyli jste první těžký soupeř, se kterým jsme hráli. A taky jsme už předtím prohráli. Ale tys mě opravdu vytočil, Maltere. Nevím si s tím rady. Ale rozhodně je mi líp, když jsem ti o tom pověděl.“

„Prosím tě, můžeš mi přestat říkat Maltere?“ řekl jsem.

Podíval se na mě. Potom se lehce usmál. „Jak chceš, abych ti říkal?“

„Jestli mi budeš nějak říkat, tak třeba Reuvene,“ řekl jsem.

„Malter zní, jako bys byl učitel nebo co.“

„Dobrá,“ řekl a znovu se usmíval. „Ty mi tedy říkej Danny.“

„Fajn,“ řekl jsem.

„Byl to ten nejstrašnější pocit,“ řekl. „Ještě nikdy se mi něco takového nestalo.“

Díval jsem se na něho a najednou jsem měl dojem, že všechno okolo mě je nějak vykolejené. Danny Saunders seděl v nemocnici na mé posteli v šatech, které nosí chasidové, a vypráví mi o tom, jak mě chtěl zabít proto, že jsem mu nadhodil pár točených míčů. Oblečený byl jako chasid, ale jako chasid nemluvil. A kromě toho, včera jsem ho ještě nenáviděl a teď se tu bavíme málem jako přátelé. Seděl jsem a poslouchal ho, jak mluví. Byl jsem fascinovaný už jenom tím, jak dokonalou angličtinu jsem slyšel od člověka, oblečeného jako chasid. Vždycky jsem měl za to, že jejich angličtina má jidiš přízvuk.

Mimochodem, těch pár chasidů, s nimiž jsem se dal kdy do řeči, mluvilo jenom jidiš. A Danny Saunders zatím mluvil anglicky a to, co říkal, stejně jako způsob, jak to říkal, prostě nešlo dohromady s jeho oblečením, pejzy podél obličeje a třásněmi, které mu visely dolů pod tmavým sakem.

„Jsi docela nebezpečnej polař a nadhazovač,“ řekl a pousmál se.

„Sám jsi nebezpečnej,“ řekl jsem. „Kde ses naučil tak odpalovat?“

„Trénoval jsem,“ řekl. „Nedovedeš si představit, kolik hodin jsem strávil s baseballovým míčem.“

„A kdes na to vzal čas? Myslel jsem si, že vy pořád studujete Talmud.“

Usmál se. „Mám s otcem takovou dohodu. Každý den studuju požadovanou kvótu Talmudu a on se nestará, co dělám potom.“

„A kolik dělá tvá denní kvóta?“

„Dva blatt.“

„Dva blatt?“ vytřeštil jsem na něho oči. To znamenalo čtyři stránky Talmudu denně. Já bych byl šťastný, kdybych zvládnul jednu.

„A z angličtiny žádné úkoly nemáš?“

„To se ví, že mám. Ale moc ne. Na naší ješivě tolik anglických předmětů nemáme.“

„Dva blatt Talmudu denně a angličtinu k tomu se musí učit všichni?“

„Všichni ne. Jenom já. Tak si to přeje můj otec.“

„Jak to děláš? To je šílené množství práce.“

„Mám štěstí.“ Usmál se na mě. „Ukážu ti jak. Co teď berete z Talmudu?“

„Traktát Kidušin,“ řekl jsem.

„Na jaké jste stránce?“

Řekl jsem mu číslo stránky.

„To jsem studoval před dvěma lety. Je to takhle?“

Odříkal slovo za slovem asi třetinu stránky, včetně komentářů a maimonidovských zákonných rozhodnutí talmudických sporů. Mluvil chladně, mechanicky, a jak jsem ho poslouchal, měl jsem pocit, jako bych měl před sebou nějaký lidský stroj.

Seděl jsem a s otevřenou pusou ho pozoroval. „Poslyš, to je vážně dobrý,“ podařilo se mi nakonec ze sebe vypravit.

„Mám fotografickou paměť. Otec tvrdí, že to je dar od Boha.

Podívám se na stránku Talmudu a zapamatuju si ji. A taky jí rozumím. Po nějaké době to je ale nudné. Hodně se opakují. To samé můžu dělat například s Ivanhoem. Četl jsi Ivanhoea?“

„Četl.“

„Chceš to slyšet s Ivanhoem?“

„Ale teď se předvádíš,“ řekl jsem.

Usmál se. „Chci na tebe udělat dobrý dojem.“

„To se ti povedlo,“ řekl jsem. „Já mám co dělat, abych se naučil zpaměti jedinou stránku z Talmudu. Bude z tebe rabín?“

„Bude. Převezmu postavení po mém otci.“

„Taky budu možná rabínem. Ale ne takovým, jaké mají chasidové.“

Překvapeně se na mě podíval. „Proč se chceš stát rabínem?“

„Proč ne?“

„Mohl bys dělat tolik jiných věcí.“

„To je legrační, že to říkáš zrovna ty. Ty budeš přece taky rabínem.“

„Já nemám na vybranou. Je to dědičné postavení.“

„To chceš říct, že by ses rabínem nestal, kdybys nemusel?“

„Myslím, že ne.“

„A čím bys byl?“

„Nevím. Asi psychologem.“

„Psychologem?“

Přikývl.

„Nejsem si jistý, jestli vím, co to znamená.“

„Pomůže ti to pochopit, jaký je člověk doopravdy uvnitř. Četl jsem o tom nějaké knihy.“

„To je taky Freud a psychoanalýza a podobné věci?“

„Ano.“

O psychoanalýze jsem skoro nic nevěděl, ale o Dannym Saundersovi v jeho chasidských šatech bych si nikdy v životě nemyslel, že by mohl být psychoanalytikem. Psychoanalytiky jsem si vždycky představoval jako učence s krátkým špičatým vousem, monoklem a německým přízvukem.

„A co ty bys dělal, kdyby ses nestal rabínem?“ Danny Saunders se zeptal.

„Matematiku,“ řekl jsem. „To si přeje můj otec.“

„A učit někde na univerzitě?“

„Ano.“

„To musí být pěkné,“ řekl. Jeho modré oči se na chvilku zasnily.

„To by se mi líbilo.“

„Ale nejsem si jistý, že bych to chtěl dělat.“

„Proč?“

„Mám takový pocit, že bych byl lidem užitečnější jako rabín.

Našim lidem myslím. Každý totiž není věřící jako ty nebo já, víš?

Mohl bych je učit a pomáhat jim, kdyby měli nějaké problémy.

Myslím, že bych z toho měl radost.“

„Myslím, že já ne. Ale rabínem se stejně stanu. Poslyš, a kde ty ses naučil tak nadhazovat?“

„Taky jsem trénoval,“ usmál jsem se na něho.

„Ale ty nemusíš dělat dva blatt Talmudu denně.“

„Bohudík!“

„Nadhazuješ opravdu záludně.“

„A co tvoje odpalování? To se vždycky strefuješ přímo do nadhazovače?“

„Vždycky.“

„Jak ses to naučil?“

„Jinak to ani neumím. Bude to asi mít co dělat s mým zrakem a způsobem, jak držím pálku. Nevím.“

„Pěkně vražednej způsob, jak odpalovat míče. Málem jsi mě zabil.“

„Měl ses uhnout.“

„To nešlo.“

„Ale šlo.“

„Neměl jsem kdy. Odpálils to moc prudce.“

„Měls dost času zdvihnout rukavici.“

Chvilku jsem o tom uvažoval.

„Ty ses nechtěl uhnout.“

„To je pravda,“ řekl jsem po chvíli.

„Nechtěl jsi uhnout ani před jediným míčem, který jsem odpálil.

Tys ho musel zkusit zastavit.“

„Máš pravdu.“ Vzpomněl jsem si na zlomek vteřiny, kdy jsem zvedl rukavici před obličej. Mohl jsem uskočit stranou a vyhnout se míči úplně. Ale přesto jsem na to ani nepomyslel. Nechtěl jsem, aby mě Danny Saunders donutil k tomu, k čemu donutil Schwartzieho.

„Takže jsi ho zastavil,“ řekl Danny Saunders.

Rozesmál jsem se.

„Ještě se na mě zlobíš?“ zeptal se.

„Nezlobím,“ řekl jsem. „Jenom doufám, že se to oko zahojí.“

„Já taky,“ řekl naléhavě. „Věř mi.“

„Poslyš, kdo byl ten rabín na lavičce? Trenér nebo co?“

Danny Saunders se zasmál. „Je to jeden z učitelů na ješivě. Můj otec ho poslal s námi, aby dal pozor, jestli si nezačínáme něco s apikory.“

„S těma apikorama jsi mě naštval. Tos musel tvýmu mužstvu říkat právě tohle?“

„Je mi to líto. Byl to jediný způsob, jak dát dohromady mužstvo.

Přesvědčil jsem otce, že jste nejlepší tým v okolí a že máme povinnost vás, apikory, porazit v tom, co vám jde nejlíp. Tak nějak to bylo.“

„To jsi musel svému otci říkat právě tohle?“

„Ano.“

„Co by se stalo, kdyby jste prohráli?“

„Na to nechci ani pomyslet. Neznáš mého otce.“

„Takže vy jste nás museli porazit.“

Chvíli se na mě díval a bylo vidět, že na něco myslí. Oči měl chladné a lesklé. „Přesně tak,“ řekl nakonec. Jako by mu došlo něco, co dlouho hledal. „Přesně tak,“ řekl ještě jednou.

„Co celou tu dobu četl?“

„Kdo?“

„Ten rabín.“

„Nevím. Nejspíš nějakou knihu o židovském právu.“

„Myslel jsem, že to je od tvého otce.“

„Můj otec nepíše,“ řekl Danny. „Čte hodně, ale nepíše. Tvrdí, že slova pokrucují to, co člověk cítí v srdci. Taky nerad mluví. Jo, když spolu studujeme Talmud, tak mluví hodně. Ale jinak toho moc neřekne. Jednou se mi svěřil, že by si přál, aby všichni mluvili mlčením.“

„Mluvili mlčením?“

„Já tomu taky nerozumím,“ řekl Danny a pokrčil rameny. „Ale tak to řekl.“

„Tvůj otec musí být zvláštní člověk.“

Podíval se na mě. „Ano,“ řekl a v očích měl zas ten chladný, lesklý pohled. Všiml jsem si, že si začal nevědomky hrát s jedním pejzem.

Dlouho jsme nic neříkali. Vypadal, že je do něčeho ponořený.

Nakonec se zvedl. „Je pozdě. Už bych měl jít.“

„Díky za návštěvu.“

„Na shledanou zítra.“

„Nashle.“

Zdálo se, že nad něčím pořád přemýšlí. Díval jsem se, jak odchází pomalu uličkou a ven z pokoje.

KAPITOLA 4

Několik minut nato přišel můj otec. Vypadal ještě hůř, než předešlého dne. Měl propadlé tváře, zarudlé oči a popelavou barvu v obličeji. Hodně kašlal a pořád opakoval, že to je z nachlazení.

Posadil se na postel a řekl mi, že mluvil po telefonu s doktorem Snydmanem. „V pátek dopoledne se ti podívá na oko a odpoledne budeš moci jít zřejmě domů. Přijdu pro tebe, až mi skončí škola.“

„To je úžasné!“ řekl jsem.

„Asi deset dní nebudeš smět číst. Řekl mi, že teprv potom bude vědět víc o té jizvovité tkáni.“

„Moc se těším, až budu venku,“ řekl jsem. „Dneska jsem se trochu procházel a díval jsem se na lidi na ulici.“

Otec se na mě podíval a mlčel.

„Kdybych tak byl venku už teď,“ řekl jsem. „Závidím jim, že můžou takhle chodit. Ani nevědí, jaké mají štěstí.“

„Nikdo neví, že má štěstí, dokud ho nepotká neštěstí,“ řekl otec potichu. „Tak to na světě chodí.“

„Už se těším, až budu zase doma. Alespoň tady nebudu muset být na šábes.“

„Uděláme si spolu krásný šábes,“ řekl otec. „Klidný šábes.

Budeme si povídat a nikdo nás nebude rušit. Budeme sedět, pít čaj a povídat si.“ Zakašlal a přikryl si pusu kapesníkem.

Sundal si brýle a utřel si oči. Potom si je zase nasadil a podíval se na mě. Byl tak unavený a bledý, jako by z něho vyprchala všechna energie.

„Ještě jsem ti něco neřekl, aba. Danny Saunders mě dneska přišel navštívit.“

Otec vypadal, že není vůbec překvapený. „Ano?“ řekl. „A?“

„Je to moc fajn člověk. Líbí se mi.“

„Tak? Najednou se ti líbí.“ Usmíval se. „Co říkal?“

Pověděl jsem mu všechno, na co jsem si z mého rozhovoru s Dannym Saundersem vzpomněl. Jednou se během mého vyprávění rozkašlal a já přestal a bezmocně jsem se díval, jak se jeho chatrné tělo naklání a třese. Potom si utřel rty a oči a vyzval mě, abych pokračoval. Napjatě mě poslouchal. Když jsem mu pověděl, že mě chtěl Danny Saunders zabít, oči se mu rozšířily, ale nepřerušil mě.

Když jsem se zmínil, jakou má Danny fotografickou paměť, přikývl, jako by o tom dávno věděl. Když jsem mu popisoval, jak jsem nejlíp uměl, co říkal o našich budoucích povoláních, shovívavě se usmál. A když jsem mu vysvětloval, proč Danny Saunders řekl svému mužstvu, že nás, apikory, oddělají, díval se na mě a v očích se mu objevil stejně zamyšlený pohled, jako měl předtím Danny. Nakonec otec přikývl. „Lidé nejsou vždycky takoví, jakými se zdají být,“ řekl potichu. „Tak to na světě chodí, Reuvene.“

„Zítra se na mě přijde podívat znovu, aba.“

„Hm,“ zamumlal. Chvíli mlčel. Potom potichu promluvil.

„Poslouchej mě, Reuvene. Talmud říká, že člověk by měl pro sebe udělat dvě věci. První je najít si učitele. Pamatuješ si tu druhou?“

„Vybrat si přítele,“ řekl jsem.

„Ano. Víš, co je to přítel, Reuvene? Jeden řecký filozof řekl, že dva lidé, kteří jsou opravdovými přáteli, jsou jako dvě těla s jednou duší.“

Přikývl jsem.

„Reuvene, jestli můžeš, udělej si z Dannyho Saunderse svého přítele.“

„Mám ho moc rád, aba.“

„Ne. Poslouchej mě. Nemluvím jenom o tom, mít ho rád. Říkám ti, aby sis z něho udělal svého přítele a nechal jeho, aby si on udělal přítele z tebe. Myslím –“ Odmlčel se a znovu se rozkašlal. Kašlal dlouho. Potom seděl mlčky na posteli, měl ruku na prsou a ztěžka dýchal. „Udělej si z něho svého přítele,“ řekl znovu a hlasitě si odkašlal.

„I když je chasid?“ zeptal jsem se s úsměvem.

„Udělej si z něho přítele,“ opakoval otec. „Uvidíme.“

„To, jak se chová a mluví, vůbec nejde dohromady s tím, jak se obléká a jak vypadá,“ řekl jsem. „Jako by to byli dva úplně jiní lidé.“

Otec pomalu přikývl, ale nic neřekl. Podíval se na Billyho, který ještě spal.

„Jak se daří tvému malému sousedovi?“ zeptal se.

„Je moc hodný. Budou mu operovat oči nějakou novou metodou.

Měli autohavárii a jeho matka zahynula.“

Otec se díval na Billyho a vrtěl hlavou. Vzdychl, postavil se, potom se sehnul a políbil mě na čelo.

„Přijdu zase zítra. Potřebuješ něco?“

„Ne, aba.“

„Můžeš používat tefilin?“

„Ano. Ale číst nemůžu. Modlím se zpaměti.“ Usmál se na mě. „Na to jsem nevzpomněl. Ty můj baseballisto. Na shledanou zítra, Reuvene.“

„Na shledanou, aba.“

Díval jsem se, jak rychle odchází uličkou. „To byl tvůj otec, chlapče?“ slyšel jsem pana Savo, jak se mě ptá.

Otočil jsem se k němu a přikývl jsem. Ještě pořád si vykládal karty. „Vypadá dobře. Důstojně. Co dělá?“

„Učí.“

„Jo? No to je pěkný, chlapče. Můj táta jezdil s károu. Kolem Norfolský ulice. Dřel jako kůň. Jsi šťastnej kluk. A co učí?“

„Talmud,“ řekl jsem. „Židovský zákon.“

„Fakt? V židovský škole?“

„Ano,“ řekl jsem. „Na střední škole.“

Pan Savo se zamračil na kartu, kterou právě vytáhl z balíčku.

„Sakra,“ zabručel. „Samá smůla. Celej život.“ Položil kartu do jedné z řad na dece. „Vypadals, že si s tím tvým odstřelovačem nějak rozumíš, chlapče. Ty se s ním chceš skamarádit?“

„Je to příjemný člověk,“ řekl jsem.

„Jo? Hm, na takovýhle by sis měl dát bacha, chlapče. Dej si na ně opravdu pozor, slyšíš? Když tě jednou někdo sejme, tak má určitě něco za lubem. Starej Tony to zná. Buď opatrnej.“

„To byla vážně nehoda,“ řekl jsem.

„Jo?“

„Mohl jsem se tomu míči uhnout.“

Pan Savo se na mě podíval. Tvář měl zarostlou tmavým strništěm a levé oko měl trochu oteklé a podlité krví. Černá páska, která mu zakrývala pravé oko, vypadala jako veliká krtčí kožešinka. „Když ti chce někdo jednu vrazit, tak nechce, aby ses mu uhejbal, chlapče. To znám.“

„Takhle to vážně nebylo, pane Savo.“

„Dobrá, chlapče. Dobrá. Starej Tony nemá rád fanatiky. To je všechno.“

„Myslím, že on není fanatik.“

„Ne? A proč chodí takhle oblečenej?“

„Oni se tak oblékají všichni. Patří to k jejich náboženství.“

„Dobrá, chlapče. Ale poslouchej. Ty seš hodnej kluk. Na tyhle fanatiky si dej pozor, to ti povídám. Ty sou nejhorší.“ Podíval se na kartu v ruce a zahodil ji. „Mizerná hra. Samá smůla.“ Sebral karty, sklepal je do balíčku a položil je na noční stolek. Položil hlavu na polštář. „Dlouhej den,“ řekl. Mluvil sám k sobě. „Jako čekání na velkej souboj.“ Zavřel levé oko.

V noci jsem se probudil, dlouho jsem bez hnutí ležel a snažil jsem se vzpomenout, kde to jsem. Na druhém konci pokoje jsem viděl tlumené noční světlo. Zhluboka jsem se nadechnul. Zaslechl jsem vedle sebe nějaký pohyb a otočil jsem hlavu. Kolem postele pana Savo stála plenta a bylo slyšet hemžení lidí. Posadil jsem se.

Odněkud ke mně přišla sestra. „Hned běž zase spát, mladíku,“

přikázala mi. „Slyšíš?“ Byla rozzlobená a nervózní. Lehnul jsem si a za chvíli jsem zase spal.

Když jsem se ráno probudil, kolem postele pana Savo stála pořád plenta. Prohlížel jsem si ji. Byla světle hnědá a zakrývala postel tak dokonale, že nebyly vidět ani její kovové nohy. Vzpomněl jsem si na pondělní odpoledne, kdy jsem se probudil s plentou kolem své postele, a na paní Carpenterovou, která se nade mnou nakláněla, a přemítal jsem, co je s panem Savo. Zahlédl jsem paní Carpenterovou, jak se rychle blíží s plechovým tácem v rukou. Ležely na něm nějaké nástroje a obvazy. Posadil jsem se a zeptal jsem se jí, co je s panem Savo. Přísně se na mě podívala a její kulatý, masitý obličej byl zamračený. „Pan Savo bude v pořádku, mladíku. Teď si hleď svého a nech pana Savo na pokoji.“ Zmizela za plentou.

Zaslechl jsem slabé zasténání. Na druhém konci pokoje hrálo rádio a hlasatel mluvil o válce. Své rádio jsem pouštět nechtěl, abych nerušil pana Savo. Uslyšel jsem další zasténání a pak už jsem to nevydržel.

Vstal jsem z postele a šel na záchod. Potom jsem se procházel po chodbě před pokojem a díval jsem se na lidi na ulici. Když jsem se vrátil, plenta kolem postele pana Savo ještě stála a byl už vzhůru Billy.

Sedl jsem si na postel a on ke mně otočil hlavu.

„To jsi ty, Bobby?“ zeptal se.

„Ano,“ řekl jsem.

„S panem Savo se něco děje?“

Divil jsem se, jak o tom ví.

„Myslím, že ano,“ řekl jsem. „Postavili kolem jeho postele plentu a je u něho paní Carpenterová.“

„Není,“ řekl Billy. „Teď odešla. Volal jsem na něho, ale ona mi řekla, abych ho nevyrušoval. Je to něco vážného?“

„Nevím. Myslím, Billy, že bychom měli mluvit potichu. Aby ho to nerušilo.“

„To je pravda,“ řekl Billy potichu.

„Asi bychom dneska neměli poslouchat rádio. Aby ho neprobudilo, jestli spí.“

Billy ochotně přikývl.

Vytáhl jsem z nočního stolku tefilin, posadil jsem se na postel a dlouho jsem se modlil. Hlavně za pana Savo.

Právě jsem snídal, když uličkou přiběhl s paní Carpenterovou doktor Snydman. Když míjel mou postel, ani si mě nevšiml. Měl na sobě tmavý oblek a byl vážný. Vešel za plentu k posteli pana Savo a paní Carpenterová za ním. Slyšel jsem je, jak spolu potichu mluví, a pan Savo několikrát zasténal. Byli u něho docela dlouho. Nakonec se vynořili a odešli zpátky uličkou.

Najednou jsem se o pana Savo začal bát. Zjistil jsem, že mi chybí, i jeho řeči a karty. Po snídani jsem ležel a začal přemýšlet o svém levém oku. Vzpomněl jsem si, že příští den je pátek a že si má dopoledne doktor Snydman oko prohlédnout. Zachvěl jsem se strachem. Celé dopoledne a odpoledne jsem pak proležel na posteli, myslel jsem na své oko a měl jsem čím dál větší strach.

Plenta stála kolem postele pana Savo celý den. Každou chvíli za ní zašla sestra, chvíli tam zůstala, potom se zase objevila a odešla uličkou. Rádio na druhém konci pokoje bylo odpoledne vypnuté.

Pokoušel jsem se usnout, ale nešlo to. Pozoroval jsem sestry, jak chodí za plentu k panu Savo a zase odcházejí. Při večeři jsem už byl tak vystrašený a nervózní, že jsem nemohl ani jíst. Jídlo jsem sotva ochutnal a tác jsem nechal skoro netknutý.

Potom jsem uviděl Dannyho. Blížil se uličkou a zůstal stát u mé postele. Měl na sobě tmavý oblek, tmavou čepičku, bílou košili u krku rozepnutou a pod sakem mu koukaly třásně. Muselo na mně být poznat, jak jsem rád, že ho vidím, protože se usmál a řekl:

„Tváříš se, jako bych byl mesiáš. Asi jsem na tebe včera udělal dojem.“

Usmál jsem se na něho. „Mám prostě radost, že tě vidím,“ řekl jsem. „Jak se máš?“

„Jak se máš ty? Ty jsi přece v nemocnici.“

„Už toho mám dost, být tady zavřený jako ve vězení. Chtěl bych, aby mě už pustili a mohl jsem jít domů. Jsem vážně rád, že tě vidím, ty prevíte!“

Zasmál se. „Určitě jsem mesiáš. Nějaký obyčejný chasid by se od apikora takového přivítání nedočkal.“

Stál u nohou postele s rukama v kapsách a s uvolněným výrazem na tváři. „Kdy půjdeš domů?“ zeptal se.

Řekl jsem mu kdy. Potom jsem si vzpomněl na pana Savo, ležícího za plentou. „Poslyš,“ řekl jsem a ukázal jsem hlavou směrem k plentě, „pojď si povídat na chodbu. Nechtěl bych ho rušit.“

Vstal jsem z postele, oblékl jsem si župan a odešli jsme spolu z pokoje. Posadili jsme se na lavici na chodbě u okna. Chodba byla dlouhá a široká. Sestry, lékaři, pacienti, zřízenci a návštěvy vcházely do pokojů a zase vycházely ven. Venku bylo ještě světlo. Danny si strčil ruce do kapes a díval se z okna. „V téhle nemocnici jsem se narodil,“ řekl potichu. „Předevčírem jsem tady byl od té doby poprvé.“

„Taky jsem se tu narodil,“ řekl jsem. „Ještě mě to nenapadlo.“

„Myslel jsem na to včera, když jsem jel výtahem nahoru.“

„Byl jsem tady ještě jednou, když mi trhali mandle. Už ti někdy trhali mandle?“

„Ne. Nikdy jsem s nima neměl potíže.“ Seděl s rukama v kapsách a díval se z okna. „Podívej se. Podívej se na ty lidi. Vypadají jako mravenci. Občas mě napadá, že jsme všichni jako mravenci. Máš taky někdy takový pocit?“

Hlas měl klidný a bylo v něm trošku smutku.

„Někdy,“ řekl jsem.

„Jednou jsem o tom pověděl otci.“

„Co na to řekl?“

„Nic. Už jsem ti říkal, že se mnou jinak nemluví. Jenom když studujeme Talmud. Ale za několik dní, když jsme spolu studovali, řekl, že člověk byl stvořen Bohem a Židé že mají v životě poslání.“

„Jaké poslání?“

„Poslouchat Boha.“

„Ty tomu nevěříš?“

Pomalu se otočil od okna. Jeho tmavomodré oči se na mě upřeně dívaly a několikrát zamrkaly. „Samozřejmě že tomu věřím,“ řekl potichu. Ramena měl svěšená. „Někdy si ale nejsem jistý, jestli vím, co Bůh chce.“

„To je zvláštní, že to říkáš zrovna ty.“

„Viď?“ řekl. Díval se na mě, ale tvářil se, že mě vůbec nevnímá.

„Ještě jsem to nikomu neřekl.“ Vypadal, že má nějakou zvláštní, stísněnou náladu. „Hodně čtu,“ řekl. „Vedle práce do školy přečtu asi sedm nebo osm knih za týden. Četl jsi někdy Darwina nebo Huxleyho?“

„Nějakého Darwina jsem četl,“ řekl jsem.

„Chodím číst do knihovny, aby o tom otec nevěděl. Je dost přísný ohledně toho, co čtu.“

„Čteš knihy o vývoji a podobných věcech?“

„Čtu jakoukoliv dobrou knihu, která se mi dostane do rukou. Teď právě čtu Hemingwaye. Určitěs už o něm slyšel.“

„No jasně.“

„Četl jsi od něho něco?“

„Pár povídek.“

„Já jsem minulý týden dočetl Sbohem, armádo. Je to ohromný spisovatel. Ta kniha je o první světové válce. Jeden Američan v italské armádě se ožení s anglickou zdravotní sestrou. Jenomže doopravdy se s ní neožení. Žijí spolu, ona otěhotní a on dezertuje.

Utečou spolu do Švýcarska a ona zemře při porodu.“

„To jsem nečetl.“

„Je to vynikající spisovatel. Ale když ho čteš, žasneš nad mnoha věcma. V té knize má pasáž o mravencích na hořícím polenu. Hrdina, ten Američan, mravence pozoruje, a místo aby to poleno vytáhl z ohně a mravence zachránil, oheň poleje. Voda se vypaří, někteří mravenci se usmaží v páře a ostatní uhoří na polenu nebo spadnou do ohně. Je to výborná pasáž. Je tam vidět, jak může být člověk krutý.“

Když mluvil, celou dobu se díval z okna. Měl jsem skoro dojem, že nemluví ani tak ke mně, jako k sobě.

„Jsem prostě z toho věčného studování Talmudu unavený. Znám ho nazpaměť a po nějaké době je to trochu nudné. Čtu tedy všechno, na co narazím. Ale jenom to, o čem mi knihovnice řekne, že to za to stojí. Seznámil jsem se tam s jedním mužem, který mi doporučuje knihy. Ta knihovnice je legrační. Je to příjemná paní, ale celou dobu mě pozoruje. Je jí asi divné, že člověk jako já čte takové knihy.“

„Mně to je taky trochu divné,“ řekl jsem.

„Už jsem ti to řekl. Nudím se, když studuju jenom Talmud. A anglické předměty ve škole nejsou moc zajímavé. Myslím, že učitelé angličtiny se bojí mého otce. Mají strach, že přijdou o místo, když řeknou něco příliš podnětného nebo provokujícího. Nevím. Ale je to vzrušující, když můžu číst všechny ty knihy.“ Začal si hrát s pravým pejzem. Jemně ho mnul pravou rukou, natáčel ho na ukazováček, pustil ho a pak ho znovu natáčel na prst. „Tohle jsem ještě nikomu nepověděl,“ řekl. „Pořád jsem uvažoval, komu bych to jednou řekl.“

Díval se na podlahu. Potom ke mně zvedl oči a usmál se. Byl to smutný úsměv, ale zdálo se, že odehnal jeho špatnou náladu.

„Kdyby ses tomu míči uhnul, ještě bych si s tím lámal hlavu,“ řekl a strčil si znovu ruce do kapes.

Mlčel jsem. Byl jsem ještě trochu zaskočený tím, co mi řekl.

Nemohl jsem se vyrovnat se skutečností, že to je Danny Saunders, syn reba Saunderse, cadika.

„Můžu být upřímný?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě,“ řekl.

„Nevím, co si mám o tobě myslet. Já si nedělám srandu. Vážně nevím, co si mám o tobě myslet. Vypadáš jako chasid, ale vůbec tak nemluvíš. Vůbec nemluvíš tak, jak mluví chasidové, alespoň podle toho, co mi o nich říkal otec. Skoro mi připadá, jako bys nevěřil v Boha.“

Díval se na mě, ale nic neříkal.

„Opravdu budeš rabínem a převezmeš místo po svém otci?“

„Ano,“ řekl potichu.

„Jak to můžeš udělat, když nevěříš v Boha?“

„Věřím v Boha. Nikdy jsem neřekl, že nevěřím v Boha.“

„Ale stejně nemluvíš jako chasid,“ řekl jsem.

„Jak mluvím?“

„Jako nějaký – apikoros.“

Usmál se, ale mlčel. Byl to smutný úsměv a jeho modré oči byly taky smutné. Podíval se znovu z okna a dlouho jsme pak seděli mlčky. Ale bylo to příjemné ticho, ani v nejmenším rozpačité.

Nakonec řekl polohlasně: „Musím nastoupit po otci. Nemám na vybranou. Je to dědičné postavení. Nějak si s tím poradím. Nebude to špatné, být rabínem. Když už jednou budu rabínem, lidi se nebudou zajímat o to, co čtu. Budu pro ně něco jako Bůh. Nebudou se na nic ptát.“

„Budeš rabínem rád?“

„Ne,“ řekl.

„Jak můžeš dělat celý život něco, co nebudeš mít rád?“

„Nemám na vybranou,“ řekl znovu. „Je to jako dynastie. Když syn nenastoupí na otcovo místo, dynastie zanikne. Lidi očekávají, že se stanu jejich rabínem. V naší rodině jsou rabíni už šest generací.

Nemůžu od nich odejít. Jsem – jsem tak trochu v pasti. Ale já si s tím nějak poradím – nějak.“ Nemluvil ale moc přesvědčivě, že by si s tím nějak poradil. Hlas měl smutný.

Znovu jsme se odmlčeli a dívali jsme se z okna na lidi pod námi.

Slunce už mělo každou chvíli zapadnout a já si najednou uvědomil, že ještě nepřišel otec. Danny se otočil od okna a začal si znovu hrát s pejzem, hladit ho a natáčet na prst. Potom zavrtěl hlavou a strčil ruce do kapes. –Opřel se zády o lavici a podíval se na mě. „To je směšné,“ řekl. „To je vážně směšné. Já se musím stát rabínem a nechci. Ty se rabínem stát nemusíš a chceš. Je to divnej svět.“

Neřekl jsem nic. Najednou jsem před sebou uviděl pana Savo, jak sedí na posteli a říká, „Bláznivej svět. Vzhůru nohama.“ Napadlo mě, jak mu asi je a jestli kolem jeho postele stojí ještě pořád plenta.

„Jaká matematika tě zajímá?“ zeptal se Danny.

„Moc mě zajímá logika. Matematická logika.“

Tvářil se nechápavě.

„Někdo tomu říká symbolická logika,“ řekl jsem. „O tom jsem nikdy neslyšel,“ přiznal se. „Je to docela nové. Začali to Bussell a Whitehead a kniha, kterou spolu napsali, nazvaná Principia Mathematica.“

„Bertrand Bussell?“

„Přesně tak.“

„Nevěděl jsem, že to byl matematik.“

„No jo, byl. Velký matematik. A taky logik.“

„Já na matematiku nemám hlavu. 0 čem to je? Matematická logika myslím.“

„Oni se snaží všechno odvozovat z jednoduchých logických principů a chtějí dokázat, že matematika je opravdu založená na logice. Je to docela složité. Ale mě to baví.“

„Vy se to učíte ve škole?“

„Ne. Nejsi jediný, kdo hodně čte.“

Chvíli se na mě překvapeně díval. Potom se zasmál.

„Ale jako ty sedm nebo osm knih týdně nečtu,“ řekl jsem. „Jenom tak tři čtyři.“

Znovu se rozesmál. Potom se postavil a díval se na mě. Oči mu zářily nadšením.

„Nikdy jsem o symbolické logice neslyšel,“ řekl. „Zní to ohromně.

A ty se chceš stát rabínem? Jak to dělají? Tedy, jak se dá odvodit aritmetika z logiky? Nevím –“ Odmlčel se a zadíval se na mě. „Co je?“ zeptal se.

„Támhle jde můj táta,“ řekl jsem a rychle jsem vstal.

Otec vystoupil z výtahu na druhém konci chodby a zamířil k očnímu oddělení. Už jsem na něho chtěl zavolat, abych upoutal jeho pozornost, ale všiml si nás, když byl několik kroků před pokojem.

Jestli byl překvapený, že nás vidí s Dannym pohromadě, pak jsem si toho nevšiml. Výraz jeho tváře se nezměnil. Zato Dannyho tvář se prudce změnila, když otec došel až k nám. Jeho překvapení přešlo do zaraženého údivu. Chvíli to vypadalo, jako by chtěl utéct. Byl nervózní a rozrušený, ale neměl jsem kdy na to myslet, protože otec už byl u nás. Měl na sobě tmavěšedý dvouřadový oblek a šedivý klobouk. Byl o pěkný kus menší než Danny a o kousek než já a obličej měl bledý a unavený. Byl zadýchaný a v pravé ruce držel kapesník.

„Jdu pozdě,“ řekl. „Bál jsem se, že mě už nepustí dovnitř.“ Hlas měl hrubý a chraptil. „Měli jsme schůzi učitelského sboru. Jak se máš, Reuvene?“

„Dobře, aba.“

„Nevadí, že jsi tady na chodbě?“

„To je v pořádku, aba. Tomu muži vedle mě se najednou přitížilo a my jsme ho nechtěli rušit. Aba, chtěl bych ti představit Dannyho Saunderse.“

Všiml jsem si, jak se otci rozehrál v koutcích úst lehký úsměv.

Kývnul na Dannyho.

„To je můj otec, Danny.“

Danny mlčel. Jen tam tak stál a zíral na mého otce. Otec se na něho díval skrze brýle s kovovými obroučkami a v koutcích rtů mu pořád škubalo.

„Já jsem ne –“ řekl Danny, ale zarazil se.

Nastalo dlouhé ticho, během něhož Danny a můj otec hleděli jeden na druhého a já je oba pozoroval. Nepadlo jediné slovo.

Byl to můj otec, kdo nakonec ticho přerušil. Udělal to jemně a přívětivě. „Vidím, že baseball hraješ stejně náruživě, jako čteš knihy.

Doufám, že s knihami nezacházíš tak nebezpečně jako s baseballovým míčem.“

Tentokrát jsem byl překvapený já. „Ty znáš Dannyho?“

„Trochu,“ řekl otec a usmíval se.

„Já – neměl jsem tušení,“ vykoktal ze sebe Danny.

„A jak bys mohl?“ zeptal se ho otec. „Nikdy jsem se ti nepředstavil.“

„Vy jste mě celou tu dobu znal?“

„Až po druhém týdnu. Zeptal jsem se knihovnice. Přihlásil ses, ale nevzal sis průkazku.“

„Bál jsem se.“

„To jsem si myslel,“ řekl otec.

Najednou mi došlo, že to byl můj otec, kdo celou dobu doporučoval Dannymu knihy ke čtení. Můj otec byl tím mužem, s nímž se Danny stýkal v knihovně!

„Ale tos mi nikdy neřekl!“ řekl jsem nahlas.

Otec se na mě podíval. „Co jsem ti nikdy neřekl?“

„Nikdy jsi mi neřekl, že se v knihovně vídáš s Dannym! Nikdy jsi mi neřekl, že mu dáváš knihy ke čtení!“

Otec pohlédl na Dannyho a zase na mě. „Ach,“ řekl s úsměvem.

„Vidím, že víš o Dannym i o knihovně.“

„Já jsem mu o tom pověděl,“ řekl Danny. Nervozita z něho začala opadávat a z tváře mu mizel výraz překvapení.

„A proč bych ti o tom měl říkat?“ zeptal se otec. „Nějaký mládenec mě požádá, abych mu doporučil knihy ke čtení. Co je na tom zvláštního?“

„Ale celý tenhle týden, ani po tom úrazu, jsi neřekl ani slovo!“

„Myslel jsem, že není na mně, abych ti o tom povídal,“ řekl otec potichu. „Nějaký mládenec přijde do knihovny, jde do třetího patra, do místnosti se starými časopisy, opatrně se rozhlíží, najde si stůl za regálem, kde ho nemůže skoro nikdo uvidět, posadí se a čte. Jsem tam několik dní, on za mnou přijde, omluví se, že mne ruší při práci, a zeptá se, jestli bych mu nemohl doporučit nějakou knihu. On nezná mne a já neznám jeho. Zeptám se ho, jestli ho zajímá literatura nebo věda, a on mi řekne, že ho zajímá cokoliv, co stojí za to číst. Navrhnu mu jednu knihu, on se za dvě hodiny vrátí, poděkuje mi a povídá, že už ji dočetl, jestli bych mu nemohl doporučit další.

Jsem trochu překvapený a tak se na chvilku posadíme a povídáme si.

Já se dovídám, že tu knihu nejenom přečetl a pochopil, on ji zná dokonce zpaměti. Tak mu dám další knihu, tentokrát trochu složitější, a opakuje se to samé. Přečte ji celou, vrátí se ke mně a znovu si povídáme. Jednou se ho zeptám na jméno, ale on zneklidní, a tak rychle změním téma. Potom se zeptám knihovnice a všechno je mi hned jasné, protože o synu reba Saunderse jsem už několikrát slyšel. Zajímá se hodně o psychologii, povídá mi. Doporučuji mu tedy další knihy. Už jsou to téměř dva měsíce, co mu taková doporučení dávám. Je to tak, Danny? Opravdu si myslíš, Reuvene, že jsem ti o tom měl říci? To bylo na Dannym, kdyby byl chtěl, ne na mně.“

Otec zakašlal a utřel si kapesníkem rty. Všichni tři jsme tam chvíli stáli bez jediného slova. Danny měl ruce v kapsách a díval se na zem.

Já jsem se ještě snažil vzpamatovat ze svého překvapení.

„Jsem vám moc vděčný, pane Maltere,“ řekl Danny. „Za všechno.“

„Nemáš být zač vděčný, Danny,“ řekl otec. „Ptal ses mě na knihy a já ti nějaké doporučoval. Zanedlouho budeš schopen číst podle svého, aniž by ti musel někdo radit. Jestli budeš ještě chodit do knihovny, naučím tě, jak používat bibliografii.“

„Budu,“ řekl Danny. „Samozřejmě, že budu.“

„To rád slyším,“ řekl otec s úsměvem.

„Asi – asi bych měl už jít. Je dost pozdě. Doufám, že ti to zítra dopadne dobře, Reuvene.“

Přikývl jsem.

„Přijdu k vám v sobotu odpoledne. Kde bydlíte?“

Řekl jsem mu adresu.

„Mužem se třeba projít,“ navrhl.

„To bych rád,“ řekl jsem nadšeně.

„Tak tedy v sobotu. Na shledanou, pane Maltere.“

„Na shledanou, Danny.“

Odcházel pomalu chodbou. Dívali jsme se, jak se zastavil u výtahu a čekal. Potom výtah přijel a on zmizel.

Otec zakašlal do kapesníku. „Jsem moc unavený,“ řekl. „Musel jsem spěchat, abych se sem dostal včas. Schůze učitelů trvají vždycky dlouho. Až budeš profesorem na nějaké univerzitě, musíš přesvědčovat kolegy, aby nevedli dlouhé schůze. Musím se posadit.“

Posadili jsme se na lavici u okna. Venku byla skoro tma a já sotva rozeznal lidi na chodníku.

„Tak,“ řekl otec. „Jak se ti daří?“

„Jsem v pořádku, aba. Trochu se nudím.“

„Zítra půjdeš domů. V deset hodin se na tebe podívá doktor Snydman a já pro tebe přijdu v jednu. Kdyby tě mohl vzít dřív, přišel bych dřív. On ale brzo ráno operuje a já mám od jedenácti hodinu.

Budu tady tedy v jednu.“

„Aba, pořád mi nejde na rozum, že jsi znal Dannyho tak dlouho.

Nemůžu se vyrovnat s tím, že je to syn reba Saunderse.“

„Danny se s tím také nemůže vyrovnat,“ řekl otec potichu.

„Já ne –“

Otec zavrtěl hlavou a mávl nad mojí nevyslovenou otázkou rukou.

Znovu zakašlal a zhluboka se nadechnul. Seděli jsme chvíli mlčky. Z

pokoje vyšel Billyho otec. Šel pomalu a ztěžka. Díval jsem se, jak vchází do výtahu.

Otec se znovu zhluboka nadechnul a postavil se.

„Musím si jít domů lehnout, Reuvene. Jsem moc unavený. Skoro celou noc jsem dopisoval ten článek a teď jsem za tebou spěchal ze schůze... Je toho moc. Moc. Pojď se mnou k výtahu.“

Prošli jsme chodbou a zastavili jsme se před dvoudílnými dveřmi výtahu.

„Popovídáme si u šábesového stolu,“ řekl otec. Nebylo ho skoro slyšet. „Ty jsi měl ale dneska den.“

„Ano, aba.“

Přijel výtah a dveře se otevřely. Uvnitř byli lidé. Otec vešel dovnitř, otočil se a díval se na mě. „Vy dva baseballisti,“ řekl a usmál se. Přes jeho úsměv se zavřely dveře.

Šel jsem chodbou zpátky na oční oddělení. Byl jsem dost unavený a pořád jsem měl před očima Dannyho, jak mluví s mým otcem o tom, co se mezi nimi odehrálo v knihovně. Když jsem přišel k posteli, uviděl jsem, že plenta nebyla jenom kolem postele pana Savo, ale i kolem Billyho.

Šel jsem k prosklené buňce pod modrým světlem, kde seděly dvě sestry, a zeptal jsem se jich, co se stalo Billymu.

„Spí,“ řekla jedna z nich.

„Je v pořádku?“

„Ale ano. Jenom odpočívá.“

„Ty už bys měl být také v posteli, mládenče,“ řekla druhá sestra.

Šel jsem uličkou zpátky a lehl jsem si. V pokoji bylo ticho. Za chvíli jsem usnul.

Okna byla ozářená sluncem. Ležel jsem chvíli v posteli a díval jsem se na okna. Pak jsem si vzpomněl, že je pátek a rychle jsem se posadil. Slyšel jsem, jak někdo říká: „Jsem rád, že tě zas vidím, Bobby. Jak ses měl?“ Otočil jsem se. Pan Savo ležel a plenta kolem jeho postele už byla pryč. Jeho protáhlá, neoholená tvář byla pobledlá a přes pravé oko měl místo černé pásky tlustý obvaz.

Zeširoka se na mě usmíval a zamrkal levým okem.

„Měl jsem strašnou noc, chlapče. Kvůli tomu míči. Nikdy bych neřek, že se člověku něco stane, když si chvilku hází míčem.“

„To je úžasné, že vás zase vidím, pane Savo!“

„Jo, chlapče. Byl to hroznej vejlet. Pěkně jsem doktora vyděsil.“

„Billyho a mě jste taky vyděsil, pane Savo.“ Otočil jsem se k Billymu. Plenta už kolem jeho postele nestála. Billy byl pryč.

„Odvezli ho asi před dvěma hodinama, chlapče. Má dneska velkej den. Chudák malej. Ale má kuráž. Musím si s ním ty tři kola jednou rozdat.“

Díval jsem se na Billyho prázdnou postel.

„Nesmím se tolik přepínat, chlapče. Nemůžu tolik mluvit. Ten sloupek v ringu je mi pořád v patách.“

Zavřel oko a ležel bez hnutí.

Když jsem se ráno modlil, věnoval jsem každé slovo Billymu.

Pořád jsem viděl jeho obličej a prázdné oči. Snídani jsem moc nedal.

Najednou bylo deset hodin a přišla pro mě paní Carpenterová. Pan Savo ležel a oko měl zavřené.

Vyšetřovna byla na chodbě několik dveří od výtahu. Stěny a strop měla bílé a na podlaze byly položené čtverce světle a tmavěhnědých dlaždic. U jedné stěny stála černá kožená židle a všude okolo skříňky s nástroji. Nalevo od židle stál bílý vyšetřovací stůl. Napravo od ní byl k podlaze připevněný masivní kovový stojan, který vypadal jako pahýl, s vodorovným kovovým ramenem. Na konci ramene byl nějaký optický přístroj.

Doktor Snydman byl uvnitř a čekal na mě. Vypadal unaveně.

Usmál se, ale nic neřekl. Paní Carpenterová mě zavedla na vyšetřovací stůl. Doktor Snydman ke mně přistoupil a začal mi sundávat obvaz. Pozoroval jsem ho pravým okem. Jeho ruce pracovaly rychle a já viděl chlupy, které mu rostly na prstech.

„Teď mě poslouchej, synu,“ řekl doktor Snydman. „Celou dobu jsi měl oko schované pod obvazem. Až bude poslední obvaz dole, můžeš ho otevřít. Ztlumíme tady světlo, aby tě oko nebolelo.“

Byl jsem nervózní a cítil jsem, jak se potím. „Dobře.“

Paní Carpenterová zhasla některá světla a já cítil, že poslední obvaz spadl z oka. Cítil jsem to ještě dřív, než jsem to věděl, protože oko najednou ovanul chladný vzduch.

„Teď otvírej oko pomalu, dokud si nezvykneš na světlo,“ řekl doktor Snydman.

Udělal jsem, jak mi řekl, a za chvíli jsem ho mohl nechat bez potíží otevřené. Viděl jsem oběma očima.

„Můžeme zase rozsvítit, sestro,“ doktor Snydman řekl.

Zamrkal jsem, když se světla rozsvítila.

„Teď se na to podíváme,“ řekl doktor Snydman, sklonil se a díval se do oka nějakým přístrojem. Potom řekl, abych oko zavřel a prstem mi tlačil na víčko.

„Bolí to?“ zeptal se.

„Ne, pane doktore.“

„Teď se posaď na tuhle židli,“ řekl.

Posadil jsem se a on se na oko díval přístrojem, připevněným ke kovovému stojanu. Nakonec se narovnal, otočil přístroj zpátky a unaveně se usmál.

„Sestro, tenhle mládenec může jít domů. Chci ho tu vidět na kontrole za deset dní.“

„Ano, pane doktore,“ řekla paní Carpenterová.

Doktor Snydman se na mě podíval. „Tvůj otec mi říkal, že o té jizvovité tkáni víš.“

„Ano, pane doktore.“

„Myslím, že budeš v pořádku. Nejsem si absolutně jistý, rozumíš, a proto chci to oko ještě jednou vidět. Ale myslím, že budeš zdráv.“

Cítil jsem, jak začínám samým štěstím brečet.

„Máš velké štěstí, mládenče. Běž domů a už proboha nenastavuj hlavu baseballovým míčům.“

„Ano, pane doktore. Mnohokrát vám děkuju.“

„Nemáš zač.“

Na chodbě mi paní Carpenterová řekla: „Zavoláme hned tvému otci. Není to ohromná novina?“

„Ano, sestřičko.“

„Máš štěstí. Doktor Snydman je výborný chirurg.“

„Jsem mu moc vděčný,“ řekl jsem. „Sestřičko?“

„Ano?“

„Billy už je po operaci?“

Paní Carpenterová se na mě podívala. „Ano, ovšem. Pročpak?

Operoval ho sám doktor Snydman.“

„Je v pořádku?“

„Doufáme v to nejlepší, mladíku. Vždycky doufáme jenom v to nejlepší. Pojď. Musíme zavolat tvému otci a připravit tě na propuštění.“

Pan Savo už na mě čekal. „Tak co, chlapče?“ zeptal se.

„Doktor Snydman si myslí, že budu v pořádku. Jdu domů.“

Pan Savo se usmál. „To je správný, chlapče! Z věčnýho polehávání v nemocnici nic dobrýho nekouká.“

„Půjdete domů brzo, pane Savo?“

„To víš, že jo, chlapče. Možná, že už za pár dní. Pokavaď nebudu chytat další míče od Mickeyho.“

„Doktor Snydman operoval Billyho,“ řekl jsem.

„Myslel jsem si to. Dobrej člověk, ten doktor. Má zlatý srdce.“

„Doufám, že je Billy v pořádku.“

„Určitě, chlapče. Hlavně že ty jdeš domů.“

Zřízenec mi přinesl šaty a já se začal oblékat. Byl jsem hrozně nervózní a kolena se mi klepala. Za chvíli jsem tam stál oblečený stejně jako v sobotu při zápase. To byl ale týden, pomyslel jsem si.

Seděl jsem na posteli a povídal si s panem Savo. Oběda jsem se ani nedotknul. Byl jsem nervózní a nemohl jsem se dočkat, až přijde otec. Pan Savo mi řekl, abych se uklidnil, že mu kazím oběd.

Nakonec jsem uviděl otce, jak se blíží uličkou. Vyskočil jsem. Tváře mu hořely a oči měl zamlžené. Políbil mě na čelo.

„Tak,“ řekl. „Baseballový hráč je připraven jít domů.“

„Slyšel jsi, co řekl doktor Snydman, aba?“

„Sestra mi to pověděla do telefonu. Díky Bohu!“

„Můžeme už jít domů, aba?“

„Samozřejmě. Půjdeme domů a uděláme si překrásný šábes.

Vyndám ti věci ze stolku.“

Podíval jsem se na pana Savo, který seděl na posteli a usmíval se na nás. „Jsem moc rád, že jsem vás poznal, pane Savo.“

„Nápodobně, chlapče. A nepřibližuj se už tou svou kebulí k baseballovým míčům.“

„Doufám, že se vám to oko brzy uzdraví.“

„Už je venku, chlapče. Museli mi ho vzít. Byla to pořádná rána.

Nechtěl jsem, aby o tom ten malej slepej kluk věděl, tak si to nech pro sebe.“

„To je mi hrozně líto, pane Savo.“

„No jasně, chlapče. Já vim. To je smůla. Měl jsem bejt kněz. Box je zatracená šupárna. Jsem rád, že jsem s tím skončil. Byl bych ve válce, kdyby mě ten chlap tehdá takhle nepraštil do hlavy.

Zlikvidoval mi něco uvnitř. To je holt smůla.“

„Sbohem, pane Savo.“

„Sbohem, chlapče. Hodně štěstí.“

Odešli jsme s otcem z pokoje a ven z nemocnice.

KNIHA DRUHÁ

Mlčení je dobré všude, ne však ve spojení s Tórou.

ZÓHAR

KAPITOLA 5

Domů jsme jeli taxíkem a cestou mi dal otec mé druhé brýle s tím, že nesmím číst, dokud mi to doktor Snydman nedovolí. Nasadil jsem si je. Svět se zaostřil a všechno najednou vypadalo zářivě, bezprostředně a čistě, jak to někdy bývá brzy ráno u stromů zalitých sluncem, všechno bylo nové, jako bych byl dlouho pryč na nějakém tmavém místě a právě jsem se vracel domů, na slunce.

Bydleli jsme v přízemí jednoho dvoupatrového domu z hnědého pískovce, v tiché ulici kousek od rušné Lee Avenue. Hnědé řadové domy lemovaly ulici z obou stran a z chodníků vedla k dvojitým dveřím s mléčným sklem dlouhá, široká kamenná schodiště. Před domy stály vysoké platany, jejichž koruny vrhaly na dláždění chladivé stíny. Vál mírný větřík a bylo slyšet, jak mi nad hlavou šumí listy.

Před každým domem byl záhonek, na kterém rostl buď svlačec, nebo hortenzie. Hortenzie – nebo kalina, jak jsme jí říkali – na našem záhonku zářila na slunci a já z ní nemohl spustit oči. Dřív jsem si jí skoro nevšímal a teď mi najednou připadala zářící a živá.

Vystoupili jsme po širokém kamenném schodišti a vstupní halou jsme prošli do dlouhé chodby, tmavé, studené a úzké jako chodbička ve vlaku. Dveře našeho bytu byly na konci chodby napravo pod schodištěm, které vedlo do dvou pater nad námi. Otec zastrčil klíč do zámku a vešli jsme dovnitř.

Ihned jsem ucítil kuřecí polévku a neušel jsem ani dva tři kroky, když z kuchyně přiběhla Máňa, naše ruská hospodyně, ve své dlouhé zástěře, střevících pánské velikosti a s prameny tmavých vlasů, padajících jí ze stočeného copu na hlavě, přivinula mě do ohromného náručí jako lístek a objala mě, až ze mě vytlačila všechen vzduch, takže jsem se nemohl ani nadechnout. Na čelo mi uštědřila vlhký polibek, potom mě držela v natažených rukou a začala ukrajinsky štěbetat. Nerozuměl jsem, co říkala, ale bylo vidět, že má vlhké oči a kouše se do rtů, aby se nerozplakala. Potom mě pustila a já tam stál, usmíval jsem se a lapal jsem po dechu, zatímco otec s ní mluvil.

„Máš hlad, Reuvene?“ zeptal se mě otec.

„Hlady přímo umírám,“ řekl jsem.

„Na stole je oběd. Najíme se spolu. Potom si můžeš jít lehnout na verandu a já dopíšu svůj článek.“

Z oběda se vyklubala hostina s hustou polévkou, čerstvým žitným chlebem, cibulovými pirožky, bagely, tvarohem, míchanými vejci, uzeným lososem a čokoládovým pudingem. Jedli jsme s otcem mlčky, zatímco Máňa nás obletovala jako starostlivý medvěd, a po obědě šel otec do své pracovny a já se procházel po bytě. Žil jsem v něm celý život, ale nikdy jsem ho nevnímal tak, jako ono páteční odpoledne, když jsem jím procházel.

Vyšel jsem z kuchyně, na chvíli jsem se zastavil a díval se na dlouhý šedivý koberec, který se táhnul přes celou chodbu. Zahnul jsem doleva a pomalu jsem šel chodbou kolem koupelny a kuchyňského výtahu nalevo, kolem telefonu a portrétů Herzla, Bialika a Chaima Weizmanna, které visely na zdi napravo, a vešel jsem do svého pokoje. Byla to dlouhá, trochu úzká místnost s postelí u pravé a knihovnou u levé stěny, dvěma skříněmi u dveří a psacím stolem s židlí kousek od stěny naproti dveřím. Nalevo od stolu, ve zdi, u níž stála knihovna, bylo okno, z něhož bylo vidět úzkou uličku a za ní zadní dvůr. Pokoj byl uklizený, postel pečlivě ustlaná a přikrytá zelenohnědým přehozem, učebnice na psacím stole jsem měl srovnané do úhledné hromádky. Někdo je přinesl domů po zápasu a teď tady ležely na stole, jako bych vůbec nebyl pryč. Šel jsem k oknu a díval jsem se do uličky. Ve stínu, který vrhala naše zeď, ležela kočka a o kousek dál byl vidět trávník našeho zadního dvora a pajasán, na jehož listy svítilo slunce. Otočil jsem se, posadil jsem se na parapet a prohlížel jsem si válečné mapy z New York Times, které jsem si přilepil na zeď nad postel. Byly to mapy válečných tažení v severní Africe, na Sicílii a v Itálii. Teď jsem k nim musel přidat ještě mapu Evropy. Nad mapami visel velký portrét Franklina Delano Roosevelta, vystřižený ze sobotní přílohy New York Times, a vedle něj fotografie Alberta Einsteina z několika let starého čísla Mladého učence. Podíval jsem se na psací stůl. Pera a tužky byly úhledně vyrovnané v držáku vedle lampy a na hromádce papírů leželo nedávné číslo Bulletinu Rádia WQXR. Vzpomněl jsem si, že jsem si chtěl večer v tu neděli, kdy jsme hráli zápas, o němž jsem byl přesvědčený, že ho vyhrajeme, poslechnout jednu Čajkovského symfonii.

U hlavy postele byly dveře, které vedly do otcovy pracovny. Byly zavřené a já slyšel otce, jak uvnitř píše na stroji. Do obýváku se dalo jít jenom přes otcovu pracovnu a tak jsem obešel psací stůl, otevřel dveře, vstoupil jsem dovnitř a potichu jsem je za sebou zavřel.

Otcova pracovna byla stejně veliká jako můj pokoj, ale neměla žádné okno. Stěna podél dveří byla od podlahy až do stropu zaplněna knihovnami. V protější stěně byly francouzské zatahovací dveře se dvěma jónskými sloupy po stranách. Zbytek stěny byl zaplněný knihovnami a stejně tak i stěna napravo. Otcův psací stůl stál u vnější stěny domu skoro na stejném místě, kam jsem si já nechal postavit svůj. Byl ale mnohem větší, z tmavého leštěného dřeva, s hlubokými zásuvkami a s velikou psací mapou lemovanou kůží, pokrývající téměř celou desku stolu. Po celém stole byly poházené papíry a otec soustředěně pracoval nad svou starou underwoodkou. Protože neměla žádná okna, byla pracovna nejtmavší místností v bytě, a otec vždycky pracoval při rozsvícené lampě, jejíž žluté světlo se rozlévalo po stole a po podlaze kolem.

Seděl tam s malou černou čepičkou na hlavě a ukazováčky ťukal do psacího stroje, hubený, slabý muž, padesátník s šedivými vlasy, propadlými tvářemi a brýlemi. Díval jsem se na něho a najednou jsem si uvědomil, že co pro mě přišel do nemocnice, ani jednou nezakašlal. Na okamžik ke mně zvedl oči, zamračil se, a vrátil se ke své práci. Neměl rád, když ho u psacího stolu ruším, a tak jsem po šedivém koberci prošel pracovnou a francouzskými dveřmi do obýváku.

Třemi širokými okny, které vedly na ulici, svítilo dovnitř slunce a pozlacovalo šedivý koberec, pohovku ve francouzském stylu, židle a malé stolky, naleštěný kávový stolek se skleněnou deskou a bílé stěny. Stál jsem chvíli u pohovky a mrkal jsem očima, které mě vždycky zabolely, když jsem z přítmí otcovy pracovny vešel do ozářeného obýváku.

Okna byla otevřena a bylo slyšet děti, hrající si na ulici. Do místnosti vál teplý vánek a nadzdvihoval krajkové záclony, které visely na oknech.

Stál jsem v pokoji dlouho. Díval jsem se na slunce a poslouchal zvuky z ulice. Stál jsem tam a vychutnával pokoj, slunce a zvuky, a vzpomínal jsem na dlouhý nemocniční pokoj s širokou uličkou a dvěma řadami postelí a na malého Mickeyho, jak si pinká míčem a hledá někoho, kdo by si s ním házel. Napadlo mě, jestli Mickey někdy viděl, jak svítí slunce do bytu s okny na ulici.

Nakonec jsem se otočil a prošel nazpátek bytem a dveřmi, které vedly z otcovy ložnice na naši dřevěnou verandu. Posadil jsem se do křesla ve stínu a díval se na zadní trávník. Všechno se nějak změnilo.

Strávil jsem pět dní v nemocnici a okolní svět najednou vypadal ostřejší a pulsující životem. Opřel jsem se dozadu a pod hlavu jsem si položil dlaně. Myslel jsem na baseballový zápas a říkal jsem si: Stalo se to teprve minulou neděli, před pouhými pěti dny? Cítil jsem, jako bych vstoupil do jiného světa a na tom černém asfaltovém školním dvoře zůstaly spolu s rozbitými sklíčky brýlí střípky mého starého já.

Slyšel jsem povyk dětí na ulici a otcův psací stroj. Vzpomněl jsem si, že příští den se na mě přijde podívat Danny. Ležel jsem bez hnutí v křesle a dlouho jsem myslel na Dannyho.

KAPITOLA 6

Ten večer, když jsme po šábesovém jídle seděli u kuchyňského stolu a Máňa byla až do rána pryč, mi otec odpověděl na některé otázky k Dannymu Saundersovi.

Byl to teplý večer a okno mezi sporákem a dřezem bylo otevřené.

Do kuchyně vál vánek, nadouval nařasené záclony a voněl trávou, květinami a květy pomerančovníku. Seděli jsme u stolu v šábesových šatech, otec upíjel druhou sklenku čaje a oba jsme byli po těžkém jídle trochu unavení a ospalí. Otci se do tváří vrátila barva a jeho kašel zmizel. Díval jsem se, jak srká čaj, a poslouchal jsem tiché šustění záclon, pohybujících se vánkem. Máňa umyla nádobí, jakmile jsme odříkali modlitbu po jídle, a my jsme teď seděli sami, obklopeni teplou červnovou nocí, vzpomínkami na uplynulý týden a konejšivým tichem šábesu.

Tehdy jsem se zeptal otce na Dannyho. Měl v rukou sklenku čaje, jejíž dno spočívalo v levé dlani, zatímco pravá ji objímala. Položil sklenku na bílý ubrus na stole, podíval se na mě a usmál se. Chvíli seděl mlčky a já věděl, že odpověď bude dlouhá. Pokaždé, když mi neodpověděl ihned, byla jeho odpověď dlouhá. Bylo vidět, jak si ji v duchu srovnává, aby ji měl pečlivě připravenou. Když nakonec promluvil, hlas měl tichý a slova pronášel pomalu.

Řekl mi, že by se musel vrátit hluboko do historie našeho národa, abych jeho odpověď pochopil. Zeptal se mne, jestli mám dost trpělivosti sedět a potichu poslouchat, a já přikývl. Opřel se dozadu a začal mluvit.

Znám prý židovské dějiny natolik, řekl, že nemusí začít od počátku. Místo toho začne s dějinami, které jsem se ve škole ještě neučil, se staletími hrůzy, které naši lidé prožili v Polsku. Bylo to totiž opravdu v Polsku, nebo přesněji řečeno ve slovanských zemích východní Evropy, kde se narodila Dannyho duše.

„Polsko bylo jiné než ostatní země v Evropě, Reuvene. Polsko vlastně vyzvalo Židy, aby se tam usadili a stali se tak jedním z jeho národů. To bylo v třináctém století, v době, kdy Židé v západní Evropě, zejména v Německu, byli krutě pronásledováni. Židé žili v Polsku i předtím, ale jejich společenství nebylo veliké. Proč chtělo Židy Polsko, když je téměř všechny ostatní země pronásledovaly?

Protože Polsko byla velice chudá země se zkrachovalou aristokracií a zbídačeným rolnictvem. Vyšší šlechta se nestarala o práci a místo toho přežívala z toho mála, co se jí podařilo vyždímat z dřiny poddaných. Polsko potřebovalo lidi, kteří by postavili na nohy jeho hospodářství, obnovili administrativu a oživili ho. O Židech se říkalo, že takové schopnosti mají, a proto polští šlechtici usilovali o to, aby se Židé v jejich zemi usadili. Tisíce jich přišlo ze západní Evropy, hlavně z Německa. Starali se o majetek šlechty, vybírali daně, rozvíjeli polské řemeslo a vedli jeho obchod. Polsko se stalo jakousi židovskou Utopií.

Židé ale na tom nebyli dobře jenom ekonomicky. Založili po celé zemi také mnoho akademií. Každá obec měla své talmudické učence a koncem šestnáctého století se židovské akademie v Polsku staly centry vzdělání všeho evropského židovstva.

A potom, Reuvene, došlo k obrovské tragédii. Taková tragédie postihne často každého, kdo funguje jako prostředník. Židé pomáhali šlechtě, ale právě tím, například když vybírali daně od nevolníků a sedláků, si proti sobě poštvali nenávist utlačovaných vrstev. A nenávist nakonec přerostla v násilí.

V ruském pohraničí východně od Ukrajiny žili kozáci, příslušníci pravoslavné církve. Jejich komunita patřila k Polsku, a polští šlechtici, což byli katolíci, se k nim chovali krutě a s opovržením.

Zdaňovali jim nejenom pozemky a dobytek, ale i jejich kostely a náboženské zvyky. A kdo ty daně vybíral? Židé. Kdo vlastnil klíče od kozáckých kostelů? Židé. Za kým museli kozáci jít, když chtěli otevřít své kostely kvůli křtu, svatbě nebo pohřbu? Za Židy. Kteří pracovali všichni pro polské pány.

Dlouho se nic nedělo, protože kozáci podobně jako polští sedláci měli z polské šlechty strach. V roce 1648 se ale stal muž jménem Bogdan Chmielnicki vůdcem kozáků a ten vedl povstání proti Polsku.

Židé se stali oběťmi polských sedláků, kteří je nenáviděli, a kozáků, kteří je také nenáviděli. Povstání trvalo deset let. Během něho bylo zničeno asi sedm set židovských komunit a zavražděno asi sto tisíc Židů. Když všechna ta hrůza skončila, velká židovská komunita v Polsku byla téměř beze zbytku zničena.“

Otec se na dlouho odmlčel. Záclony se lehce pohybovaly v chladivém nočním vánku. Když znovu promluvil, hlas měl hluboký, napjatý, tlumený.

„Co měli naši lidé říci Bohu během Chmielnického povstání, Reuvene? Za masakr, který se jim odehrával před očima, mu poděkovat nemohli, a Jeho existenci by nepopřeli. Mnoho jich tedy začalo věřit, že přichází mesiáš. Vzpomeň si, Reuvene, že Židé, kteří věří v mesiáše, věří také, že jeho příchodu bude předcházet období ničivé zkázy. Ve chvíli, kdy se zdá, že život nemá žádný smysl, v tu chvíli se člověk musí snažit nový smysl nalézt. A tak začaly tisíce a tisíce Židů ve východní Evropě považovat Chmielnického zkázu za předehru k příchodu mesiáše. Modlili se, postili, konali pokání – a to všechno ve snaze urychlit jeho příchod. A on přišel. Jmenoval se Šabataj Cvi. Zjevil se přibližně v té době, kdy ony masakry začaly.

Více než polovina židovského světa se stala jeho stoupenci. Dovedeš si představit, jaký to mělo dopad, když se po letech ukázalo, že to byl podvodník. Chmielnického povstání byla fyzická zkáza; falešný mesiáš byla zkáza duchovní.

Jsme jako ostatní lidé, Reuvene. Zkázu nepřežijeme jenom tím, že se budeme spoléhat na neviditelné síly. Jsme stejně lehce pokořitelní jako kterýkoli jiný národ. A právě to se stalo polskému židovstvu. V osmnáctém století z nich byli pokoření lidé. Židovská učenost byla mrtvá. Místo ní přišly prázdné řeči o věcech, které neměly prakticky nic společného se zoufalými potřebami Židů.

Takovým debatám se říká pilpul – jsou to prázdné, nesmyslné spekulace o podrobnostech v Talmudu, které se vůbec netýkají života. Židovské učence zajímalo především to, jak by ukázali jiným židovským učencům, kolik toho vědí a s kolika texty dovedou zacházet. Ani v nejmenším neměli zájem učit masy Židů, zprostředkovat své vědomosti a pozvednout lid. A tak mezi učenci a lidem vyrostla obrovská přehrada. Byla to také doba hrozných pověr. Naši lidé věřili na duchy a démony, kteří mučí Žida, ničí mu tělo a terorizují jeho duši. Tenhle strach se zmocnil všech Židů, ale ze všeho nejvíc nevzdělaných mas. Učenec, aby se udržel naživu, měl alespoň svůj pilpul.

A teď si, Reuvene, představ, že všude kolem tebe jsou síly, které ti chtějí ublížit, co uděláš na svou obranu? Přirozeně, budeš se snažit je zničit. Jenomže ty masy Židů nevěřily, že by to dokázaly. Měli pocit, že jenom velice zkušení lidé mají takovou moc. A tak se začali objevovat Židé, kteří se vydávali za odborníky na vyhánění démonů a duchů. Lidé k nim vzhlíželi jako ke svatým a v Polsku se stali velice oblíbení. Tvrdili, že jejich moc pochází ze schopnosti používat nejrůznější písmena, která vyjadřovala mystická jména Boží. Proto se jim také říkalo baale šem – pánové jména. K vyhánění zlých duchů psali magické amulety, předepisovali léky, předváděli divoké tance v bílých hábitech, přes které nosili talit a tefilin; zapalovali černé svíčky, troubili na šófar, odříkávali žalmy, ječeli, úpěnlivě prosili, hrozili – prostě cokoliv, co by mohlo vyhnat zlé duchy z člověka, který mohl být například nemocný nebo odloučený od matky, čekající na porod. Tak hluboko klesli naši lidé v Polsku v osmnáctém století. A tady, Reuvene, konečně začíná odpověď na tvoji otázku na syna reba Saunderse.“

Otec se na chvíli odmlčel a dopil čaj. Potom se na mě podíval a usmál se. „Ještě nejsi unavený, Reuvene?“

„Ne, aba.“

„Nemluvím příliš jako učitel?“

„Mně to nevadí, když mluvíš jako učitel,“ řekl jsem.

„To není přednáška,“ řekl. „Já tě potom nebudu zkoušet.“

„Pokračuj, prosím tě,“ řekl jsem.

Přikývl a znovu se usmál. „Dám si ještě trochu čaje,“ řekl. „Ale až za chvíli. Teď ti povím o muži, který se v tom století narodil, a myslím, že už se pomalu dočkáš své odpovědi.

O jeho narození existuje mnoho legend, ale já ti tady nechci vypravovat legendy. Narodil se v Polsku kolem roku 1700. Jmenoval se Israel. Jeho rodiče byli prostí a chudí lidé a oba zemřeli, když byl ještě dítě. Lidé z vesnice se o něho starali a poslali ho do školy. On ale školu rád neměl, a kdykoli mohl, vykradl se ven a utekl do lesů, kde se procházel pod stromy, pozoroval květiny, sedával u potoka, naslouchal zpěvu ptáků a šumění větru v korunách. Pokaždé, když ho učitelé přivedli zpátky, znovu utekl do lesů a tak to zanedlouho vzdali a nechali ho být. Když mu bylo třináct, stal se z něho pomocník učitele, ale místo aby mu pomáhal malé děti učit, vodil je často do lesů, kde zpívali nebo potichu stáli a poslouchali ptáky ve větvích. Když byl starší, stal se sluhou v synagóze. Celé dni posedával, poslouchal učené debaty, které se vedly za zdmi synagógy, a v noci, když všichni spali, bral do svých rukou svaté knihy a pečlivě je studoval. Místo Talmudu ale studoval kabalu, knihy židovské mystiky. Rabíni studium kabaly zakázali, a tak musel Israel studovat potají. Oženil se, ale o jeho ženě se skoro nic neví.

Zemřela velice záhy a Israel, teď už dospělý muž, se stal učitelem. S

dětmi to uměl přímo zázračně a jako učiteli se mu dostalo velkého uznání. Byl to laskavý a vlídný člověk, poctivý a přirozený, a lidé za ním často chodili, aby jim pomohl vyřešit jejich spory. Začal být považován za moudrého a svatého muže a jednoho dne za ním přišel otec rabího Abrahama Geršona z Brody s prosbou, aby mu urovnal obchodní spor, který měl s nějakým mužem. Israel na něho zapůsobil natolik, že mu nabídl za ženu svoji dceru Hanu. Israel souhlasil, ale požádal ho, aby zásnubní dokumenty byly prozatím drženy v tajnosti. Načež se stalo něco velice zajímavého. Hanin otec zemřel a Israel odcestoval do Brody, do domu velkého rabího Abrahama Geršona, Hanina bratra, pro svoji nevěstu. Měl na sobě venkovské šaty, roztrhané boty a hrubé prádlo, takže si dovedeš představit, jak byl rabín vyděšený, když v Israelových rukou uviděl snubní smlouvu. Jeho sestra by se měla provdat za sedláka? Jaká hanba a zneuctění by tím padly na jejich jméno! Snažil se přesvědčit sestru, aby otcovu volbu odmítla, ale Hana viděla v Israelovi něco, co dobrý rabín neviděl, a neposlechla ho. Po svatbě se rabi Abraham Geršon snažil prohloubit švagrovo vzdělání. Začal ho vyučovat Talmud, ale Israel vypadal, že ho Talmud vůbec nezajímá. Udělal z něho svého kočího, ale ani v tom ho Israel neuspokojil. Nakonec to rabín vzdal a nařídil své sestře a švagrovi, aby odjeli z Brody a nekazili mu dobré jméno, a oni odjeli.

A teď už se pomalu dočkáš odpovědi na svou otázku, Reuvene.

Omlouvám se, že mi to trvá tak dlouho.“

„Pokračuj, aba, prosím tě.“

„Dobrá. Israel a jeho žena odjeli a usadili se u jedné vesničky v Karpatech nedaleko Brody. Israel vydělával na živobytí prodejem hlíny, kterou dobývali v horách. Karpaty jsou nádherné a Israel si tam postavil malý domek, kde trávil mnoho dní sám. Modlil se, rozjímal a zpíval velkým horám. Často zůstával sám celý týden a k Haně se vracel jenom na šábes. Musela kvůli jejich chudobě určitě moc trpět, ale věřila v něho a byla mu velice oddaná.

Právě v těchhle horách dal Israel vzniknout chasidismu, Reuvene.

Žil tam mnoho let, přemýšlel, meditoval, zpíval své zvláštní písně, naslouchal ptákům, učil se od venkovských žen, jak léčit nemoci travinami a bylinkami, psát amulety, vyhánět zlé duchy. Lidé z vesnice ho měli rádi a jeho pověst svatého se brzy roznesla po celém Polsku. Začaly se o něm vyprávět legendy. Ještě mu nebylo čtyřicet let a už o něm kolovaly legendy. Dovedeš si představit, jaký to musel být člověk.

Jeho švagr, rabi Abraham Geršon, litoval nakonec své krutosti a poprosil Israela a Hanu, aby se vrátili do Brody. Jako živnost jim obstaral hostinec, ale všechnu práci vlastně zastávala Hana, zatímco Israel se toulal po lesích a loukách kolem Brody a rozjímal. Nakonec začal cestovat a stal se baal šémem. Byl laskavý a zbožný, žil jako světec a zdálo se, že lidem nechce pomáhat pro peníze, které mu platili, ale z lásky k nim. Začali mu tedy říkat Baal Šem Tov – Pán dobrého jména. Chodil mezi lidi a promlouval k nim o Bohu a Jeho Tóře obyčejným, prostým jazykem, jemuž snadno rozuměli. Učil je, že člověk má učinit svůj život svatý – každou stránku života: jídlo, pití, modlení, spánek. Bůh je všude, říkal jim, a pokud se někdy zdá, že je před námi schovaný, je to jenom proto, že jsme se nenaučili hledat Ho správně. Zlo je jako tvrdá ulita. Pod ní dříme Boží jiskra, dobro. Jak se do té ulity dostaneme? Upřímnou a poctivou modlitbou, tím, že budeme šťastní a že budeme milovat všechny lidi.

Baal Šem Tov – jeho stoupenci mu později zkrátili jméno na Bešt –

věřil, že žádný člověk není tak hříšný, aby nemohl být očištěn láskou a porozuměním. Věřil také – a tím na sebe přivolal zášť učených rabínů –, že studium Talmudu není tolik důležité, že modlitby se nemusí odříkávat v přesně určenou dobu, že Boha lze uctívat upřímným srdcem, radostí, zpěvem a tancem. Jinými slovy, Reuvene, byl proti jakékoli formě mechanického náboženství. Na tom, co učil, nebylo nic nového. Najdeš to v Bibli, Talmudu i v kabale. On na to ale kladl mimořádný důraz a hlásal to v příhodné době lidem, kteří na takové učení čekali. A lidé mu naslouchali a milovali ho. Hodně velkých rabínů ho přišlo zesměšnit a odcházelo obrácených na jeho způsob myšlení. Když zemřel, jeho stoupenci otevřeli vlastní synagógy. Před koncem osmnáctého století byla už asi polovina evropských Židů chasidy, jak se jeho stoupencům říkalo, zbožnými. Tak ohromná byla touha lidí po nové cestě k Bohu.

V tom století se narodil ještě jeden muž, rabi Eliáš z Vilna, velký talmudista, génius, rozhodný odpůrce chasidismu. Ale ani jeho odpor nemohl zabránit šíření chasidismu. Vzkvétal a stal se ohromným hnutím v židovském životě. Dlouhou dobu existovala trpká nesnášenlivost mezi mitnagdy, odpůrci chasidismu, a stoupenci Bešta. Když se například oženil syn chasida s dcerou mitnagda, oba otcové odříkali za své děti Kadiš, protože pro ně byli mrtví a pohřbení. Tak velká byla mezi nimi nesnášenlivost.

Chasidé měli veliké vůdce – říkalo se jim cadikové, spravedliví.

Každá chasidská komunita měla svého cadika, za nímž jeho lidé chodili se svými starostmi, a on jim dával rady. Své vůdce slepě následovali. Chasidé věřili, že cadik byl jakýsi nadlidský most mezi nimi a Bohem. Každý skutek, každé jeho slovo, které pronesl, bylo svaté. Dokonce i jídlo, jehož se dotknul, se stalo posvěceným. Sbírali například zbytky jídla, které nechal na talíři, a snědli je, protože dotykem jeho rukou se staly posvátné, a oni chtěli trochu té svatosti pro sebe. Nějakou dobu byli cadikové vlídné a laskavé duše, jako sám Bešt. Ale v dalším století začalo hnutí upadat. Mnohá postavení cadiků se stala dědičnými, přecházela automaticky z otce na syna, i když syn nebyl velikým vůdcem. Mnoho cadiků žilo jako orientální vládcové. Někteří z nich byli skrz naskrz podvodníci a strašně své lidi vykořisťovali. Jiní byli opravdu upřímní a několik jich dokonce bylo velkými talmudisty. V některých chasidských sektách se stalo studium Talmudu stejně důležité, jako tomu bylo před Beštem.

Světská literatura byla zakázaná, a tak žili chasidé odříznutí od okolního světa. Všechno, co nebylo židovské a chasidské, bylo zakázané. Jejich životy zakrněly. Například šaty, které dnes nosí, jsou stejné jako ty, které nosili v Polsku před staletími. A stejně tak jejich zvyky a přesvědčení. Ale všechny chasidské komunity stejné nejsou, Reuvene. Chasidé z Ruska, Německa, Polska a Maďarska se jedni od druhých liší. Ne moc, ale liší se. Existují dokonce skupiny chasidů, kteří věří, že jejich vůdci by na sebe měli vzít utrpení židovského národa. Jsi překvapený? Ale je to pravda. Oni věří, že jejich utrpení by bylo nesnesitelné, kdyby je jejich vůdci nevzali na svá bedra.

Podivné přesvědčení, ale pro ně je velice důležité.

Reuvene, reb Saunders je velký talmudista a vážený cadik. Je uznávaný pro své brilantní myšlení a soucit. Věří prý, že duše je stejně důležitá jako rozum, ne‐li víc. Až zemře, jeho postavení přejde automaticky na Dannyho.“

Otec se odmlčel, s úsměvem se na mě podíval, a řekl: „Ještě nejsi ospalý, Reuvene?“

„Ne, aba.“

„Jsi opravdu trpělivý student. Asi si dám ještě sklenku čaje.

Trošku mi vyschlo v krku.“

Vzal jsem jeho sklenici, nalil do ní trochu silného čaje z čajové konvice, doplnil vodou, a přinesl mu ji zpátky. Strčil si mezi zuby kostku cukru a pomalu upíjel ze sklenice, aby čaj cukrem prosakoval.

Potom sklenici odložil na stůl.

„Čaj je požehnání,“ řekl a usmál se. „Zvlášť pro učitele, který musí dlouze odpovídat na krátké otázky.“

Usmál jsem se na něho a trpělivě jsem čekal.

„Dobrá,“ řekl otec. „Jak vidím, chceš, abych pokračoval. Teď ti budu vyprávět jiný příběh, také pravdivý, o jednom židovském chlapci, který žil v Polsku v druhé polovině osmnáctého století. Až budu vyprávět, mysli na syna reba Saunderse a vše ti bude jasné.

Ten chlapec, Reuvene, byl nesmírně chytrý, doslova génius.

Jmenoval se Solomon a své polské jméno si později změnil na Maimon. Když byl mladý, zjistil, že Talmud neuspokojí jeho touhu po vědomostech. Jeho mysl mu nedávala pokoj. Chtěl vědět, co se děje v okolním světě. Tehdy byla důležitým jazykem vědy a kultury němčina, a tak se rozhodl, že se naučí číst německy. Ale ani potom, co se německy naučil, spokojený nebyl, protože číst světské knihy bylo zakázané. Když mu bylo pětadvacet, opustil ženu a dítě a po mnoha strastech přicestoval do Berlína, kde se připojil ke skupině filozofů, četl Aristotela, Maimonida, Spinozu, Leibnize, Humea a Kanta, a začal psát filozofické knihy. Je obdivuhodné, jak snadno dokázal zhltat složitá filozofická pojednání. Měl výtečnou hlavu, která ho ale nikdy nenechala v klidu. Putoval z města do města, nikdy se nikde neusadil, nikdy nebyl spokojený a nakonec zemřel v sedmačtyřiceti letech v domě jednoho laskavého křesťana, který se ho ujal.

Reuvene, syn reba Saunderse má hlavu jako Solomon Maimon, možná ještě lepší. A syn reba Saunderse nežije v Polsku. Jako Američan je svobodný. Nejsou tady žádné bariéry, které by Židy omezovaly. Je to opravdu tak divné, že porušuje otcova nařízení a čte zakázané knihy? Nemůže jinak. Je neuvěřitelné, co všechno přečetl za posledních pár měsíců. Ty jsi vynikající student. To ti říkám s velkou hrdostí. Ale on je fenomenální. Taková hlava se rodí jednou za generaci.

A teď, Reuvene, poslouchej pozorně, co ti povím. Syn reba Saunderse je nepředstavitelně rozervaný a osamělý chlapec. Nemá na světě doslova nikoho, s kým by si mohl promluvit. Potřebuje přítele. Ten úraz baseballovým míčem ho k tobě připoutal a on v tobě vycítil někoho, s kým může mluvit bez obav. Jsem za to na tebe moc hrdý. Nikdy by ti neřekl o svých návštěvách v knihovně, kdyby nevěřil, že si jeho slova necháš pro sebe. A já bych si přál, abys mu dovolil být tvým přítelem a ty abys byl jeho přítelem. Jsem si jistý, že v takovém přátelství si se synem reba Saunderse můžete pomoci.

Znám tebe a znám i jeho. A vím, co říkám. A teď, Reuvene, přednáška skončila. Dopiju ještě čaj a půjdeme spát. To byla ale přednáška! Dáš si ještě čaj?“

„Ne, aba.“

Seděli jsme mlčky a otec upíjel čaj ze sklenice. „Jsi nějaký zamlklý,“ řekl nakonec.

„Všechno to začalo hloupým baseballem,“ řekl jsem. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Až budeš starší, Reuvene, zjistíš, že ty nejdůležitější věci, které se ti přihodí, budou často výsledkem takových drobných hloupostí, jak říkáš – „obyčejných věcí“ je možná lepší výraz. Tak už to na světě chodí.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Já tomu prostě nemůžu uvěřit,“ opakoval jsem. „Celý tenhle týden jako by se odehrál v jiném světě.

Nemocnice, lidi, které jsem tam poznal, pan Savo, malý Mickey, Billy

– to všechno díky jednomu baseballovému zápasu.“

Otec pil čaj a díval se na mě přes okraj sklenice. Nic neříkal, ale upřeně mě pozoroval.

„Nechápu to,“ řekl jsem. „Plyne týden za týdnem, jeden šábes za druhým, já jsem pořád stejný, nic se nemění, a najednou se jednoho dne něco stane a všechno vypadá úplně jinak.“

„Jinak? Jak to myslíš, jinak?“

Pověděl jsem mu, co jsem cítil odpoledne, když jsem se vrátil z nemocnice. Potichu poslouchal a celou dobu upíjel čaj. Když jsem domluvil, viděl jsem, jak se usmívá. Položil sklenici, vzdychl a řekl:

„Je to tragédie, Reuvene, že tvá matka už nežije, aby –“ Odmlčel se a hlas se mu zlomil. Chvíli mlčel. Potom se podíval na hodiny na polici nad lednicí. „Je moc pozdě,“ řekl. „Zítra si ještě popovídáme.“

„Ano, aba.“

„Reuvene –“

„Ano?“

„Ale nic. Běž spát. Já tu chvilku zůstanu a dám si ještě čaj.“

Když jsem odcházel, seděl u kuchyňského stolu a díval se na bílý ubrus.

KAPITOLA 7

Druhý den jsem se setkal s Dannyho otcem.

S otcem jsme vstali brzy, abychom byli v naší synagóze v půl deváté. Máňa přišla chvilku před osmou a připravila nám lehkou snídani. Potom jsme s otcem vyrazili do synagógy, vzdálené tři bloky.

Byl nádherný den a já byl šťastný, že jsem znovu na ulici. Bylo to úžasné být venku z nemocnice, dívat se na lidi a sledovat pouliční ruch. Když nepršelo a nebyla moc velká zima, otci i mně se vždycky moc líbily naše šábesové procházky do synagógy a zpátky.

Ve Williamsburgu bylo hodně synagóg. Každá chasidská komunita měla vlastní modlitebnu – říkalo se jim štiblach – většinou špatně osvětlené, zatuchlé místnosti s lavicemi nebo židlemi těsně namačkanými k sobě a s okny, která vypadala, že jsou věčně zavřená. Byly tam také synagógy, v nichž konali bohoslužby Židé, kteří nebyli chasidové. Synagóga, kde jsme se modlili s otcem, byla kdysi velkým obchodem s potravinami. Stála na Lee Avenue, a i když na spodní polovině okna visely závěsy, slunce svítilo dovnitř nezakrytými částmi skleněných tabulí a já tam hrozně rád sedával na šábes ráno s listy modlitební knihy pozlacenými sluncem a modlil se.

Do téhle synagógy chodili většinou muži jako můj otec – učitelé z mé ješivy, a ostatní, kteří byli pod vlivem židovského osvícenství v Evropě a jejichž odpor k chasidismu byl silný a nezakrytý. Modlili se tam také mnozí studenti z mé ješivy. Bylo to pěkné být s nimi pohromadě na šábes ráno.

Když jsme s otcem ráno vešli do synagógy, bohoslužba právě začala. Posadili jsme se na naše obvyklá místa několik řad od okna a připojili jsme se k modlitbám. Viděl jsem, jak dovnitř vešel Davey Cantor. Kývl na mě se zachmuřeným pohledem za brýlemi a posadil se. Modlitby trvaly dlouho; muž na stupínku měl slabý hlas, a než začal zpívat, čekal, až ostatní dokončí předcházející část bohoslužby.

Při tiché modlitbě Šemone esre jsem se podíval na otce. Stál zahalený ve svém modlitebním šálu, jehož stříbrný okraj se třpytil na slunci a třásně visely těsně nad podlahou. Oči měl zavřené – modlil se vždycky zpaměti, kromě svátků nebo bohoslužeb na vysoké svátky – a zlehka se kýval dopředu a dozadu, zatímco jeho rty tvořily slova. Já jsem modlitební šál nenosil; zahalovali se jím jenom muži ženatí nebo ti, kteří kdysi ženatí byli.

Při čtení z Tóry, které následovalo po Šemone esre, jsem byl jako jeden z osmi mužů vyvolán na stupínek, abych pronesl požehnání nad Tórou. Pozorně jsem poslouchal muže, který četl ze svitku. Když dočetl, odříkal jsem druhé požehnání a modlitbu, v níž se děkuje Bohu, jestliže se předejde nějakému vážnému úrazu. Když jsem odešel ze stupínku a vracel se na své místo, napadlo mě, jaké požehnání bych odříkal, kdybych na to oko oslepl, pokud bych vůbec nějaké odříkal. Jaké požehnání by odříkal pan Savo, kdyby byl Žid?

říkal jsem si v duchu. Zbytek bohoslužby jsem myslel jenom na pana Savo a na Billyho.

Když jsme přišli domů, oběd byl už pro nás přichystaný, a Máňa mi bez ustání přidávala a nutila mě do jídla; každý, kdo se vrátil z nemocnice, musí pořádně jíst, říkala mi svou lámanou angličtinou.

Otec mluvil o mé práci ve škole. Musím si dávat pozor a nečíst, dokud mi to doktor Snydman nedovolí, řekl, ale nevadilo by, kdybych chodil na vyučování a poslouchal. Možná by mi mohl s učením pomoci. Mohl by mi číst. Dohodli jsme se, že to zkusíme a pak uvidíme. Po modlitbě po jídle si šel otec lehnout na svoji postel, aby si trochu odpočinul, a já jsem se posadil na verandu a díval se na slunce na květinách a pajasánu. Seděl jsem tak asi hodinu, když přišel otec ven a řekl mi, že jde navštívit svého kolegu.

Pohodlně jsem se v křesle rozvalil a díval jsem se na oblohu. Byla tmavomodrá, bez jediného mráčku, a já měl pocit, že se jí mohu klidně dotknout. Takovouhle barvu mají Dannyho oči, pomyslel jsem si. Stejně modrá jako Dannyho oči. Jakou barvu očí má Billy?

napadlo mě. Myslím, že taky modrou. Danny i Billy mají oba modré oči. Ale jedny oči jsou slepé. Třeba už slepé nejsou, řekl jsem si.

Třeba už jsou oboje oči v pořádku. Usnul jsem s myšlenkami na Dannyho a Billyho oči.

Byl to lehký, bezesný spánek, který osvěží, ale člověk při něm neztratí úplně kontakt se světem. Cítil jsem teplý vítr a čerstvě posekanou trávu a potom přiletěl nějaký pták a usadil se na větev pajasánu a dlouho zpíval, než odletěl. Nějak jsem věděl, kde ten pták seděl, i když jsem měl oči zavřené. Na ulici si hrály děti, jednou zaštěkal pes a zaskřípaly brzdy auta. Nedaleko hrál někdo na piáno.

Melodie se ke mně přibližovala a zase se vzdalovala jako příboj vln v oceánu. Skoro jsem ji poznal, ale nebyl jsem si jistý; pokaždé mi vyklouzla jako chladivý, hedvábný vítr. Zaslechl jsem, jak se někde otevřely a zavřely dveře, bylo slyšet kroky na dřevěné podlaze a potom nastalo ticho a já věděl, že někdo přišel na verandu, ale oči jsem nechal zavřené. Nechtěl jsem přijít o ten polospánek plný vůní, zvuků a šepotavých přílivů hudby. Někdo stál na verandě a díval se na mě. Cítil jsem, jak zvolna odhání spánek, až jsem nakonec oči otevřel. Přede mnou stál Danny s rukama složenýma na prsou, mlaskal jazykem a kroutil hlavou.

„Spíš jako nemluvně,“ řekl. „Mám skoro výčitky, že jsem tě probudil.“

Zívnul jsem, protáhnul se a posadil jsem se na kraj křesla.

„To bylo príma,“ řekl jsem a znovu jsem zívnul. „Kolik je hodin?“

„Pět pryč, ospalče. Už tady čekám deset minut, až se laskavě probudíš.“

„Spal jsem skoro tři hodiny,“ řekl jsem. „To je docela dost.“

Znovu zamlaskal a zavrtěl hlavou. „Co to je za vnitřní pole?“

Napodoboval pana Galantera. „Jak udržíme pevné vnitřní pole, když tam spíš, Maltere?“

Zasmál jsem se a zvedl se.

„Kam chceš jít?“ zeptal se.

„Mně to je jedno.“

„Napadlo mě, že bychom mohli jít do šúlu mého otce. Chtěl by tě poznat.“

„Kde to je?“ zeptal jsem se. „Pár bloků odsud.“

„Je můj otec doma?“

„Neviděl jsem ho. Otevřela mi vaše hospodyně. Tobě se nechce jít?“

„Ale chce,“ řekl jsem. „Jenom se umyju a vezmu si kravatu a sako.

Nemám totiž kaftan.“

Usmál se. „Stejnokroj musí nosit jenom členové komunity.“

„Dobrá, člene komunity. Pojď dovnitř.“

Umyl jsem se, oblékl a řekl jsem Máně, aby vyřídila otci, až přijde, kde jsem, a šli jsme.

„Proč mě chce tvůj otec vidět?“ zeptal jsem se Dannyho, když jsme scházeli po kamenném schodišti.

„Chce tě poznat. Řekl jsem mu, že jsme přátelé.“

Na ulici jsme zahnuli směrem k Lee Avenue.

„Musí mi přátele vždycky odsouhlasit,“ řekl Danny. „Zvlášť, když nejsou členy komunity. Nevadí ti, že jsem mu řekl, že jsme přátelé?“

„Ne.“

„Já si totiž vážně myslím, že jsme,“ řekl Danny.

Mlčel jsem. Došli jsme na roh a zahnuli na Lee Avenue. Na ulici byl hustý provoz a davy lidí. Napadlo mě, co by si pomyslel některý z mých spolužáků, kdyby mě s Dannym potkal. V sousedství by bylo o čem mluvit. Ale stejně mě s ním dříve nebo později někdo uvidí.

Danny se na mě podíval a na tváři, vymodelované jako socha, měl vážný výraz. „Máš nějaké sourozence?“

„Ne. Matka zemřela brzy po mém narození.“

„To mi je líto.“

„A ty?“

„Mám bratra a sestru. Sestře je čtrnáct a bratrovi osm. Mně bude šestnáct.“

„Mně taky,“ řekl jsem.

Zjistili jsme, že jsme se narodili ve stejném roce, dva dny od sebe.

„Celou tu dobu bydlíš pět bloků ode mě a já ani netušil, že existuješ,“ řekl jsem.

„Držíme dost při sobě. Otec nemá rád, když se stýkáme s lidmi odjinud.“

„Doufám, že ti to nebude vadit, když to řeknu, ale tvůj otec mi připadá jako tyran.“

Danny neřekl nic proti. „Má obrovskou vůli. Když si něco vezme do hlavy, tak to platí a hotovo.“

„Nevadí mu, že se stýkáš s apikorem, jako jsem já?“

„Právě proto tě chce vidět.“

„Myslel jsem, žes říkal, že s tebou nemluví.“

„Nemluví. Jenom když studujeme Talmud. Ale tentokrát se mnou mluvil. Sebral jsem dost odvahy, abych mu o tobě pověděl, a on mi řekl, abych tě dneska přivedl. To byla nejdelší věta, jakou mi za celé roky řekl. Ještě taky když jsem ho musel přemluvit, aby nám dovolil baseballové mužstvo.“

„To by se mi teda vůbec nelíbilo, kdyby se mnou můj otec nemluvil.“

„Příjemné to není,“ řekl Danny potichu. „Ale je to ohromný člověk. Uvidíš sám, až se s ním setkáš.“

„Tvůj bratr bude taky rabínem?“

Danny se na mě podíval se zvláštním výrazem na tváři. „Proč se ptáš?“

„Jenom tak. Bude?“

„Nevím. Možná, že bude.“ Hlas mu zněl neobvykle, skoro toužebně. Řekl jsem si, že to nebudu rozvádět. Začal znovu o svém otci.

„Můj otec je vážně výjimečný člověk. Zachránil svou komunitu. Po první světové válce je všechny přivedl do Ameriky.“

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ řekl jsem.

„Je to pravda,“ řekl a pověděl mi o svém otci, když byl ještě mladý a žil v Rusku. Poslouchal jsem s rostoucím údivem.

Dannyho dědeček byl známým chasidským rabínem v jednom městečku v jižním Rusku a jeho otec byl mladším ze dvou synů.

Otcovo postavení měl převzít prvorozený syn, ale během studií v Oděse najednou zmizel. Někteří lidé tvrdili, že ho zabili kozáci a nějaký čas se dokonce říkalo, že konvertoval ke křesťanství a odešel do Francie. Druhý syn byl ordinován v sedmnácti letech a ve dvaceti už dosáhl nebývalého uznání jako talmudista. Když jeho otec zemřel, zdědil automaticky post rabínského vůdce. V té době mu bylo jednadvacet.

Rabínem své komunity byl v letech účasti Ruska v první světové válce. Týden před bolševickou revolucí na podzim roku 1917 mu jeho mladá žena porodila druhé dítě, syna. O dva měsíce později byli jeho žena, syn a osmnáctiměsíční dcera zastřeleni bandou drancujících kozáků, jednou z mnoha lupičských tlup, které řádily v Rusku v době chaosu po revoluci. Jeho považovali za mrtvého, měl kulku v hrudníku a mečem poraněnou pánev. Půl dne ležel v bezvědomí vedle mrtvých těl ženy a dětí, když ho našel jeden ruský sedlák, který topil a zametal v synagóze, odnesl ho do své chalupy, vyndal mu kulku, ošetřil rány a přivázal ho na postel, aby nespadl, když sebou ve dne v noci zmítal a křičel v horečce a blouznění, které následovaly.

Synagóga shořela do základů. Ze skříňky na svitky Tóry zbyla hromada zuhelnatělého dřeva, samotné čtyři svitky byly zčernalé, ze svatých knih zůstal šedivý popel, který vítr rozfoukal. Ze sto osmnácti židovských rodin v celé komunitě jich přežilo pouhých čtyřicet tři.

Když se zjistilo, že rabín nezahynul, že o něho pečoval jeden ruský sedlák, přestěhovali ho do zachovalého domu jedné židovské rodiny a starali se o něho, dokud se neuzdravil. Ze svých zranění se léčil celou zimu. Tu zimu podepsali bolševici Brest‐litevskou smlouvu s Německem a Rusko vystoupilo z války. Chaos v zemi se stále více stupňoval a vesnici přepadli čtyřikrát kozáci. Pokaždé byli ale Židé varováni přátelskými vesničany a ukryti v lesích nebo v chalupách.

Na jaře rabín svým lidem oznámil, že s Ruskem už skončili, Rusko bylo Ezau a Edom, země Satana a Anděla smrti. Odcestují spolu do Ameriky a obnoví svou komunitu.

Za osm dní odjeli. Podplatili a usmlouvali si cestu přes Rusko, Rakousko, Francii, Belgii a Anglii. O pět měsíců později přistáli v New Yorku. Na Ellis Islandu se zeptali rabína na jméno a on je uvedl jako Senders. Na úředním formuláři se ze Senderse stal Saunders. Po povinné karanténě směli opustit ostrov a židovští sociální pracovníci jim pomohli usadit se ve williamsburské čtvrti Brooklynu. Tři roky na to se rabín znovu oženil a v roce 1929, dva dny před krachem na burze, se v Brooklynské nemocnici narodil Danny. Za osmnáct měsíců se narodila jeho sestra a pět a půl roku po ní císařským řezem jeho bratr, oba ve stejné nemocnici.

„Všichni šli s ním?“ zeptal jsem se. „Jenom tak?“

„Samozřejmě. Šli by s ním kamkoliv.“

„To nechápu. Netušil jsem, že by mohl mít rabín takovou moc.“

„On je víc než rabín,“ řekl Danny. „On je cadik.“

„Otec mi včera večer vyprávěl o chasidech. Řekl, že to byla dobrá myšlenka, dokud někteří cadikové nezačali své stoupence využívat.

Moc lichotivě nemluvil.“

„Záleží, jak se na to díváš,“ řekl Danny potichu.

„Já nechápu, jak můžou Židé jít jen tak slepě za nějakým jiným člověkem.“

„On není nějaký obyčejný člověk.“

„Je snad něco jako Bůh?“

„Něco na ten způsob. Je to takový posel Boží, most mezi jeho stoupenci a Bohem.“

„Tomu nerozumím. Připomíná mi to katolictví.“

„Takhle to prostě je,“ řekl Danny, „ať tomu rozumíš nebo ne.“

„Já tě nechci urážet. Jsem jenom upřímný.“

„Já chci, abys byl upřímný,“ řekl Danny. Šli jsme mlčky.

Jeden blok za synagógou, kam jsme se chodili modlit s otcem, jsme zahnuli doprava do úzké uličky, hustě lemované hnědými domy a platany. Byla to úplně stejná ulice jako naše, akorát o dost starší a zanedbanější. Většina domů nebyla udržovaná a na záhoncích rostlo jenom málo hortenzií nebo svlačců. Koruny platanů byly husté a spletené, takže vůbec nepropouštěly slunce. Kamenná zábradlí podél venkovních schodišť byla otlučená a špinavá a schody byly stářím zakulacené a hladké. Mezi popelnicemi před některými domy šmejdily kočky a na chodnících se válely staré noviny, obaly od zmrzlin a bonbónů, staré krabice a roztrhané papírové tašky. Ženy v šatech s dlouhými rukávy, v šátcích, s nemluvňaty v rukou nebo ve vysokém stupni těhotenství seděly na kamenných schodech a bavily se nahlas v jidiš. Ulice pulsovala hlukem hrajících si dětí, které byly snad v neustálém pohybu, proplétaly se mezi auty, skákaly po schodech nahoru a dolů, honily kočky, lezly na stromy, držely rovnováhu, když se snažily chodit po zábradlí, utíkaly při divokých honičkách – všem bez ustání lítaly třásně a pejzy ve vzduchu a vlály za nimi. Šli jsme právě pod tmavým stropem platanů, když do mě vrazil jeden vysoký, silný muž s rezavým vousem ve snaze vyhnout se jedné z žen, a šel bez jediného slova dál. Nekonečný proud pobíhajících dětí, hlasitý hovor žen v dlouhých rukávech, zanedbané domy a špinavá zábradlí, popelnice, šmejdící kočky – z toho všeho jsem měl pocit, jako bych se neslyšně přenesl přes nějaký neviditelný práh, a dlouho jsem litoval, že jsem se nechal Dannym zavést do jeho světa.

Blížili jsme se ke skupině asi třiceti mužů v černých kaftanech, kteří stáli před dvoupatrovým hnědým domem na konci ulice. Stáli tam jako neproniknutelná stěna a já zpomalil, protože jsem se mezi nimi nechtěl prodírat, ale Danny mě vzal jednou rukou za paži a druhou poklepal na rameno jednomu muži na kraji zástupu. Muž se otočil horní polovinou těla – byl ve středních letech, měl prošedivělý tmavý vous a rozmrzele skrčené husté obočí – a vykulil oči. Lehce se uklonil a ustoupil. Zástupem to najednou zašumělo šepotem, načež se rozestoupil a Danny a já jsme prošli. Danny mě držel za paži a pokyvoval hlavou na mumlavé pozdravy v jidiš od lidí, které právě míjel. Vypadalo to, jako by někdo rozsekl zamrzlé moře s černými vlnami a postavil tak černé, pevné stěny podél tuhnoucí cesty. Hlavy s černými a šedivými vousy se Dannymu ukláněly, a tmavá obočí se ostře zvedala nad očima, které vrhaly tázavé pohledy na mě a na způsob, jakým mě Danny držel za paži. Byli jsme asi uprostřed zástupu; šli jsme pomalu za sebou a Danny mi svíral paži těsně nad loktem. Cítil jsem se jako nahý a bezbranný, jako nezvaný host, a mé oči, aby nemusely hledět do vousatých tváří, se nakonec zadívaly na chodník pod mýma nohama. A potom, protože jsem chtěl slyšet něco jiného, než drmolivé pozdravy v jidiš, jsem začal poslouchat zřetelný klapot Dannyho polobotek s okovanými špičkami o betonový chodník. Byl to ostrý, nepřirozeně hlasitý zvuk a já se na něj soustředil a zřetelně jsem ho slyšel, jak jsme procházeli.

Poslouchal jsem ho pozorně – tiché šoupání podrážky a ostré klap-klap okovaných špiček –, když jsme stoupali po kamenných schodech schodiště, které vedlo do hnědého domu, před nímž stál zástup. Špičky klapaly o kamenné schody, potom znovu o kamenné odpočívadlo před dvojitými dveřmi – a já si vzpomněl na starce, kterého jsem často vídal, jak chodí po Lee Avenue, jak se opatrně proplétá rušnou ulicí a ťuká a ťuká svou hůlkou s kovovou špičkou, která mu sloužila místo očí, o něž přišel v první světové válce v zákopu při německém plynovém útoku.

Vstupní hala hnědého domu byla zaplněna muži v černých kaftanech, a najednou i tam se rozestoupila ulička, další mumlavé pozdravy a tázavé pohledy a potom jsme s Dannym prošli otevřenými dveřmi napravo a byli jsme v synagóze.

Byla to prostorná místnost a připadalo mi, že je stejně veliká jako náš byt. Otcův pokoj tady představovala část, kde stála skříňka na svitky Tóry – aron hakodeš – věčné světlo, osmiramenný svícen, malý stupínek napravo od skříňky a velký stupínek asi tři metry před ní. Oba stupínky i skříňku pokrýval červený samet. Naši kuchyň, chodbu, koupelnu, můj pokoj, otcovu pracovnu a obývák tady představovala největší část, kde seděli věřící při bohoslužbě. Každé místo sestávalo z židle, která stála před stojánkem se skloněnou deskou, na jejímž spodním okraji vyčnívala lišta, aby ze stojánku nic nespadlo na zem. Řady židlí končily asi sedm metrů od zadní stěny naproti skříňce na svitky Tóry. Malá část synagógy u dveří byla oddělená závěsem z jemného plátna. Tam sedávaly ženy. Stálo tam několik dřevěných židlí. Zbytek synagógy, kde nestály židle, byl zaplněný dlouhými lavicemi a stoly. Prostředkem synagógy vedla úzká ulička a končila u velkého stupínku. Stěny byly natřeny na bílo.

Podlaha byla tmavěhnědá. Přes tři okna vzadu visel závěs z černého sametu. Strop byl bílý a na tmavých drátech z něho visely holé žárovky, zaplavující místnost ostrým světlem.

Stáli jsme chvíli hned za dveřmi kousek od jednoho stolu. Celou dobu chodili muži kolem nás dovnitř a ven. Někteří zůstali na chodbě a povídali si, jiní už seděli na místech. Někteří muži na židlích studovali Talmud, četli si z Knihy žalmů nebo spolu mluvili v jidiš.

Lavice u stolů byly prázdné a na bílých ubrusech byly připravené papírové šálky, dřevěné vidličky a lžíce a papírové talíře s marinovanými sledi s cibulí, hlávkovým salátem, brambory, nadívanou rybou, šábesovými bochníky – pletenými chleby zvanými chala – tuňákem, lososem a natvrdo uvařenými vejci. Na konci stolu u okna stála hnědá kožená židle. Na stole před ní byl džbán, ručník, miska a veliký talíř přikrytý šábesovým ubrouskem – bílým saténovým ubrouskem se zlatě vyšitým hebrejským výrazem pro šábes. Vedle talíře ležel dlouhý vroubkovaný stříbrný nůž.

Ve dveřích se objevil statný, vysoký mladík, kývl na Dannyho, načež si všiml mě a zarazil se. Poznal jsem v něm ihned Dova Shlomowitze, Dannyho spoluhráče, který do mě naběhl na druhé metě a srazil mě na zem. Zdálo se, že chce Dannymu něco říci, ale pak si to zřejmě rozmyslel, otočil se a odešel si úzkou uličkou najít místo. Ze židle se na nás jednou přes rameno podíval, potom otevřel na stojánku nějakou knihu a začal se kývat dopředu a dozadu.

Podíval jsem se na Dannyho a na rtech se mi muselo objevit něco podobného kyselému úsměvu. „Připadám si jako kovboj obklíčený indiány,“ zašeptal jsem.

Danny se ke mně otočil s uklidňujícím úsměvem a pustil mi paži.

„Jsi v posvátných prostorách,“ řekl. „Člověk si na to musí zvyknout.“

„Tam venku to bylo jako rozdělení Rudého moře,“ řekl jsem. „Jak jsi to dokázal?“

„Nezapomínej, že jsem syn svého otce. Jsem dědic dynastie. Číslo jedna v našem katechismu: K synovi se chovej, jako by ses choval k otci, neboť jednou bude syn otcem.“

„Mluvíš jako nějaký mitnaged,“ řekl jsem a pokusil jsem se o další chabý úsměv.

„Ale kdepak,“ řekl. „Mluvím jako někdo, kdo moc čte. Pojď.

Sedneme si dopředu. Otec už přijde brzy dolů.“

„Vy v tomhle domě bydlíte?“

„Máme horní dvě patra. Je to tak príma. Pojď. Už začínají chodit dovnitř.“

Zástup na chodbě a před domem se začal přesouvat do synagógy.

Šli jsme s Dannym do uličky. Vedl mne k první řadě židlí napravo od velkého stupínku a těsně za malým stupínkem. Posadil se na druhou židli a já na třetí. Předpokládal jsem, že první byla pro jeho otce.

Muži se nahrnuli rychle dovnitř a synagóga se brzy ozývala šoupáním podrážek, posunováním židlí a hlasitým hovorem v jidiš.

Angličtinu jsem neslyšel, jenom jidiš. Ze židle jsem se ohlédl na Dova Shlomowitze. Díval se na mě s výrazem překvapení a nepřátelství a já si najednou uvědomil, že Dannyho zřejmě čekalo v kruhu jeho známých stejně problémů kvůli našemu přátelství jako mě. Možná míň, napadlo mě. Nejsem syn cadika. Přede mnou nikdo v zástupu neustoupí. Dov Shlomowitz ode mne odvrátil pohled, ale já viděl, že mě v zaplněné synagóze pozorují i jiní, a tak jsem se otočil k ohmatané modlitební knize na stojánku a znovu jsem se cítil vydán na milost a nemilost, nahý v trní a osamělý.

K Dannymu přišli dva starci s šedivými vousy a on se s úctou postavil. Přeli se nad jednou pasáží v Talmudu, povídali, a každý si ji vykládal jinak. Rádi by věděli, který z nich ji vyložil správně. Řekli mu, o jakou pasáž šlo, Danny přikývl, poznal ihned traktát i stránku a potom ji chladně a mechanicky odříkal slovo od slova i se svým výkladem a zároveň ocitoval výklady několika středověkých komentátorů, mezi jinými Me’iriho, Rašby a Maharši. Řekl, že to byla obtížná pasáž, a gestikuloval při tom rukama a pravým palcem kreslil do vzduchu veliké kruhy, aby zdůraznil některá důležitá místa výkladu. Oba muži měli pravdu; jeden nevědomky přejal Me’iriho výklad, druhý Rašbův. Usmáli se a spokojeni odešli. Danny se posadil.

„To je složitá pasáž,“ řekl. „Sám se v ní nevyznám. Tvůj otec by zřejmě řekl, že celý text je špatný.“ Mluvil potichu a usmíval se. „Četl jsem některé články tvého otce. Půjčil jsem si je tajně ze stolu mého otce. Ten o té pasáži v traktátu Kidušin o záležitosti s králem je moc dobrý. Samá apikorština.“

Přikývl jsem a pokusil jsem se znovu usmát. Otec mi ten článek četl předtím, než ho poslal vydavateli. Během uplynulého roku mi začal své články číst a podrobně mi je vysvětloval.

Hluk v synagóze zesílil doslova v rámus, až se zdálo, že se místnost šoupáním židlí a hovorem mužů nadouvá a pulsuje. Nějaké děti běhaly uličkou sem a tam, smály se a vřískaly, a u dveří postávalo několik mladších mužů, kteří se hlasitě bavili a gestikulovali rukama. Měl jsem na chvíli dojem, jako bych byl na karnevalu, který jsem nedávno viděl v jednom filmu, se vším tím strkáním, tlačenicí, hlučným davem a vyvolávajícími a mávajícími prodavači a stánkaři.

Seděl jsem mlčky a díval jsem se na modlitební knihu na stojánku.

Otevřel jsem ji a nalistoval odpolední bohoslužbu.

Listy byly staré a žluté, měly potrhané okraje a ohmatané rohy.

Seděl jsem tam a díval jsem se na první žalm bohoslužby a myslel jsem na skoro novou modlitební knihu, kterou jsem měl v rukou ráno. Cítil jsem, jak do mě Danny šťouchnul loktem, a zvedl jsem oči.

„Přichází můj otec,“ řekl. Hlas měl tichý, a měl jsem dojem, že trochu nervózní.

Hluk v synagóze ustal tak náhle, až jsem měl stejný pocit, jaký by člověk měl při náhlém nedostatku vzduchu. Utichal v rychlých vlnách od zadní části synagógy k židlím u stupínku. Žádný signál ani povel, volající po tichu, jsem neslyšel. Hluk jednoduše ustal, utichl, jako by se zavřely dveře do místnosti plné dětí. Ticho, které následovalo, mělo v sobě něco zvláštního: očekávání, dychtivost, lásku, posvátnou úctu.

Uličkou pomalu přicházel muž, následován dítětem. Byl vysoký, na sobě měl černý saténový kaftan a černý klobouk, lemovaný kožešinou. Jak míjel řady židlí, muži vstávali, ukláněli se a zase si sedali. Někteří se natáhli, aby si na něho mohli sáhnout. Přikyvoval na mumlavé pozdravy, které se na něho z židlí valily, a jeho dlouhý černý vous se mu na prsou kýval a pejzy se mu houpaly. Šel pomalu, s rukama sepnutýma za zády, a jak se ke mně blížil, viděl jsem, že jeho tvář, kde ji nezakrývaly vousy, byla jako vytesaná z kamene, nos ostrý a špičatý, lícní kosti vystouplé, rty plné, čelo jako rýhovaný mramor, oční důlky hluboké, husté černé obočí, rozdělené jednoduchým klínem jako brázdou, vyoranou do holého pole, oči tmavé, s odlesky bílého světla, které si v nich pohrávaly jako na černých kamenech na slunci. Dannyho tvář byla jeho přesným odrazem – až na vlasy a barvu očí. Chlapec, který šel za ním a pravou rukou se držel jeho kaftanu, byl jeho přesnou miniaturou. Měl stejný kaftan, klobouk, lemovaný kožešinou, stejnou tvář, barvu vlasů, až na to, že neměl vousy, a já si uvědomil, že to je Dannyho bratr.

Podíval jsem se na Dannyho. Oči měl upřené na stojánek a tvář bez výrazu. Viděl jsem, jak muže sledují pohledy shromážděných, když pomalu procházel uličkou s rukama sepnutýma za zády a s pokyvující hlavou, a když došel k Dannymu a ke mně, viděl jsem, jak se obrátily na nás. Danny se rychle postavil, já hned po něm, a tak jsme tam oba stáli a čekali, zatímco mužovy tmavé oči mi přejížděly po obličeji

– cítil jsem je na tváři, jako by to byly ruce – a zastavily se na levém oku. Představil jsem si najednou laskavé oči mého otce za brýlemi s kovovými obroučkami, ale hned zase zmizely, protože Danny mě rebu Saundersovi představoval.

„To je Reuven Malter,“ řekl potichu v jidiš.

Reb Saunders se dál díval na mé levé oko. Připadal jsem si pod jeho pohledem jako nahý, a on moji nervozitu musel vycítit, protože mi najednou podal ruku. Zvedl jsem také ruku, ale potom jsem si uvědomil, že mi podává prsty, a na okamžik jsem je podržel – byly suché a poddajné – a zase ruku pustil.

„Ty jsi syn Davida Maltera?“ zeptal se mě reb Saunders v jidiš.

Hlas měl hluboký a zastřený, jako Danny, a slova pronášel skoro jako obvinění.

Přikývl jsem. Na chvíli jsem zpanikařil, jestli mu mám odpovědět v jidiš nebo anglicky. Napadlo mě, jestli vůbec anglicky umí. Jidiš jsem mluvil dost bídně. Rozhodl jsem se pro angličtinu.

„Tvé oko,“ reb Saunders řekl v jidiš. „Už je zahojené?“

„Je v pořádku,“ řekl jsem anglicky. Hlas mi zněl ochraptěle.

Polknul jsem. Podíval jsem se na shromážděné. V úplném tichu nás napjatě pozorovali.

Reb Saunders se na mě chvíli díval, a když mrknul, víčka se zvedla a zase spustila jako rolety. Promluvil znovu v jidiš.

„Ten doktor, profesor, který tě operoval, řekl, že oko je zahojené?“

„Chce mě za pár dní ještě vidět. Ale povídal, že oko je v pořádku.“

Lehce kývl hlavou a plnovous se mu vznesl a zase dopadl na prsa.

Světlo z holých žárovek na stropě se lesklo na jeho saténovém kaftanu.

„Pověz mi, umíš matematiku? Můj syn tvrdí, že umíš matematiku velice dobře.“

Přikývl jsem.

„Tak. Uvidíme. A hebrejsky umíš. Syn Davida Maltera určitě umí hebrejsky.“ Znovu jsem přikývl. „Uvidíme,“ reb Saunders řekl.

Koutkem oka jsem zahlédl Dannyho, jak bezvýrazně hledí na podlahu. Chlapec stál kousek za rebem Saundersem a pozoroval nás s otevřenou pusou.

„Nu,“ řekl reb Saunders, „později si popovídáme více. Chci poznat přítele svého syna. Zvláště je‐li to syn Davida Maltera.“ Potom šel dál a zastavil se před malým stupínkem, zády k shromážděným.

Malý chlapec se pořád držel jeho kaftanu.

S Dannym jsme se posadili. Shromážděním to zašumělo, následovalo šustění stránek při otvírání modlitebních knih. K

velkému stupínku přišel starý muž s šedivým vousem, zahalil se do modlitebního šálu a začal bohoslužbu.

Stařec měl slabý hlas a přes modlitby věřících ho bylo sotva slyšet. Reb Saunders stál zády k shromážděným, kýval se dopředu a dozadu, občas pleskl rukama, a chlapec stál po jeho pravici a kýval se úplně stejně jako jeho otec. Celou bohoslužbu stál reb Saunders zády ke shromážděným a čas od času zvedl hlavu ke stropu, nebo ruce, aby si zakryl oči. Otočil se, až když se vyndala ze skříňky a četla Tóra.

Bohoslužba skončila Kadišem a reb Saunders šel pomalu zpátky uličkou, následován chlapcem, který se znovu držel jeho kaftanu.

Když mě chlapec míjel, všiml jsem si jeho velikých tmavých očí a smrtelně bledého obličeje.

Danny do mě strčil loktem a kývl hlavou směrem k zadní části synagógy. Zvedl se a oba jsme šli uličkou za rebem Saundersem. Oči shromážděných jsem viděl upřené na moji tvář a potom jsem je cítil v zádech. Reb Saunders přistoupil ke kožené židli u stolu poblíž okna a posadil se. Chlapec se posadil na lavici nalevo od něj. Danny mě vedl ke stolu a posadil se na lavici napravo od otce. Pokynul mi, abych se posadil vedle něho.

Shromáždění vstali a přicházeli do zadní části synagógy. Ticho pominulo stejně náhle, jako začalo, někdo začal zpívat jakousi melodii a ostatní se přidávali a pleskali do rytmu melodie. Odcházeli ven ze dveří – umýt si asi ruce, napadlo mě – a zanedlouho se vraceli, sedali si ke stolům a hlasitě rachotili lavicemi, jak je posouvali sem a tam. Zpěv utichl. Náš stůl se rychle zaplnil, většinou staršími muži.

Reb Saunders se postavil, nalil si na ruce vodu ze džbánu, nechal ji odtéci do misky, potom si utřel ruce, sundal bílý saténový ubrousek, zakrývající chalu, odříkal požehnání nad chlebem, uřízl zkraje kousek chaly, snědl ho, a posadil se. Danny se postavil, umyl si ruce, uřízl z chaly dva krajíčky, jeden mi podal a druhý si nechal pro sebe, pronesl požehnání, snědl chalu a posadil se. Podal džbán mně a já jsem rituál opakoval, ale v sedě. Potom Danny nakrájel zbytek chaly na malé kousky, dal jeden bratrovi, a talíř podal starci vedle mne. Kousky chaly mezi muži u stolu rychle mizely. Reb Saunders si nandal na talíř trochu salátu a ryby a rukou si dal malý kousek ryby do úst. Od jednoho z ostatních stolů přišel muž a talíř odnesl. Danny naplnil otci jiný. Reb Saunders jedl pomalu a mlčky.

Já jsem hlad ani neměl, ale snažil jsem se něco sníst, abych nikoho neurazil. Při jídle jsem spíš cítil než viděl oči reba Saunderse upřené na moji tvář. Danny mlčel. Jeho malý bratr se rýpal v jídle na talíři, ale jedl málo. Kůži na rukou a na obličeji měl skoro stejně bílou jako ubrus. Těsně mu obepínala kosti a na obličeji a na rukou mu prosvítaly žíly jako modré větvičky. Seděl klidně, a jednou se začal dloubat v nose, ale když si všiml, že ho otec pozoruje, přestal a spodní ret se mu trošku zachvěl. Naklonil se nad talíř a hubeným, krátkým prstem píchal do plátku rajského.

Během celého jídla jsme na sebe s Dannym ani jednou nepromluvili. Jednou jsem vzhlédl a uviděl jeho otce, jak mě upřeně pozoruje tmavýma očima pod hustým obočím. Odvrátil jsem pohled a měl jsem pocit, jako by mě svlékaly z kůže a fotografovaly mi vnitřnosti.

Někdo začal zpívat ata echad, jednu z modliteb odpolední bohoslužby. Bylo už po jídle a muži se začali zvolna kývat do rytmu melodie. Zpěv zaplnil synagógu, reb Saunders se po hodině opřel ve své kožené židli a zpíval také a potom zpíval i Danny. Znal jsem melodii také a tak jsem se přidal, nejdřív váhavě, potom silněji, a kýval jsem se dopředu a dozadu. Když skončila, zazněla další melodie, jednoduchá a rychlá, zpívaná beze slov, jenom slabikami šeri bim, šeri bam, a všichni se teď kývali o něco rychleji a pleskali do rytmu. Melodie pak střídala melodii a já cítil, jak se začínám zpěvem uvolňovat. Zjistil jsem, že většinu melodií znám, zvlášť těch pomalých a zádumčivých, které vyjadřovaly zármutek zpěváků nad koncem šábesu, a melodie, které jsem neznal, nebylo těžké zazpívat, protože základní motivy byly skoro všechny stejné. Po chvíli jsem zpíval nahlas, kýval se dopředu a dozadu, tleskal, a jednou jsem zahlédl reba Saunderse, jak se na mě dívá. Rty se mu zvedly do nepatrného úsměvu. Usmál jsem se na Dannyho a on zase na mě, a tak jsme tam seděli asi půl hodiny a zpívali, kývali se, tleskali, a já byl veselý, šťastný a úplně uvolněný. Všiml jsem si, že mladší syn reba Saunderse byl jediný, kdo v synagóze nezpíval; seděl, rýpal se v jídle a hubenou, žilnatou rukou postrkoval na papírovém talíři plátek rajského. Zpěv pokračoval dlouho – a potom ustal. Rozhlédl jsem se, abych se podíval, co se stalo, ale všichni seděli bez hnutí a hleděli směrem k našemu stolu. Reb Saunders si znovu umyl ruce a ostatní si na ruce nalili vodu, která jim zbyla v pohárech. Úvodní žalm k modlitbě po jídle zpívali všichni a potom začal reb Saunders modlitbu. Odříkával ji se zavřenýma očima a slabě se kýval na kožené židli. Po prvních verších modlitby se každý muž modlil potichu a já uviděl Dannyho, jak se naklonil dopředu, opřel lokty o stůl a přikryl si oči pravou dlaní. Jeho rty šeptaly slova modlitby.

Když modlitba skončila, nastalo ticho – dlouhé, hluboké ticho, kdy se nikdo ani nepohnul, všichni čekali, oči upřené na reba Saunderse, který seděl na židli se zavřenýma očima a lehce se kýval dopředu a dozadu. Danny sundal lokty ze stolu a narovnal se. Díval se na svůj papírový talíř s bezvýraznou tváří a já měl málem dojem, že ztuhnul a znehybněl jako voják chvíli předtím, než vyskočí ze zákopu do otevřené bitvy.

Všichni čekali, nikdo se ani nepohnul, nezakašlal, nikdo se ani zhluboka nenadechnul. Ticho bylo přímo neskutečné a najednou se zdálo být plné hluku, hluku nekonečného ticha. I chlapec teď pozoroval svého otce a jeho oči vypadaly na bílém obličeji protkaném žilkami jako dva černé kameny.

Potom začal reb Saunders mluvit.

Kýval se na kožené židli dopředu a dozadu, oči měl zavřené, levou ruku v ohbí pravého lokte, prsty pravé ruky si hladil černý vous a všichni se u stolů naklonili dopředu s upřenýma očima a pootevřenými ústy, někteří starci s dlaněmi za ušima jako misky, aby mu lépe rozuměli. Promluvil hlubokým hlasem a slova pronášel pomalu v jakémsi monotónním zpěvu.

„Velký a svatý raban Gamaliel,“ řekl, „nás učil následující: ‚Konej Jeho vůli, jako by to byla tvá vůle, aby On mohl konat tvou vůli, jako by to byla Jeho vůle. Zruš svou vůli před Jeho vůlí, aby On mohl zrušit vůli ostatních před tvojí vůlí.‘ Co ta slova znamenají?

Znamenají, že když my budeme konat, jak si Pán světa přeje, bude On konat, jak si přejeme my. Vzápětí se nabízí otázka. Co to znamená, říci, že Pán světa udělá, co si přejeme? Je to přece jen Pán světa. Stvořitel nebe a země, Král králů. A co jsme my? Neříkáme snad každý den: ‚Před Tebou jsou všichni mocní ničím, slavní muži jako by nežili, moudří jako bez vědomostí a muži rozumu jako bez pronikavého pohledu‘? Kdo jsme, že by Pán světa měl konat naši vůli?“

Reb Saunders se odmlčel a já si všiml dvou starců, sedících u našeho stolu, jak na sebe pohlédli a pokývali hlavami. On se kýval na židli, prsty si hladil vous, a pokračoval tichým, zpěvavým hlasem.

„Všichni lidé přišli na svět stejným způsobem. Rodíme se v bolesti, neboť je psáno: ‚V bolestech přivedeš děti na svěť. Rodíme se nazí a slabí. Rodíme se jako prach. Dítě může být smeteno jako prach, jako prach je jeho život, jako prach je jeho síla. A jako prach jich mnoho zůstává celý život, dokud nejsou pohřbeni do prachu, mezi červy a larvy. Bude brát Pán světa na vědomí vůli člověka, jehož život je prach? Co nás učí velký a svatý raban Gamaliel?“ Hlas mu zesiloval. „Co nám říká? Co to znamená, když řekneme, že Pán světa bude konat naši vůli? Vůli lidí, kteří zůstanou prachem?

Vyloučeno! Vůli kterých lidí tedy? Vůli těch lidí, musíme říci, kteří nezůstanou prachem. Jak se ale můžeme zvednout z prachu? Slyšte, poslouchejte, neboť toto je mocná věc, jíž nás učí rabíni.“

Znovu se odmlčel a já si všiml, že se na něho Danny podíval a pak znovu sklonil oči k papírovému talíři.

„Rabi Halafta, syn Dosy, nás učí: ‚Když se sejde deset lidí a zabývá se Tórou, přítomnost Boží zůstane s nimi, neboť je řečeno: „Bůh stane ve shromáždění zbožných.“ A na čem je možno ukázat, že to samé platí o pěti? Neboť je řečeno: „Založil svoji skupinu na zemi.“ A na čem je možno ukázat, že to samé platí o třech? Neboť je řečeno:

„Soudí mezi soudci.“ A na čem je možno ukázat, že to samé platí o dvou? Neboť je řečeno: „Potom ti, kdož se báli Pána, mluvili jeden s druhým, a Pán si všiml a slyšel.“ A na čem je možno ukázat, že to samé platí dokonce i o jednom? Neboť je řečeno: „Všude tam, kde bude na mé jméno vzpomenuto, přijdu k tobě a požehnám ti.“‘

Slyšte, slyšte toto velké učení. Shromáždění je deset. Není to nic nového, že svatá Přítomnost přebývá mezi deseti. Skupina je pět. To také není nic nového, že svatá Přítomnost přebývá mezi pěti. Soudci jsou tři. Kdyby svatá Přítomnost nepřebývala mezi soudci, nebyla by na světě spravedlnost. To tedy také není nic nového. Že Přítomnost může přebývat dokonce mezi dvěma, to také není nemožné pochopit. Ale že Přítomnost může přebývat v jednom! V jednom!

Dokonce i v jednom! To už něco znamená. Dokonce i v jednom! Když jeden člověk studuje Tóru, Přítomnost je s ním. Když jeden člověk studuje Tóru, Pán světa je už na světě. To je úžasné! A přivést Pána světa do světa znamená také pozvednout se z prachu! Tóra nám dává sílu! Tóra nás obléká! Tóra nám dává Přítomnost!“

Monotónní zpěv ustal. Mluvil teď jasným, zvučným hlasem, který v synagóze protínal hrozivé ticho.

„Studovat Tóru není ale nijak jednoduché. Tóra je úkol na celý den a celou noc. Je to úkol plný nebezpečí. Cožpak nás rabi Meir neučí: ‚Kdo jde po cestě a studuje, a přeruší své studium a řekne:

„Jak pěkný je ten strom, jak pěkné je to pole,“ ten podle Písma promarnil svůj život‘?“

Všiml jsem si, jak Danny rychle pohlédl na otce a zase sklopil oči.

Tělo mu trochu pokleslo, na rtech mu pohrával úsměv, a měl jsem dokonce dojem, že jsem ho slyšel povzdechnout si.

„Promarnil svůj život! Svůj život! Tak mocné je studium Tóry. A teď slyšte, poslouchejte toto slovo. Kdo má za úkol studovat Tóru?

Na kom vyžaduje Pán světa ‚Budeš nad ní hloubat ve dne v noci‘? Na celém světě? Ne! Co ví svět o Tóře? Svět je Ezau! Svět je Amalek!

Svět jsou kozáci! Svět je Hitler, ať jeho jméno a památka zmizí z povrchu zemského! Na kom tedy? Na lidu Izraele! My máme studovat Jeho Tóru! My máme sedět ve světle Přítomnosti! Právě pro to jsme byli stvořeni! Cožpak nás neučí velký a svatý rabi Jochanan, syn Zakaje: ‚Naučil‐li ses mnoho Tóry, nedávej žádnou zásluhu sobě, neboť k tomu jsi byl stvořen‘? Ne svět, nýbrž lid Izraele! Lid Izraele musí studovat Jeho Tóru!“

Jeho hlas burácel tichem. Uvědomil jsem si, že zadržuji dech a srdce mi buší v uších. Nemohl jsem spustit oči z jeho tváře, která doslova ožila, ani očí, otevřených a plných temného ohně. Udeřil rukou do stolu a já cítil, jak mi strachy mrazí v zádech. Danny se na něho taky díval a jeho malý bratr na něho zíral s otevřenou pusou a lesklýma očima jako v tranzu.

„Svět nás zabíjí! Svět nám stahuje kůži z těla a vrhá nás do plamenů! Svět se vysmívá Tóře! A když nás nevraždí, pokouší nás!

Odvádí nás z cesty! Otravuje nás! Chce po nás, abychom se připojili k jeho špíně, nečistotám, nechutnostem! Svět je Amalek! Studovat Tóru nemá nařízeno svět, nýbrž lid Izraele! Slyšte, slyšte toto mocné učení.“ Jeho hlas byl najednou hlubší, klidnější, důvěrnější. „Je psáno: ‚Tento svět je jako předsíň před světem, který přijde; připrav se v předsíni, abys mohl vstoupit do sálu.‘ Význam je zřejmý: předsíň je tento svět a sál je svět budoucí. Slyšte. V gematrii dávají slova

„tento svět“ sto šedesát tři a slova „budoucí svět“ sto padesát čtyři.

Rozdíl mezi „tento svět“ a „budoucí svět“ je devět. Devět je polovina z osmnácti. Osmnáct je chaj, život. Tento svět je pouze polovina chaj. Na tomto světě jsme jenom zpola naživu! Jenom zpola naživu!“

Davem u stolů zašuměl šepot. Bylo vidět přikyvující hlavy a úsměvy na rtech. Očividně čekali právě na tohle, na gematrii, a nakláněli se, aby poslouchali. Jeden můj učitel ve škole mi o gematrii vyprávěl. Každé písmeno hebrejské abecedy představuje také číslo, a každé hebrejské slovo má tedy číselnou hodnotu. Hebrejsky se

„tento svět“ řekne „olam hazé“ a součtem číselné hodnoty každého písmene dostaneme celkovou číselnou hodnotu slova sto šedesát tři. Už jsem to slyšel dřív vykládat jiné a líbilo se mi to, protože někdy byli docela chytří a důvtipní. Začal jsem se znovu cítit uvolněně a pozorně jsem poslouchal.

„Teď mě poslouchejte. Slyšte. Jak můžeme učinit naše životy plné? Jak naplníme naše životy, abychom byli osmnáct, chaj, a ne devět, polovic chaj? Rabi Jošua, syn Leviho, nás učí: ‚Kdokoliv se nenamáhá nad Tórou, je prý v nepřízni Boží.‘ Je to nozuf, člověk, kterého Pán světa nenávidí! Spravedlivý, cadik, studuje Tóru, neboť je psáno: ‚Neboť jeho potěšení je v Tóře Boží, a nad Jeho Tórou hloubá ve dne v noci.‘ V gematrii dává „nozuf sto čtyřicet tři a

„cadik“ dvě stě čtyři. Jaký je rozdíl mezi „nozuf a „cadik“? Šedesát jedna. Komu věnuje cadik svůj život? Pánu světa! La‐elovi, Bohu!

Slovo „La‐el“ dává v gematrii šedesát jedna! Je to život věnovaný Bohu, jež tvoří rozdíl mezi nozufem a cadikem!“

Další vlna souhlasu projela davem. Reb Saunders je v gematrii výborný, pomyslel jsem si. Teď se mi to opravdu líbilo.

„A nyní poslouchejte dále. V gematrii dává slovo „traklin“, sál, onen sál, který označuje budoucí svět, tři sta devadesát devět, a

„prozdor“, předsíň, ona předsíň, jíž je tento svět, dává pět set třináct. Odečteme‐li „traklin“ od „prozdoru“, dostaneme sto čtrnáct.

A nyní slyšte. Spravedlivý člověk, jak jsme řekli, je dvě stě čtyři.

Spravedlivý žije podle Tóry. Tóra je majim, voda; velcí a svatí rabínové přirovnávají Tóru pokaždé k vodě. Slovo „majim“ dává v gematrii devadesát. Odečteme‐li „majim“ od „cadik“, dostaneme také sto čtrnáct. Z toho vidíme, že spravedlivý člověk, který se vzdaluje od Tóry, vzdaluje se také od budoucího světa!“

Spokojený šepot byl tentokrát hlasitější a muži přikyvovali a usmívali se. Někteří do sebe dokonce šťouchali lokty, aby ukázali, jakou mají radost. Tohle bylo opravdu důmyslné. Začal jsem si to v duchu znovu opakovat.

„Vidíme, že bez Tóry je pouze půl života. Vidíme, že bez Tóry jsme prach. Vidíme, že bez Tóry jsme odporní.“ Pronášel ta slova potichu, skoro jako litanii. Oči měl pořád otevřené a zrovna se díval přímo na Dannyho. „Studujeme‐li Tóru, tehdy Pán světa poslouchá. Tehdy slyší naše slova. Tehdy naplní naše prosby. Neboť Pán světa slibuje sílu těm, kdož se zabývají Tórou, jak je i psáno: ‚Abys byl silný,‘ a slibuje dlouhé dni, jak je i psáno: ‚Aby tvé dni byly prodlouženy.‘

Nechť je Tóra pramenem vody všem, kdož z ní pijí, nechť nám přivede mesiáše brzy a za našich dní. Amen!“

Odpověděl mu sbor hlasitých a rozptýlených amen. Seděl jsem na židli a pozoroval reba Saunderse, jak se dívá na Dannyho a potom na mě. Byl jsem úplně uvolněný a poněkud drze jsem se usmál a přikývl jako na znamení, že se mi jeho slova líbila, nebo alespoň ta část s gematrií. Ani v nejmenším jsem nesouhlasil s jeho názory, že svět je otrávený. V tom světě žije Albert Einstein, řekl jsem si. V tom světě žije president Roosevelt. V tom světě žijí milióny vojáků, kteří bojují proti Hitlerovi.

Měl jsem za to, že jídlo už skončilo a že začneme večerní modlitbu, a málem jsem se začal zvedat ze židle, když jsem si uvědomil, že mezi muži u stolů se rozhostilo znovu ticho. Seděl jsem bez hnutí a rozhlížel jsem se. Zdálo se, že všichni hledí na Dannyho.

Seděl mlčky, trošku se usmíval a jeho prsty si hrály s okrajem papírového talíře.

Reb Saunders se ve své kožené židli pohodlně opřel a složil ruce na prsou. Malý chlapec si znovu hrál s rajským a po očku pozoroval Dannyho. Kolem prstu si kroutil pejz a bylo vidět, jak vystrčil jazyk z pusy, přejel jím po rtech a zase ho zastrčil. Uvažoval jsem, co se děje.

Reb Saunders hlasitě vzdychl a kývl na Dannyho: „Nu, Danieli, povíš nám něco?“ Hlas měl tichý, skoro laskavý. Viděl jsem, jak Danny přikývl. „Nu, copak to je?“

„Je to psáno jménem rabího Jaakova, ne rabího Meira,“ řekl Danny potichu v jidiš.

Davem zašuměl souhlasný šepot. Krátce jsem se rozhlédl. Všichni pozorovali Dannyho.

Reb Saunders se téměř usmíval. Přikývl a dlouhý černý vous se mu zhoupnul na prsou. Potom se jeho husté černé obočí zvedlo a víčka klesla, až zpola zakrývala oči. Naklonil se trochu dopředu s rukama složenýma na prsou.

„A nic víc?“ zeptal se velice potichu.

Danny zavrtěl hlavou – trošku váhavě, napadlo mě.

„Tak,“ řekl reb Saunders a opřel se dozadu, „nic víc.“

Pozoroval jsem oba dva a snažil jsem se přijít na to, co se děje. Co bylo s rabi Jaakovem a rabi Meirem?

„Ta slova řekl rabi Jaakov, ne rabi Meir,“ opakoval Danny. „‚Kdo jde po cestě a studuje, a přeruší své studium a – „‚

„Správně,“ přerušil ho reb Saunders potichu. „Ta slova řekl rabi Jaakov. Správně. Všiml sis toho. Výborně. A kde se nachází?“

„V Pirkej avos,“ řekl Danny. Bylo to místo v Talmudu, odkud citát pocházel. Hodně citátů, které reb Saunders použil, bylo z Pirkej avos

– nebo avot, jak mě to učil vyslovovat otec, se sefardskou výslovností hebrejského písmena „tof“. Jejich výslovnost byla aškenázská. Citáty jsem poznal snadno. Pirkej avot je sbírka rabínských výroků a mnoho Židů jednu kapitolu studuje každý šábes mezi Pesachem a židovským Novým rokem.

„Nu,“ řekl reb Saunders s úsměvem, „jak bys to nevěděl? Ovšem.

Správně. Výborně. A teď mi pověz –“

Jak jsem tam tak seděl a poslouchal, co se odehrává mezi Dannym a jeho otcem, pomalu mi začalo docházet, čeho jsem svědkem. V mnoha židovských rodinách, hlavně tam, kde chlapci studují v ješivě a kde je vzdělaný otec, existuje tradice, která se odehrává na šábes odpoledne: otec zkouší syna z toho, co se za uplynulý týden ve škole naučil. Právě takové veřejné zkoušky jsem byl svědkem. Tahle zkouška ale byla zvláštní, skoro bizarní, spíš klání než zkouška, protože reb Saunders neomezoval své otázky jenom na to, co se Danny naučil předešlý týden, ptal se ho na většinu hlavních traktátů v Talmudu a Danny musel očividně odpovídat. Reb Saunders se zeptal, kde jinde se vyskytuje zmínka o člověku, který přeruší své studium, a Danny mechanicky, potichu odpověděl.

Zeptal se, co o tom tvrzení poznamenal jistý středověký komentátor a Danny odpověděl. Vybral si z jeho odpovědi jeden detail a zeptal se, kdo jiný se jím zabýval zcela odlišným způsobem, a Danny odpověděl. Zajímalo ho, jestli Danny s tím výkladem souhlasí a Danny řekl, že ne, že souhlasí s jiným středověkým komentátorem, který podal odlišný výklad. Jeho otec se zeptal, jak mohl onen komentátor předložit takový výklad, když v jiné pasáži Talmudu tvrdí pravý opak, a Danny, velice potichu a klidně, jeho prsty si pořád hrály s okrajem papírového tácku, našel rozdíl mezi vzájemně si odporujícími výroky ocitováním dalších dvou zdrojů, v nichž se jeden z výroků jevil v poněkud jiném kontextu, čímž se protiklad zrušil.

Jeden z oněch dvou zdrojů, které Danny uvedl, obsahoval verš z Bible, a jeho otec se zeptal, kdo jiný opřel jistý zákon o tento verš.

Danny zopakoval krátkou pasáž z traktátu Sanhedrin, načež otec ocitoval jinou pasáž z Jomy, která pasáži z traktátu Sanhedrin odporovala. Danny odpověděl pasáží z Gitinu, která protiklad zrušila.

Reb Saunders zpochybnil správnost Dannyho výkladu pasáže z Gitinu ocitováním komentáře k oné pasáži, který s jeho výkladem nesouhlasil, a Danny řekl, že je obtížné tomu komentáři porozumět

– neřekl, že komentář byl špatný, ale že je obtížné mu porozumět –

protože obdobná pasáž v Nedarim jeho výklad jasně potvrzovala.

Tak to pokračovalo dál, až jsem ztratil nit, která to všechno držela pohromadě, a jen jsem seděl a užasle sledoval výkon paměti, jehož jsem byl svědkem. Danny i jeho otec mluvili potichu a reb Saunders souhlasně přikyvoval pokaždé, když Danny odpověděl. Dannyho bratr na ně zíral s otevřenou pusou, ale nakonec ho to přestalo bavit a začal se věnovat zbytkům jídla na talíři. Jednou se začal dloubat v nose, ale vzápětí přestal. Muži kolem stolů sledovali celý výjev jako u vytržení a tváře jim hořely pýchou. Bylo to skoro jako pilpul, o němž mi povídal otec, ale opravdový pilpul to vlastně nebyl, protože nepřekrucovali text k nepoznání, zdálo se, že je spíš zajímá b’kiut, přesná znalost a jednoduché vysvětlení pasáží v Talmudu a komentářů, o kterých diskutovali. Trvalo to hodně dlouho. Nakonec se reb Saunders opřel a mlčel.

Utkání, nebo spíše test, patrně skončilo a reb Saunders se na syna usmíval. Řekl potichu: „Dobře. Výborně. Žádný protiklad. Ale pověz mi, už nemáš co říci k tomu, o čem jsem hovořil před tím?“

Danny se najednou narovnal.

„Už nic?“ zeptal se reb Saunders znovu. „Už nám nic nepovíš?“

Danny zavrtěl váhavě hlavou.

„Už nám vůbec nic nepovíš?“ trval na svém reb Saunders nevýrazným, chladným, rezervovaným hlasem. Už se neusmíval.

Všiml jsem si, jak Danny ztuhnul, stejně jako před tím, než začal jeho otec mluvit. Uvolněnost a jistota z uplynulého talmudického testu se vytratila.

„Tak,“ řekl reb Saunders. „Už nic. Nu, co mám na to říci?“

„Neslyšel jsem –“

„Neslyšel jsi, neslyšel jsi. Uslyšel jsi první chybu a přestal jsi poslouchat. Přirozeně že jsi neslyšel. Jak bys mohl slyšet, když jsi neposlouchal?“ Mluvil potichu, bez hněvu.

Dannyho tvář byla strnulá. Zástup mlčel. Podíval jsem se na Dannyho. Dlouho seděl nehnutě – a potom se jeho rty rozdělily, pohnuly, koutky se pomalu zvedly nahoru a znehybněly v úsměvu.

Cítil jsem, jak mě začíná nepříjemně svědit za krkem a málem jsem vykřikl. Zíral jsem na něho a pak jsem se rychle otočil.

Reb Saunders se díval na syna. Potom obrátil pohled na mě. Cítil jsem ho na sobě. Nastalo dlouhé, temné ticho, a Danny nehnutě seděl, oči upřené na talíř a šklebil se. Reb Saunders si začal hrát s pejzem po pravé straně obličeje. Hladil ho prsty pravé ruky, natočil ho na ukazováček, pustil ho, znovu ho hladil, a celou dobu mě pozoroval. Nakonec hlasitě vzdychl, zavrtěl hlavou a položil ruce na stůl.

„Nu,“ řekl, „je možné, že se mýlím. Můj syn ale přeci není matematik. Má dobrou hlavu, ale ne na matematiku. My ale mezi sebou matematika máme. Je tu s námi syn Davida Maltera. On je matematik.“ Díval se přímo na mě a já cítil, jak mi tluče srdce a z obličeje mi mizí všechna krev. „Reuvene,“ řekl reb Saunders a nepouštěl ze mě oči, „ty nemáš, co bys řekl?“

Zjistil jsem, že nemůžu otevřít pusu. Řekl co? Neměl jsem ani ponětí, o čem s Dannym mluvili.

„Slyšels moji krátkou řeč?“ zeptal se mě reb Saunders potichu.

Cítil jsem, že má hlava přikyvuje. „A nemáš, co bys řekl?“

Cítil jsem na sobě jeho pohled a uvědomil jsem si, že se dívám na stůl. Jeho pohled mě pálil na tváři jako oheň.

„Líbila se ti gematrie, Reuvene?“ zeptal se reb Saunders vlídně.

Zvedl jsem oči a přikývl jsem. Danny se ani nepohnul. Seděl a šklebil se. Jeho malý bratr si znovu hrál s rajčetem. A muži u stolů mlčeli a tentokrát se dívali na mě.

„To mě moc těší,“ řekl reb Saunders přívětivě. „Gematrie se ti líbila. A která gematrie se ti líbila?“

Slyšel jsem se, jak říkám nepřesvědčivě a chraplavým hlasem:

„Všechny byly výborné.“

Reb Saunders zvedl obočí. „Všechny?“ řekl. „To je moc hezké.

Všechny byly výborné. Byly opravdu všechny výborné, Reuvene?“

Cítil jsem, jak se Danny pohnul, a viděl jsem, jak otáčí hlavu, teď už bez úšklebku na rtech. Letmo se na mě podíval a zase sklopil oči na svůj papírový talíř.

Podíval jsem se na reba Saunderse. „Ne,“ slyšel jsem se chraplavě odpovědět. „Všechny výborné nebyly.“

Mezi muži u stolů zavládl neklid. Reb Saunders se ve své kožené židli opřel dozadu.

„Nu, Reuvene,“ řekl potichu, „pověz mi, která nebyla výborná?“

„Jedna z gematrií byla nesprávná,“ řekl jsem. Poté, co jsem to vyslovil, jsem měl dojem, že se na mě zřítí svět. Patnáctiletý kluk říká rebu Saundersovi, že se mýlí! Ale nic se nestalo. V davu to znovu zašumělo, ale nic se nedělo. Místo toho se reb Saunders srdečně zeširoka usmál.

„A kterápak to byla?“ zeptal se potichu.

„‚Prozdor‘ dává v gematrii pět set tři a ne pět set třináct,“

odpověděl jsem.

„Správně. Výborně,“ řekl reb Saunders s úsměvem a přikývl.

Černý vous se mu zhoupnul na prsou a pejzy poskočily. „Výborně, Reuvene. ‚Prozdor‘ dává v gematrii pět set tři. Výborně.“ Díval se na mě, usmíval se a mezi vousy mu prosvítaly zuby. Měl jsem dojem, jako by měl zamlžené oči. V davu se hlasitě šeptalo a Danny na židli poklesl, jak z něho vyprchalo napětí. S výrazem překvapení se na mě podíval a já si s úžasem uvědomil, že jsem vlastně také prodělal jakousi zkoušku.

„Nu,“ řekl reb Saunders nahlas mužům u stolů, „je čas na Kadiš!“

Nějaký stařec se postavil a pronesl rabínský Kadiš. Potom se shromáždění zvedli od stolů, aby se vrátili do přední části synagógy na večerní bohoslužbu.

Během bohoslužby jsme na sebe s Dannym nepromluvili, a i když jsem se modlil nahlas, vůbec jsem nevnímal, co říkám. Stále jsem se vracel k tomu, co se právě odehrálo u stolu. Nemohl jsem tomu uvěřit. Nedokázal jsem pochopit, že Danny musí něco takového absolvovat každý týden a že já sám jsem to ten večer také prodělal.

Stoupenci reba Saunderse byli mým výkonem očividně potěšeni, protože se už na mě nedívali tázavě, ale pokukovali po mně s obdivem. Jeden z nich, stařec s bílým vousem, který seděl ve stejné řadě jako já, na mě dokonce kývl, usmál se a kolem očí se mu udělaly vrásky. Test jsem podle všeho udělal. Zvláštní způsob, jak si získat obdiv a přátelství!

Večerní bohoslužba skončila brzy a po ní jeden mladší muž odříkal slova Havdaly, krátkého obřadu, který značí konec šábesu.

Dannyho bratr držel pletenou svíci a ruka se mu trochu třásla, jak mu rozehřátý vosk stékal na prsty. Potom si shromáždění popřáli navzájem a rebu Saundersovi dobrý týden a začali odcházet ze synagógy. Bylo pozdě a mě napadlo, že si o mě otec už asi dělá starosti, ale zůstal jsem tam a počkal, dokud se synagóga nevyprázdnila – až na mne, Dannyho, reba Saunderse a malého chlapce. Bez davu mužů v černých kloboucích, černých kaftanech a s černými vousy mi synagóga najednou připadala hrozně malá.

Reb Saunders si uhlazoval vous a díval se na Dannyho a na mě.

Opřel se loktem o velký stupínek a jeho ruka, která hladila vous, si začala hrát s pejzem. Bylo slyšet, jak vzdychl, potom zavrtěl hlavou a tmavé oči měl zamlžené a zamyšlené.

„Máš dobrou hlavu, Reuvene,“ řekl potichu v jidiš. „Jsem šťastný, že si tě můj Daniel vybral za přítele. Můj syn má mnoho přátel. Ale nehovoří o nich tak, jako o tobě.“

Poslouchal jsem a mlčel. Mluvil vlídně, jeho hlas byl skoro jako pohlazení. Vypadal teď úplně jinak, než jaký byl předtím u stolu.

Podíval jsem se na Dannyho. Hleděl na otce a jeho obličej byl už uvolněný.

Reb Saunders sepjal ruce za zády.

„Znám tvého otce,“ řekl potichu. „Nedivím se, že máš takovou hlavu. Tvůj otec je veliký učenec. Ale co píše, co ten to jenom píše!“

Zavrtěl hlavou. „Dělá mi starosti, s kým se můj syn přátelí, zvlášť když takovým přítelem je syn Davida Maltera. Ach, co to ten tvůj otec jenom píše! Kritiku. Vědeckou kritiku. Ach jo! Když mi tedy povídá, že jsi teď jeho přítel, dělám si starosti. Syn Davida Maltera by měl být přítelem mého Daniela? Tvůj otec ale dodržuje Přikázání a ty máš hlavu po něm, a tak jsem šťastný, že jste přátelé. Je dobré, že má můj Daniel přítele. Mám mnoho povinností a nemohu s ním pokaždé mluvit.“ Viděl jsem, jak se Danny dívá na podlahu a tváří se zatvrzele. „Je dobré, že si našel přítele. Jenom aby ho jeho přítel neučil vědeckou kritiku.“ Reb Saunders se na mě díval a jeho oči byly tmavé a zamyšlené. „Myslíš, že být přítelem je snadné? Pokud jsi opravdu jeho přítelem, přesvědčíš se o opaku. Uvidíme. Nu, je už pozdě a tvůj otec si bude jistě dělat starosti, že jsi tak dlouho pryč.

Přeji ti dobrý týden, Reuvene. A přijď se s námi zase pomodlit. V

gematrii už nebudou žádné chyby.“

Přívětivě se usmíval, kolem očí se mu dělaly vrásky a jeho obličej už nebyl tak přísný. Potom mi podal ruku, tentokrát celou, nejenom prsty, já ji přijal a on ji dlouho držel. Měl jsem skoro dojem, jako by mě chtěl obejmout. Potom se naše ruce pustily a on pomalu odcházel uličkou s rukama sepnutýma za zády, vysoký, trochu sehnutý a, podle mne, také vznešený. Jeho mladší syn šel těsně za ním a držel se jeho kaftanu.

Zůstali jsme s Dannym v synagóze sami. Najednou jsem si uvědomil, že mezi ním a jeho otcem nepadlo kromě klání nad Talmudem za celý večer jediné slovo.

„Půjdu s tebou kousek domů,“ nabídl se Danny. Vyšli jsme z jejich hnědého domu a po kamenném schodišti na ulici. Slyšel jsem zřetelně, jak špičky jeho polobotek klapou o kamenné schody a betonové dláždění chodníku.

Byla už noc, docela chladná, a v korunách platanů se proplétal mezi listy vánek. Šli jsme mlčky až na Lee Avenue, kde jsme zabočili doleva. Šel jsem rychle a Danny se mnou držel krok.

Cestou po Lee Avenue mi Danny potichu řekl: „Vím, o čem přemýšlíš. Myslíš si, že je tyran.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Vůbec nevím, co si mám myslet. Jednu chvíli je jako tyran a najednou je vlídný a hodný. Nevím, co si mám myslet.“

„Myslí na spoustu věcí,“ řekl Danny. „Je to docela komplikovaný člověk.“

„Tu proceduru u stolu absolvuješ vždycky?“

„No, vždycky. Nevadí mi to. Dokonce mě to i trochu baví.“

„V životě jsem něco takového neviděl.“

„Je to rodinná tradice,“ vysvětloval Danny. „Otec mého otce to s ním taky dělával. Začalo to dávno.“

„Bylo mi z toho nanic.“

„Tak hrozné to není. Nejhorší je čekat, než udělá chybu. Pak to už jde. Ale ty chyby vážně není tak těžké najít. Dělá takové, o kterých ví, že na ně přijdu. Je to taková hra.“

„Pěkná hra!“

„Ta druhá chyba dneska mě překvapila. Ale tu udělal kvůli tobě, vážně. Bylo fajn, žes tak dobře zareagoval. Věděl, že já na ni nepřijdu. Chtěl mě jen zaskočit, aby mi mohl říct, že neposlouchám.

Měl pravdu, neposlouchal jsem. Ale nepřišel bych na ni, ani kdybych poslouchal. Matematika mi moc nejde. Mám fotografickou paměť na všechno kromě matematiky. Ta se nazpaměť naučit nedá. Na to musí mít člověk hlavu.“

„Ani ti nechci říct, co si o té hře myslím,“ řekl jsem zbrkle. „Co se stane, když na tu chybu nepřijdeš?“

„To se mi nestalo už léta.“

„Ale co když ti uteče?“

Chvíli mlčel. „Je to trošku nepříjemné,“ řekl potichu. „Ale pak řekne třeba nějaký vtip a pustíme se do Talmudu.“

„Pěkná hra!“ řekl jsem. „A před tolika lidma!“

„Mají to rádi,“ řekl Danny. „Jsou na to pyšní, že nás takhle sledují.

Debaty o Talmudu moc rádi poslouchají. Viděls jejich obličeje?“

„Viděl,“ řekl jsem. „To ani jinak nešlo. Když tvůj otec mluví, používá gematrii často?“

„Ne vždycky. Vlastně dost málo. Lidi ji mají rádi a pokaždé doufají, že s ní přijde. Ale dělá to jen zřídkakdy. Myslím, že dneska to udělal jenom kvůli tomu, žes tam byl ty.“

„Umí ji moc dobře, to musím uznat.“

„Dneska moc dobrý nebyl. Něco z toho bylo trochu křečovité.

Před několika měsíci byl fantastický. Tehdy to dělal s talmudickými zákony. Byl opravdu úžasný.“

„Měl jsem dojem, že to dneska nebylo špatné.“

„Ale moc dobré to taky nebylo. Necítí se poslední dobou moc dobře. Má starosti s mým bratrem.“

„Co je s ním?“

„Nevím. Oni o tom nemluví. Má něco s krví. Je nemocný už několik let.“

„To mi je líto, Danny.“

„Bude v pořádku. Stará se teď o něho dost uznávaný doktor.

Bude v pořádku.“ V jeho hlasu bylo znát něco stejně zvláštního, jako když mluvil o svém bratrovi cestou do synagógy odpoledne – jakási naděje, touha, přímo nedočkavost po něčem, co se mělo stát. Měl jsem dojem, že Danny musí mít bratra moc rád, i když jsem si nepamatoval, že by na něho jedinkrát promluvil, co byli spolu. „Ale tahle klání,“ řekl Danny, „jak jim říkáš, stejně skončí, jakmile začnu studovat u rava Geršensona.“

„U koho?“

„U rava Geršensona. Je to veliký učenec. Učí v Hirschově semináři Talmud. Otec řekl, že až budu dost starý na to, abych studoval u rava Geršensona, nebude si muset dělat starosti, jestli ho chytím při chybě nebo ne. Pak budeme mít jenom debaty o Talmudu. To bude fajn.“

Měl jsem co dělat, abych potlačil radost. Seminář a kolej Samsona Bafaela Hirsche byla jediná ješiva ve Spojených státech, kde se dalo dosáhnout i nežidovského vysokoškolského vzdělání.

Stála na Bedford Avenue, pár bloků od Eastern Parkway. Otec mi jednou řekl, že ji postavilo začátkem dvacátých let několik ortodoxních Židů, kteří chtěli, aby jejich synové měli jak židovské, tak i nežidovské vzdělání. Profesorský sbor koleje byl prý prvotřídní a rabínský sbor měli tvořit jedni z nejlepších talmudistů ve Spojených státech. Rabínskou ordinaci z její fakulty Talmudu považovali ortodoxní Židé za nejvyšší poctu. Mezi mým otcem a mnou byla hotová věc, že tam půjdu po střední škole studovat na bakaláře. Když jsem o tom Dannymu pověděl, obličej se mu rozzářil.

„No to je úžasné!“ řekl. „To moc rád slyším. To je vážně úžasné!“

„Budeme chodit do stejného semináře,“ řekl jsem. „Budeš studovat na bakaláře?“

„No jasně. To musíš. V tomhle semináři tě nenechají studovat jenom Talmud. Jako hlavní obor budu mít psychologii.“

Došli jsme na roh synagógy, kam jsme se chodili modlit s otcem.

Danny se zastavil.

„Budu se muset vrátit,“ řekl. „Musím ještě udělat nějaké úkoly.“

„Zavolám ti zítra odpoledne.“

„To si asi budu číst v knihovně něco z psychologie. Nechtěl bys přijít tam?“

„Ale já si nebudu moct číst.“

„To je pravda,“ Danny se usmál. „Zapomněl jsem, žes neuhnul.“

„Ale i tak přijdu. Budu sedět a přemýšlet, zatímco ty si budeš číst.“

„Výborně. Rád se podívám, jak sedíš a přemýšlíš.“

„Mitnagdové taky myslí, víš?“ řekl jsem. Danny se zasmál. „Tak zítra.“

„Zítra,“ řekl jsem a díval jsem se, jak odchází, vysoký a hubený, v černém kaftanu a černém klobouku.

Spěchal jsem domů, a když jsem vcházel do bytu, otec právě začínal vytáčet číslo na telefonu. Položil sluchátko a podíval se na mě.

„Víš, kolik je hodin?“ zeptal se.

„Je moc pozdě?“ podíval jsem se na hodinky. Bylo skoro půl jedenácté. „To mě mrzí, aba. Nemohl jsem jenom tak odejít.“

„Tys byl celou dobu v synagóze reba Saunderse?“

„Ano.“

„Až budeš příště tak dlouho pryč, zavoláš mi. Ano? Chtěl jsem zavolat rebu Saundersovi, abych věděl, co se děje. Pojď do kuchyně a posaď se. Proč jsi tak vzrušený? Sedni si. Uvařím trochu čaje. Jedl jsi? Co se dělo, žes byl tak dlouho pryč?“

Posadil jsem se ke stolu a pomalu jsem otci vyprávěl všechno, co se v synagóze reba Saunderse odehrálo. Pil čaj a mlčky poslouchal.

Viděl jsem, jak se zatvářil, když jsem začal popisovat gematrie.

Jednou poznamenal, že to je nesmyslná věda o magickém významu čísel, a řekl, že takhle se dá dokázat cokoliv, že jde jenom o to pohotově manipulovat písmeny tak, aby číselné hodnoty vyšly, jak si člověk přeje. Tak tam tedy seděl, pil čaj a mračil se, zatímco já jsem mu popisoval gematrie reba Saunderse. Když jsem začal vyprávět, co se stalo potom, přestal se mračit, napjatě poslouchal, občas přikývl a napil se čaje. Když jsem došel k tomu, jak se mě reb Saunders zeptal na špatnou gematrii, objevil se na jeho tváři udivený výraz a položil sklenku na stůl. Potom jsem mu pověděl, co mi reb Saunders řekl po Havdale a o čem jsme s Dannym mluvili cestou domů, a on se pyšně usmál a přikývl, aby dal najevo radost.

„No tedy,“ řekl otec a napil se znovu čaje, „tys měl ale dneska den, Reuvene.“

„Byl to zážitek, aba. To, jak musel Danny přede všemi odpovídat na otázky svého otce. Podle mě to bylo strašné.“

Otec zavrtěl hlavou. „Není to strašné, Reuvene. Ani pro Dannyho, ani pro jeho otce, ani pro lidi, kteří je poslouchali. Tyhle talmudické debaty mají dlouhou tradici. Mnohokrát jsem je viděl u slavných rabínů. Ale neprobíhají jenom u velkých rabínů. Když se stal Kant profesorem, musel podle staré tradice diskutovat veřejně na filozofické téma. Až budeš profesorem na univerzitě a budeš přednášet svým kolegům, budeš také muset odpovídat na otázky. Je to část Dannyho výchovy.“

„Ale takhle na veřejnosti, aba!“

„Ano, Reuvene. Takhle na veřejnosti. Jak jinak by lidé reba Saunderse věděli, že má Danny hlavu na Talmud?“

„Připadalo mi to prostě kruté.“

Otec přikývl. „Je to trošku kruté, Reuvene. Ale takhle to na světě chodí. Pokud má člověk čím přispět, musí to udělat na veřejnosti.

Když se vědomosti nezpřístupní veřejnosti, je to plýtvání. Ale o té záležitosti s chybami jsem ještě neslyšel. To je něco nového.

Zlepšovák reba Saunderse. Je to jasné, ale já si nejsem jistý, jestli se mi to líbí. Ne, myslím, že se mi to vůbec nelíbí.“

„Danny říkal, že je jednoduché na ty chyby přijít.“

„Snad,“ řekl otec. „Otec může dělat cokoliv, aby vyzkoušel znalosti svého syna. Ale existují také jiné způsoby než ty, které používá reb Saunders. V každém případě je to pro Dannyho výborné cvičení, Reuvene. Bude se takovými záležitostmi zabývat celý život.“

„Reb Saunders je záhadný člověk, aba. Nevyznám se v něm.

Jednou je přísný a rozhněvaný a za chvíli zas laskavý a vlídný.

Nerozumím mu.“

„Reb Saunders je veliký muž, Reuvene. Vždycky je těžké porozumět velkému člověku. Má na svých bedrech osudy mnoha lidí. Jeho chasidismus mě nezajímá, ale dělat lidem vůdce jistě není jednoduché. Reb Saunders není žádný podvodník. Byl by velkým mužem, i kdyby nezdědil postavení po svém otci. Škoda, že se svou myslí zabývá jenom Talmudem. Kdyby nebyl cadikem, mohl by světu hodně přispět. Ale on žije jenom ve svém vlastním světě. Je to veliká škoda. Danny bude stejný, až jednou nastoupí na jeho místo. Je to ostuda, že taková hlava jako Danny, zůstane odříznutá od světa.“

Otec se znovu napil čaje a chvíli jsme seděli potichu.

„Jsem moc hrdý na to, jak ses dneska zachoval,“ řekl otec a díval se na mě přes okraj sklenice. „Jsem rád, že ti reb Saunders dovolí, abys s Dannym kamarádil. Měl jsem z reba Saunderse obavy.“

„Moc mě mrzí, že jsem přišel tak pozdě, aba.“

Otec přikývl. „Já se nezlobím,“ řekl. „Ale až zůstaneš příště někde tak dlouho, zavoláš mi, ano?“

„Ano, aba.“

Otec se podíval na hodiny na polici nad lednicí. „Je pozdě, Reuvene, a zítra jdeš do školy. Měl bys už jít spát.“

„Ano, aba.“

„Pamatuj si, že nesmíš číst. Já ti budu číst po večerech a uvidíme, jestli tak budeš moci studovat. Ale sám číst nesmíš.“

„Ano, aba. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Reuvene.“

Zůstal sedět u kuchyňského stolu nad sklenkou čaje a já jsem si šel lehnout. Trvalo dlouho, než jsem usnul.

KAPITOLA 8

Když jsem se druhý den ráno vrátil do školy, zjistil jsem, že jsem se stal hrdinou, a během čtvrthodinové dopolední přestávky se kolem mě shlukli přátelé, dokonce i někteří kluci, které jsem neznal, a ptali se, jak se mi daří, a říkali, jak ohromný zápas jsem hrál. Před koncem přestávky jsem šel na značku nadhazovače a stoupl jsem si přesně na místo, kde jsem stál, když mě trefil míč. Díval jsem se –

nebo spíš po tom místu pátral, protože dvůr byl zaplněný studenty –

na domácí metu a představil jsem si Dannyho, jak tam stojí a šklebí se na mě. Vzpomněl jsem si, jak se podobně šklebil předešlý den, na chvíli jsem zavřel oči, a pak jsem se šel postavit k plotu za domácí metu. Lavička, na níž seděl mladý rabín, tam byla pořád, a já si ji chvíli prohlížel. Připadalo mi nemožné, že se ten zápas odehrál teprv před týdnem. Stalo se od té doby tolik věcí a všechno vypadalo úplně jinak.

Přišel ke mně Sidney Goldberg a začal mluvit o zápase, potom se k nám připojil Davey Cantor a řekl také pár slov o „těch zabijácích“.

Přikyvoval jsem, ale ve skutečnosti jsem neposlouchal. Připadalo mi hloupé, jak mluvili jako děti pořád dokola o tom zápase, a když začal Davey Cantor „o tom nafoukaným Dannym Saundersovi“, dostal jsem trochu vztek, ale nic jsem neřekl.

Ve dvě hodiny, když mi skončila škola, jsem jel trolejbusem k městské knihovně, kde jsem se měl setkat s Dannym. Byla to rozlehlá šedivá dvoupatrová budova s tlustými jónskými sloupy a nad čtyřmi vstupními skleněnými dveřmi na ní byla do kamene vyrytá slova: KRÁSA JE PRAVDA, PRAVDA KRÁSA, A TO JE VŠE, CO

ZNÁŠ NA ZEMI, A TAKÉ VŠE, CO ZNÁT POTŘEBUJEŠ – JOHN KEATS.

Knihovna stála v široké ulici, před ní rostly vysoké stromy a trávník, lemovaný květinami. Ve vstupní hale na zdi napravo hned za dveřmi byla nástěnná malba, znázorňující dějiny lidského myšlení. Začínala Mojžíšem, který držel v rukou Desatero přikázání, po něm následoval Ježíš, Mohamed, Galileo, Luther, Koperník, Kepler, Newton, a končila Einsteinem, hledícím na vzorec E=mc². Na protější zdi byli namalováni ve společném rozhovoru Homér, Dante, Tolstoj, Balzac a Shakespeare. Byly to krásné nástěnné malby vyvedené v jasných barvách a všichni slavní muži na nich vypadali jako živí.

Poprvé jsem si všiml, možná proto, že jsem si od minulého týdne začal oči tolik uvědomovat, že Homérovy oči vypadaly jako skleněné, skoro bez zřítelnic, jako by se byl malíř snažil znázornit, že byl Homér slepý. Nikdy předtím jsem si toho nevšiml a teď jsem se trochu vyděsil.

Prošel jsem rychle přízemím s mramorovou podlahou, mramorovými sloupy, vysokými knihovnami, dlouhými stoly, obrovskými okny, kterými dovnitř dopadalo slunce, a stoly se skleněnými deskami, za nimiž seděli knihovníci. Dannyho jsem našel ve druhém patře u zadní stěny, částečně schovaného za policí, v černém obleku, košili bez kravaty a v čepičce. Seděl sehnutý nad knihou u malého stolu, dlouhé pejzy mu visely podél obličeje a skoro se dotýkaly stolní desky.

Moc lidí v tom patře nebylo; police tam byly většinou zaplněné svázanými odbornými časopisy a brožurami. Bylo to prostorné podlaží a police, postavené blízko sebe, mu dodávaly atmosféru bludiště. Sahaly od podlahy až ke stropu a já měl dojem, že v nich je všechno důležité, co kdy bylo na světě napsáno. Byly tam časopisy v angličtině, francouzštině, němčině, ruštině, italštině, jeden svazek dokonce v čínštině. Názvy některých anglických časopisů jsem ani neuměl vyslovit. Tohle bylo jediné podlaží v celé knihovně, které jsem moc dobře neznal. Jednou jsem tam byl shánět článek v časopise Symbolická logika, který mi doporučil můj učitel matematiky a jemuž jsem rozuměl jenom matně. Podruhé jsem tu měl schůzku s otcem. Za celá ta léta, kdy jsem do téhle knihovny chodil, jsem byl tentokrát ve druhém patře potřetí.

Stál jsem u police kousek od stolu, kde seděl Danny, a díval jsem se, jak čte. Lokty měl na stole, hlavu podepřenou v dlaních, prsty si úplně zakrýval uši, a oči měl upřené do knihy. Občas si prsty pravé ruky pohrával s pejzem, jednou si několik vteřin hladil řídké chomáče vousů barvy písku na bradě a potom zase vrátil ruku ke straně obličeje. Pusu měl napůl otevřenou, ale jeho oči jsem neviděl; byly schované pod víčky. Byl netrpělivý pokaždé, když došel na konec stránky. Stránky otáčel prudkým trhnutím pravou rukou, když si předtím nadzdvihl pravý dolní roh nasliněným ukazováčkem podobně, jako se obrací stránky Talmudu – jenomže v Talmudu se obvykle nadzdvihne levým ukazováčkem levý dolní roh, protože se čte zprava doleva. Četl s neuvěřitelnou rychlostí. Bylo doslova vidět, jak čte. Začal na začátku stránky s hlavou jen mírně skloněnou a potom sjížděl očima k dolnímu okraji, dokud nebyl na konci stránky.

Potom se hlava znovu zvedla a buď se přesunula nad pravou stránku, nebo zůstala nahoře, než se stránka obrátila, a začala pak znovu klesat. Vypadalo to, jako by nečetl ze strany na stranu, ale seshora dolů, a jak jsem ho tak pozoroval, měl jsem dojem, že čte jenom prostředek stránky a to, co bylo napsáno po stranách, dokáže vnímat nebo vstřebat, aniž by vlastně četl.

Nechtěl jsem ho rušit, a tak jsem se posadil opodál k jinému stolu a díval jsem se, jak čte. Bylo to otravné, sedět tam obklopený tolika časopisy a nesmět nic číst, a tak jsem se za chvíli rozhodl, že si v duchu zopakuji něco ze symbolické logiky. Zavřel jsem oči, prošel jsem si tezovitý počet a snažil jsem si vybavit pravdivostní tabulky pro konjunkci, disjunkci, ekvivalenci a materiální implikaci. Bylo to docela jednoduché a nedělalo mi to žádné potíže. Zkusil jsem řešit nějaké úlohy, ale bylo to čím dál složitější, protože jsem si nedokázal zapamatovat všechny deduktivní kroky, a tak jsem přestal. Chtěl jsem právě začít s nepřímým důkazem, když jsem uslyšel Dannyho:

„Ty pořád jenom spíš! Ospalče jeden!“ a otevřel jsem oči. Danny teď seděl rovně a díval se na mě.

„Opakoval jsem si logiku,“ řekl jsem. „Nespal jsem.“

„To určitě,“ řekl s úsměvem. Jeho hlas byl ale smutný.

„Právě jsem se chtěl dát do nepřímého důkazu. Chceš si to poslechnout?“

„Ne. Já tyhle věci nesnáším. Proč jsi mi neřekl, že jsi tady?“

„Nechtěl jsem tě rušit.“

„To je od tebe hezké. Na to, že jsi misnaged.“ Hebrejské písmeno

‚tof pronesl s aškenázskou výslovností. „Pojď sem. Chci ti něco ukázat.“

Šel jsem k jeho stolu a posadil se vedle něho. „Ale já nesmím číst.“

„Chtěl bych, aby sis poslechl tohle. Přečtu ti to.“

„Co to je?“

„Z Dějin Židů od Graetze.“ Hlas měl zarmoucený a tvářil se nešťastně. „Je to o chasidech. Poslouchej. Graetz píše o Dovu Bérovi, stoupenci Bešta. Tady právě říká, že Dov Bér přišel na ideu cadika.“

Podíval se do knihy na stole a začal číst nahlas. „‚Bérova idea však neměla zůstat nečinná a neplodná, ale měla mu zajistit úctu a příjem. Zatímco cadik dbal o řízení světa, dosažení nebeské milosti a především o uchování a oslavu Izraele, jeho přívrženci museli pěstovat tři druhy ctností. Měli za povinnost být mu nablízku, radovat se z pohledu na něho a čas od času k němu vykonat pouť.

Dále se mu měli vyzpovídat ze svých hříchů. Pouze takto mohli doufat, že jim budou prominuty jejich poklesky.‘ To znamená hříchy,“ řekl.

„Já vím, co to znamená,“ řekl jsem.

Pokračoval. „‚Nakonec mu museli přinášet dárky, bohaté dary, s nimiž uměl výhodně naložit. Jejich povinností také bylo věnovat pozornost jeho osobním potřebám. Vypadá to jako návrat do doby Baalových kněží, tak vulgární a nechutné se zdají být tyto zvrácenosti.‘“

Vzhlédl od knihy. „To jsou docela silná slova, ‚vulgární a nechutné‘.“ Oči měl temné a zamyšlené. „Je to hrozný pocit, když čteš, že tak velký učenec jako Graetz označuje chasidismus za vulgární a nechutný. Nikdy jsem o svém otci nepřemýšlel jako o Baalově knězi.“

Mlčel jsem.

„Poslechni si, co říká o Dovu Bérovi dál.“ Otočil několik stránek.

„Tady tvrdí, že Dov Bér vyprávěl oplzlé vtipy, aby své lidi pobavil, a že své stoupence vyzýval k pití alkoholu, aby se horlivě modlili. Říká, že rabi Elijáš z Vilna byl zapřísáhlým odpůrcem chasidismu a že když zemřel – počkej, přečtu ti to.“ Zašustil listy. „Tady to je. Poslouchej.

‚Když zemřel, chasidé se mu pomstili tím, že tančili na jeho hrobě, a den jeho úmrtí slavili jako svátek, křikem a opilostí.‘“ Podíval se na mě. „O ničem takovém jsem v životě neslyšel. Tys byl včera v našem šůlu. Připadal ti během bohoslužby někdo opilý?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Můj otec takový vůbec není.“ Hlas měl smutný a trochu se mu třásl. „On se opravdu o své lidi stará. Dokonce tolik, že nemá ani čas si se mnou popovídat.“

„Možná, že Graetz píše o chasidech své doby,“ napadlo mě.

„Možná,“ řekl nepřesvědčivě. „Je to hrozné, když ti někdo předkládá takovouhle představu o tobě. Říká, že Dov Bér měl takové špióny, kteří by mohli sloužit v tajné službě. Doslova říká, ‚schopni sloužit v tajné službě‘. Říká, že slídili po soukromých tajemstvích a donášeli je Dovu Bérovi. Lidi, kteří za ním přišli se svými starostmi, museli čekat až do soboty, a mezitím je tihle špehové vyzpovídali a všechno mu donesli, takže když se k němu nakonec někdo dostal, Dov Bér o něm věděl všechno. Ten člověk byl potom celý ohromený a měl za to, že Dov Bér má nějakou magickou schopnost vidět lidem do srdce.“ Otočil další list. „Poslechni si tohle. ‚V prvním rozhovoru byl Bér schopen těmto neznámým lidem zdánlivě přirozeně v promyšlené řeči přednést narážky, z nichž nabyli přesvědčení, že nahlédl do jejich srdcí a znal jejich minulost.‘“ Zavrtěl smutně hlavou. „V životě jsem o něčem podobném neslyšel. Když můj otec mluví o Dovu Bérovi, dělá z něho málem světce.“

„Tu knihu ti dal přečíst můj otec?“

„Tvůj otec mi řekl, že bych si měl přečíst židovské dějiny. Řekl, že prvním důležitým krokem ke vzdělání je znát svůj národ. Tak jsem si našel tuhle knihu od Graetze. Má několik dílů. Ale už jsem skoro u konce, tenhle je poslední.“ Znovu zavrtěl hlavou. Pejzy se mu při tom roztančily a odrážely se od čelistí a dolíků v tvářích. „Jakou si mám z toho udělat představu?“

„Měl by sis o tom nejdřív promluvit s mým otcem,“ řekl jsem,

„než začneš něčemu z toho věřit. V pátek večer mi toho vyprávěl o chasidismu hodně. Lichotivý právě nebyl, ale o opilství nic neříkal.“

Danny pomalu přikývl. „Promluvím si s ním,“ řekl. „Ale Graetz byl veliký učenec. Četl jsem o něm, než jsem začal s jeho dějinami. Byl to jeden z největších židovských učenců v minulém století.“

„Měl by sis o tom popovídat s mým otcem,“ opakoval jsem.

Danny znovu přikývl a pomalu zavřel knihu. Jeho prsty si mimoděk hrály s hřbetem vazby.

„Víš,“ řekl zamyšleně, „minulý týden jsem četl jednu knihu o psychologii, kde autor psal, že nejzáhadnější věcí ve vesmíru je pro člověka sám člověk. Nevyznáme se v tom nejpodstatnějším, v nás samotných. Jak mohl být člověk jako Dov Bér tak sprostý a podvádět lidi, aby si mysleli, že se dokáže podívat do jejich srdcí a povědět jim, jací jsou doopravdy uvnitř?“

„Nevíš, jestli byl takový. Znáš jenom Graetzovu verzi.“ Nereagoval na to. Měl jsem dojem, že mluví víc k sobě než ke mně.

„Člověk je uvnitř tak složitý,“ pokračoval potichu. „Je v nás něco, čemu se říká nevědomí a o čem nemáme ani ponětí. Ovládá v podstatě naše životy a my to ani nevíme.“ Odmlčel se, zaváhal, a ruka se mu od knihy pomalu zvedla a pohrávala si s pejzem.

Vzpomněl jsem si na večer v nemocnici, když se díval z okna na lidi na ulici a mluvil o Bohu, mravencích a o tom, jak chodí číst do knihovny. „Je toho tolik na čtení,“ řekl. „Čtu vlastně teprve pár měsíců. Věděl jsi o podvědomí?“ zeptal se, a když jsem váhavě přikývl, řekl: „Vidíš? Psychologie tě ani nezajímá a ty o něm víš.

Musím toho ještě tolik dohnat.“ Najednou si uvědomil, jak si jeho prsty hrají s pejzem, a položil ruku na stůl. „Věděl jsi, že podvědomí se dost často projevuje ve snech? ‚Sen je výsledkem spojení vědomých a nevědomých přání,‘“ citoval, „‚a to, co se nám zdá, se přirozeně velice liší od našeho bdělého stavu.‘“

„Jak to myslíš s těmi sny?“ zeptal jsem se.

„Je to pravda,“ řekl. „Sny jsou plné potlačených obav a nadějí, na které vědomě vůbec nemyslíme. Myslíme na ně nevědomky, někde hluboko v nás, a ony se vynořují ve snech. Ale pokaždé se nevynořují přímo. Někdy jsou to symboly. A symboly se musíš naučit vysvětlit.“

„Kde ses o tom dověděl?“

„V knížkách. O snech už se toho napsalo hodně. Je to jeden ze způsobů, jak se dostat do lidského podvědomí.“

Musel jsem se tvářit divně, protože se mě zeptal, co se stalo.

„Mně se zdají sny pořád,“ řekl jsem.

„Každému se zdají,“ řekl. „Jenomže si jich moc nezapamatujeme.

Potlačujeme je. Snažíme se je odstrčit stranou a zapomenout je, protože někdy jsou příliš bolestné.“

„Já se je pokouším zapamatovat,“ řekl jsem. „Některé moc příjemné nebyly.“

„Dost často příjemné nejsou. Naše nevědomí není žádné pěkné místo – říkám tomu místo, ale ve skutečnosti to žádné místo není. V

knize, kterou teď čtu, se píše, že to je spíš proces, ale žádné pěkné místo to není. Je plné potlačených obav a nenávistí, které se bojíme vynést na světlo.“

„A tyhle věci řídí naše životy?“

„Podle některých psychologů ano.“

„Chceš říct, že tohle všechno se v nás odehrává a my o tom vůbec nevíme?“

„Přesně tak. Tak jsem to říkal předtím. Největší záhadou je to, co se děje v nás.“

„To tedy není moc veselé, když nad tím tak přemýšlím. Dělat něco a ani nevědět, proč to děláš.“

Danny přikývl. „Ale můžeš to zjistit. To o tvém nevědomí. Tím se právě zabývá psychoanalýza. Moc jsem o ní ještě nečetl, ale to je na dlouhou dobu. Začal s tím Freud. O Freudovi jsi už určitě slyšel. Učím se německy, abych ho mohl číst v originále. Taky objevil nevědomí.“

Zíral jsem na něho a cítil jsem, jak mě zamrazilo. „Ty se učíš německy?“

Tvářil se, jako by ho moje reakce překvapila. „Co je na tom špatného, učit se německy? Freud psal německy. Proč se na mě tak díváš?“

„Jeho knihy nejsou přeložené do angličtiny?“

„Všechny ne. A kromě toho chci číst v němčině hodně jiných věcí, které přeložené nejsou. Co je s tebou? Tváříš se hrozně divně.“

Mlčel jsem.

„To, že Hitler mluví německy, neznamená, že ten jazyk je špatný.

Je to nejdůležitější světový jazyk vědy. Proč se na mě tak díváš?“

„Promiň,“ řekl jsem. „Připadá mi jenom divné, že se učíš německy.“

„Co je na tom tak divného?“

„Nic. Jak se učíš?“

„V příruční knihovně mají mluvnici. Už ji umím skoro celou nazpaměť. Je to zajímavý jazyk. Hodně technický a přesný. Je úžasné, jak spojují podstatná jména. Víš, jak se řekne německy

‚záhadný‘?“

„Neumím německy.“

„‚Geheimnisvoll.‘ Znamená to ‚plný tajemství‘. Přesně takové je podvědomí, ‚geheimnisvolľ. ‚Soucitný‘ se řekne ‚teilnahmsvolľ –

doslova ‚plný účasti‘. ‚Dobročinnost‘ se zase řekne ‚Nächstenliebe‘ –

což znamená doslova –“

„Dobrá,“ řekl jsem. „Jsi jednička.“

„Je to zajímavý jazyk. Jidiš je hodně podobné. Původně to byla střední němčina. Když přišli němečtí Židé do Polska, přinesli si ho s sebou.“

„Myslíš ve třináctém století, když Polsko podporovalo Židy, aby se tam přišli usadit?“

„Přesně tak. Vždyť ty to víš.“

„Nevěděl jsem, že jidiš bylo němčina.“

„Ani můj otec. Alespoň myslím, že to neví. Pro něho je jidiš přímo svaté. Ale ve skutečnosti se vyvinulo ze střední němčiny.“

Chtěl jsem se ho zeptat, co znamená střední ve střední němčině, ale řekl jsem si, že nebudu naši debatu prodlužovat. Byl jsem dost zneklidněný tím, že se učí německy. Nemělo to ani nic společného s Hitlerem. Vzpomněl jsem si, co mi otec pověděl o Solomonu Maimonovi. Bylo to všechno tak záhadné. Měl jsem skoro pocit, že mluvím s Maimonovým duchem.

Bavili jsme se ještě chvíli o Graetzově verzi chasidismu a potom jsme se nějak dostali na Dannyho bratra. Ráno ho prý vyšetřoval známý doktor, který řekl, že bude v pořádku, ale bude muset být opatrný, žádné namáhavé učení ani cvičení. Byl u něho s otcem a Danny řekl, že je teď dost rozčilený. Jeho bratr ale bude aspoň v pořádku. Mělo to něco společného s chemickým složením krve, řekl Danny, a doktor mu předepsal troje různé prášky. Ohledně zlepšení jeho stavu moc optimistický nebyl. Bude prý muset brát prášky tak dlouho, dokud jeho nemoc potrvá. „Může být taky nemocný celý život,“ řekl Danny smutně. Měl jsem dojem, že má svého bratra moc rád, a uvažoval jsem, proč s ním nepromluvil ani slovo za celou dobu, kdy jsem je spolu viděl den předtím v synagóze.

Nakonec jsme se shodli, že už se připozdívá, a vydali jsme se po mramorovém schodišti dolů. Když jsme byli asi v polovině schodů do prvního patra, Danny se zastavil a opatrně se rozhlížel. To samé udělal, když jsme scházeli do přízemí. Vrátil Graetzovu knihu a vyšli jsme ven.

Bylo zamračeno a vypadalo to, že začne každou chvíli pršet.

Rozhodli jsme se, že zpátky pojedeme trolejbusem a nepůjdeme pěšky. Danny vystoupil na své zastávce a já jsem jel zbytek cesty sám s hlavou plnou všeho, o čem jsme si povídali, hlavně toho, že se učil sám německy.

Pověděl jsem o tom otci u večeře.

„Co chce Danny číst německy?“ zeptal se.

„Freuda.“

Otec na mě za brýlemi vyvalil oči.

„Byl tím celý posedlý,“ řekl jsem. „Mluvil o nevědomí a o snech.

Četl taky knihu o chasidismu od Graetze.“

„Nevědomí a sny,“ mumlal otec. „A Freud. V patnácti letech.“

Zavrtěl zachmuřeně hlavou. „Ale nebude možné ho zastavit.“

„Měl Graetz pravdu v tom, co říkal o chasidismu, aba?“

„Graetz byl předpojatý a jeho zdroje nebyly přesné. Pokud si pamatuji správně, tvrdí, že chasidové jsou sprostí opilci a cadikové Baalovi kněží. Na chasidismu se toho člověku může nelíbit víc, aniž by se zveličovaly jeho chyby.“

Koncem týdne jsem se s Dannym setkal v knihovně znovu, a když jsem mu pověděl, co mi otec řekl o Graetzovi, moc nadšený nebyl.

Řekl mi, že přečetl další knihu o chasidismu, a i když autor neobviňoval cadiky z toho, že by naváděli k pití, obviňoval je skoro ze všeho ostatního. Zeptal jsem se ho, jak pokračuje s němčinou.

Řekl, že už skončil s gramatikou a právě čte knihu, kterou si půjčil v německém oddělení knihovny. Za pár dní prý snad už začne číst Freuda. Nezmínil jsem se mu o tom, co na to říkal můj otec.

Připadalo mi, že je neklidný a nervózní a po celou dobu našeho rozhovoru si hrál s pejzem.

Večer mi otec řekl, že ho začíná trápit otázka, jestli je od něho morální, když dává Dannymu číst knihy za zády jeho otce.

„Jak bych si připadal, kdyby ti dával někdo číst knihy, o nichž bych si myslel, že mohou být pro tebe nebezpečné?“ Zeptal jsem se ho, proč to dělal.

„Protože Danny by stejně četl. Takhle má alespoň nad sebou vedení dospělého. Byla to šťastná náhoda, že narazil na mě. Ale příjemný pocit to není, Reuvene. Nedělám to rebu Saundersovi rád.

Určitě na to jednou přijde. Pak to bude nepříjemné. Ale on Dannymu nebude moci zabránit ve čtení. Co udělá, až jeho syn půjde studovat na vysokou školu?“

Připomenul jsem otci, že Danny si stejně čte, co chce, bez jakékoli rady od dospělého. Určitě mu otec nedoporučil, aby četl Freuda.

Souhlasně přikývl. „Ale přijde si se mnou promluvit o tom, co čte,“ řekl. „Alespoň tady bude nějaká rovnováha. Doporučím mu jiné knihy a on uvidí, že Freud není v psychologii žádný bůh. Číst Freuda už v patnácti?“ A zavrtěl zamračeně hlavou.

Dohodli jsme se s Dannym, že budeme na šábes odpoledne s jeho otcem studovat Pirkej avot. Když jsem na šábes zahnul z Lee Avenue do tmavé ulice, kde bydlel Danny, měl jsem jenom neznatelně slabší pocit než před týdnem, že vstupuji do potemnělého světa. Bylo právě po třetí hodině a žádní vousatí muži v kaftanech ani ženy v šátcích na ulici nebyli. Jenom děti si tam hrály, běhaly a křičely. Až na děti byl chodník před dvoupatrovým hnědým domem na konci bloku prázdný. Vzpomněl jsem si, jak se minulý týden před Dannym a mnou rozestoupili muži v černých kaftanech a také na klapání Dannyho polobotek s okovanými špičkami na chodníku, když jsme procházeli zástupem a vystupovali po širokém kamenném schodišti.

Dveře z vstupní haly do synagógy byly otevřené, ale synagóga byla prázdná – až na ozvěny. Zůstal jsem uvnitř stát. Stoly byly přikryté bílými ubrusy, ale jídlo ještě nebylo připravené. Díval jsem se na stůl, kde jsem seděl, a slyšel jsem, jak se z úst reba Saunderse valí gematrie a otázky na Dannyho: „To je všechno? Už nám víc nepovíš?“ Viděl jsem, jak se Dannyho rty hloupě šklebí. Rychle jsem se otočil a vrátil jsem se na chodbu.

Stoupnul jsem si pod schodiště a zavolal jsem nahoru: „Haló! Je někdo doma?“ Za chvíli se nahoře na schodech objevil Danny v černém kaftanu, černých kalhotách a v černé jarmulce a řekl mi, abych šel dál.

Představil mě své matce a sestře. Jeho sestra byla skoro stejně vysoká jako já, měla tmavé, živé oči a tvář málem jako Danny, akorát mnohem jemnější. Měla na sobě šaty s dlouhými rukávy a tmavé, pečlivě sčesané vlasy jí padaly na záda v tlustém copu. Usmála se na mě a řekla: „Všechno o tobě vím, Reuvene. Danny o tobě bez ustání mluví.“ Jeho matka byla malá, zakulacená a měla modré oči. Na hlavě měla šátek a na horním rtu jí rostly jemné chomáčky chlupů v barvě písku. Když jsme je vyrušili, seděly obě v obývacím pokoji a četly nebo studovaly nějakou knihu psanou v jidiš. Řekl jsem zdvořile, že mě setkání s nimi potěšilo, a Dannyho sestra se na mě mile usmála.

Opustili jsme je a šli jsme po schodech nahoru do druhého patra.

Danny mi vysvětlil, že ve druhém patře je jeho pokoj, otcova pracovna a konferenční místnost. Obě patra, první i druhé, byla od sebe úplně oddělená jako v kterémkoli dvoupatrovém hnědém domě. Kdysi prý uvažovali o tom, že by rodinu přestěhovali do druhého patra, aby nemuseli snášet hluk lidí, kteří bez ustání přicházeli po schodech za jeho otcem. Matka ale na tom nebyla se zdravím moc dobře a chodit do druhého patra by na ní bylo moc.

Zeptal jsem se, jak se daří bratrovi.

„Myslím, že dobře,“ řekl. „Právě spí.“

Danny mě provedl místnostmi v druhém patře. Byly úplně stejné jako v našem bytě. Dannyho pokoj byl přesně tam, kde měl pokoj můj otec, kuchyně byla zachovaná – aby se mohl podávat čaj při návštěvách hodnostářů, řekl Danny a ušklíbl se – vedle ní koupelna, pracovna byla ve stejné místnosti, kde ji měl můj otec – ale jedna její stěna byla vybouraná, takže její součástí byl i pokoj, který jsem měl v našem bytě já, a v obýváku stál dlouhý konferenční stůl se skleněnou deskou a kožené židle. Danny mě zavedl nejdřív do konferenční místnosti, kam jsme vešli dveřmi z vnější chodby, potom do jeho pokoje, v němž byla úzká postel, knihovna plná knih v hebrejštině a v jidiš a stůl, plný papírů, na nichž ležel otevřený Talmud. Stěny byly bílé a holé. Nikde jsem neviděl fotografie ani obrazy, ani dole, kde bydlela rodina, ani tady nahoře, kde bydlel Danny a kde pracoval jeho otec.

Stáli jsme před jeho pracovnou a Danny zaklepal lehce na dveře.

„Nemá rád, když k němu vrazím bez zaklepání,“ zašeptal s úšklebkem. Otec nás vyzval, abychom vešli.

Reb Saunders seděl za masivním psacím stolem z černého dřeva a se skleněnou deskou, na sobě měl černý kaftan a vysokou, kulatou černou jarmulku. Seděl na červené kožené židli s rovným opěradlem a složitě vyřezávanými nohami. Nad stropním stínítkem svítila jediná žárovka. Pracovna, rozšířená o další pokoj, vypadala obrovská. Na podlaze ležel vysoký černý koberec a stěny byly lemované prosklenými dřevěnými knihovnami, napěchovanými k prasknutí knihami. Knihy byly všude – na dvou dřevěných židlích u stolu, na stole, na dřevěné kartotéce u dveří, na lepenkových krabicích, naskládaných na sobě v rohu, na nízkých dřevěných schůdkách, na černé kožené lenošce v dalším rohu i na židli u okna. Hodně knih bylo vázaných v černé, červené nebo hnědé kůži. Jedna bílá nápadně vyčuhovala z police mezi knihami v černé vazbě. Později mi Danny pověděl, že obsahovala rčení Baal Šem Tova a že ji věnovali jeho otci jako dar k padesátým narozeninám členové komunity. Všechny knihy byly zřejmě v hebrejštině nebo v jidiš a hodně jich bylo velice starých a v původních vazbách. V místnosti byla zatuchlá vůně starých knih se zažloutlými listy a chatrnými vazbami.

Reb Saunders nám řekl, abychom odnesli knihy ze dvou židlí u stolu. Psací stůl stál skoro na stejném místě jako stůl mého otce.

Danny se posadil napravo od svého otce a já nalevo.

Reb Saunders se zeptal na mé oko. Řekl jsem mu, že už mě vůbec nezlobí a že mám jít v pondělí ráno na kontrolu. Předpokládal, že nemohu číst. Přikývl jsem. „Budeš tedy poslouchat,“ řekl a hrál si při tom s pejzem. „Matematiku umíš dobře. Teď uvidíme, co víš o důležitějších věcech.“ Řekl to s úsměvem na rtech, ale neznělo to jako výzva. Věděl jsem, že se s ním a s Dannym nemůžu rovnat v šíři znalostí, ale uvažoval jsem, jestli bych jim stačil v hloubce. Rabínská literatura se dá studovat dvěma různými způsoby, nebo dvěma směry. Může se studovat kvantitativně nebo kvalitativně – nebo, jak se jednou vyjádřil můj otec, horizontálně nebo vertikálně. První způsob znamená obsáhnout co nejvíc materiálu, aniž by se člověk snažil pochopit hlubší smysl a složitosti; druhý způsob spočívá v tom, že se omezí na jedinou oblast, dokud ji důkladně nepochopí, a teprve potom přejde k jinému materiálu. Můj otec používal ve škole, a když se se mnou učil doma, druhý způsob. Ideální by samozřejmě bylo zvládnout oba, ale žádný ze studentů na mé škole na to neměl dost času, protože se tam kladl velký důraz na anglické předměty.

Reb Saunders měl před sebou otevřený text Pirkej avot. Začal z něho číst a na konci každé pasáže se zastavil. Danny a já jsme pasáže střídavě vysvětlovali. Brzy jsem si uvědomil, že Pirkej avot použili jenom jako jakýsi odrazový můstek, protože zanedlouho už se zase probírali hlavními traktáty Talmudu. A tentokrát to nebyl test ani tiché klání. Byla to otevřená bitva. Bez přítomnosti členů komunity a se mnou jako členem rodiny Danny a jeho otec za své názory přímo bojovali vzrušenými hlasy a divokými gesty rukou, až jsem měl dojem, že dojde na rány. Danny chytil otce při nesprávném citátu, běžel pro Talmud na polici a vítězoslavně ukázal otci, kde udělal chybu. Jeho otec si na okraji stránky zkontroloval textové opravy rabího Elijáše – toho rabího Elijáše, který brojil proti chasidům – a ukázal Dannymu, že citoval z opraveného textu. Potom přešli k dalšímu traktátu a přeli se nad jinou pasáží. Tentokrát reb Saunders s rozpáleným obličejem souhlasil, že měl jeho syn pravdu. Dlouho jsem seděl potichu a sledoval jsem jejich bitvu. Panovala ale mezi nimi uvolněná, důvěrná atmosféra, která chyběla jejich představení před členy komunity předešlý týden. Nebylo tam vůbec žádné napětí, naopak, byl to souboj rovnocenných soupeřů, v němž reb Saunders jenom prohrával méně než jeho syn. A já jsem si brzy uvědomil ještě něco: reb Saunders byl šťastnější, když s Dannym prohrál, než když vyhrál. Tváře mu hořely nesmírnou pýchou a hlava horlivě přikyvovala – pokaždé se přitom kýval od pasu nahoru a vous se mu rozhoupal na prsou – když byl přinucen souhlasit s Dannyho výkladem nějaké pasáže nebo s jeho pronikavými odporujícími otázkami. Souboj trval dlouho a já jsem si začal uvědomovat, že Danny i jeho otec na mě během debaty místo vysvětlování nebo naslouchání vrhali zvědavé pohledy, jako by se chtěli zeptat, proč tam jen tak sedím a přihlížím: Proč se pro všechno na světě nepřidám? Ještě chvíli jsem je poslouchal a zjistil jsem, že jakmile ocitovali a stručně vysvětlili nějakou pasáž, mohl jsem se s nimi rovnat, i když znali mnohem víc materiálu než já. Byl jsem schopen sledovat nit jejich debaty – možná proto, že tam nebylo žádné napětí –, a tak když reb Saunders ocitoval a vysvětlil jednu pasáž, jež byla zřejmě v rozporu s vysvětlením, které právě podal Danny, ocitl jsem se najednou na bitevním poli a navrhl jsem výklad pasáže ve prospěch Dannyho. Zdálo se, že ani jeden z nich není mým hlasem v nejmenším překvapený – měl jsem spíš dojem, že ho čekali mnohem dřív – a od té chvíle jsme se proplétali nekonečným bludištěm Talmudu všichni tři. Zjistil jsem, že způsob, jakým mě otec učil Talmud, a jeho trpělivé naléhání, abych se naučil talmudickou gramatiku – dalo mi dost námahy naučit se nazpaměť svazek aramejské gramatiky – mi teď dobře posloužil. V jednotlivých pasážích jsem viděl narážky, které Danny i jeho otec přehlédli, a jeden protiklad jsem vyřešil s odvoláním na gramatiku. „Gramatika!“

reb Saunders vyhodil ruce do vzduchu. „Ještě gramatika nám scházela!“ Trval jsem ale na svém, vysvětloval, přemlouval, zvyšoval jsem hlas, gestikuloval rukama, citoval důkazy z učebnice gramatiky, na které jsem si vzpomněl, a on nakonec mé vysvětlení přijal. Zjistil jsem, že se mi to celé moc líbí a jednou jsem se dokonce přistihl, jak čtu nahlas z Talmudu – byl to spor o mluvnický rod slova ‚derech‘, cesta, v traktátu Kidušin – než si reb Saunders uvědomil, co dělám, a řekl mi, abych přestal, že ještě nesmím číst, že Danny tu pasáž přečte. Číst ji nemusel – odříkal ji zpaměti s mechanickou rychlostí.

Brzy začalo být jasné, že i když se Dannymu nevyrovnám množstvím vědomostí, docela snadno se mu vyrovnám jejich hloubkou, což zřejmě reba Saunderse nesmírně potěšilo. Danny a já jsme najednou vzrušeně diskutovali o dvou protichůdných komentářích k jedné pasáži a reb Saunders se potichu opřel dozadu a poslouchal. Náš spor skončil nerozhodně; dohodli jsme se, že ta pasáž je nejasná a že tak, jak stojí, se dá vysvětlit oběma způsoby. Nastala pauza.

Reb Saunders potichu navrhl, že by Danny mohl dojít dolů pro čaj. Danny odešel.

Ticho, které vystřídalo naše vzrušené hlasy, bylo skoro nepříjemné. Reb Saunders seděl mlčky a pravou rukou si hladil vous.

Na chodbě před pracovnou jsem slyšel Dannyho polobotky s okovanými špičkami. Reb Saunders se pohnul a podíval se na mě.

„Máš dobrou hlavu,“ řekl potichu. Fráze, kterou použil, znamená v jidiš doslova „železnou hlavu“. Kývl hlavou, chvíli se zdálo, že naslouchá tichu v pracovně, a potom složil ruce na prsou. Nahlas vzdychl a oči mu najednou posmutněly. „Teď uvidíme, jakou máš duši,“ řekl potichu. „Můj syn se co nevidět vrátí, Reuvene. Máme málo času. Přál bych si, abys mě poslouchal. Vím, že můj Daniel tráví téměř každý den v městské knihovně. Ne, neříkej nic. Poslouchej.

Vím, že jsi překvapen, že o tom vím. Není důležité, jak jsem to zjistil.

Čtvrť není tak veliká, aby to přede mnou mohl tajit navěky. Když můj syn nechodí týden co týden ze školy odpoledne domů, chci vědět, kde je. Nu, teď to vím. Vím také, že v knihovně bývá někdy s tebou a někdy s tvým otcem. Chtěl bych, abys mi pověděl, co čte. Mohl bych se zeptat svého syna, ale nemohu s ním mluvit. Vím, že to nechápeš.

Ale je to tak. Svého syna se zeptat nemohu. Jednoho dne ti možná prozradím důvod. Znám ho a vím, že mu již nemohu říkat, co smí číst a co nesmí. Žádám tě, abys mi pověděl, co čte.“

Seděl jsem jako zkoprnělý a dlouho jsem cítil nekonečný zmatek.

To, co můj otec předvídal, se právě dělo. On ale nepředpokládal, že se to stane mně. Měl za to, že reb Saunders bude chtít mluvit s ním, ne se mnou. Můj otec a já jsme jednali rebu Saundersovi za zády; reb Saunders mě teď žádal, abych jednal za Dannyho zády. Nevěděl jsem, co mu mám říci.

Reb Saunders na mě pohlédl a znovu vzdychl. „Reuvene,“ řekl téměř neslyšně, „chtěl bych, abys mne vyslechl. Nikdo nežije věčně.

Můj otec vedl svůj lid přede mnou, můj praděd před ním a můj pra-praděd před ním. Náš lid vedeme již šestou generaci. Já nebudu žít navěky. Jednoho dne nastoupí na mé místo Daniel –“ Hlas se mu zlomil a odmlčel se. Položil si prst na oko. Potom pokračoval, tentokrát trochu hrubším hlasem. „Můj syn je můj nejvzácnější majetek. Nemám na světě nic, co by se rovnalo mému synovi.

Musím vědět, co čte. A nemohu se na to zeptat jeho.“ Odmlčel se a hleděl na otevřený Talmud na stole. „Jak se seznámil s tvým otcem v knihovně?“ zeptal se, oči upřené na Talmud.

Seděl jsem bez hnutí a mlčel jsem. Věděl jsem, že sedím na roznětce, která může způsobit výbuch mezi Dannym a jeho otcem.

Jak dlouho bude reb Saunders mlčet k návštěvám jeho syna v knihovně? Vůbec se mi nelíbilo, jakou v tom všem hrál roli můj otec

– jako by osnoval za zády reba Saunderse, jak nakazit jeho syna.

Zhluboka jsem se nadechnul a začal jsem pomalu mluvit. Každé slovo jsem vážil. Pověděl jsem rebu Saundersovi všechno; jak se Danny poznal s mým otcem v knihovně, proč mu můj otec doporučoval knihy, co četl, jak mu můj otec pomáhal – až na to, že se učil německy, že se chystal na Freuda a že už přečetl několik knih o chasidismu.

Když jsem domluvil, reb Saunders tam jen tak seděl a díval se na mě. Bylo vidět, že se ovládá s velikou námahou. Přikryl si oči a nos pravou rukou, naklonil se dopředu s loktem opřeným o Talmud, a horní polovinou těla se kýval dopředu a dozadu. Viděl jsem, jak se mu pod rukou pohybují rty, a slyšel jsem slova: „Psychologie. Pane světa, psychologie. A Darwin.“ Zněla jako tlumený, šeptavý nářek.

Sundal ruku z obličeje a nechal ji klesnout na Talmud. „Co mohu dělat?“ zeptal se sám sebe potichu. „S mým vlastním synem již nemohu mluvit. Pán světa mi dal geniálního syna, fenoména. A já s ním nemohu mluvit.“ Podíval se na mě a zatvářil se, jako by si znovu uvědomil moji přítomnost. „To je bolesti při výchově dětí,“ řekl potichu. „Tolik starostí. Ty a tvůj otec, Reuvene, budete mít na mého syna dobrý vliv, že ano?“

Pomalu jsem přikývl. Promluvit jsem se bál.

„Neuděláte z mého syna góje?“

Zavrtěl jsem hlavou a cítil jsem se ochromený tím, co jsem právě slyšel. Jeho hlas byla bolest, zoufalá prosba. Viděl jsem, jak zvedá oči ke stropu.

„Pane světa,“ hlas mu zněl zpěvavě. „Dal jsi mi geniálního syna a já ti za něho miliónkrát děkoval. Musel jsi ho ale stvořit tolik geniálního?“

Poslouchal jsem jeho hlas a cítil jsem, jak mě mrazí v zádech. Bylo v něm tolik bolesti, tolik zmatené bolesti.

Dveře do bytu se otevřely a zavřely. Reb Saunders se napřímil a jeho tvář nabyla rychle normální výraz. Zřetelně, skoro jako ozvěnu v jeskyni, jsem slyšel klapot Dannyho okovaných polobotek na linoleu v předsíni. Za okamžik byl v pracovně s tácem a třemi sklenkami čaje, cukrem, lžičkami a několika sušenkami od jeho matky. Odsunul jsem na stole knihy stranou a on tam tác položil.

Od chvíle, kdy vstoupil do místnosti a uviděl moji tvář, jsem věděl, že tuší, že se za jeho nepřítomnosti něco stalo. Pili jsme potichu čaj a já viděl, jak mě pozoruje přes okraj sklenice. Poznal to.

Věděl, že mezi jeho otcem a mnou se něco odehrálo. Co mu řeknu?

Že jeho otec už ví, že čte zakázané knihy a že se mu v tom nepokusí zabránit? Reb Saunders neřekl, abych se Dannymu nezmiňoval o tom, co se mezi námi odehrálo. Podíval jsem se na něho, jestli mi něco nenaznačí, ale on pil mlčky čaj. Doufal jsem, že se mě na to Danny ještě ten den nezeptá. Chtěl jsem si nejdřív promluvit s otcem.

Reb Saunders položil sklenici a složil ruce na prsou. Tvářil se, jako by se vůbec nic nestalo.

„Pověz mi ještě něco o gramatice v Talmudu, Reuvene,“ řekl s jemným náznakem výsměchu v hlase. „Talmud jsem studoval celý život a gramatice jsem nevěnoval žádnou pozornost. Ty tvrdíš, že člověk musí umět gramatiku, aby znal Talmud. Vidíš, jak to končí, když máš otce misnagda? Ještě gramatika. Matematika – nu, dobrá.

Matematika, to ještě dokážu pochopit. Ale gramatika!“

Všichni tři jsme tam ještě seděli a povídali si, dokud nebyl čas na odpolední bohoslužbu. Danny přišel na otcovy úmyslné chyby snadno a já bez větších obtíží sledoval následující talmudickou debatu, i když jsem se nepřidal.

Po večerní bohoslužbě Danny řekl, že mě kousek vyprovodí, a hned jak jsme zahnuli na Lee Avenue, se mě zeptal, co se odpoledne mezi mnou a jeho otcem odehrálo.

Řekl jsem mu všechno. Poslouchal mlčky a zdálo se, že není vůbec překvapený, že jeho otec o tajných návštěvách y knihovně věděl.

„Bylo mi jasné, že se o tom dříve nebo později dozví,“ řekl potichu a tvářil se moc smutně.

„Nevadilo ti doufám, že jsem mu o tom pověděl, Danny. Musel jsem.“

Pokrčil rameny. Oči měl vlhké a zadumané. „Skoro si přeju, aby se byl raděj zeptal mě,“ řekl potichu. „Jenomže my už spolu nemluvíme, jenom když studujeme Talmud.“

„Tomu nerozumím.“

„Říkal jsem ti to v nemocnici. Můj otec věří na mlčení. Když mi bylo deset nebo jedenáct, na něco jsem si mu stěžoval, a on mi řekl, abych mlčel a podíval se do své duše. Řekl mi, abych už za ním neběhal s každým problémem. Odpověď bych měl hledat ve své vlastní duši, řekl mi. Prostě spolu nemluvíme, Reuvene.“

„Já to vůbec nechápu.“

„Sám si nejsem jistý, jestli to chápu,“ řekl zachmuřeně. „On je prostě takový. Nevím, jak přišel na to, že mu čtu za zády, ale jsem rád, že to ví. Alespoň se nebudu muset plížit knihovnou strachy celý bez sebe. Mám prostě špatný pocit z toho, že jsem musel otce takhle podvádět. Ale co jiného jsem měl dělat?“

Souhlasil jsem, že nic jiného dělat nemohl, a řekl jsem, že bych stejně byl rád, kdyby si o tom se svým otcem mohl nějak promluvit.

„Nemůžu,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Prostě nemůžu. Ani nevíš, jaké to bylo utrpení, když jsem s ním mluvil o založení baseballového mužstva. My spolu jednoduše nemluvíme, Reuvene. Možná ti to připadá nenormální, ale je to tak.“

„Myslím, že bys to měl alespoň zkusit.“

„Nemůžu!“ řekl, teď už docela naštvaně. „Neslyšíš, co ti říkám? Já prostě nemůžu!“

„Já to nechápu,“ řekl jsem.

„Lip už ti to vysvětlit nedovedu,“ řekl rozzlobeně.

Když jsme se zastavili před naší synagógou, zamumlal: „Dobrou noc,“ otočil se, a šel pomalu pryč.

Můj otec se tvářil ohromeně, když jsem mu vyprávěl, co mi Danny řekl.

„Mlčení? Co tím myslíš, že je Danny vychováván v mlčení?“

Vytřeštil na mě oči.

„Nikdy spolu nemluví, aba. Jenom když studují Talmud. Tak mi to Danny řekl.“

Dlouho se na mě díval. Potom se zatvářil, jako by si na něco vzpomněl, a přimhouřil oči.

„Jednou v Rusku jsem něco slyšel,“ mumlal potichu sám k sobě.

„Ale nevěřil jsem tomu.“

„Co jsi slyšel, aba?“

Podíval se na mě temnýma očima a zavrtěl hlavou. „Jsem šťastný, že reb Saunders už ví o čtenářské mánii svého syna,“ řekl potichu, aniž by mi odpověděl. „Dělal jsem si s tím tajnůstkářstvím hlavu.“

„Ale proč si o tom nemůže s Dannym promluvit?“

„Už o tom s Dannym mluvil, Reuvene. Mluvil s Dannym skrz tebe.“

Zíral jsem na něho.

Potichu vzdychl.

„Nikdy není příjemné fungovat jako prostředník,“ řekl potichu. O

tom podivném mlčení mezi rebem Saundersem a jeho synem už neřekl nic.

KAPITOLA 9

Druhý den jsem šel ze školy rovnou domů a otec mi celé odpoledne a večer předčítal z učebnic. V pondělí v devět hodin ráno mě vzal k doktoru Snydmanovi do jeho ordinace na Eastern Parkway. Celou cestu jsme byli oba zamlklí a nervózní. Učebnice jsem měl s sebou, protože od doktora Snydmana jsme chtěli jít hned do školy. Doktor Snydman mi prohlédl oko a řekl, že je v pořádku, prý už se úplně zahojilo, a že už smím číst, hrát baseball, plavat, prostě dělat cokoliv, jenom abych se už nesnažil zastavit prudký míč hlavou. Když jsme vyšli z ordinace, otec měl vlhké oči a já jsem cestou do školy v trolejbusu trochu brečel. Stáli jsme před školou, otec mě políbil na čelo a řekl díky Bohu, že to všechno tak dobře dopadlo, a teď že musí jít učit, protože už kvůli té kontrole zameškal jednu hodinu a studenti asi znepříjemňovali život suplujícímu učiteli.

Usmál jsem se a přikývl, když mi řekl, abych šel do své třídy. Pak odešel. Když jsem stoupal po schodech do prvního patra, uvědomil jsem si, že jsem se zapomněl zeptat doktora Snydmana na Billyho.

Řekl jsem si, že mu zavolám koncem týdne, až budu mít po zkouškách, a půjdu se na něho podívat.

Byl to rušný týden. Závěrečné zkoušky začaly v pondělí odpoledne. Bylo nádherné, že mohu zase číst a psát, a vůbec mi nevadilo, že po patnácti dnech jsem poprvé četl a psal zrovna při závěrečných zkouškách. Byl to přímo vzrušující, závratný pocit, držet znovu v ruce pero a dívat se do knihy nebo na popsaný papír. Skládal jsem zkoušky a moc se mi to líbilo.

Dannyho jsem celý týden neviděl. Jednou mi zavolal ve středu večer a chvíli jsme si povídali. Hlas měl smutný. Zeptal jsem se ho, co bude dělat v létě, a on řekl, že každé léto zůstává doma a studuje Talmud. Potom dodal, že tohle léto bude možná číst i Freuda. Řekl jsem, že k němu přijdu na šábes a pak si promluvíme víc, teď mám plno práce se závěrečnými zkouškami. Zavěsil jsem. Mluvil potichu, tlumeně, a mě napadlo, jestli nečetl nějaké další knihy o chasidismu.

Poslední zkoušku jsem složil v pátek a tím školní rok skončil; do září jsem byl volný. Se známkami jsem si hlavu nedělal. Věděl jsem, že se mi dařilo.

Když jsem přišel v pátek po poledni ze školy domů, Máňa se mě zeptala, jestli mám hlad, a já řekl ano, snědl bych koně, košer koně samozřejmě, a ona mi hned přinesla oběd na stůl. Otec přišel pár minut po mně a začal také obědvat. Řekl, že v Evropě byla celý týden hrozná bouře a zkomplikovala invazi, ale díky Bohu už skončila. Nic jsem o tom neslyšel, měl jsem plné ruce práce se zkouškami.

Otec odešel hned po obědě a já šel zavolat Billymu. V seznamu jsem našel jméno jeho otce. Vytočil jsem číslo.

„Haló,“ ozval se mužský hlas.

„Pan Merrit?“

„Ano.“

„Tady je Reuven Malter.“

„Kdo?“

„Reuv – Bobby Malter. Ležel jsem v nemocnici vedle Billyho.“

„Ach ano. Ano. Bobby Malter.“

„Pamatujete si na mě?“

„Samozřejmě. To víš, že si na tebe pamatuju.“

„Jak se daří Billymu, pane Merrite?“ Nastalo ticho.

„Pane Merrite?“

„Ano.“

„Je Billy v pořádku?“

„Bohužel není. Operace se nepovedla.“

Cítil jsem, jak mě polévá studený pot. Ruka se sluchátkem se začala třást, až jsem ho musel přitisknout na tvář, aby se nehýbalo.

„Haló?“

„Ano.“

„A co tvé oko, Bobby?“

„Je v pořádku, pane Merrite. Už se úplně zahojilo.“

„To moc rád slyším. Ne, Billyho operace se nepovedla.“

Nastala další pauza. Měl jsem dojem, že slyším ve sluchátku pana Merrita dýchat.

„Pane Merrite?“

„Ano?“

„Mohu se přijít na Billyho podívat?“

„Billy je u mých přátel v Albany. Moje firma mě přeložila do Albany. Dneska se stěhujeme.“ Mlčel jsem.

„Sbohem, Bobby. Jsem rád, že už se ti oko zahojilo. Dávej si na oči pozor.“

„Ano, pane Merrite. Sbohem.“

Zavěsil jsem a chvíli jsem stál bez hnutí, abych se uklidnil.

Nepomohlo to. Šel jsem do svého pokoje a posadil jsem se na chvíli u okna. Otevřel jsem nějakou knihu, nepřítomně jsem se do ní díval, a znovu jsem ji zavřel. Slyšel jsem pana Savo, jak říká: „Pomatenej svět. Celej vzhůru nohama.“ Začal jsem se bezcílně procházet po bytě. Ruce mě zábly. Šel jsem na verandu, posadil jsem se do křesla, a díval jsem se přes dvůr na pajasán. Jeho listy se utápěly ve slunci a omamná vůně se ke mně nesla s vánkem, který foukal směrem k domu. Levým okem jsem zahlédl nějaký nepatrný pohyb, ale nevěnoval jsem mu pozornost a díval jsem se dál na sluncem ozářené listy pajasánu. Znovu se něco pohnulo a bylo slyšet slabé bzučení. Otočil jsem hlavu a podíval jsem se na dřevěné zábradlí verandy. V rohu pod horním pažením byla pavučina a v ní chycená moucha s roztaženými křídly, přilepená k vláknům a mávající zoufale nohama ve vzduchu. Její černé tělo se divoce zmítalo. Podařilo se jí vyprostit křídla a znovu se ozvalo bzučení, když se křídla snažila vysvobodit tělo, k němuž byla připoutána. Křídla se znovu zamotala do průsvitných, skoro neviditelných vláken pavučiny, a černé nožičky se třepetaly ve vzduchu. Uviděl jsem pavouka, malého, šedivého, chlupatého, s dlouhýma tenkýma nohama a černýma očima, jak se po pavučině blíží k mouše. Zvedl jsem se z křesla a šel jsem k pavučině. Slabé černé muší nohy se zoufale zmítaly ve vzduchu, potom se jí znovu uvolnila křídla a hlasitě bzučela, ale tělíčko zůstávalo přilepené. Sehnul jsem se a silně jsem fouknul do pavučiny. Zakývala se, ale zůstala netknutá. Zafoukal jsem ještě jednou, tentokrát silněji, a vlákna najednou jako by se rozpustila.

Moucha spadla na záda na dřevěnou podlahu verandy, narovnala se, a s hlasitým bzučením odlétla. Pavouk spadl z potrhané pavučiny a zůstal viset několik centimetrů nad zemí na jediném vlákně. Rychle po něm vyšplhal, přelezl přes horní pažení zábradlí a zmizel. Vrátil jsem se ke křeslu, posadil jsem se a díval se dál na sluncem ozářený pajasán.

KAPITOLA 10

První měsíc prázdnin jsme byli s Dannym spolu skoro každý den.

Byl to horký, vlhký měsíc. Pod prudkým letním sluncem se na ulicích chvěl horký vzduch a asfalt měkl. Máňa si věčně stěžovala na černý dehet na mých polobotkách a teniskách, který nechával šmouhy na podlaze.

Dopoledne studoval Danny buď sám nebo s otcem Talmud, zatímco já jsem v pondělí, ve středu a v pátek hrával se spolužáky z ješivy baseball. Nikomu zřejmě nevadilo mé přátelství s Dannym –

přijali to a nikdo o tom víc nemluvil. V neděli, v úterý a ve čtvrtek jsem s otcem studoval Talmud, buď vzadu na verandě, pokud bylo hezky, nebo v jeho pracovně. Studovali jsme traktát Sanhedrin –

pomalu, trpělivě, důkladně; od jedné pasáže jsme přešli k jiné až tehdy, když byl otec spokojen, že mu alespoň prozatím úplně rozumíme. Často jsme zvládli jenom deset řádek najednou.

Dannymu naopak jeho otec zvýšil denní kvótu Talmudu na tři blatt.

Tvářil se, že se ho to ani netýká; pořád ještě byl schopen trávit odpoledne s knihami ve druhém patře knihovny. Chodil jsem tam za ním každé odpoledne a často se mnou přišel i můj otec. Psal další článek o jedné pasáži z traktátu Avoda zara, jemuž, jak řekl, začínal až teď rozumět, a potřeboval k tomu nějaké časopisy. Všichni tři jsme tam po odpolednách seděli, četli jsme nebo si potichu povídali, dokud nebyl čas k večeři. Jednou jsem pozval Dannyho k nám domů na večeři, ale on zamumlal nějakou nepřesvědčivou výmluvu a vypadal, že je v rozpacích. Cestou domů mi otec řekl, že Danny asi nejí nikde mimo domov nebo u některého ze stoupenců jeho otce, kde je košer jídlo, a ode mne že by nebylo taktní zvát ho znovu a uvádět ho tak do rozpaků.

Na šábes odpoledne jsem vždycky chodíval k Dannymu. Zavedl mě do pracovny svého otce a potom jsme všichni znovu sváděli bitvu nad Talmudem. Pak přišla sklenka čaje, odpolední bohoslužba, rituál soutěže – Danny objevil otcovy úmyslné chyby pokaždé –

večerní bohoslužba a Havdala. Reb Saunders už se mnou o Dannyho čtení nemluvil, ale bylo vidět, že ho to nesmírně trápí. Poznal jsem to z mlčenlivých přestávek, které zaplnily pracovnu, když byl Danny dole pro čaj. Četl prostě dál.

Jenom večery byly nepravidelné. Improvizovali jsme, jak by možná řekl pan Galanter, a během odpoledne jsme se vždycky rozhodli, jestli se půjdeme projít, jestli budeme u mne nebo u něho, nebo sami. S otcem nebo s některým spolužákem jsem chodil často do kina. Danny do kina nechodil. Jeho otec to zakázal, jak mi řekl.

S otcem jsme neustále sledovali válečná zpravodajství a na stěně v mém pokoji přibylo map z New York Times. Od 4. do 10. července se v oblasti La‐Haye‐du‐Puits odehrála zuřivá bitva. 11. července byl západně od Vire rozdrcen jeden pancéřový protiútok, ale americká ofenzíva na Saint‐Lô byla zastavena německými výsadkovými oddíly.

Nakonec byl obsazen Caen a 18. července padl Saint‐Lô. Válečný zpravodaj vítězně oznamoval, že pozice, z níž měla Spojenecká vojska zanedlouho začít hlavní ofenzívu do srdce okupované Francie, byla bezpečná a postačující.

Poslouchali jsme s otcem zprávy v rádiu, četli jsme Timesy a studovali mapy. Měli jsme pocit, že válka pokračuje hrozně pomalu, i přes mnohá zpravodajství o vítězstvích. Otec se mračil, když si prohlížel válečné mapy, které ukazovaly postup Spojenců mezi dnem invaze 6. června a třetím červencovým týdnem. Potom se ve Francii změnilo počasí a zdálo se, jako by válka úplně skončila, pohlcená nekonečným deštěm.

Začátkem třetího červencového týdne musel otec kvůli práci na jednom článku jezdit do knihovny Židovského teologického semináře na Manhattanu. Byly tam rukopisy, v nichž si potřeboval ověřit rozdílné výklady jedné pasáže v Talmudu, o které psal. Ten týden jel každý den po obědě metrem na Manhattan a já jsem chodil do knihovny za Dannym. V tom týdnu začal Danny číst Freuda v němčině.

Ze začátku to pro něho bylo těžké a on to otevřeně přiznal. Potíže mu nedělal jenom jazyk. Terminologie a myšlenky, které objevoval, byly pro něho cizí a matoucí. To nebylo jako Graetzovy židovské dějiny nebo Minkinův chasidismus, ani Hemingway, Fitzgerald, Dreiser nebo Dickens. Nebylo to ani jako knihy o psychologii od Ogdena a Flügela. Tohle byl základní materiál, výzkumné práce podložené experimenty, složité teoretické úvahy s neznámými výrazy a množstvím původních myšlenek. A on si na tom rozbíjel hlavu.

Poslouchal jsem ho a všechno mi to trochu nahánělo hrůzu. Asi před pěti týdny mluvil o snech a nevědomí skoro stejně jako dítě o své první tříkolce. Teď mluvil o přímých experimentech a složitých teoretických úvahách.

První polovinu třetího červencového týdne listoval Freudovými sebranými spisy – aby, jak řekl, mu přišel na chuť –, zatímco já jsem seděl naproti němu a snažil jsem se prokousat prvním dílem Principu Mathematici, ale nakonec jsem to vzdal, protože to bylo moc složité, a začal jsem číst článek v časopise Symbolická logika, nazvaný

‚Podmínky ovlivňující užití symbolické logiky‘, který mi doporučil učitel matematiky, a tomu jsem rozuměl mnohem víc. Ještě jsem četl knihu o logice od Susanne K. Langerové. První kapitoly na mě byly až moc jednoduché, ale přímo mě nadchla poslední, o logistice, v níž ukazovala, že Principia Mathematica představuje základy, z nichž se dají odvodit pojmy, operace a vztahy aritmetiky a ostatních větví matematiky.

Ve čtvrtek už byla Dannyho polovina stolu obložena vysoko knihami a on sám se tvářil nešťastně. Seděl u stolu, kroutil si pejz, kousal se do spodního rtu a na obličeji jako by měl masku s pocitem marnosti. Nakonec prohlásil, že to je nemožné. Celé to prý bylo absurdní a neskutečné; nikam to nevedlo. Nešlo už vůbec o samotnou němčinu, ale o odbornou terminologii. Stál na místě. A nejen to, začal používat anglické překlady německých knih a ty mu zamotaly hlavu ještě víc. Ukázal mi, že v jednom překladu bylo německé slovo „Unlust“ přeloženo jako „bolest“ v uvozovkách a slovo „Schmerz“ jako „bolest“ bez uvozovek. Jak má vědět, co tím překladatel myslel, když jednou použil „bolest“ s uvozovkami a podruhé bez nich? A podívej se na slovo „Besetzung“, řekl rozzlobeně. Co to znamená, přeložit ho jako „obsazení“ nebo

„obvinění“? A k čemu bylo dobré překládat ho jako „katexi“? Co vůbec „katexe“ znamená? „Angst“ byla „úzkost“, „Furcht“ byl

„strach“ a „Schreck“ bylo „zděšení“. Jak má vědět, jaký je rozdíl mezi

„strachem“ a „zděšením“? Nikam to nevedlo, asi to celé nechá být, co si vlastně o sobě myslí, když se v patnácti pokouší číst Freuda? Šel domů naštvaný a znechucený se zmateným výrazem marnosti.

Když jsem k Dannymu přišel na šábes odpoledne, našel jsem ho v nesnesitelné náladě. Čekal na mě před domem. Pozdravil mě strohým přikývnutím a prohodil něco o tom, že na Talmud zrovna náladu nemá, ale stejně jsme museli jít nahoru. Během prvních minut talmudické bitvy seděl jako zařezaný, a i když jsem se snažil přidat ve svém úsilí a nahradit tak jeho mlčení, bylo vidět, že reb Saunders je čím dál víc znepokojený netečností svého syna. Danny byl napnutý a podrážděný, jeho výraz byl marnost sama a myšlenkami byl očividně úplně jinde. Určitě se užírá kvůli Freudovi, pomyslel jsem si, a doufal jsem, že se jeho otec vydrží ovládat. Reb Saunders ale zůstal trpělivý a nechal svého syna být.

Uprostřed vzrušené debaty nad složitou pasáží z traktátu Kidušin jsem zaslechl, jak se Danny zhluboka nadechnul, jako by dostal ránu do žaludku. Reb Saunders a já jsme debatu přerušili a podívali jsme se na něho. Díval se na Talmud a usmíval se. Tvář se mu rozzářila a oči mu svítily. Vyskočil ze židle, oběhl místnost, znovu se posadil a my jsme jenom seděli a zírali na něho. Děje se něco? chtěl vědět reb Saunders. Je snad v Talmudu nějaký vtip a my jsme ho přehlédli? Co je mu k smíchu? Danny zavrtěl s úsměvem hlavou, sklonil se nad Talmud a začal vykládat pasáž. Hlas se mu trochu chvěl. Když domluvil, nastalo ticho, a mě na okamžik napadlo, že se reb Saunders svého syna znovu zeptá, co mu bylo tak k smíchu. Místo toho jsem zaslechl, jak potichu vzdychl, a potom přednesl krátkou pasáž z traktátu Baba batra, která odporovala Dannymu vysvětlení.

Vrátili jsme se do bitvy a Danny si víc než vynahradil své předchozí mlčení.

Byl zamlklý, když mě večer vyprovázel kousek domů, a když jsme došli k naší synagóze, zadrmolil něco v tom smyslu, že se uvidíme druhý den v knihovně, otočil se a vracel se rychle zpátky.

Když jsem druhý den odpoledne přišel do knihovny, našel jsem ho u jeho stolu. Měl přeď sebou otevřené tři knihy. Vesele se usmál a pokynul mi, abych se posadil. Řekl mi, že přišel na způsob, jak studovat Freuda, a zatím že se osvědčil. Ukázal na tři knihy. Jedna z nich byl svazek raných Freudových přednášek, řekl. Některé z nich napsal Freud dohromady s vídeňským lékařem Josefem Breuerem a ostatní napsal sám. Další kniha byl Cassellův Německo‐anglický slovník. Třetí byl slovník psychologických termínů, vydaný jakýmsi Warrenem. Freudova kniha byla otevřená na přednášce nazvané

„Ein Fall Von Hypnotischer Heilung“. „Fall“ znamená „případ“, řekl.

Zbytek názvu bych prý mohl odhadnout z jidiš.

„Úplně jsem zapomněl, jaké to bylo studovat Talmud,“ povídal nadšeně. „Talmud je pro mě teď tak jednoduchý. Nevzpomněl jsem si, čím jsem musel projít, když jsem s ním jako malý kluk začal.

Copak se dá Talmud studovat bez komentářů? Zkus si představit Talmud bez Rašiho. Jak daleko by ses dostal?“

Souhlasil jsem, že bych se moc daleko nedostal.

Šel na to úplně špatně, řekl mi a oči mu zářily vzrušením. Chtěl Freuda číst. To byla chyba. Freud se musí studovat, ne číst. Musí se studovat jako stránka Talmudu. A musí se studovat s komentářem.

Danny ale o žádném komentáři k Freudovi nevěděl, a tak se musel spokojit s druhým nejlepším řešením. Potřeboval něco, co by vysvětlilo Freudovu odbornou terminologii, co by objasnilo nejrůznější významové odstíny německých slov – a potom našel tenhle psychologický slovník. Četl teď Freuda větu po větě. Nepřešel k další větě, dokud nepochopil předchozí. Když narazil na neznámé německé slovo, našel si jeho anglický ekvivalent v Cassellovi. Pokud byl překlad z Cassella nejasný a nehodil se svým významem do věty, našel si anglický ekvivalent v psychologickém slovníku. Psychologický slovník byl jeho komentář. Už mu například vysvětlil technický rozdíl mezi „strachem“ a „zděšením“. Vysvětlil mu také výraz „katexe“.

Fungovalo to. To odpoledne už prostudoval dvě a půl stránky.

Stál Freud za všechnu tu námahu? zajímalo mě.

Freud byl génius, řekl mi Danny. Samozřejmě že stojí za všechnu tu námahu. Stojí symbolická logika za všechnu tu námahu?

Na to jsem neměl co říci, akorát připustit, že má možná pravdu.

Četl jsem tedy dál knihu od Langerové, zatímco Danny, skloněný nad stolem, studoval Freuda. Netrpělivě otáčel listy, kdykoli musel v jednom ze slovníků něco hledat. V tichu knihovny se šustění listů hlasitě rozléhalo.

Ve čtvrtek jsem mu pověděl, že příští úterý ráno odjedu s otcem na chatu k Peekskillu, kam jsme jezdili každý srpen, a dal jsem mu dvě knihy, které by ho mohly zajímat. První byla „Moderní Žid“ od Miltona Steinberga a druhá „Devatenáct dopisů Bena Uzziela“ od Samsona Bafaela Hirsche. Poděkoval mi a řekl, že si je přečte. Když jsme s otcem v úterý ráno odjížděli do Peekskillu, měl už první přednášku za sebou a začal druhou, nazvanou „Die Abwehr-Neuropsychosen“. Dohodli jsme se, že si nebudeme psát – možná ze vzájemného pocitu, že by bylo dětinské, kdyby si kluci v našem věku dopisovali, když se měli rozloučit na jeden měsíc – a viděl jsem ho až po Svátku práce, který byl první pondělí v září.

S otcem jsme se vrátili první den po Svátku práce a já hned zavolal Dannymu. Telefon zvedla jeho matka. Říkala, že ji těší, že jsem měl hezké prázdniny, ale že jí je líto, Danny není doma, odjel s otcem navštívit rodinného přítele do Lakewoodu. Danny mi ještě ten večer zavolal a byl rád, že jsem se vrátil. Řekl, že jsem mu chyběl.

Jaký byl výlet do Lakewoodu? ptal jsem se. Příšerný, řekl. Seděl jsem už s otcem několik hodin v autobuse, aniž bychom spolu promluvili jediné slovo až na krátkou debatu o jedné pasáži v Talmudu? Ne, řekl jsem potichu, něco takového jsem ještě nezažil. Vždycky jsme si s otcem povídali. Řekl, že mám štěstí. Ani nevím, jaké štěstí opravdu mám, dodal trpce.

Chvíli jsme si povídali a dohodli jsme se, že se uvidíme druhý den v knihovně. Našel jsem ho u stolu. Byl trochu pobledlý, ale šťastný.

Chomáče vousů mu trochu zhoustly, očima mrkal o něco častěji, jakoby byl vším tím čtením unavený, ale jinak byl stejný, všechno bylo stejné. Jako bychom se neviděli nanejvýš jedinou noc prosněného spánku. Ano, přečetl obě knihy, které jsem mu dal. Moc se mu líbily, dost se z nich dověděl o problémech současného judaismu. Otec po něm šlehnul několika spalujícími pohledy, když je přinesl domů, ale potom se uklidnil, když Danny sebral nakonec odvahu a řekl mu, že jsou od Reuvena Maltera. Že prý mi je vrátí zítra. Přečetl také hodně Freuda, řekl. Dokončil už skoro celý první svazek a chtěl si se mnou promluvit o jedné jeho přenášce, nazvané

„Die Sexualität in der Atiologie der Neurosen“. Byl to pro něho docela šok, řekl, a nemá si o tom s kým popovídat, s mým otcem se mu o tom mluvit nechce. Řekl jsem, že bychom si mohli popovídat, až k nim přijdu na šábes.

Na šábes jsme se k tomu ale nedostali a v neděli ráno jsme byli oba zase zpátky ve škole. Školní rok začal a já jsem neměl dlouho čas ani pomyslet na spisy Sigmunda Freuda, natož si o nich promluvit.

KAPITOLA 11

První dva měsíce nového školního roku jsme se s Dannym vídali pravidelně jenom na šábes odpoledne. Během týdne se nám podařilo setkat se jenom jednou. Zvolili mě ve třídě prezidentem a já najednou zjistil, že se zabývám studentskými záležitostmi. Večery, kdy jsem mohl být s Dannym, jsem místo toho trávil na studentské radě nebo na schůzích výboru. Často jsme si ale volali a ani jeden z nás neměl dojem, že by naše přátelství nějak trpělo. Nikdy jsme se ale nedostali k tomu, abychom si promluvili o Freudovi.

V listopadu se mi jednou večer podařilo zajít k němu domů uprostřed týdne. Přinesl jsem mu asi šest knih na židovské téma, které mu doporučil můj otec, a on za ně vděčně poděkoval. Vypadal trochu unaveně, ale jinak byl v pořádku – až na oči, řekl, ty se unavily snadno. Byl u lékaře, ale brýle nepotřeboval, a tak bylo všechno opravdu v pořádku. Zeptal jsem se, jak pokračuje s Freudem, a on s nespokojeným výrazem řekl, že do knihovny chodí zřídka, protože má moc práce do školy, ale tu a tam se mu daří kousek Freuda přečíst a začíná ho dost zneklidňovat.

„Co nejdřív bych si o tom s tebou chtěl pořádně promluvit,“ řekl a zamrkal.

Ale na pořádný rozhovor jsme čas nenašli. Šábes se krátil, práce do školy nebrala konce, a studentské záležitosti pohltily všechen můj volný čas.

A potom, uprostřed prosince, zrovna když se zdálo, že válka už brzy skončí, Němci zahájili hlavní ofenzívu v Ardenách a začala bitva o Bulge. Slyšeli jsme zprávy o obrovských amerických ztrátách –

některé noviny psaly, že denně bylo zabito a zraněno na dva tisíce amerických vojáků.

V New Yorku byla studená, drsná zima, ponurá zprávami z bojů v Ardenách. Večer, když jsem pracoval u psacího stolu, bylo z kuchyně slyšet rádio. Otec tam sedával s válečnými mapami a poslouchal zprávy.

Bitva o Bulge skončila přibližně v polovině ledna a noviny psaly o sedmasedmdesáti tisících obětech Spojenců a sto dvaceti tisících Němců.

Za celý měsíc, kdy bitva trvala – od poloviny prosince do poloviny ledna – jsem Dannyho neviděl ani jednou. Několikrát jsme spolu mluvili po telefonu; řekl mi, že jeho bratr je znovu nemocný a možná bude muset jít na nějakou dobu do nemocnice. Když jsem mu ale volal podruhé, byl jeho bratr zase v pořádku – Danny řekl, že mu lékaři předepsali jiné prášky, a zdálo se, že zabíraly. Připadal mi smutný a unavený a jednou nebo dvakrát jsem ho po telefonu sotva slyšel. Bitva o Bulge? Ano, řekl neurčitě, hrozné. Kdy ho přijdu navštívit? Jakmile budu trochu volnější, odpověděl jsem. Řekl, abych moc dlouho neotálel, že si se mnou potřebuje promluvit. Je to moc důležité? chtěl jsem vědět. Ne, to počká, moc důležité to není, řekl smutně.

A tak to počkalo. Počkalo to i přes mé pololetní zkoušky a první dva týdny v únoru, kdy jsem se k němu dvakrát dostal. Vedli jsme s jeho otcem naše obvyklé bitvy nad Talmudem, ale neměli jsme možnost být dost dlouho sami, abychom si promluvili. A potom najednou dosáhly válečné zprávy z Evropy vrcholu. Rusové dobyli Kaliningrad a Wroclaw a dostali se na padesát kilometrů od Berlína a američtí vojáci dosáhli koncem prvního březnového týdne řeky Rýn u Remagenu, a zjistili ke svému údivu, že Němci z nějakého důvodu nezničili Ludendorffův most. Můj otec málem plakal radostí, když poslouchal zprávy. V souvislosti s překročením Rýna se mluvilo o krvavých bojích a četných obětech. A místo toho se Američané valili přes most, remagenské předmostí bylo rychle rozšířeno a chráněno proti německým protiútokům – a všichni začali mluvit o tom, že válka do dvou měsíců skončí.

Měli jsme s otcem ohromnou radost, a dokonce i Danny, jehož jsem viděl znovu v půlce března, začal mluvit vzrušeně, i když se jinak o válečné podrobnosti nezajímal.

„To je Hitlerův konec, ať jsou jeho jméno a památka navždy vymazány z povrchu zemského,“ řekl mi reb Saunders ten šábes odpoledne. „Pane světa, trvalo to tak dlouho, ale konec už je tady.“

Když to říkal, chvěl se a málem mu tekly slzy. Koncem března dostal Danny chřipku a přes týden ležel v posteli. V té době byly obsazeny Sársko a Slezsko, Američané překročili Ruhr a vojáci armády generála Pattona zbudovali další předmostí za Rýnem. Skoro každý den kolovaly zprávy, že válka skončila. Jak se ale ukázalo, byly falešné, a jenom zintenzivňovaly už tak nesnesitelnou úzkost a nejistotu, kterou jsme s otcem prožívali, když jsme četli noviny a poslouchali rádio.

Danny se vrátil do školy koncem prvního dubnového týdne, ale zjevně moc brzy, protože za dva dny byl znovu v posteli se zánětem průdušek. Zavolal jsem jeho matce, jestli bych ho mohl přijít navštívit, ale ona řekla že ne, prý je moc nemocný a navíc je to nakažlivé, dokonce ani jeho bratr a sestra k němu nesmí. Zeptal jsem se, jestli s ním mohu mluvit, ale ona řekla, že má horečku a nemůže přijít k telefonu. Měla ustaraný hlas. Hodně kašle, řekla, a je vyčerpaný z těch sulfonamidů, které mu lékař předepsal. Ano, prý mu vyřídí mé přání brzkého uzdravení.

Druhý týden v dubnu jsem ve čtvrtek odpoledne seděl na schůzi studentské rady. Začala docela příjemně obvyklým čtením zápisů a zpráv výboru, když se dovnitř přiřítil Davey Cantor se slzami v očích a bez dechu zavolal, že mu právě někdo řekl, že zemřel president Roosevelt.

Stál v otevřených dveřích do třídy, když se najednou pohnuly hlavy, jak se všichni otočili a v naprostém ohromení na něho zírali s otevřenou pusou. Byl jsem právě v polovině věty a otočil jsem se také. Zůstal jsem stát u lavice a slyšel jsem, jak vztekle říkám, co si o sobě vůbec myslí, když tam takhle vrazí, že není vůbec vtipný.

„Je to pravda!“ křičel a plakal zároveň. „Právě mi to pověděl pan Weinberg! Slyšel to v rádiu ve sborovně!“

Zíral jsem na něho a cítil jsem, jak pomalu klesám na lavici. Pan Weinberg učil angličtinu. Byl to malý, plešatý muž bez sebemenšího smyslu pro humor. Často říkával: „Nevěřte ničemu z toho, co slyšíte, a jenom polovic z toho, co vidíte.“ Jestli řekl o smrti presidenta Roosevelta Daveymu Cantorovi pan Weinberg...

Najednou mě polil studený pot. V místnosti bylo slyšet uchichtnutí, někdo jiný zasténal: „Ach, ne!“ a náš poradce z profesorského sboru se postavil a navrhl, aby se schůze odložila.

Odešli jsme z budovy na ulici. Cestou po schodech jsem tomu nevěřil. Nemohl jsem tomu uvěřit. Bylo to, jako kdyby zemřel Bůh.

Davey Cantor povídal něco o krvácení do mozku. Nevěřil jsem tomu.

Dokud jsem nebyl na ulici.

Bylo chvíli po páté a slunce ještě svítilo. Na ulici byl hustý podvečerní provoz. Řady náklaďáků, osobních aut a trolejbusů ucpaly silnici a čekaly, až jim na rohovém semaforu naskočí zelená.

Přeběhl jsem na druhou stranu, utíkal jsem k trolejbusu a doběhl jsem právě v okamžiku, když naskočila zelená. Našel jsem volné místo vedle paní ve středních letech, která měla oči upřené před sebe a potichu plakala. Rozhlédl jsem se. Nikdo v trolejbusu nemluvil. Byl plný a ještě víc lidí přistoupilo na dalších zastávkách, ale uvnitř bylo ticho. Viděl jsem jednoho muže, jak si přikryl dlaněmi oči a jenom tak tam chvíli seděl. Podíval jsem se z okna. Lidé stáli v malých skupinkách na chodnících. Vypadali, že nemluví. Jenom tam tak spolu stáli jako stádo zvířat, která se shromažďují pro pocit bezpečí. Nějaká starší paní s šedivými vlasy vedla dítě a přes pusu si držela kapesník. Viděl jsem, jak k ní dítě zvedá hlavu a něco jí říká, ale nic jsem neslyšel. Zjistil jsem, že brečím také, a ucítil jsem svíravou prázdnotu, jako bych byl uvnitř dočista vyhlodaný a nic kromě hrozivé temnoty ve mně nebylo. Měl jsem pocit, jako by zemřel můj otec.

Celou cestu domů bylo v trolejbusu ticho, muži a ženy plakali, na ulicích stály jako ve snách skupinky lidí a zmatené děti, které nevěděly, co se stalo.

Máňa i otec byli doma. Když jsem otevřel dveře a uslyšel jsem z kuchyně rádio, rychle jsem si dal knihy do pokoje a běžel jsem k nim.

Máňa vařila večeři a vzlykala. Otec seděl u stolu. Jeho obličej měl popelavou barvu, tváře měl propadlé, oči červené, a vypadal podobně, jako když byl za mnou v nemocnici. Posadil jsem se ke stolu a poslouchal hlasatele. Mluvil tlumeným hlasem o podrobnostech úmrtí presidenta Roosevelta. Prezidentem Spojených států teď byl Harry S. Truman. Seděl jsem tam a poslouchal a nemohl jsem tomu uvěřit. Jak mohl prezident Roosevelt zemřít? Nikdy jsem na něho ani nepomyslel jako na obyčejného smrtelníka. A zemřít teď, zrovna teď, kdy válka už skoro skončila, kdy se mělo co nevidět konat zasedání Spojených národů.

Jak mohl takový člověk zemřít?

U večeře jsme poslouchali rádio – něco takového jsme nikdy předtím neudělali; otec neměl rád, když při jídle hrálo.

Ale zůstalo zapnuté při tomhle jídle a všech dalších přes celý víkend – mimo šábes – a zůstalo tak, kdykoli jsme byli otec, Máňa nebo já doma.

V pátek odpoledne jsem zkusil zavolat Dannymu, ale byl ještě moc nemocný na to, aby přišel k telefonu. Na šábes ráno jsme byli s otcem v synagóze. Na všech tvářích se jasně zračila bolest nad smrtí a po bohoslužbě jsme s kamarády jenom tak bezcílně postávali a nevěděli co říci. Otec začal znovu kašlat hlubokým, suchým, mučivým kašlem, který otřásal jeho chatrným tělem a hrozně mě děsil. Na šábes odpoledne mluvil o prezidentu Rooseveltovi a o naději, již přinesl celé zemi během krize. „Ty si krizi nepamatuješ, Reuvene,“ řekl. „Byly to strašné, temné časy. Je nemožné uvěřit, že zemřel. Je to jako když –“ Hlas se mu zlomil a najednou se rozplakal.

Díval jsem se na něho a cítil jsem se bezmocný a vyděšený. Odešel do svého pokoje a zůstal tam celé odpoledne, a já jsem ležel na posteli, díval jsem se do stropu s rukama sepnutýma za hlavou, a snažil jsem se pochopit, co se stalo. Nešlo to. Viděl jsem jenom prázdnotu a strach a něco jako náhlý, úplný konec všeho, co jsem nikdy nepoznal. Ležel jsem na posteli a dlouho jsem o tom přemýšlel. Bylo to stejně nesmyslné – zadržel jsem dech a cítil jsem, jak se třesu strachy –, jako byla nesmyslná Billyho slepota. Přesně tak. Bylo to stejně nesmyslné a nepochopitelné jako Billyho slepota.

Ležel jsem a myslel na Rooseveltovu smrt a Billyho slepotu a nakonec jsem se otočil, ležel jsem obličejem na polštáři a cítil jsem, jak brečím. Brečel jsem dlouho. Potom jsem usnul neklidným spánkem. Když jsem se probudil, v pokoji byla tma a v kuchyni bylo znovu slyšet rádio. Chvíli jsem ještě ležel a potom jsem šel za otcem.

Seděli jsme spolu v kuchyni. Bylo po půlnoci, když jsme šli spát.

Druhý den měl prezident Roosevelt pohřeb. Škola byla zavřená a my jsme s otcem celý den seděli v kuchyni a poslouchali rádio.

Danny mi zavolal několik hodin po pohřbu. Hlas měl unavený a hodně kašlal. Teplotu má ale normální, řekl, už dvacet čtyři hodin.

Ano, Rooseveltova smrt je hrozná, řekl. Jeho rodiče jsou v pořádku.

Bratr je ale nemocný. Má vysokou horečku a kašle. Mohl bych se v týdnu stavit? zeptal se. Řekl jsem, že nejspíš ne. Mohl bych tedy přijít v sobotu? Ano, mohl. Tak tedy na šábes, řekl jsem. Měl jsem dojem, že v jeho hlase bylo cítit úlevu, když jsme zavěšovali, a uvažoval jsem, co se děje.

Ve středu jsem ale přišel domů ze školy s horečkou a ve čtvrtek odpoledne už jsem měl 39,7. Doktor řekl, že to je chřipka, a varoval otce, že musím zůstat v posteli, jinak že by mohly nastat komplikace.

Poprosil jsem otce, jestli by nemohl zavolat Dannymu a povědět mu to. Ležel jsem deset dní, a když jsem přišel do školy a zjistil, kolik práce mi uteklo, vypustil jsem na dva týdny všechnu činnost ve studentské radě a každou chvíli jsem věnoval učení, abych to dohnal. Každý šábes odpoledne jsem četl a první týden v květnu už jsem toho dohnal dost, abych začal znovu chodit na schůze studentské rady. Potom onemocněl reb Saunders, a ve stejnou dobu ulehl i můj otec. Měl chřipku, která nějaký čas hraničila se zánětem plic, a nahnal mi tím dost strachu. Reb Saunders i můj otec byli ještě docela nemocní, když se v ten květnový den konečně ozvala slova, oznamující konec války v Evropě.

Byl jsem zrovna u otce v pokoji, když jsme tu zprávu uslyšeli v rádiu.

„Díky Bohu!“ řekl otec s očima zamlženýma radostí. „Jaká cena se musela zaplatit Hitlerovi a těm jeho šílencům!“ Lehnul si na polštář a zavřel oči.

A potom, zároveň s oficiálním vyhlášením o podpisu bezpodmínečné kapitulace 7. května, se začalo mluvit, nejdřív poněkud mlhavě, za několik dní zřetelně a otevřeně, o německých koncentračních táborech. Otec, který se zotavoval pomalu a byl unavený a strhaný, seděl na posteli podepřený polštáři a četl články v novinách o hrůzách, které se v táborech odehrály. Jeho tvář byla zachmuřená a popelavá. Vypadal, jako by nebyl schopný uvěřit tomu, co čte.

Tehdy mi otec pověděl o tom, co se stalo v Terezíně, kde Němci uvěznili a zavraždili kulturní a vzdělané evropské Židy, a já viděl, jak se zhroutil a plakal jako dítě.

Nevěděl jsem, co mám říci. Položil se na polštáře a přikryl si obličej rukama. Potom mě poprosil, abych ho nechal o samotě, a já jsem odešel do svého pokoje a nechal ho tam plakat.

Nedokázal jsem to pochopit. Počet zavražděných Židů se zvyšoval z jednoho miliónu na tři, na čtyři milióny, a skoro v každém článku se psalo, že poslední čísla byla stále neúplná, konečné číslo prý dosáhne šesti miliónů. Nedokázal jsem si představit šest miliónů zavražděných Židů. Ležel jsem na posteli a říkal jsem si, jaký to mělo smysl. Nedávalo to vůbec žádný smysl. Smrt šesti miliónů Židů můj rozum nedokázal přijmout.

Za několik dní mi zavolal Danny a já k němu šel na šábes odpoledne. Talmud jsme nestudovali. Jeho otec místo toho mluvil o evropských Židech, o lidech, které znal a kteří už byli zřejmě mrtví, o krutosti světa, o letech, která prožil v Rusku, kdy tam loupili a drancovali kozáci.

„Svět nás zabíjí,“ řekl potichu. „Ach, jak nás ten svět zabíjí.“

Byli jsme v jeho pracovně a on seděl na své židli s rovným opěradlem. V obličeji se mu zračilo utrpení. Tělo se mu kývalo dozadu a dopředu. Mluvil tichým, monotónním hlasem, vybavoval si vzpomínky na mládí v Rusku a vyprávěl nám o židovských komunitách v Polsku, Litvě, Rusku, Německu a Maďarsku – ze všech teď byly hromady kostí a popela. Danny a já jsme mlčky seděli a poslouchali ho. Danny byl bledý a vypadal neklidně a rozrušeně.

Tahal si bez ustání za pejz a nervózně mrkal očima.

„Jak nám ten svět pije krev,“ řekl reb Saunders. „Jaké nám svět působí utrpení. Je to vůle Boží. Musíme přijmout Boží vůli.“

Nadlouho se odmlčel. Potom zvedl oči a řekl potichu. „Pane světa, jak můžeš dopustit něco takového?“ _ Ta otázka visela ve vzduchu jako bolestivý vzdech.

Ten večer mě Danny nemohl vyprovodit, měl moc práce do školy, a tak jsem šel domů sám. Našel jsem otce v jeho pokoji u rádia. Měl na sobě pyžamo a na hlavě černou čepičku. Hlasatel mluvil o Spojených národech. Posadil jsem se na židli a poslouchal, a když zprávy skončily, otec vypnul rádio a podíval se na mě.

„Jak se daří rebu Saundersovi?“ zeptal se potichu.

Řekl jsem mu, o čem reb Saunders odpoledne mluvil.

Otec pomalu přikývl. Byl bledý a vyhublý, jeho kůže měla nažloutlý nádech a na obličeji a na rukou vypadala jako pergamen.

„Reb Saunders chtěl vědět, jak mohl Bůh něco takového dopustit,“ řekl jsem potichu.

Otec na mne pohlédl temnýma očima.

„A odpověděl mu Bůh?“ zeptal se. V jeho hlase bylo znát trpkost.

Neřekl jsem nic.

„Odpověděl mu Bůh, Reuvene?“ zeptal se otec znovu se stejnou trpkostí v hlase.

„Reb Saunders řekl, že to byla vůle Boží. Musíme přijmout Boží vůli, řekl.“

Otec zamrkal. „Reb Saunders řekl, že to byla vůle Boží,“ opakoval potichu. Přikývl jsem.

„Jsi s tou odpovědí spokojený, Reuvene?“

„Ne.“

Znovu zamrkal, a když promluvil, hlas měl klidný, bez trpkosti. „Já s ní také nejsem spokojený, Reuvene. Na Boha čekat nemůžeme.

Pokud nějaká odpověď existuje, musíme ji dát my.“

Mlčel jsem.

„Bylo zavražděno šest miliónů našich lidí,“ pokračoval potichu.

„To je nepředstavitelné. Bude to mít nějaký význam, teprve až tomu my nějaký význam dáme. Nemůžeme čekat na Boha.“ Položil se na polštáře. „Na světě teď zůstalo jenom jedno židovstvo,“ řekl potichu a zahleděl se do stropu. „Je tady, v Americe. Máme obrovskou zodpovědnost. Musíme nahradit bohatství, o něž jsme přišli.“ Hlas měl chraplavý. Rozkašlal se. Potom dlouho mlčel. Zavřel oči a bylo slyšet, jak říká: „Teď budeme potřebovat učitele a rabíny, kteří povedou naše lidi.“ Otevřel oči a podíval se na mě. „Židovský svět se změnil,“ řekl téměř šeptem. „Naše bohatství zničil šílenec.

Když v Americe nevybudujeme nové židovstvo, jako národ zemřeme.“ Potom zavřel znovu oči a mlčel.

Otec se uzdravoval pomalu a teprve na konci května mohl jít zase učit.

Dva dny po mých závěrečných zkouškách dostal srdeční záchvat.

Odvezli ho sanitkou do Brooklynské nemocnice a dali na polosoukromý pokoj o patro níž pod oční oddělení. Máňa se o mě starala v těch prvních neklidných dnech naprostého zmatku, kdy se moje mysl zhroutila a odmítala fungovat. Pak jednou večer zavolal reb Saunders a nabídl mi, abych bydlel u nich, než se můj otec uzdraví. Jak mohu bydlet sám doma jenom s hospodyní? Kdo ví, chraň Bůh, co by se mohlo stát. Bylo hrozné, kdyby měl chlapec v mém věku zůstat sám. Mohli by dát ještě jednu postel do Dannyho pokoje a tam bych mohl spát. Když jsem o tom pověděl otci, řekl mi, že by ode mne bylo rozumné, kdybych nabídku přijal. Řekl mi ještě, abych vyřídil rebu Saundersovi, že mu je za jeho laskavost velice vděčný.

Prvního června jsem si sbalil tašku a odjel taxíkem do domu reba Saunderse. Nastěhoval jsem se do Dannyho pokoje.

KAPITOLA 12

Od okamžiku, kdy jsem vstoupil do domu reba Saunderse, až do dne, kdy jsme s otcem odjeli na naši chatu u Peekskillu, kde se měl ještě uzdravovat, jsem byl vřele považován za člena Dannyho rodiny.

Dannyho matka, jež měla potíže se srdcem a musela často odpočívat, mi při jídle věčně přidávala na talíř. Dannyho sestra byla, jak jsem si poprvé všiml, moc hezká dívka. Měla tmavé oči, dlouhé tmavé vlasy sčesané dozadu do jednoduchého copu a živé ruce, které vypadaly, jako by byly pořád v pohybu, když mluvila. Věčně si z Dannyho a ze mě utahovala a mluvila o nás jako o Davidu a Jonatánovi. Dannyho bratr se neustále vrtal v jídle, když seděl u kuchyňského stolu, nebo chodil po domě jako přízrak a dloubal se v nose. A Dannyho otec stále mlčel, duchem nepřítomný, oči zahleděné dovnitř, zadumaný, jako by byl svědkem nekonečného utrpení, které viděl jenom on. Chodil shrbený, jako by nesl na ramenou nějaké obrovské břemeno. Kolem očí měl tmavé kruhy a někdy začal u kuchyňského stolu znenadání plakat, potom se zvedl, odešel z místnosti a za pár minut se vrátil a pokračoval v jídle. Nikdo z rodiny o těchhle nenadálých momentech pláče nemluvil. Ani já, i když mi naháněly strach a přiváděly mě do rozpaků.

Ten měsíc jsme s Dannym dělali všechno společně. Vstávali jsme před sedmou, chodili jsme se s členy komunity pomodlit ranní modlitbu do synagógy, nasnídali jsme se s rodinou a potom jsme šli na verandu, pokud bylo hezky, nebo jsme zůstali vevnitř, když nebylo, a celé dopoledne jsme studovali Talmud. Po obědě jsme na několik hodin chodili do knihovny. Danny četl Freuda a já dělal symbolickou logiku. Právě v knihovně jsme si povídali o všem, o čem jsme si nestihli popovídat během roku. Potom jsme asi ve čtyři hodiny jezdívali trolejbusem do Brooklynské nemocnice navštívit mého otce. Večeřeli jsme s Dannyho rodinou a večer jsme si buď povídali s jeho matkou a sestrou v obýváku, nebo jsme si potichu četli – Danny si po večerech četl knihy na židovské téma, které jsem mu nosil – nebo jsme šli nahoru do pracovny jeho otce a sváděli tam bitvu nad Talmudem, když měl volno. Reb Saunders měl ale volno jenom zřídkakdy. Připadalo mi, že do domu chodí zástupy lidí, kteří stoupali po schodech do druhého patra, aby ho mohli vidět, a když jsme usedali k večeři, byl vždycky viditelně unavený, sedal si ke stolu pohroužený v myšlenkách a oči měl temné a zamyšlené. Jednou během večeře jsem viděl, jak mu z očí zvolna stékají slzy a mizí v hustém tmavém vousu. Tentokrát ale od stolu neodešel. Seděl, potichu plakal, a nikdo nic neříkal. Potom si utřel oči kapesníkem, zhluboka se s chvěním nadechnul, a začal znovu jíst.

Za celý měsíc, kdy jsem bydlel v domě reba Saunderse, jsem ho viděl mluvit s Dannym jenom při talmudických debatách. Nikdy se svým synem nepromluvil obyčejně, důvěrně, lidsky. Měl jsem skoro pocit, že byli fyzicky neschopní komunikace o obyčejných věcech.

Trápilo mě to, ale nic jsem neříkal.

S Dannym jsme často mluvili o Freudovi. Seděli jsme u našeho stolu ve druhém patře knihovny, obklopeni policemi jako v bludišti, a on mi povídal, co přečetl za uplynulý rok a které knihy četl to léto.

Freud ho očividně dost zneklidnil – vyvedl z rovnováhy, jak jednou řekl. Nemohl ho ale přestat číst, řekl, protože mu bylo čím dál víc zřejmé, že Freud přímo ďábelským způsobem nahlédl do lidské povahy. Právě tohle Dannyho tolik zneklidnilo. Freudův obraz lidské povahy byl všechno jenom ne lichotivý, všechno, jenom ne náboženský. Odloučil člověka od Boha, jak Danny řekl, a oddal ho se Satanem.

Danny už toho věděl o Freudovi tolik – tak úspěšný byl jeho způsob učení –, že používal Freudovu odbornou terminologii se stejnou přirozeností, s jakou jsme používali odbornou terminologii Talmudu. První dva týdny v červenci mi část našich pobytů v knihovně trpělivě vysvětloval některé ze základních pojmů Freudova pojetí psychologie. Seděli jsme u našeho stolu, Danny v tmavém obleku, který nosil, ať bylo sebevětší vedro, v bílé košili bez kravaty, s třásněmi, jarmulkou, dlouhými pejzy a vousem, teď už hustým a plným, skoro dospělým, a já košili s krátkými rukávy, letních kalhotech a s jarmulkou na hlavě, a povídali jsme si o Sigmundu Freudovi. To, co jsem slyšel, bylo nové, tak nové, že jsem to ze začátku nedokázal pochopit. Danny byl ale trpělivý jako můj otec a já pomalu začal rozumět systému psychologického myšlení, které Freud založil. Také mě zneklidňovalo. Freud protiřečil všemu, co jsem se do té doby učil. Danny ale nevypadal, že by Freudovy myšlenky odmítal, a to mi přišlo zvlášť zneklidňující. Začal jsem si říkat, jak je možné, aby Talmud a Freud žili zároveň v jednom člověku. Měl jsem dojem, že jedno nebo druhé bude muset ustoupit. Když jsem to řekl Dannymu, pokrčil rameny, mlčel, a začal znovu číst.

Kdyby byl můj otec v té době zdravý, byl bych si s ním o tom promluvil, ale on ležel v nemocnici, uzdravoval se pomalu, a já ho nechtěl Dannyho čtením zneklidňovat. Byl zneklidněný už tím, co četl sám. Když jsme se na něho šli s Dannym podívat, pokaždé měl po celé posteli rozložené noviny. Četl všechno, kde se psalo o zničení evropského židovstva. Nemluvil o ničem jiném, než o evropském židovstvu a o zodpovědnosti, která ležela na Židech v Americe. Občas mluvil o významu Palestiny jako židovské vlasti, ale většinou si dělal starosti o americké Židy a o potřebu učitelů a rabínů. Jednou se nás zeptal, co právě čteme, a Danny podle pravdy řekl, že on čte Freuda. Otec seděl na nemocniční posteli podepřený polštáři, díval se na něho a mrkal. Hrozně zhubnul – netušil jsem, že by mohl být ještě hubenější než před srdečním záchvatem, ale zdálo se mi, že má nejméně o pět kilo míň – a vypadalo to, že ho rozruší každá maličkost. Chvíli jsem měl strach, protože jsem nechtěl, aby se pustil s Dannym do hádky kvůli Freudovi. On ale jenom zavrtěl hlavou a vzdychl. Byl moc unavený, řekl: o Freudovi si s Dannym promluví jindy. Danny by si neměl myslet, že poslední slovo v psychoanalýze měl Freud; mnoho velkých myslitelů s ním nesouhlasí. Tím skončil a znovu se vrátil ke zničení evropského židovstva. Věděli jste, zeptal se nás, že 17. prosince 1942 v Dolní sněmovně povstal pan Eden a předložil podrobnosti nacistického plánu na likvidaci všeho židovského obyvatelstva Evropy, která již byla v plném proudu? Věděli jste, že i když pan Eden sliboval nacistům odvetu, neřekl jediné slovo o praktických opatřeních na záchranu co největšího počtu Židů před tím, o čem věděl, že je nevyhnutelně čeká? V Anglii se pořádala veřejná shromáždění, protestní akce, psaly se petice, dopisy – celý mechanismus demokratických způsobů vyjádření se dal do pohybu, aby upozornil britskou vládu na potřebu něco udělat – a nic se nedělo. Každý vyjadřoval svůj soucit, ale nikdo ne dostatečně energicky. Britové k sobě pustili několik Židů a potom zavřeli dveře. Ani Amerika neprojevila dostatečnou snahu. Nikdo se nijak zvlášť nestaral. Svět zavřel dveře a šest miliónů Židů bylo vyvražděno. Jaký je to svět!

Jaký šílený svět! „Co jiného nám zůstalo než americké židovstvo?“

řekl. „Někteří Židé říkají, že máme čekat, až nám Bůh sešle mesiáše.

Nemůžeme čekat na Boha! Musíme si vytvořit vlastního mesiáše!

Musíme znovu vybudovat americké židovstvo! A Palestina se musí stát židovskou vlastí! Už jsme trpěli dost! Jak dlouho máme čekat na mesiáše?“

Otci nedělalo dobře, když se takhle rozrušil, ale nebylo sil, jak mu v tom zabránit. Nedokázal mluvit o ničem jiném než o zničení evropského židovstva.

Jednou ráno u snídaně se reb Saunders probral ze zadumaného mlčení, vzdychl, a bez nijakého zřejmého důvodu nám začal vyprávět tichým zpěvavým hlasem příběh jednoho starého zbožného chasida, který se vydal na cestu do Palestiny – mluvil o ní jako o Erec Jisráeli, což je její tradiční název, a s důrazem vyslovil „E“ a „rá“ – aby poslední léta svého života strávil ve Svaté zemi. Nakonec dorazil ke Zdi nářků v Jeruzalémě, a za tři dny, když se u Zdi modlil, aby přišel mesiáš a vykoupil svůj národ, zemřel. Reb Saunders se při vyprávění pomalu kýval dopředu a dozadu, a když domluvil, řekl jsem potichu, aniž bych se zmínil o svém otci, že podle mnoha lidí přišel čas, aby se Palestina stala židovskou vlastí a ne jenom místem, kam chodí zemřít zbožní Židé. Reakce celé rodiny byla okamžitá; jako by někdo hodil sirku do hromady slámy. Skoro jsem cítil žár, který nahradil rodinné teplo kolem stolu. Danny ztuhnul a zadíval se do talíře, který ležel před ním. Jeho bratr potichu zafňukal a matka se sestrou seděly na židlích jako opařené. Reb Saunders na mě zíral, oči měl najednou plné hněvu a vous se mu chvěl. Namířil na mě prst jako zbraň.

„Co je to za lidi? Co je to za lidi?“ křičel v jidiš a jeho slova mnou projela jako nože. „Apikorové! Gójové! Erec Jisráel vybuduje Ben Gurion se svými góji? Oni pro nás vybudují židovskou zemi? Oni do téhle země přinesou Tóru? Pohanství tam přinesou, ne Tóru! Tu zemi vybuduje Bůh a ne Ben Gurion se svými góji! Až přijde mesiáš, budeme mít Erec Jisráel, naši Svatou zemi, a ne zemi otrávenou židovskými góji!“

Seděl jsem tam omráčený a vyděšený, pohlcený jeho hněvem.

Jeho reakce mě tak zaskočila, že jsem doslova přestal dýchat, a teď jsem zoufale lapal po dechu. Měl jsem pocit, jako by mě zaživa upalovali. Ticho, které následovalo po jeho výbuchu, bylo jako houba, jako by plodilo nenávist, a já měl nepříjemný dojem, jako bych byl svlečený do naha a zneuctěný. Nevěděl jsem, co mám říci nebo udělat. Seděl jsem a s otevřenou pusou jsem na něho zíral.

„Zemi Abrahama, Izáka a Jákoba by měli vybudovat židovští gójové, nečistí lidé?“ křičel znovu reb Saunders. „Nikdy!

Za mého života nikdy! Kdo říká takové věci? Kdo říká, že Erec Jisráel bychom měli vybudovat my? A kde je mesiáš? Pověz mi, to máme úplně zapomenout na mesiáše? Proto, že bylo zavražděno šest miliónů našich lidí? Máme úplně zapomenout na mesiáše, máme úplně zapomenout na Pána světa? Proč myslíš, že jsem své lidi přivedl z Ruska do Ameriky a ne do Erec Jisráele? Protože je lepší žít v zemi opravdových gójů než v zemi židovských gójů! Kdo říká, že Erec Jisráel bychom měli vybudovat my, no? Já ti povím, kdo to říká!

Apikorové to říkají! Židovští gójové to říkají! Opravdoví Židé takové věci neříkají!“

Nastalo dlouhé ticho. Reb Saunders seděl na své židli, ztěžka oddychoval a třásl se hněvem.

„Neměl by ses tolik rozčilovat, prosím tě,“ řekla Dannyho sestra potichu otci. „Nedělá ti to dobře.“

„Omlouvám se,“ řekl jsem neohrabaně a nevěděl jsem, co bych ještě dodal.

„Reuven nemluvil za sebe,“ řekla Dannyho sestra potichu otci.

„On jenom –“

Reb Saunders ji ale přerušil rozhněvaným gestem. Toporně odříkal modlitbu po jídle a odešel z kuchyně, viditelně rozzlobený.

Dannyho sestra se dívala smutnýma očima na stůl.

Když jsme byli později s Dannym v jeho pokoji sami, řekl mi, abych si příště tisíckrát rozmyslel, než budu chtít o něčem podobném mluvit před jeho otcem. Jeho otec byl příjemný, řekl, dokud se nesetkal s myšlenkou, o níž si myslel, že pochází z nečistého světa.

„Jak jsem měl vědět, že sionismus je nečistá myšlenka?“ řekl jsem. „Bože můj, mám pocit, jako bych právě prošel sedmi branami pekla.“

„Herzl nenosil kaftan ani pejzy,“ řekl Danny. „A nenosí je ani Ben Gurion.“

„To snad nemyslíš vážně.“

„Já nemluvím o sobě. Mluvím o svém otci. Hlavně už neříkej nic o židovském státě. Můj otec bere Boha a Tóru hrozně vážně, Reuvene.

Klidně by za oba položil život. Židovský stát vybudovaný lidmi je v očích mého otce svatokrádež, znesvěcení Tóry. Dotkl ses citlivého místa. Už to nedělej, prosím tě.“

„Ještě že jsem se nezmínil o tom, že to řekl můj otec. Mohl mě vyhodit z domu.“

„On by tě z domu opravdu vyhodil,“ řekl Danny zachmuřeně.

„Je – je v pořádku?“

„Jak to myslíš?“

„Jak pořád pláče. Je – děje se něco?“

Dannyho ruka se pomalu zvedla k pejzu a já se díval, jak si za něj nervózně tahá. „Zemřelo šest miliónů Židů,“ řekl. „On je – myslím, že se považuje za jednoho z nich. Trpí za ně.“

Podíval jsem se na něho. „Napadlo mě, jestli není nemocný.

Myslel jsem, že tvá sestra říkala –“

„Není nemocný,“ přerušil mě Danny. Dal ruku dolů. „Já – – já o tom vážně nechci mluvit.“

„Dobrá,“ řekl jsem potichu. „Ale dneska dopoledne se mi asi nebude chtít studovat Talmud. Půjdu na dlouhou procházku.“

Neřekl nic. Když jsem ale odcházel z jeho pokoje, byl smutný a zamyšlený.

Když jsem viděl reba Saunderse znovu u oběda, vypadal, jako by na tu příhodu úplně zapomněl. Já jsem se ale přistihl, že si dávám velký pozor, než něco řeknu. Od té doby jsem se před ním kontroloval.

Jednou odpoledne v posledním červencovém týdnu začal Danny mluvit o svém bratru. Seděli jsme v knihovně a četli, když najednou zvedl oči, opřel si hlavu o pravou dlaň, loket dal na stůl, a řekl, že má zase potíže s očima a že by se nedivil, kdyby začal brzy nosit brýle, jeho bratr je prý začal nosit v devíti. Řekl jsem, že jeho bratr nevypadá, že by moc četl, tak na co potřebuje brýle.

„To nemá nic společného se čtením,“ řekl Danny. „Má prostě špatné oči, to je všechno.“

„Ty je máš zarudlé,“ řekl jsem. „Jsou zarudlé,“ řekl. „Máš oči, jako kdybys četl Freuda.“

„Ha, ha,“ řekl Danny.

„Co říká Freud o tak obyčejné věci, jako jsou zarudlé oči?“

„Aby se nechaly odpočinout.“

„Génius,“ řekl jsem.

„Můj bratr je hodný kluk,“ řekl Danny. „Jeho nemoc je pro něho docela velký handicap, ale jinak je to hodný kluk.“

„Musím říct, že je zamlklý. Studuje vůbec?“

„Samozřejmě že studuje. Taky mu to myslí. Ale musí si dávat pozor. Můj otec ho nemůže nutit.“

„Šťastnej kluk.“

„Já nevím. Celý život nemocný bych asi nechtěl být. To bych se radši nechal nutit. Ale i tak je to príma kluk.“

„Tvá sestra je taky moc príma,“ řekl jsem.

Danny vypadal, jako by mě neslyšel – pokud slyšel, rozhodl se má slova nebrat na vědomí. Mluvil dál o svém bratrovi. „Musí to být hrozné pořád marodit a být závislý na práškách. Je to vážně fajn kluk. A má dobrou hlavu.“ Měl jsem dojem, že tápe, a nebyl jsem si docela jistý, jestli vím, co se snaží říci. Jeho další slova mnou otřásla.

„Možná by z něho byl dobrý cadik,“ řekl.

Podíval jsem se na něho. „Jak jsi to říkal?“

„Řekl jsem, že by z něho byl možná dobrý cadik,“ odpověděl Danny potichu. „Nedávno mě napadlo, že bych nakonec vůbec nenarušil dynastii, kdybych na otcovo místo nenastoupil. Mohl by ho převzít můj bratr. Namluvil jsem si, že bych dynastii narušil, kdybych nenastoupil na otcovo místo. Myslím, že jsem musel sám sobě zdůvodnit, proč bych se musel stát cadikem.“

Byl jsem vyděšený a řekl jsem napjatým hlasem: „Vaše domácnost v poslední době nevybuchla, takže soudím, žes to svému otci ještě neřekl.“

„Ne, ještě ne. A ani mu to nehodlám říct. Ještě ne.“

„Kdy mu to povíš? Protože ten den budu mimo město.“

„Ne,“ řekl potichu. „Ten den tě budu potřebovat.“

„Já jsem si dělal srandu,“ řekl jsem a hrůzou se mi dělaly mžitky před očima.

„Taky mě nedávno napadlo, že všechen můj zájem o bratrovo zdraví byl podvod. Zase tak blízký vztah k němu nemám. Je to dítě.

Je mi ho trochu líto, to je všechno. O jeho zdraví jsem se zajímal jenom proto, že jsem chtěl, aby mohl převzít otcovo místo. Musím říct, že to bylo něco, když jsem si to uvědomil. Jak mi to jde? Ještě se nenudíš?“

„Jsem děsně otrávený,“ řekl jsem. „Nemůžu se dočkat dne, kdy to řekneš svému otci.“

„Dočkáš se,“ řekl Danny sebejistě a zamrkal. „Dočkáš se a budeš u toho, protože já tě budu potřebovat.“

„Nechceš si pro změnu povídat o své sestře,“ řekl jsem. „Já jsem tě předtím slyšel. Radši o mé sestře mluvit nebudeme, jestli ti to nebude vadit. Promluvme si o mém otci. Chceš vědět, jaký mám k němu vztah? Obdivuji ho. Nevím, co sleduje tím podivným mlčením, které mezi námi zavedl, ale obdivuji ho. Podle mě je to ohromný člověk. Uznávám ho a bezvýhradně mu důvěřuji, což je myslím důvod, proč s jeho mlčením mohu žít. Nevím proč, ale důvěřuji mu.

A je mi ho také líto. Intelektuálně je v pasti. Narodil se v pasti.

Nechci být nikdy chycen ve stejné pasti jako on. Chci volně dýchat, chci myslet, na co chci myslet, říkat věci, které chci říkat. Teď jsem také v pasti. Víš, jaké to je být v pasti?“ Pomalu jsem zavrtěl hlavou.

„Jak bys to taky mohl vědět?“ řekl Danny. „Je to ten nejhroznější, nejdusivější, nejsvíravější pocit na světě. Křičím všemi svými póry, abych to ze sebe dostal. Moje mysl řve, aby se z toho dostala ven.

Ale já nemůžu. Teď ne. Jednou to ale udělám. Chtěl bych, abys byl ten den se mnou, kamaráde. Budu tě potřebovat.“

Mlčel jsem. Seděli jsme dlouho potichu. Potom Danny pomalu zavřel knihu od Freuda, kterou předtím četl.

„Má sestra je zadaná,“ řekl potichu.

„Cože?“

„Můj otec slíbil moji sestru jednomu ze svých stoupenců, když jí byly dva roky. Slíbit dítě je starý chasidský zvyk. Bude oddána, až dosáhne osmnácti let. Myslím, že bychom měli jít navštívit tvého otce.“

To bylo jedinkrát, kdy jsme s Dannym mluvili o jeho sestře.

Týden nato jsme jeli s otcem na naši chatu u Peekskillu. Během té doby Amerika zničila atomovými bombami Hirošimu a Nagasaki a válka s Japonskem skončila.

O mém posledním rozhovoru s Dannym jsem otci nepověděl a ten rok jsem měl hodně neklidných snů, v nichž na mě reb Saunders ječel, že jsem jeho synu otrávil hlavu.

V září jsme s Dannym nastoupili do Hirschova semináře. Byl jsem sto sedmdesát tři centimetry vysoký, o tři centimetry menší než Danny, a holil jsem se. Danny se za poslední rok střední školy moc nezměnil. Akorát začal nosit brýle.

KNIHA TŘETÍ

Slovo má cenu jedné mince; mlčení má cenu dvou.

– TALMUD

KAPITOLA 13

Koncem našeho prvního týdne na koleji bylo Dannymu dost mizerně. Zjistil, že psychologie v Semináři a koleji Samuela Rafaela Hirsche znamená jenom experimentální psychologii, a že vedoucí katedry, profesor Nathan Appleman, projevuje vyslovenou nechuť k psychoanalýze a k Freudovi zvlášť.

Danny dával svůj názor na profesora Applemana a experimentální psychologii otevřeně najevo. Každé ráno jsme měli sraz před naší synagógou, odkud jsme šli na trolejbus, a on mi dva měsíce cestou na zastávku věčně vyprávěl o učebnici psychologie, kterou četl –

neříkal „studoval“, ale „četl“ –, a o krysách a bludištích v psychologické laboratoři. „Příště se ode mne dozvíš, že mi hodili na krk nějakého behavioristu, to už bude vrchol,“ naříkal. „Co mají krysy a bludiště společného s lidským vědomím?“

Nebyl jsem si jistý, že vím, co to znamená behaviorista, ale nechtěl jsem se ptát, abych mu to ještě neztěžoval. Bylo mi ho trochu líto, hlavně proto, že pro mě byla kolej zážitek a své knihy a učitele jsem si nemohl vynachválit, zatímco on byl čím dál tím zoufalejší.

Budova koleje stála na Bedford Avenue. Byl to pětipatrový bílý dům a zabíral půl bloku na rušné ulici zaplněné obchody. V našich učebnách byl zřetelně slyšet hluk z ulice. Za kolejí stála masivní hnědá zbrojnice a o blok dál přes ulici byl katolický kostel, před nímž stál na trávníku obrovský kříž s ukřižovanou postavou Ježíše. Večer osvětloval kříž zelený bodový reflektor, takže byl jasně vidět z kamenných schodů před kolejí.

V přízemí budovy byly kanceláře, posluchárna a velká synagóga, jejíž jedna část byla zaplněna židlemi a dlouhými stoly. V celém prvním patře byla knihovna, překrásná knihovna s policemi jako v bludišti, které mi připomínaly druhé patro knihovny, v níž jsme s Dannym strávili tolik času. Byly tam jasné zářivky – které neblikaly ani neměnily barvy, jak jsem si ihned všiml, když jsem tam poprvé vešel – a zkušený, spolehlivý personál. Byla tam také velká čítárna s dlouhými stoly, židlemi, vynikající sbírkou příruček a slovníků a olejovým obrazem Samsona Rafaela Hirsche, nápadně pověšeným na bílé stěně – Hirsch byl známým ortodoxním rabínem v Německu v minulém století a svými knihami a kázáním důmyslně napadal tehdejší židovské reformní hnutí. Ve druhém a třetím patře byly bíle vymalované moderní učebny a prostorné, dobře vybavené laboratoře chemie, fyziky a biologie. Ve čtvrtém patře byly také učebny a psychologická laboratoř s krysami, bludišti, plentami a nejrůznějšími přístroji na měření zvukových a zrakových reakcí. V

pátém patře byly pokoje studentů, kteří nebydleli ve městě.

Byla to přísná ortodoxní škola se třemi bohoslužbami denně a s rabíny studovanými v Evropě, z nichž mnoho nosilo tmavé, dlouhé pláště a všichni byli vousatí. První část dne, od devíti ráno do tří odpoledne, jsme studovali jenom Talmud. Od čtvrt na čtyři do čtvrt na sedm nebo na osm, podle oboru, který jsme si vybrali, jsme studovali normální vysokoškolské předměty. V pátek jsme měli školu od devíti do jedné a v neděli jsme ve stejné době studovali Talmud.

Zjistil jsem, že mi takový rozvrh naprosto vyhovuje; práci jsem měl přesně rozdělenou a bylo pak snadné soustředit se zvlášť na Talmud a na ostatní předměty. Školní den byl ale jiná věc; domácí úkoly jsem dělal často do jedné ráno. Jednou za mnou přišel otec do pokoje deset minut před jednou, a když zjistil, že se učím nazpaměť o říčních motolicích z učebnice biologie, zeptal se mě, jestli chci zvládnout čtyři roky školy najednou, a řekl mi, abych šel ihned spát.

Šel jsem si lehnout – za půl hodiny, když jsem skončil s učením.

Dannyho stísněnost a pocity marnosti byly den ode dne horší i přesto, že spolužáci z hodin Talmudu na něho koukali v posvátné úctě s otevřenou pusou. Dali ho do třídy rava Geršensona, nejvyšší na škole, a mě o třídu níž. Během dvou týdnů se stal hvězdou na katedře Talmudu a uznávaným soudcem všech talmudických rozepří mezi studenty. Hodně si odnesl od rava Geršensona, který, jak se Danny vyjádřil, s oblibou věnoval alespoň tři dny na každé dva řádky, které vykládal. Brzy se stal vůdcem několika chasidských studentů, kteří nosili tmavé obleky, košile bez vázanek, vousy, třásně a pejzy.

Na kolej chodila asi polovina mých spolužáků ze střední školy a s ostatními nechasidskými studenty jsem se docela dobře spřátelil. S

chasidy jsem se moc nestýkal, ale způsob, jakým uctívali Dannyho, byl každému zřejmý. Viseli na něm, jako by byl převtělením Bešta, jako by byl jejich studentským cadikem. Z toho všeho ale moc velkou radost neměl; nic z toho nedokázalo zahnat jeho frustraci z profesora Applemana, který ho před koncem prvního semestru rozladil natolik, až začal Danny mluvit o tom, že si změní hlavní obor.

Nedokázal si představit, že by měl čtyři roky prohánět krysy bludištěm a zjišťovat lidské reakce na blikající světlo a bzučení. Za první semestr dostal z psychologie dvojku, protože v závěrečné zkoušce spletl nějaké matematické rovnice. Byl znechucený. Co měla experimentální psychologie společného s lidskou myslí? zajímalo ho.

Měli jsme v té době volný týden mezi semestry. Danny seděl na mé posteli, já u psacího stolu, a tak bych mu rád pomohl, protože se tvářil smutně. O experimentální psychologii jsem ale vůbec nic nevěděl, a tak jsem mu toho moc nabídnout nemohl, jedině to, aby ještě do konce roku vydržel, že by z toho snad mohlo něco být, možná by si ten předmět mohl i oblíbit.

„Přišel jsi snad někdy na chuť mému otci a jeho podsunutým chybám?“ zeptal se podrážděně.

Zavrtěl jsem pomalu hlavou. Reb Saunders přestal do svých večerních šábesových promluv podsouvat chyby ten týden, kdy jsme začali chodit na kolej, ale vzpomínka na ně mě popouzela pořád.

Řekl jsem Dannymu, že se mi ta představení s chybami nelíbila a že jsem si na ně nikdy nezvykl, i když jsem se jich mnohokrát účastnil.

„Tak proč si tedy myslíš, že se ti začne líbit něco, co nenávidíš, když nad tím budeš dost dlouho sedět?“

Na to jsem neměl co říci, kromě toho, že jsem na něho znovu naléhal, aby to s profesorem Applemanem ještě do konce roku vydržel. „Proč si s ním o tom nepromluvíš?“ zeptal jsem se.

„O čem? O Freudovi? Když jsem se jednou ve třídě zmínil o freudovské teorii, jediné, čeho jsem se od Applemana dočkal, bylo, že dogmatická psychoanalýza se má k psychologii asi tak jako magie k vědě. ‚Dogmatičtí freudovci,‘“ napodoboval Danny profesora Applemana – alespoň jsem si to myslel; profesora Applemana jsem neznal, ale Dannyho hlas měl v sobě něco profesorského –

„‚Dogmatičtí freudovci jsou všeobecně považováni za příbuzné středověkým fyzikům, kteří žili před Galileem. Jediným jejich cílem je potvrdit si dosti pochybné teoretické domněnky logikou analogie a indukce, ale už nestojí o to dokázat nesprávnost ani provést intersubjektivní test.‘ To byl můj úvod do experimentální psychologie. Od té doby honím krysy bludišti.“

„Měl pravdu?“ zeptal jsem se.

„Kdo jestli měl pravdu?“

„Profesor Appleman.“

„A v čem měl mít pravdu?“

„Jestli jsou freudisti dogmatici.“

„Kteří stoupenci nějakého génia nejsou dogmatici, panebože?

Freudisti mají proč být dogmatičtí. Freud byl génius.“

„A co oni, udělají z něho cadika?“

„Moc vtipné,“ řekl Danny dotčeně. „Dneska se tedy od tebe dočkávám pochopení.“

„Myslím, že by sis měl s Applemanem upřímně promluvit.“

„A povědět mu co? Že Freud byl génius? Že nenávidím experimentální psychologii? Víš, co řekl jednou při hodině?“ Nasadil znovu profesorský tón. „ ‚Pánové, psychologii lze považovat za vědu pouze do té míry, pokud jsou její hypotézy podrobeny laboratorním testům a následné matematizaci.‘ Ještě matematizace! To mu mám říct, že nenávidím matematiku? Vybral jsem si špatný obor. Tys ho měl studovat, ne já!“

„Má pravdu, a ty to víš,“ řekl jsem potichu.

„Kdo?“

„Appleman. Když nejsou freudisté ochotni vyzkoušet své teorie v laboratorních podmínkách, tak jsou opravdu dogmatici.“

Danny se na mě podíval s nevýrazným obličejem. „Copak že toho najednou víš tolik o freudistech?“ zeptal se vztekle.

„O freudistech nevím vůbec nic,“ řekl jsem potichu. „Ale vím toho dost o symbolické logice. Připomeň mi, abych ti dal někdy přednášku o indukční logice. Jestli freudisti –“

„Hergot!“ vybuchl Danny. „O freudistech jsem se ve třídě ani nezmínil! Mluvil jsem jenom o Freudovi! Freud byl vědec.

Psychoanalýza je vědecká metoda ke zkoumání lidské mysli. Co mají krysy společného s lidskou myslí?“

„Proč se nezeptáš Applemana,“ řekl jsem potichu.

„Asi to udělám,“ řekl Danny. „To je fakt, udělám to. Proč ne? Za to nic nedám. Horší to být nemůže.“

„To je pravda,“ řekl jsem.

Nastalo krátké ticho, během něhož Danny seděl na mé posteli a díval se sklíčeně na podlahu.

„Co tvoje oči?“ zeptal jsem se potichu.

Zaklonil se a opřel se o zeď. „Zlobí mě. Tyhle brýle moc nepomáhají.“

„Byls už u doktora?“

Pokrčil rameny. „Řekl, že ty brýle by měly stačit. Musím si na ně jenom zvyknout. Já nevím. S Applemanem si ale rozhodně příští týden promluvím. Přinejhorším toho nechám.“

Zavrtěl hlavou. „To je ale otrava! Dva roky čtu Freuda a skončím u experimentální psychologie.“

„Nikdy nevíš,“ řekl jsem. „Experimentální psychologie se ti může někdy hodit.“

„To určitě. Teď si ještě potřebuju zamilovat matematiku a krysy.

Přijdeš v sobotu?“

„Na šábes odpoledne studujeme s otcem Talmud,“ řekl jsem.

„Každou sobotu odpoledne?“

„Ano.“

„Otec se mě minulý týden ptal, jestli spolu ještě kamarádíme.

Neviděl tě už dva měsíce.“

„Studujeme s otcem Talmud,“ řekl jsem. „Opakujete?“

„Učí mě vědeckou metodu.“

Danny se na mě podíval s překvapeným výrazem a pak se usmál:

„Chceš zkusit vědeckou metodu na rava Schwartze?“

„Ne,“ řekl jsem. Rav Schwartz byl můj učitel Talmudu. Byl to starý muž s dlouhým šedivým vousem, nosil černý plášť a bez ustání kouřil. Byl to velký talmudista, ale studoval v evropské ješivě a já měl za to, že by vědeckou metodu studia Talmudu zrovna dvakrát neocenil. Jednou jsem ve třídě navrhl textovou opravu a on na mě vrhl nepříjemný pohled. Měl jsem dojem, že ani nerozuměl tomu, co jsem řekl.

„Přeju ti hodně štěstí s tou tvojí vědeckou metodou,“ řekl Danny a zvedal se. „Hlavně to nezkoušej na rava Geršensona. Ten o ní ví všechno, a nenávidí ji. Kdy přijdeš za mým otcem?“

„Já nevím,“ řekl jsem.

„Musím jít domů. Co tam tvůj otec dělá?“ Celou dobu, co jsme si povídali, bylo zřetelně slyšet otcův psací stroj.

„Dopisuje další článek.“

„Vyřiď mu, že ho můj otec pozdravuje.“

„Díky. Už spolu s otcem mluvíte?“

Danny s odpovědí na moment zaváhal. „Ne tak úplně. Jenom občas. Opravdové mluvení to není.“

Mlčel jsem.

„Myslím, že už bych měl vážně jít,“ řekl Danny. „Je pozdě. Tak v neděli ráno před vaší synagógou.“

„Dobrá.“

Vyprovodil jsem ho ke dveřím a pak jsem tam stál a poslouchal klapot jeho polobotek s okovanými špičkami o podlahu na chodbě.

Prošel dvojitými dveřmi a byl pryč.

Když jsem se vrátil do pokoje, otec stál ve dveřích do své pracovny. Byl hodně nastydlý a na sobě měl tlustý svetr a kolem krku šálu. Byl nastydlý už potřetí za posledních pět měsíců. Bylo to taky poprvé po mnoha týdnech, kdy byl večer doma. Začal pracovat v sionistickém hnutí a věčně chodil na shromáždění, kde mluvil o důležitosti Palestiny jako židovské vlasti a sbíral peníze pro Židovský národní fond. V pondělí večer učíval v naší synagóze ve vzdělávacím kursu pro dospělé dějiny politického sionismu a v dalším kursu pro dospělé v jeho ješivě ve středu večer dějiny amerických Židů. Domů se dostal jenom zřídkakdy před jedenáctou. Pokaždé, když vešel do bytu, jsem slyšel z chodby jeho unavené kroky. Dal si sklenici čaje, přišel si za mnou na chvilku popovídat do mého pokoje, pověděl mi kde byl a co dělal ten večer, potom mi připomněl, že nemusím vystudovat čtyři roky semináře najednou a že bych měl jít spát, a pak se odešel do své pracovny připravit na hodiny, které měl učit druhý den. V posledních měsících začal brát učení hrozivě vážně. Na své hodiny se připravoval vždycky, ale v tom, jak se připravoval teď, bylo něco tíživého. Všechno si zapisoval, poznámky si odříkával nahlas – jako by se snažil ujistit, že nic důležitého nezůstane nevyřčené, jako by cítil, že budoucnost závisí na každé myšlence, kterou přednese. Nikdy jsem nevěděl, kdy jde spát; ať jsem si šel lehnout kdykoliv, byl ještě v pracovně. Nikdy už nenabral váhu, kterou ztratil během týdnů strávených v nemocnici po srdečním záchvatu, věčně byl unavený, obličej měl bledý a vyhublý a oči mu slzely.

Stál ve dveřích do pracovny, na sobě měl vlněný svetr, šálu a kulatou černou čepičku. Na nohou měl trepky a kalhoty se mu leskly od věčného vysedávání nad psacím strojem. Byl viditelně unavený a hlas se mu několikrát zadrhl, když se mě zeptal, kvůli čemu se Danny tolik rozčiloval. Řekl, že ho slyšel přes dveře.

Pověděl jsem mu o Dannyho trápení s profesorem Applemanem a experimentální psychologií.

Pozorně poslouchal, potom vešel do pokoje a s povzdechem se posadil na moji postel. „Tak,“ řekl, „Dannymu dochází, že Freud není Bůh.“

„Řekl jsem mu, aby si o tom alespoň promluvil s profesorem Applemanem.“

„A?“

„Promluví si s ním příští týden.“

„Experimentální psychologie,“ přemítal otec. „Nic o tom nevím.“

„Řekl, že v tom je hodně matiky.“

„Aha. A Danny matematiku nemá rád.“

„Ten ji přímo nenávidí. Je na tom dost špatně. Má dojem, že s Freudem promarnil dva roky.“

Otec se usmál a zavrtěl hlavou, ale nic neříkal.

„Mám z profesora Applemana stejný pocit jako z profesora Flessera,“ řekl jsem. Profesor Flesser byl můj učitel logiky, zapřísáhlý empirik a nepřítel toho, čemu on říkal, „tmářské kontinentální filozofie“, což, jak vysvětloval, zahrnovalo všechno, co se událo v německé filozofii od Fichteho po Heideggera s výjimkou Vaihingera a jednoho nebo dvou dalších.

Otec chtěl vědět, co měli oba profesoři společného, a tak jsem mu pověděl, co profesor Appleman řekl o psychologii, že prý může být vědou jenom do té míry, pokud se mohou její hypotézy zmatematizovat. „Profesor Flesser jednou poznamenal to samé o biologii,“ řekl jsem.

„Vy mluvíte na hodinách symbolické logiky o biologii?“ zeptal se otec.

„Mluvili jsme o induktivní logice.“

„Aha. Samozřejmě. Tu poznámku o zmatematizování hypotéz vyslovil Kant. Je to jeden z programů Vídeňského kroužku logických pozitivistů.“

„Koho?“

„Teď ne, Reuvene. Je moc pozdě a já jsem unavený. Měl bys jít brzy spát. Snaž se využít nocí, když nemáš žádnou práci do školy.“

„Budeš dneska pracovat dlouho, aba?“

„Ano.“

„Nedáváš na sebe pozor, víš. Mluvíš hrozně.“

Znovu vzdychl. „Jsem dost nastydlý,“ řekl.

„Ví doktor Grossman, že tolik pracuješ?“

„Doktor Grossman si se mnou dělá zbytečné starosti,“ řekl s úsměvem.

„Jdeš na další kontrolu brzy?“

„Brzy,“ řekl. „Je mi dobře, Reuvene. Děláš si stejné starosti jako doktor Grossman. Starej se raději o své učení. Já jsem v pořádku.“

„Kolik mám otců?“ zeptal jsem se.

Neřekl nic, ale několikrát zamrkal očima.

„Byl bych rád, kdyby sis trochu odpočinul,“ řekl jsem.

„Teď není na odpočinek čas, Reuvene. Čteš snad o tom, co se děje v Palestině.“

Pomalu jsem přikývl.

„Copak teď se dá odpočívat?“ zeptal se mě a chraplavý hlas mu zesílil. „Copak odpočívají chlapci z Hagany a Irgunu, když umírají?“

Mluvil o tom, co se odehrávalo v Palestině. Irgun, židovská teroristická skupina z Palestiny, nedávno unesla a držela jako rukojmí dva Angličany, majora z armády a soudce. Zajatý člen Irgunu dov Gruner byl odsouzen k trestu smrti oběšením a Irgun ohlásil okamžitou odvetnou akci proti rukojmím, když bude rozsudek vykonán. Byla to poslední z rostoucího seznamu teroristických akcí proti britské armádě v Palestině. Zatímco Irgun vyvíjel teroristické akce – vyhazoval vlaky do povětří, útočil na policejní stanice, přerušoval linky spojů – Hagana pokračovala v tajném převádění Židů britskou námořní blokádou navzdory Britskému koloniálnímu úřadu, který zakázal další příliv Židů do Palestiny. Neminul týden bez dalšího teroristického útoku proti Britům.

Otec ty události sledoval v novinách a já mu na očích viděl utrpení. Nenáviděl násilí a krveprolití a k teroristické činnosti Irgunu cítil vyslovený odpor, ale ještě víc nenáviděl britskou politiku zákazu přistěhovalectví. Irgunská krev tekla za budoucí židovský stát a pro něho bylo těžké dát najevo pocity nesouhlasu s těmito teroristickými akcemi, o nichž se psalo na prvních stránkách novin.

Titulky ho pokaždé dohnaly k novým vlnám sionistické činnosti a k hlasitým, vzrušeným omluvám za úsilí, s jakým sbíral peníze a pronášel proslovy na podporu židovského státu.

Viděl jsem, že začíná být zase rozrušený, a tak jsem mu pověděl, že ho pozdravuje reb Saunders, abych rychle změnil téma. „Ptal se, proč jsem se u nich tak dlouho neukázal,“ řekl jsem.

Otec ale vypadal, jako by mě neslyšel. Seděl na posteli, ponořený v myšlenkách. Dlouho jsme nic neříkali. Potom se pohnul a řekl potichu: „Víš, co nám říkají rabíni o tom, co pověděl Bůh Mojžíšovi, když umíral, Reuvene?“

Díval jsem se na něho. „Ne,“ slyšel jsem sám sebe.

„Pověděl Mojžíšovi: ‚Dřel ses a lopotil, teď si zasloužíš odpočinek.‘“

Zíral jsem na něho a mlčel jsem.

„Už nejsi dítě, Reuvene,“ pokračoval otec. „Tvé vědomí roste doslova před očima. A tvé srdce také. Induktivní logika, Freud, experimentální psychologie, matematizování hypotéz, vědecké studium Talmudu. Ještě před třemi lety jsi byl dítě. Od té doby, co tě Dannyho míček zasáhl do oka, se z tebe stal malý obr. Ty to nevidíš.

Ale já to vidím. A je to krásné. Poslouchej, co ti teď povím.“ Na okamžik se odmlčel, jako by svá slova pečlivě zvažoval, a pak pokračoval. „Lidská stvoření nežijí věčně, Reuvene. Když porovnáme naše životy s věčností, žijeme kratší okamžik, než je potřeba k mrknutí oka. Stejně se můžeme ptát, jakou cenu má lidský život. Na světě je tolik bolesti. Proč musíme tolik trpět, když naše životy nejsou víc než mrknutí oka?“ Znovu se odmlčel. Oči měl teď zavlhlé.

Potom pokračoval. „Už je to dlouho, Reuvene, co jsem přišel na to, že mrknutí oka samo o sobě nic není. Ale oko, které mrká, to už něco znamená. Život samotný nic není. Ale člověk, který ten život žije, ten už něco znamená. On může ten kratičký okamžik naplnit smyslem tak, že jeho kvalita je nezměřitelná, i když kvantita může být bezvýznamná. Rozumíš tomu, co říkám? Člověk musí dát svému životu smysl. Myslím, že právě tomuhle ještě nerozumíš. Život, naplněný smyslem, si zaslouží odpočinek. A já si chci odpočinek zasloužit, až tady nebudu. Rozumíš mi?“

Přikývl jsem a cítil, jak mě mrazí v zádech. Bylo to poprvé, kdy se mnou otec mluvil o své smrti, a mně se zdálo, jako by jeho slova naplnila pokoj šedivou mlhou, v níž se všechno utápělo, a když jsem se nadechnul, píchalo mě na prsou.

Otec se na mě podíval a potichu vzdychl. „Byl jsem trošku necitlivý,“ řekl. „Je mi to líto. Nechtěl jsem tě vyděsit.“

Nezmohl jsem se ani na slovo.

„Budu žít, s pomocí Boží, ještě mnoho let,“ řekl otec a pokusil se o úsměv. „Spolu se svým synem a lékařem se určitě dožiji požehnaného věku.“

Zdálo se, že šedivá mlha řídne. Zhluboka jsem se nadechnul. Cítil jsem, jak mi po zádech stéká studený pot.

„Zlobíš se na mě, Reuvene?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nechtěl jsem být morbidní. Chtěl jsem ti jenom povědět, že teď dělám věci, které jsou podle mne moc důležité. Kdybych je dělat nemohl, můj život by neměl žádnou cenu. Jenom žít, existovat – jaký to má smysl? Moucha žije také.“

Nic jsem neřekl. Mlha se už rozplynula. Zjistil jsem, že mám dlaně studené potem.

„Omlouvám se,“ řekl otec potichu. „Vidím, že jsem tě zneklidnil.“

„Vyděsil jsi mě,“ slyšel jsem, že říkám.

„To mě mrzí.“

„Půjdeš prosím tě na tu kontrolu?“

„Ano,“ řekl otec.

„Opravdu jsi mě vyděsil tím, co jsi řekl. Jsi vážně v pořádku?“

„Jsem dost nastydlý,“ řekl. „Ale jinak je mi dobře.“

„Půjdeš na tu kontrolu?“

„Zavolám doktoru Grossmanovi zítra a domluvím se s ním na příští týden. Dobrá?“

„Ano.“

„Výborně. Můj malý logik je spokojen. Promluvme si o něčem veselejším. Neřekl jsem ti, že jsem včera viděl Jacka Rosea. Dal mi šek na tisíc dolarů pro Židovský národní fond.“

„Dalších tisíc dolarů?“ Jack Rose a můj otec spolu jako chlapci kamarádili v Rusku a do Ameriky připluli na stejné lodi. Z Jacka se stal zámožný obchodník s kožešinami a úplně nevěřící Žid. Přesto dal otci před šesti měsíci tisíc dolarů jako příspěvek na naši synagógu.

„Dějí se zvláštní věci,“ řekl otec. „A je to vzrušující. Jack je ve stavebním výboru jejich synagógy. Ano, začal chodit do synagógy.

Ne kvůli sobě, ale kvůli vnoučatům. Pomáhá jim postavit novou budovu, aby jeho vnoučata mohla chodit do moderní synagógy a získala dobré židovské vzdělání. Začíná se to rozmáhat po celé Americe. Někteří lidé tomu říkají náboženská renesance.“

„Jacka Rosea si v synagóze neumím představit,“ řekl jsem. Během jeho několika návštěv u nás doma mi jeho nezakrytý nezájem o židovskou tradici připadal nechutný. Byl to malý muž s kulatým růžovým obličejem, pokaždé bezvadně oblečený, který věčně kouřil drahé doutníky. Jednou jsem se otce zeptal, proč zůstali přáteli, když se jejich názory na téměř všechno důležité tolik rozcházely. Byl mojí otázkou zaskočený. Upřímné názorové rozdíly by neměly nikdy rozbít přátelství, řekl. „Na to jsi ještě nepřišel, Reuvene?“ Měl jsem nutkání mu povědět, že Jack Rose zřejmě používá peníze, aby utišil špatné svědomí. Ale neřekl jsem to. Místo toho jsem poněkud pohrdavě řekl: „Nezávidím jeho rabínovi.“

Otec zavrtěl rozvážně hlavou. „Pročpak? Měl bys mu závidět, Reuvene. Američtí Židé se začínají vracet do synagóg.“

„Bůh nás ochraňuj, jestli jsou synagógy plné Jacků Roseů.“

„Budou plné Jacků Roseů a bude úkolem rabínů je vychovat.

Bude to tvůj úkol, když se staneš rabínem.“

Podíval jsem se na něho.

„Pokud se staneš rabínem,“ řekl otec přívětivě a usmíval se.

„Chtěl jsi říct, až se stanu rabínem.“

Otec přikývl a pořád se usmíval. „Byl by z tebe dobrý univerzitní profesor,“ řekl. „Měl bych radost, kdyby ses stal univerzitním profesorem. Ale mám dojem, že ses už rozhodl. Mám pravdu?“

„Ano,“ řekl jsem.

„I se synagógou plnou Jacků Roseů?“

„I se synagógou plnou Jacků Roseů,“ řekl jsem. „Bůh mi pomáhej.“

„Amerika potřebuje rabíny,“ řekl otec.

„Je to lepší, než být boxerem,“ řekl jsem.

Otec se zatvářil nechápavě.

„Takový špatný vtip,“ řekl jsem.

„Dáš si se mnou trochu čaje?“ Řekl jsem, že ano.

„Pojď. Dáme si čaj a budeme se dál bavit o příjemných věcech.“

A tak jsme pili čaj a ještě chvíli jsme si povídali. Otec mi řekl o sionistické činnosti, na které se podílel, o proslovech, které pronášel, a o fondech, které založil. Řekl, že během jednoho nebo dvou let krize v Palestině vyvrcholí. Předpovídal, že dojde ke strašnému krveprolití, pokud Britové nepřenechají celý problém Spojeným národům. Mnoho amerických Židů si ještě neuvědomilo, co se děje, řekl. V anglicky psaných novinách nebylo všechno. Žid musel teď číst noviny v jidiš, pokud se chtěl dovědět o všem, co se v Palestině odehrává. Američtí Židé si museli uvědomit otázku židovského státu.

Jeho sionistická skupina chystala veřejnou manifestaci v Madison Square Garden, řekl mi. Oznámení měla být zveřejňována ještě ten týden a jedno veliké chystali v New York Times. Byla plánovaná na konec února.

„Jsem zvědavý, jak se bude reb Saunders tvářit, až zjistí, že Danny kamarádí se synem sionisty,“ uvažoval jsem. Pověděl jsem otci o výbuchu hněvu reba Saunderse už dřív.

Otec vzdychl. „Reb Saunders sedí a čeká na mesiáše,“ řekl. „Už mám dost čekání. Teď je čas mesiáše přivést, a ne na něho čekat.“

Dopili jsme čaj. Otec se vrátil do své pracovny a já jsem šel spát.

Tu noc jsem měl hrozné sny, ale když jsem se ráno probudil, ani jeden jsem si nepamatoval.

Byl pátek a já neměl nic v plánu. Danny vždycky dopoledne studoval Talmud, a tak jsem si řekl, že místo toho, abych promarnil den, půjdu do školní knihovny a podívám se po něčem o experimentální psychologii. Bylo něco málo před desátou, když jsem se probudil. Otec už odešel učit, a tak mi Máňa připravila snídani a přitom mi vynadala do ospalých lenochů a přidala ještě několik ruských slov, kterým jsem nerozuměl. Potom jsem jel trolejbusem do školy.

V knihovně bylo velké oddělení psychologie. Našel jsem několik knih o experimentální psychologii, pomalu jsem jimi listoval, a pak jsem zkontroloval rejstříky a bibliografie. Co jsem zjistil, jasně vysvětlovalo, proč je Dannymu tak mizerně.

Knihy jsem vybral namátkou, ale už letmý pohled na ně mi ukázal, že jsou všechny založené na stejném schématu. Zabývaly se jenom výsledky pokusů a byly plné grafů, diagramů, tabulek, fotografií pomůcek na měření sluchových, vizuálních a hmatových reakcí a matematických vyjádření laboratorních výsledků. Většina knih v bibliografii Freuda ani neuváděla. V jedné byla o Freudovi zmínka a ta měla ke zdvořilosti daleko.

Zkontroloval jsem si rejstříky pod heslem „nevědomí“. Některé knihy ho v rejstříku ani neuváděly. V jedné stálo tohle:

Je nemožné diskutovat zde o „nové psychologii nevědomí“, ale

přestože jsou přehnaná mnohá tvrzení, která hovoří o revoluci v

psychologii, vyvolané psychoanalýzou, málokdo bude pochybovat

o tom, že ovlivnila psychologii natrvalo. A je dobře, když si z ní

učitel něco prostuduje, zčásti pro její podnětnost v mnoha

aspektech jeho práce, a zčásti i proto, aby se měl na pozoru před

přehnanými výroky extrémistů a nekritickou obhajobou svobody

proti disciplíně, na nichž bývá založena.

Ona „nekritická obhajoba svobody proti disciplíně“ připomínala hodně profesora Applemana. Potom jsem našel něco, co znělo doopravdy jako on:

Magie je závislá na tradici a víře. Není nakloněna pozorování

ani netěží z experimentu. Věda je naopak postavena na zkušenosti;

je nakloněna kritickému soudu pozorováním a experimentem.

Kniha, v níž jsem tu pasáž našel, byla plná tabulek a grafů, které ukazovaly výsledky pokusů na žábách, mlocích, krysách, opicích a lidských bytostech. O Freudovi ani o podvědomí v ní nebyla ani zmínka.

Bylo mi Dannyho líto. Dva roky strávil studiem vědomí z pohledu freudovské analýzy. Teď studoval vědomí z hlediska fyziologie.

Pochopil jsem, co měl na mysli, když řekl, že experimentální psychologie nemá s lidským vědomím nic společného. Z pohledu psychoanalytické teorie s ním měla společného jenom hodně málo.

Ale nehledě na psychoanalýzu byly ty knihy podle mě užitečné. Na čem jiném by měla být věda o psychologii založena než na laboratorních výsledcích? A co jiného můžete dělat v laboratoři, než experimentovat s fyziologií zvířat a lidí? Jak byste experimentovali s jejich vědomím? Jak byste podrobili laboratornímu testu Freudův pojem nevědomí?

Chudák Danny, napadlo mě. Profesor Appleman ti s experimentální psychologií mučí hlavu. A tvůj otec – s jeho bizarním mlčením, které jsem pořád nedokázal pochopit, ať jsem o něm přemýšlel sebevíc – trápí tvoji duši.

Šel jsem domů s pocitem smutku a bezmoci. Danny si musí svůj problém vyřešit sám. S psychologií jsem mu pomoci nemohl.

V pondělí začal druhý semestr a u oběda mi Danny pověděl, že se chystá jít odpoledne za profesorem Applemanem. Byl nervózní a nesvůj. Řekl jsem mu, aby byl slušný, ale upřímný, a aby poslouchal, co bude Appleman říkat. Byl jsem sám trochu nervózní, ale řekl jsem mu, že jsem si v pátek přečetl něco o experimentální psychologii a že má podle mého čím přispět. Jak může věda existovat bez experimentu? chtěl jsem vědět. A jak by se dělaly pokusy s nevědomím, které se podle definice zjevně příčilo laboratorním technikám ověřování?

Bylo vidět, jak Danny sevřel rty hněvem. „Mockrát děkuju,“ řekl trpce. „Přesně tohle právě teď potřebuju. Kopanec od mého nejlepšího přítele.“

„Povídám ti, jak se na to dívám já,“ řekl jsem.

„A já ti povídám, jak to já cítím!“ málem křičel. „Tisíceré díky!“

Vyběhl rozzlobeně z jídelny a nechal mě u oběda samotného.

Obvykle jsme se po poslední hodině setkali před školou a chodili spolu domů, ale ten večer se neukázal. Čekal jsem asi půl hodiny a pak jsem šel domů sám. Druhý den ráno, když jsem šel po Lee Avenue, jsem ho uviděl, jak na mě čeká před naší synagógou.

„Kdes byl včera večer?“ zeptal se.

„Čekal jsem tam půl hodiny,“ řekl jsem. „Kdy jsi odešel?“

„Ve čtvrt na osm.“

„Ty jsi s ním byl hodinu?“

„Mluvili jsme dlouho. Poslyš, mrzí mě, že jsem na tebe včera u oběda tak vyjel.“

Řekl jsem mu, že mám hroší kůži, a kromě toho, přítel je přece od toho, aby se na něho občas vyjelo.

Šli jsme na zastávku trolejbusu. Bylo lezavé chladné ráno.

Dannyho pejzy poletovaly v prudkém větru, který se proháněl ulicemi, nahoru a dolů.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„To je na dlouhé vyprávění.“ Danny se k mně otočil a usmál se.

„Mluvili jsme o Freudovi, freudovcích, psychologii, psychoanalýze a o Bohu.“

„No a?“

„Je to výborný člověk. Řekl, že čekal celý semestr, až si s ním přijdu promluvit.“

Mlčel jsem. Teď jsem se ale usmíval já.

„Freuda zná každopádně skrz naskrz. Řekl mi, že nemá nic ani tak proti Freudovým závěrům jako proti jeho metodologii. Řekl, že Freud založil svoji teorii na omezených zkušenostech.

Zevšeobecňoval na základě případů několika soukromých pacientů.“

„To je vůbec problém indukce,“ řekl jsem. „Jak obhájíš skok od několika případů k zevšeobecňování?“

„O problému indukce nevím nic,“ řekl Danny. „To je tvůj obor.

Appleman ale řekl ještě něco jiného, co pro mě mělo ohromný význam. Připustil, že Freud byl génius a seriózní vědec, ale že vyvinul teorii chování, založenou na studiu abnormálních případů. Řekl, že experimentální psychologie se zabývá aplikací metodologie přírodních věd, aby zjistila, jak se chovají všechny lidské bytosti.

Negeneralizuje chování jedince na základě určitého vzorku lidí. To má velký smysl.“

„Tak, tak,“ řekl jsem a s potěšením jsem se usmíval.

„Řekl taky, že má výhrady hlavně proti freudistům a ne proti Freudovi samotnému. Prý jim stačilo, když vydělávali tučné honoráře jako psychoanalytikové a odmítali jakékoliv pochyby o svých hypotézách.“

„Jede nám trolejbus,“ řekl jsem. „Pojď!“

Trolejbus čekal, až mu skočí na semaforu zelená, a my jsme ho doběhli na poslední chvíli. Když jsme procházeli uličkou a hledali volná místa, několik lidí uvnitř se zvědavě dívalo na Dannyho. Byl jsem zvyklý, že si lidé Dannyho prohlížejí, jeho vous a pejzy. Danny ale začal být na své vzezření citlivý od té doby, co si přečetl Graetzovy názory na chasidy. Díval se přímo před sebe a snažil se pohledy nevnímat. Našli jsme volná místa vzadu a posadili jsme se.

„On tedy řekl, že psychoanalytikové nenechají nikoho zpochybnit jejich hypotézy,“ řekl jsem. „A dál?“

„No, mluvili jsme hodně o experimentální psychologii. Řekl mi, že je skoro nemožné studovat lidské jedince, protože kontrolovat experimenty je příliš náročné. Řekl, že krysy se používají proto, abychom mohli měnit podmínky. Opakoval hodně věcí, které už říkal při hodinách, ale tentokrát mi jeho slova dávala smysl. Možná, že jsem byl proste ochotnější poslouchat ho po tom, co se vyjádřil o Freudovi, že byl génius. Řekl, že obdivuje mé znalosti Freuda, ale že ve vědě není nikdo Bohem, ani Einstein ne. Řekl, že i v náboženství mají lidé různé názory na to, co je Bůh, tak proč by jedni vědci neměli nesouhlasit s druhými? Proti tomu jsem nemohl říct nic. Řekl, že experimentální psychologie by byla zdravou protiváhou k mým znalostem Freuda. Možná. Pořád si myslím, že nemá nic společného s lidským vědomím. Podle mě je to víc fyziologie než cokoli jiného.

Appleman mi nicméně řekl, že kdybych měl potíže s matematikou, je ochotný mi pomoci, jak to jen půjde. Má ale málo času, a tak mi poradil, abych si našel nějakého přítele, který by mi pomohl se základy.“

Mlčel jsem.

Podíval se na mě a usmál se.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Nejsem drahý.“

„Určitě si po tom krysy a bludiště nezamiluju,“ řekl Danny. „Ale je alespoň sympatický. Je to vážně fajn člověk.“

Usmíval jsem se na něho, ale nic jsem neříkal. Potom jsem si všiml učebnice psychologie, kterou držel v ruce. Byla to jedna z těch, které jsem viděl v pátek, v níž nebyla ani jediná zmínka o Freudovi.

Zeptal jsem se ho, co si o ní myslí, a on řekl, že se ji bude muset nabiflovat. „Jestli si po téhle knize oblíbím experimentální psychologii, tak budu mít za to, že přišel mesiáš,“ řekl.

„Stačí, když zajdeš pro pomoc ke svému příteli cadikovi,“ řekl jsem.

Záhadně se na mě podíval.

„Tím myslím sebe,“ řekl jsem.

Odvrátil pohled a nic neříkal. Zbytek cesty do školy jsme už nemluvili.

Začal jsem tedy dávat Dannymu hodiny matematiky. Šlo mu to rychle, jednotlivé kroky a postupy se učil nazpaměť. Na matematickém příkladu ho vlastně nezajímalo proč, ale jak. Bavilo mě učit ho a kromě toho jsem se dověděl hodně o experimentální psychologii. Připadala mi fascinující, mnohem skutečnější a vědečtější než Freud, mnohem úspěšnější v rozšiřování zkoumatelných poznatků o lidském myšlení a poznávání.

První týdny v únoru jsme se s Dannym vídávali v jídelně u jednoho stolu a probírali problémy, které měl s matematickým vyjádřením psychologických experimentů. Ukázal jsem mu, jak sestavovat grafy, jak používat tabulky v učebnici a jak převést výsledky experimentů do matematických vzorců. Nepřestával jsem taky obhajovat význam experimentování. Danny zůstal přesvědčený o tom, že experimentální psychologie nemá nic společného s lidským vědomím, i když začínal chápat její význam při pochopení teorie a testu inteligence. Jeho pocity marnosti nad ní se měnily jako barometr, kdy počasím byla míra, nakolik byl schopný pochopit a vyřešit matematický problém, kterým se právě zabýval.

Během prvních týdnů v únoru jsem otce skoro neviděl. Doma byl akorát na snídani, večeři a na šábes. Každou noc se vracel někdy mezi jedenáctou a dvanáctou, ať byl kdekoliv, dal si sklenku čaje, zastavil se na pár minut u mě v pokoji a pak odešel do své pracovny.

Nikdy jsem nevěděl, kdy si šel lehnout, ale na jeho unaveném, shrbeném těle a strhaném obličeji bylo vidět, že toho moc nenaspí.

Na kontrolu šel a doktor Grossman byl s jeho zdravotním stavem spokojený, i když mu doporučil, aby víc odpočíval. Každé ráno si bral s pomerančovým džusem vitamínovou tabletku, ale žádný výsledek nebyl vidět. Doporučení doktora Grossmana, aby víc odpočíval, vůbec nebral na vědomí a pokaždé, když jsem na to přivedl řeč, mávnul rukou nebo začal mluvit o násilí v Palestině. Bylo nemožné mluvit s ním o jeho zdraví. Neexistovalo pro něho nic důležitějšího, než dvě věci, kolem nichž se točil jeho život: vzdělání amerických Židů a židovský stát v Palestině. Učil tedy dál své třídy dospělých a připravoval manifestaci v Madison Square Garden, která se měla konat poslední týden v únoru. Palestina zasáhla do mého života nejen doma, ale i ve škole. V Hirschově semináři byly zastoupeny nejrůznější sionistické směry, od revizionistů, kteří podporovali Irgun, až po Neturaj Karta, strážce města, kde oním městem byl Jeruzalém. Tuhle druhou skupinu tvořili ultraortodoxní Židé, kteří podobně jako reb Saunders odmítali jakékoliv snahy o založení židovského státu před příchodem mesiáše. Nedávný příliv maďarských Židů do naší čtvrti rozšířil jejich řady, a mezi studenty na škole tvořili malou, ale hlasitou skupinu. Dokonce i rabínský sbor byl rozdělený, a zatímco učitelé vypadali, že jsou pro, většina rabínů sice dávala najevo naději v židovský stát, ale několik jich bylo proti.

Odpoledne se při hodinách vedly nekonečné debaty o problému dvojí loajality – jak mohl být americký Žid loajální k cizímu židovskému státu? – a tyhle spory se obvykle točily kolem této domněnky: Na čí straně by bojoval americký Žid, kdyby Amerika vyhlásila válku židovskému státu? Pokaždé jsem odpovídal, že je to hloupá otázka, Amerika by nikdy neposlala bojovat Židy proti židovskému státu; v druhé světové válce poslala bojovat japonské Američany proti Němcům a ne proti Japoncům. Měl jsem ale dojem, že moje odpověď nikdy nikoho neuspokojila. Ale co kdyby přece jen poslala Amerika bojovat Židy proti židovskému státu? namítali teoretikové. Co potom? Debaty byly občas docela ostré, ale odehrávaly se jenom mezi těmi studenty a učiteli, kteří podporovali založení židovského státu. Většina chasidů celou věc úplně ignorovala. Stejně jako opovrhovali každým úsilím na podporu židovského státu, pohrdali také veškerými debatami, které měly něco společného byť s možností jeho existence. Takovým debatám říkali bitul Tóra, čas, ukradený studiu Tóry, a na všechny zúčastněné se dívali s chladným odporem.

Kolem poloviny února začaly všechny skupiny zpevňovat své řady, do školy začali chodit zástupci nejrůznějších sionistických hnutí mládeže a dělali nábor členů, už druhý od té doby, co jsem přišel na kolej. Od té doby – tyhle náborové kampaně trvaly několik dní – byla pozice každého studenta jasně určená tím, do jaké skupiny patřil.

Většina prosionistických studentů včetně mne vstoupila do náboženské skupiny sionistické mládeže; několik se jich připojilo k mladým revizionistům. Protisionističtí studenti zůstali stranou, zatrpkli, pohrdající naším sionismem.

Jednou obvinil v jídelně jeden chasid člena revizionistické skupiny mladých, že je horší než Hitler. Hitlerovi se podařilo zničit jenom židovské tělo, křičel v jidiš, ale revizionisté chtěli zničit židovskou duši. Málem došlo ke rvačce a oba studenty od sebe jenom s námahou odtrhli členové jejich skupin. Hádka zanechala v každém trpký pocit a zvýšila akorát napětí mezi studenty, kteří hájili sionismus, a těmi, kdo byli proti.

Jak se dalo čekat, Danny se nepřidal k žádné ze sionistických skupin. Mně osobně řekl, že by se přidal k mé skupině. Ale nemohl.

Pamatoval jsem si na výbuch jeho otce kvůli sionismu? zeptal se mě.

Řekl jsem mu, že jsem po tom měl hrozné sny. Jak by se mi takové výbuchy líbily u každého jídla? řekl Danny. Podle mého nebylo třeba na takovou otázku odpovídat, a to jsem mu také řekl. Danny zachmuřeně přikývl. Kromě toho, dodal, odpůrci sionismu mezi chasidskými studenty ho považovali za svého vůdce. Jak by to vypadalo, kdyby se přidal k sionistům? Jenom by to přililo olej do ohně. Byl svázaný svými vousy a pejzy, řekl, a nemohl s tím nic dělat, Ale jednou... Větu nedokončil. Zůstal ale stranou a nikdy se neúčastnil sporů mezi zastánci a odpůrci sionismu. Při oné hádce v jídelně ztuhnul jako socha a já viděl, jak se s pohledem plným nenávisti dívá na chasida, který hádku vyvolal. Neřekl ale nic, a když oba napůl odnesli a napůl odvlekli, vrátil se ihned k matematickému problému, který jsme předtím rozebírali.

V třetím únorovém týdnu přinesly noviny zprávu, že britský ministr zahraničních věcí Bevin oznámil úmysl přednést otázku Palestiny v září ve Spojených národech. Otec měl radost, i když ho ta zpráva stála několik nocí práce navíc, protože musel přepisovat řeč, kterou měl přednést na manifestaci.

Přečetl mi ji na šábes před manifestací. Popisoval v ní dva tisíce let starý sen Židů o návratu na Sión, židovskou krev prolitou během staletí, nezájem světa o problém židovské vlasti a zoufalou potřebu přivést svět k vědomí, jak nesmírně důležité by bylo založení takové vlasti na půdě Palestiny. Kam jinam mohli jít Židé, kteří se zachránili před Hitlerovými pecemi? Vyvraždění šesti miliónů Židů by dostalo smysl teprve založením židovského státu. Teprve potom by jejich oběť nějaký smysl začala mít; teprve potom by dostaly význam písně o víře, které zpívali cestou do plynových komor; teprve tehdy by se Židé znovu stali světlem světa, jak to předpověděl Achad Haam.

Otcova řeč na mě silně zapůsobila a já byl na něho hrdý. Byl to nádherný pocit, když jsem si uvědomil, že bude brzy stát před tisíci lidí a číst stejná slova, která četl na šábes mně.

Den před ohlášenou manifestací v Madison Square Garden se strhla prudká sněhová bouře a otec chodil po bytě jako přízrak a s bledou tváří pozoroval za oknem vířící sníh. Padal celý den a potom přestal. Město dělalo všechno možné, aby ze sebe shodilo bílou záplavu, ale ulice zůstaly zapadané celý příští den a otec odešel na manifestaci se skličujícím výrazem na popelavé tváři. Nemohl jsem jít s ním, protože jsem měl druhý den zkoušku z logiky a musel jsem se učit. Snažil jsem se soustředit na logické příklady, ale připadaly mi nějak bezvýznamné. Pořád jsem viděl otce, jak stojí na řečnické tribuně před ohromnou prázdnou halou a mluví k židlím, zapadaným sněhem. Bál jsem se chvíle, kdy zaslechnu klíč v zámku.

Učil jsem se, jak to jenom šlo, a nenáviděl jsem profesora Flessera za to, že nás zkouškou takhle zaskočil; potom jsem se bezcílně potloukal po bytě a myslel jsem na to, jak hloupé by bylo, kdyby celou otcovu námahu mělo zmařit něco takového jako sněhová bouře.

Chvíli před jednou hodinou po půlnoci jsem uslyšel, jak otevírá dveře. Pil jsem zrovna v kuchyni mléko a hned jsem vyběhl na chodbu. Tváře mu žhnuly vzrušením. Manifestace měla ohromný úspěch. Hala byla plná a venku na ulici zůstaly stát dva tisíce lidí, kteří poslouchali proslovy z reproduktorů. Měl povznesenou náladu.

Sedli jsme si do kuchyně ke stolu a on mi všechno vyprávěl. Policie odklonila z ulice dopravu; reakce davu na projevy, požadující konec britského mandátu a založení židovského státu, byla ohromná.

Otcově řeči provolávali slávu. Jeden senátor, který mluvil před ním, za ním po manifestaci přišel, nadšeně mu potřásl rukou a přislíbil mu bezvýhradnou podporu. Nebylo pochyb o tom, že manifestace byla úspěšná. Byl to naprostý úspěch – i přesto, že ulice byly zaváté sněhem.

Bylo už po třetí hodině, když jsme si šli lehnout.

Druhý den se o manifestaci psalo na titulních stranách všech novin v New Yorku. Anglicky psané noviny otiskly úryvky senátorova projevu a stručně se zmínily o mém otci. Všechny noviny psané v jidiš ho ale hojně citovaly. Stal jsem se středem značného zájmu sionistických studentů a chladné nenávisti ze strany odpůrců sionismu. Vůbec jsem si nevšiml, že se se mnou Danny nesetkal v jídelně. Zkouška z logiky se mi nepovedla, protože jsem byl nevyspalý a rozrušený z manifestace. Moc mi to ale nevadilo. Logika mi v tu dobu nepřipadala vůbec důležitá. Pořád jsem před sebou viděl otcovu vzrušenou tvář a slyšel jeho hlas, jak mi bez ustání vypráví o manifestaci.

Na Dannyho jsem ten večer čekal mezi dvojitými dveřmi ve škole přes půl hodiny, než jsem se rozhodl jít domů sám. Druhý den ráno před synagógou nebyl. Čekal jsem tak dlouho, jak to jenom šlo, a pak jsem jel trolejbusem do školy. Seděl jsem u stolu a připravoval jsem se na hodinu Talmudu, když jsem ho uviděl, jak jde kolem mne a ukazuje hlavou ke dveřím. Byl bledý a zamračený a nervózně mrkal očima. Vyšel ven a já chvíli za ním. Viděl jsem, že jde na záchod, a tak jsem ho následoval. Uvnitř nikdo nebyl. Danny močil do jedné z mušlí. Postavil jsem se vedle něho a dělal jsem, že močím také. Je v pořádku? zeptal jsem se ho. Není, odpověděl trpce. Jeho otec si přečetl v jidiš novinách o manifestaci. Včera u snídaně se rozlítil, u večeře také, a dneska ráno znovu. Danny se se mnou nesmí stýkat, mluvit, poslouchat mě, nesmí se ke mně ani na metr přiblížit. Můj otec a já jsme byli z rodiny Saundersů exkomunikováni. Kdyby se reb Saunders dověděl, že byl Danny někde v mé přítomnosti, okamžitě by ho odhlásil z koleje a poslal studovat do nějaké ješivy mimo město na rabínskou ordinaci. Nebylo by žádné vysokoškolské vzdělání, žádný titul bakaláře, nic, jenom rabínská ordinace.

Kdybychom se chtěli sejít potají, reb Saunders na to přijde. To všechno kvůli řeči mého otce. Rebu Saundersovi nevadilo, že jeho syn čte zakázané knihy, ale nikdy by svému synovi nedovolil přátelit se se synem muže, který podporoval založení světského židovského státu, v jehož čele by stáli židovští gójové. Pro Dannyho bylo nebezpečné setkat se se mnou dokonce i na záchodě, ale tohle mi povědět musel. Jako na důkaz toho, jaké nebezpečí to představuje, přišel na záchod právě v ten moment jeden chasidský student, podíval se na mě a postavil se k mušli, která byla ode mne nejdál. Za okamžik Danny odešel. Když jsem vyšel na chodbu, byl pryč.

Čekal jsem to, ale teď, když to přišlo, jsem tomu nemohl uvěřit.

Pro reba Saunderse nebyla rozhodující světská literatura ani Freud –

o tom, že Danny četl Freuda, zřejmě věděl –, ale sionismus. Zjistil jsem, že tomu nedokážu uvěřit. Byli jsme s otcem exkomunikováni –

nejen rodinou Saundersů, což bylo zřejmé, ale i odpůrci sionismu mezi chasidskými studenty. Vyhýbali se jakémukoliv kontaktu se mnou, dokonce mi uhýbali z cesty, abych o ně na chodbě nezavadil.

Občas bylo slyšet, jak se baví o Malterovic gójích. Při obědě jsem seděl u stolu s několika nechasidskými spolužáky a díval jsem se na část jídelny, kterou si chasidé vyhradili pro sebe. Seděli pohromadě a já si je pomalu prohlížel, jejich tmavé šaty, třásně, vousy a pejzy –

a připadalo mi, že každé slovo, které pronesli, bylo namířené proti mně a mému otci. Danny seděl s podrážděným výrazem mlčky mezi nimi. Jeho oči se setkaly s mými, zastavily se, a potom pomalu uhnuly. Z výrazu bezmocné omluvy, kterou jsem v nich viděl, mi běhal mráz po zádech. Připadalo mi to tak neuvěřitelné, tak neskutečně absurdní. Ne Freudovi, ale sionismu se nakonec podařilo otřást naším přátelstvím. Zbytek dne můj stav přecházel od zuřivého vzteku nad zaslepeností reba Saunderse k mučivému pocitu zoufalství nad Dannyho bezmocí.

Když jsem o tom večer pověděl otci, poslouchal mlčky. Ještě dlouho potom nic neříkal; potom vzdychl, zavrtěl hlavou a oči měl vlhké. Věděl, že to přijde, řekl zarmouceně. Jak to mohlo nepřijít?

„Nechápu to, aba.“ Měl jsem slzy na krajíčku. „Nepochopím to ani za milión let. Nechal Dannyho číst všechny ty knihy, co jsem mu nosil, nechal nás kamarádit, i když věděl, že jsem tvůj syn. A teď nás rozdělí kvůli tomuhle. Já tomu prostě nerozumím.“

„Reuvene, to, co se odehrálo mezi tebou a Dannym za celá ta léta, byla soukromá věc. Kdo o tom věděl? Pro reba Saunderse zřejmě nebylo těžké odpovědět na otázky jeho stoupenců, pokud nějaké otázky měli, o čemž pochybuji, jednoduše tím, že alespoň dodržuji Přikázání. Na můj sionismus ale žádnou odpověď neměl. Co má říci svým lidem teď? Nic. Musel udělat to, co udělal. Jak by vás mohl nechat kamarádit dál? Je mi to líto, že je to kvůli mně. Dal jsem vás dohromady a teď jsem příčinou vašeho rozchodu. Moc mě to mrzí.“

„On je takový – fanatik!“ málem jsem křičel.

„Reuvene,“ řekl otec potichu, „fanatismus takových lidí, jako je reb Saunders, nás udržel naživu dva tisíce let v exilu. Pokud mají Židé v Palestině alespoň špetku takového fanatismu a budou ho rozumně používat, dočkáme se židovského státu brzy.“

Nezmohl jsem se už ani na slovo. Bál jsem se, abych ve svém rozčílení neřekl něco zlého.

Šel jsem si ten večer lehnout brzy, ale dlouho jsem ležel na posteli a snažil jsem se vzpomenout na všechno, co jsme s Dannym dělali od toho nedělního odpoledne, kdy mě trefil míčkem do oka.

KAPITOLA 14

Zbytek semestru jsme s Dannym jedli v jedné jídelně, chodili na společné hodiny, studovali ve školní synagóze a často jsme jezdili i stejným trolejbusem – a nepromluvili jsme spolu jediné slovo. Naše oči se setkávaly často, ale rty mezi sebou nevyměnily jediný zvuk.

Ztratil jsem s ním veškerý přímý kontakt. Bylo utrpení sedět s ním v jedné třídě, míjet ho na chodbě, vidět ho v trolejbusu, vcházet s ním do školní budovy a zase ven – a nepromluvit s ním ani slovo. Začal jsem k rebu Saundersovi cítit jedovatou nenávist, která mi občas naháněla strach, a utěšoval jsem se divokými představami o tom, co bych mu provedl, kdyby se mi někdy dostal do rukou.

Byla to nepříjemná doba a začala se podepisovat na mojí práci ve škole natolik, že si mě někteří učitelé začali zvát do svých pracoven a ptali se mě, co se děje, čekali prý ode mne lepší výsledky, než jaké dostávají. Prohodil jsem něco neurčitého o osobních problémech a odcházel jsem od nich lhostejný ve svém zoufalství. Mluvil jsem o tom s otcem, jak často to jenom šlo, ale zdálo se, že pro mě moc udělat nemůže. Poslouchal zamračeně, vzdychl, a zopakoval, že se nehodlá přít s rebem Saundersem, že prý respektuje jeho postavení i přes jeho fanatismus.

Celou tu dobu jsem přemýšlel o tom, jestli má Danny také takové stavy. Vídal jsem ho často. Měl jsem dojem, že hubne, a všiml jsem si, že nosí jiné brýle. Úzkostlivě se mi ale vyhýbal a já toho věděl dost na to, abych se k němu nepřibližoval. Nechtěl jsem, aby se k jeho otci dostalo jediné slovo, že nás viděli pohromadě.

Nenáviděl jsem naše mlčení a připadalo mi nepředstavitelné, že Danny a jeho otec spolu vůbec nemluví. Mlčení bylo odporné, temné, škodolibě pokukovalo, rozlézalo se jako rakovina, bylo jako smrt. Nenáviděl jsem ho a nenáviděl jsem reba Saunderse za to, že ho vnutil mně a jeho synovi.

Nikdy jsem netušil, že bych byl schopen takové nenávisti, jakou jsem celý semestr cítil k rebu Saundersovi. Časem přerostla v zaslepenou, nekontrolovatelnou zuřivost, a já zjistil, že mě přepadá při kterékoli příležitosti – při čekání na trolejbus, na záchodě, v jídelně u stolu, nebo když jsem si četl v knihovně. A můj otec ji jenom zhoršoval, protože vždycky když jsem s ním začal mluvit o pocitech, které ve mně vyvolával reb Saunders, zastával se ho a tvrdil, že víra takových Židů, jako je reb Saunders, nás držela při životě dva tisíce let násilných perzekucí. Pravda, nesouhlasil s rebem Saundersem, ale nestrpěl žádné očerňování jeho jména nebo postavení. Proti myšlenkám by se mělo bojovat myšlenkami, řekl otec, a ne slepou vášní. Pokud proti němu reb Saunders bojuje hněvem, neznamená to, že musí můj otec bojovat hněvem proti němu.

A reb Saunders bojoval vášnivě. Zorganizoval několik chasidských rebů z okolí do skupiny, nazvané Liga za náboženský Erec Jisráel.

Činnost téhle organizace začala docela umírněně začátkem března vylepováním letáků. Její cíle byly zřejmé: žádnou židovskou vlast, v níž by Tóra nebyla základním kamenem; a proto žádnou židovskou vlast, dokud nepřijde mesiáš. Židovská vlast založená židovskými góji měla být považována za nečistou a za otevřené znesvěcení jména Božího. Koncem března ale dostaly letáky čím dál ostřejší tón a hrozily exkomunikací každému, kdo dal v okolí najevo podporu sionismu, v jednom bodě dokonce vyhrožovaly bojkotem obchodů místních Židů, kteří přispívali, účastnili se nebo sympatizovali se sionistickou činností. Na jeden den krátce před Pesachem byla ohlášena veřejná protisionistická manifestace. Přišlo na ni málo lidí, ale psalo se o ní v několika anglicky psaných novinách, a zprávy o tom, co na ní zaznělo, byly nechutné.

Mezi studenty na koleji vládlo napětí z potlačeného násilí. V

jedné třídě vypukla jednou odpoledne rvačka a dalším zabránilo jenom děkanovo varování, že okamžitě všechny účastníky takových hádek vyhodí ze školy. Napětí bylo ale cítit všude; přeneslo se do učeben a spory nad Miltonem, Talleyrandem nebo deduktivními postupy v logice se často staly zřejmými náhražkami za rvačky kvůli sionismu.

Závěrečné zkoušky jsem dělal v polovině června a odcházel jsem z nich sklíčený zoufalstvím. Zkoušky v zimním semestru jsem zkazil a na konci roku se mi nevedlo o moc lépe. Otec neřekl ani slovo, když viděl na konci června mé výsledky. Nedočkavě jsme se v té době oba těšili na poklidný srpen, až budeme na chatě u Peekskillu. Poslední čtyři měsíce byly strašné a my jsme chtěli pryč z města.

Ukázalo se ale, že chata není dost daleko. Odnesli jsme si s sebou hroznou zprávu, že Irgun pověsil dva nevinné britské seržanty na oplátku za své tři muže, pověšené dvacátého devátého července.

Otec byl tím činem Irgunu pobouřený, ale po prvním výbuchu hněvu nic neříkal. Za dva týdny jsme byli zpátky ve městě. Svolávaly se naléhavé schůze sionistů, na nichž se jednalo o nadcházejícím zasedání Spojených národů, které mělo rokovat o palestinské otázce. Otec byl ve výkonném výboru jeho sionistické skupiny a musel na schůze chodit.

Zbytek srpna jsem otce vídal jenom na šábes. Byl pryč, když jsem se ráno probudil, a vracel se v noci, když jsem už spal. Vrhal se do práce jako posedlý, ale bylo jasné, že ho to vyčerpává. O jeho zdraví jsem s ním vůbec nemohl mluvit. Odmítal poslouchat. Naše společné studium Talmudu na šábes odpoledne skončilo; otec celý den odpočíval, aby byl připravený na další týden horečnaté činnosti.

Bloumal jsem po bytě, toulal jsem se ulicemi, byl jsem neurvalý k Máně a myslel jsem na Dannyho. Vzpomněl jsem si, jak mi řekl, jak moc obdivuje svého otce a jak mu důvěřuje, a nedokázal jsem to pochopit. Jak mohl takhle obdivovat někoho, kdo s ním nemluví, a důvěřovat mu, i když to byl jeho otec? Jeho otce jsem nenáviděl.

Jednou jsem šel dokonce do druhého patra knihovny v naději, že tam uvidím Dannyho. Místo něho jsem na židli, na které sedával, našel nějakého starce, jak mžourá zblízka do stránek nějakého vědeckého časopisu. Šel jsem ven a procházel jsem se bezcílně ulicemi, dokud nebyl čas jít domů na osamělou večeři.

Druhý týden v září jsem šel do školy na studentské shromáždění k zápisu a zjistil jsem, že sedím v posluchárně pár míst od Dannyho.

Byl vyhublý a bledý a bez ustání mrkal očima. Během tajemníkových stručných poznámek ohledně zápisu jsem zahlédl Dannyho, jak ke mně otáčí hlavu, na okamžik se na mě dívá, a pak se zase pomalu odvrací. Tvář měl bez výrazu, nepřikývl ani na pozdrav. Seděl jsem bez hnutí, poslouchal jsem tajemníka, a cítil jsem, jak dostávám vztek. K čertu s tebou, Danny Saundersi, řekl jsem si. Mohl bys dát alespoň najevo, že o mně víš. K čertu s tebou a s tvým fanatickým otcem. Podlehl jsem svému vzteku natolik, až jsem přestal vnímat instrukce. Po shromáždění jsem musel požádat jednoho ze spolužáků, aby mi je zopakoval. K čertu s tebou, Danny Saundersi, říkal jsem si celý den. Bez tvých vousů a pejzů se klidně obejdu. K

čertu s tebou a s tvým zatraceným mlčením.

Než o dva dny později oficiálně začal zimní semestr, slíbil jsem si, že na Dannyho co nejdřív zapomenu. Nechtěl jsem, aby mi pokazil další semestr. Ještě jednou takové výsledky v indexu, jaké jsem ukázal otci na konci června, a neodejdu ze školy ani s cum laude. K

čertu s tebou, Danny Saundersi, říkal jsem si pořád dokola. Mohls alespoň kývnout.

Ale jak se ukázalo, zapomenout na něho bylo mnohem těžší, než jsem si myslel, hlavně proto, že mě přesunuli do třídy Talmudu rava Geršensona, kde Dannyho přítomnost visela pořád ve vzduchu.

Rav Geršenson byl vysoký muž s rozložitými rameny. Bylo mu necelých sedmdesát let, měl dlouhý, šedivý plnovous zastřižený do špičky a tenké, kostnaté prsty, které vyvolávaly dojem, jako by věčně tančily ve vzduchu. Při řeči neustále gestikuloval rukama, a když mlčel, prsty mu bubnovaly o stůl nebo o Talmud, který měl před sebou otevřený. Byl to laskavý, dobrosrdečný člověk, měl hnědé oči, protáhlý obličej a tichý hlas, chvílemi téměř neslyšitelný. Byl to ale ohromný učitel, Talmud vykládal stejně jako můj otec, do hloubky.

Věnoval se několika řádkům a pokračoval dál, teprv když byl přesvědčený, že jsme všemu důkladně porozuměli. Kladl obzvláštní důraz na rané a pozdní středověké komentátory Talmudu a pokaždé od nás očekával, že na hodinu budeme předem znát text z Talmudu včetně komentářů. Vyvolal jednoho z nás, aby text přečetl a vysvětlil, a potom začaly otázky. „Co říká Ramban o otázce rabího Akivy?“ zeptal se například v jidiš na konkrétní pasáž. Na hodinách Talmudu mluvili rabíni jenom v jidiš, ale studenti si mohli vybrat mezi jidiš a angličtinou. Já jsem mluvil anglicky. „Souhlasí všichni s Rambanovým vysvětlením?“ ptal se rav Geršenson dál. „Me’iri nesouhlasí. Výborně. Co říká Me’iri? A Rašba? Jak vysvětluje Rašba odpověď, kterou dává Abaje?“ A tak pořád dál. Skoro vždycky přišel okamžik, kdy se student, který četl text, zapletl do stále komplikovanějších otázek, až zůstal zírat na Talmud s pocitem hanby, že nedokázal odpovědět. Nastalo pak dlouhé, nepříjemné ticho, kdy prsty rava Geršensona začaly znovu bubnovat o stůl nebo o Talmud. „Nu?“ zeptal se potichu. „Nevíš? Pročpak nevíš? Díval ses na to předem? Ano? A přesto nevíš?“ Znovu se rozhostilo nekonečné ticho, potom se rav Geršenson rozhlédl po místnosti a potichu se zeptal, „Kdo to ví?“, a – jak jinak – Dannyho ruka vyletěla okamžitě vzhůru a on odpověděl. Rav Geršenson poslouchal, přikyvoval hlavou a jeho prsty přestaly bubnovat a vznesly se do vzduchu, aby doprovodily jeho podrobný rozbor Dannyho odpovědi.

Stávalo se ale také, že rav Geršenson na Dannyho odpověď nepřikývl, ale místo toho mu kladl otázky, načež mezi nimi následovala dlouhá diskuse, zatímco třída mlčky seděla a poslouchala. Tyhle diskuse trvaly většinou jenom pár minut, ale koncem září se dvakrát stalo, že se protáhly na víc než třičtvrtě hodiny. Pokaždé mi připomněly, jak se Danny přel nad Talmudem se svým otcem. Nejen že pak bylo těžší na něho zapomenout, bylo to skoro nemožné. Teď jsem to byl i já, nejen reb Saunders, kdo slyšel Dannyho hlas jenom při talmudických debatách.

Hodiny Talmudu byly na škole rozvrženy tak, že jsme si mohli od devíti hodin ráno do poledne připravovat látku, kterou jsme studovali s ravem Geršensonem. Potom jsme šli na oběd. Od jedné do tří jsme měli samotnou hodinu Talmudu, šiur. Nikdo ze třídy nevěděl, kdo bude vyvolán, aby četl a vysvětloval, a tak jsme se všichni pečlivě připravovali. Nikdy to ale nebylo moc platné, protože ať jsme se učili sebevíc, pokaždé nastalo ono děsivé ticho, kdy už se nedalo na otázky dál odpovídat a prsty rava Geršensona začaly bubnovat o stůl.

Ve třídě nás bylo čtrnáct a všichni s výjimkou Dannyho to ticho dříve nebo později zakusili na vlastní kůži. Byl jsem vyvolaný první týden v říjnu a na chvíli jsem ticho zakusil, než se mi podařilo vypořádat se s odpovědí na skoro nemožnou otázku. Rav Geršenson odpověď přijal a dál ji rozvedl, čímž předešel Dannyho ruku, připravenou vyletět vzhůru. Všiml jsem si, jak se na mě krátce podíval, když se rav Geršenson zabýval mojí odpovědí. Potom se otočil a na rtech mu pohrával spokojený úsměv. Můj vztek na něho se rozplynul, když jsem ten úsměv viděl, a znovu se vrátilo zoufalství nad tím, že s ním nemohu mluvit. Bolest teď byla ale snesitelnější, podařilo se mi ji ovládat a udržovat v mezích. Na moji práci ve škole už vliv neměla.

V polovině října už byli všichni ze třídy alespoň dvakrát vyvoláni.

Připravoval jsme se horečnatě, protože jsem čekal, že co nevidět uslyším své jméno. Koncem října mi začalo být nepříjemně. Ani v půlce listopadu jsem ještě nebyl podruhé vyvolaný. Účastnil jsem se společných diskusí, kladl jsem otázky, hádal jsem se, zvedal jsem ruku stejně často jako Danny na otázku „Kdo to ví?“, kterou rav Geršenson položil – ale ke čtení jsem vyvolaný nebyl. Nechápal jsem to a začalo mě to znervózňovat. Napadlo mě, jestli se takhle rav Geršenson nepodílí na klatbě, kterou na mě a mého otce uvalil reb Saunders.

V té době mě zneklidňovaly ještě další věci. Otec začal díky svým aktivitám vypadat jako kostlivec a já se děsil nocí, kdy se vracel domů unavený, vypil sklenici čaje, strávil chvíli u mě v pokoji s nepřítomným výrazem, jako by ani neposlouchal, co jsem říkal, a potom odešel do své pracovny. Na šábes jsem studoval Talmud sám, zatímco on spal. Spojené národy v té době projednávaly palestinskou otázku a brzy se mělo hlasovat o Plánu na rozdělení.

Každý den hlásaly titulky v novinách nové hrůzy a krveprolití; měl jsem dojem, že v Madison Square Garden byla každý týden veřejná manifestace. Na dvou takových jsem byl. Podruhé jsem šel brzy, abych si uvnitř sednul. Proslovy byly fantastické a já se přidával k potlesku a ke skandování, až mě bolely dlaně a ochraptěl jsem. Na té manifestaci mluvil otec a jeho hlas se bouřlivě valil z reproduktorů.

Za mikrofony vypadal působivě, hlas dodával jeho postavě rozměry obra. Když domluvil, seděl jsem a poslouchal bouřlivý potlesk a oči mi slzely hrdostí.

Liga za náboženský Erec Jisráel reba Saunderse mezitím dál vylepovala protisionistické letáky. Byly všude, kam jsem přišel – na ulicích, v trolejbusech, ve školních lavicích, na stole v jídelně, dokonce i na školních záchodech.

V listopadu bylo zřejmé, že hlasování Spojených národů o Plánu na rozdělení se uskuteční až někdy koncem měsíce. V sobotu 29.

listopadu, když k hlasování konečně došlo, byl otec na schůzi a já jsem jeho průběh poslouchal v rádiu v kuchyni. Když oznámili výsledek, brečel jsem jako malé děcko, a když se později otec vrátil domů, objali jsme se, plakali a líbali a slzy se nám valily po tvářích.

Byl samou radostí jako opilý. Smrt šesti miliónů Židů dostala nakonec smysl, opakoval pořád dokola. Stalo se to. Po dvou tisících letech se to konečně stalo. Byli jsme znovu národ s vlastní zemí. Byli jsme požehnaná generace. Měli jsme příležitost být svědky založení židovského státu. „Díky Bohu!“ řekl. „Díky Bohu! Díky Bohu!“

Střídavě jsme plakali a povídali si, a když jsme šli spát, bylo už po třetí hodině ráno.

Vstal jsem úplně grogy z nevyspaní, ale ještě jsem měl pořád ohromnou radost a nemohl jsem se dočkat, až ji budu ve škole sdílet s ostatními. U snídaně moje radost trochu opadla, když jsme s otcem uslyšeli z rádia, že několik hodin po hlasování ve Spojených národech napadli Arabové autobus, jedoucí z Tel Avivu do Jeruzaléma, a zabili sedm Židů. Úplně pohasla a změnila se do nekontrolovaného vzteku, když jsem přišel do školy a zjistil, že je celá oblepená letáky protisionistické ligy reba Saunderse.

Letáky odsuzovaly hlasování Spojených národů, přikazovaly Židům, aby ho ignorovali, prohlašovaly stát za znesvěcení jména Božího, a oznamovaly, že liga bude usilovat o své uznání vládou Spojených států.

Tomu, že jsem se ten den nezapletl do rvačky, zabránilo jenom děkanovo varování o okamžitém vyloučení ze školy. Nejednou se mi chtělo zakřičet na skupinu protisionistických studentů, kteří se radili na chodbách a v učebnách, že by se měli přidat k Arabům a Britům, když jsou tolik proti židovskému státu. Podařilo se mi ale nějak ovládnout a zůstal jsem zticha.

V týdnech, které následovaly, jsem byl za své mlčení vděčný.

Jakmile totiž začali Arabové napadat židovské komunity v Palestině, jako když se například prodral dav Arabů ulicí Princezny Mary v Jeruzalémě, zničil a vydrancoval obchody a nechal za sebou staré židovské obchodní centrum vypleněné a vypálené, a jak začal denně přibývat počet mrtvých Židů, liga reba Saunderse záhadně utichla.

Protisionističtí studenti ve škole se tvářili podrážděně a utrápeně a všechny protisionistické řeči přestaly. Pozoroval jsem je každý den v jídelně u oběda, jak si v židovských novinách čtou zprávy o krveprolití a potom se o nich baví. Bylo slyšet vzdechy, viděl jsem, jak kroutí hlavami se smutnýma očima. „Znovu se prolévá židovská krev,“ šeptali si mezi sebou. „Hitler nestačil. Ještě víc židovské krve, ještě víc vraždění. Co po nás svět chce? Šest miliónů nestačilo? Musí zemřít další Židé?“ Jejich smutek nad novým násilím proti Židům v Palestině přehlušil nenávist proti sionismu. Nestali se z nich sionisté, jenom zmlkli. Byl jsem v té době rád, že jsem potlačil svůj hněv.

Ze všech předmětů jsem na konci semestru dostal jedničku.

Dokonce i z Talmudu, i když mě rav Geršenson vyvolal jenom jednou za celé čtyři měsíce, které jsem strávil na jeho hodinách. Chystal jsem se, že si s ním o tom během zimních prázdnin promluvím, ale hned první den dostal otec druhý srdeční záchvat.

Zhroutil se na schůzi Židovského národního fondu a odvezli ho do Brooklynské nemocnice. Tři dny se bezvládně zmítal mezi životem a smrtí. Žil jsem jako v neklidném děsivém snu, a kdyby mi Máňa bez ustání vlídně nepřipomínala, že musím jíst, byl bych hladověl.

Na začátku letního semestru se otec začal uzdravovat, ale pořád vypadal jako stín. Doktor Grossman mi řekl, že bude v nemocnici nejméně šest týdnů a další čtyři až šest měsíců bude muset odpočívat, než znovu začne pracovat.

Když začal semestr, všichni moji spolužáci už o tom věděli, ale jejich slova útěchy mi moc nepomohla. Pohled na Dannyho tvář při našem prvním setkání po pololetních prázdninách mi ale trochu pomohl. Prošel kolem mne na chodbě s výrazem, který vypadal jako maska bolesti a soucitu. Vypadalo to skoro, že na mě promluví, ale mlčel. Místo toho o mne zavadil a podařilo se mu dotknout mé ruky.

Jeho dotyk a oči mi řekly vše, co rty nesměly vyslovit. Napadlo mě, jakou je krutou ironií, že k tomu, abychom s Dannym navázali znovu nějaký kontakt, musel otec dostat srdeční záchvat.

Bydlel jsem sám. Máňa chodila ráno a odcházela po večeři, a za dlouhých zimních nocí v lednu a únoru jsem byl v domě úplně sám.

Byl jsem sám i dřív, ale s vědomím, že se otec vrátí ze schůze a stráví se mnou pár minut, byla samota snesitelná. Teď na schůze nechodil a u mě v pokoji se nestavoval. První dny jsem ticho v bytě nemohl vydržet, a tak jsem chodil na dlouhé procházky do nepříjemných, chladných zimních nocí. Začala to ale odnášet škola a nakonec jsem se zase sebral. Odpoledne jsem trávil co nejdéle v nemocnici s otcem. Byl slabý a sotva mluvil a věčně se mě ptal, jestli na sebe dávám pozor. Doktor Grossman mě varoval, abych ho neunavil, a tak jsem odcházel, co nejdřív jsem mohl, šel jsem domů, najedl se a pak do noci studoval.

Když byl otec v nemocnici tři týdny, staly se večery skoro pravidelnou rutinou. Strach, že by mohl zemřít, zmizel. Teď už šlo jenom o to přečkat ticho, dokud se nevrátí domů. A ticho jsem přečkával učením.

Začal jsem studovat hlavně Talmud. Předtím jsem Talmud studoval na šábes a odpoledne ve škole. Teď jsem ho začal studovat i večer. Rychle jsem udělal úkoly a pak jsem se vrátil k pasáži v Talmudu, kterou jsme probírali s ravem Geršensonem. Studoval jsem soustředěně. Naučil jsem se pasáž nazpaměť, našel jsem si různé komentáře – ty, které nebyly v samotném Talmudu, se daly vždycky najít v otcově knihovně – a učil jsem se je taky nazpaměť.

Snažil jsem se odhadnout komplikované otázky rava Geršensona. A potom jsem začal s něčím, co jsem nikdy předtím ve škole s Talmudem nedělal. Když jsem se naučil text a komentáře, podíval jsem se na text znovu kriticky. Zkontroloval jsem odkazy v Talmudu k souběžným textům a snažil jsem si zapamatovat všechny rozdíly, na které jsem přišel. Z otcovy knihovny jsem si vzal objemné svazky Jeruzalémského Talmudu – ve škole jsme pracovali s Babylónským Talmudem – a našel jsem si v něm odpovídající pojednání, abych viděl, jak se liší od pojednání v Babylónském Talmudu. Pracoval jsem soustředěně a systematicky, používal jsem všeho, co mě otec naučil, a zanedlouho jsem se dokázal hodně naučit sám. Mohl jsem přitom jít opravdu do hloubky díky pomalému tempu, jakým rav Geršenson postupoval. Dokázal jsem díky tomu předvídat většinu jeho otázek.

Se vzrůstající jistotou jsem věděl, kdy mě znovu vyvolá.

Od onoho říjnového dne mě nevyvolal ani jednou. Byla už polovina února. Tím, že jsem strávil tolik nocí nad Talmudem, jsem předběhl třídu asi o pět, šest dní a zapletl jsem se do jedné z nejsložitějších debat, na jakou jsem kdy narazil. Nešlo jenom o samotný text v Talmudu, který vypadal, jako by byl plný rozporů, ale o vysvětlující komentáře. Text byl dlouhý devět řádek. Jeden z komentářů k textu byl dlouhý stránku a půl, jiný dokonce čtyři. Zato třetí komentář vysvětloval text v šesti řádcích. Vysvětlení bylo stručné, výstižné a srozumitelné, až na to, že vypadalo, jako by nevycházelo z textu, který vysvětlovalo. Další komentář se snažil sladit všechny tři metodou pilpul. Kdo měl v pilpulu zálibu, byl s výsledkem spokojený, ale pro mě byl příliš násilný. Vypadalo to na bezvýchodnou situaci.

Jak jsme se k tomu textu blížili, byl jsem čím dál víc přesvědčenější, že mě rav Geršenson vyvolá, abych ho přečetl a vysvětlil. Ani jsem nevěděl, proč jsem o tom byl tak přesvědčený; jednoduše jsem to tušil.

Začal jsem tu záhadu s obtížemi rozmotávat. Dělal jsem to dvěma způsoby. První byl tradiční a spočíval v tom, že jsem se text a komentáře nejdřív naučil nazpaměť a potom jsem si vymýšlel všechny možné otázky, jaké by mi mohl rav Geršenson položit. Jezdil jsem trolejbusem, chodil po ulicích nebo ležel v posteli – a kladl jsem si otázky. Druhý způsob byl ten, který mě naučil otec. Spočíval v tom, že jsem se pokusil najít nebo zrekonstruovat správný text, který měl komentátor, jenž nabízel jednoduché vysvětlení, před sebou. První způsob byl relativně snadný, šlo v něm o pouhé memorování. Druhý byl komplikovaný. Donekonečna jsem se probíral všemi odkazy a souběžnými pasážemi v Jeruzalémském Talmudu. Když jsem skončil, měl jsem v rukou čtyři různé verze textu. Teď jsem musel znovu sestavit ten, z něhož vycházel jednoduchý komentář. Postupoval jsem pozpátku. Vycházel jsem z komentáře a potom jsem zjišťoval, kterou ze čtyř verzí pasáže mohl mít komentátor před sebou, když ten komentář psal. Byla to úmorná práce, ale nakonec jsem měl pocit, že se mi správné řešení podařilo najít. Trvalo to nekonečné hodiny drahocenného času, ale byl jsem spokojený, že mám správný text, jediný, který dával smysl. Tohle jsem si dělal jenom pro sebe. V případě, že by mě vyvolal rav Geršenson, bych použil samozřejmě jenom první způsob. Když se otec vrátil z nemocnice, ukázal jsem mu, co jsem s jeho metodou udělal. Byl jsem s výsledkem moc spokojený.

Za tři dny jsme k té pasáži v hodině Talmudu došli a rav Geršenson podruhé v tom roce vyvolal mé jméno a požádal mě, abych ji přečetl a vysvětlil.

Ve třídě bylo hrobové ticho. Někteří z mých přátel se mi už před časem svěřili, že z téhle pasáže mají hrůzu; nedávala jim vůbec žádný smysl a komentáře byly nepochopitelné. Měl jsem taky trochu strach, ale zároveň jsem chtěl ukázat, co jsem se naučil. Když jsem uslyšel své jméno, cítil jsem, jak se chvěju strachy a vzrušením, jako bych dostal ránu elektrickým proudem. Většina studentů čekala s obavami, kdo bude vyvolaný. Seděli s očima sklopenýma k textům a báli se na rava Geršensona pohlédnout. Teď se všichni dívali na mě, dokonce i Danny, a od jednoho spolužáka napravo ke mně dolehlo sotva slyšitelné oddechnutí. Sklonil jsem se nad Talmud, položil ukazováček pod první slovo pasáže, a začal jsem číst.

Každá pasáž v Talmudu se skládá z útvaru, kterému by se dalo příhodně říkat myšlenkové celky. Každý myšlenkový celek je samostatnou částí celého pojednání, které tvoří pasáž. Může sestávat ze stručného výroku nebo otázky na tento výrok, odpovědi na otázku, krátkého nebo dlouhého komentáře k nějakému biblickému verši a podobně. V Talmudu nejsou žádná interpunkční znaménka a není vždycky jednoduché odhadnout, kde myšlenkový celek začíná a kde končí; některé pasáže mohou být sestaveny tak těsně a organicky, že rozlišit myšlenkové celky je obtížné a někdy i libovolné. Většinou se ale myšlenkové celky dají snadno rozeznat a rozhodnutí, jak rozložit pasáž do takových celků, bývá věcí zdravého rozumu a citu pro rytmus polemiky. Rozdělení pasáže do myšlenkových celků je prosté. Člověk se musí rozhodnout, kdy přestat číst a začít vysvětlovat a kdy odkazovat ke komentářům pro další vysvětlení.

Rozdělil jsem si pasáž na myšlenkové celky, když jsem ji studoval, věděl jsem tedy přesně, kde mám přestat číst a začít vysvětlovat.

Přečetl jsem nahlas myšlenkový celek, který obsahoval citát z Mišny

– Mišna je psaný text rabínského ústního zákona; její forma i obsah jsou většinou stručné a výstižné. Je to rozsáhlá sbírka zákonů, na nichž jsou založeny téměř všechny rabínské diskuse, které spolu s Mišnou tvoří Talmud. Když jsem dočetl myšlenkový celek s citátem z Mišny, stručně jsem ho zopakoval spolu s komentáři Rašiho a tosafistů. Snažil jsem se mluvit co nejsrozumitelněji, jako bych sám vykládal látku studentům místo toho, abych fungoval jako trampolína pro poznámky rava Geršensona. Když jsem byl hotový s vysvětlením textu s Mišnou, přečetl jsem další myšlenkový celek, který obsahoval další Mišnu z jiného traktátu. Tahle Mišna byla pravým opakem první. Podrobně jsem ji vyložil, vysvětlil jsem, proč protiřečí první, potom jsem přečetl komentáře Rašiho a tosafistů, které byly na stejné stránce jako text Talmudu. Čekal jsem, kdy mě rav Geršenson zastaví, ale nic se nedělo. Četl jsem a vysvětloval dál, s očima upřenýma na text při čtení a na rava Geršensona při vysvětlování. Nechal mě mluvit bez přerušení. Když jsem byl u čtvrtého řádku, začalo být pojednání tak složité, že jsem se odvolal na jeden středověký komentář, který nebyl vytištěný na stejné stránce jako text, ale odděleně na konci traktátu. Položil jsem pravý ukazováček na příslušné místo v textu, listoval jsem Talmudem až k onomu komentáři, a četl jsem z něho. Potom jsem řekl, že další komentáře nabízejí odlišná vysvětlení, a ocitoval jsem je zpaměti, protože ve vydání Talmudu, který třída používala, zahrnuté nebyly.

Když jsem je odříkal, vrátil jsem se znovu k pasáži a pokračoval jsem ve čtení. Když jsem zvedl oči, abych vysvětlil myšlenkový celek, který jsem právě dočetl, uviděl jsem, že rav Geršenson sedí – poprvé od té doby, co jsem k němu chodil, se během šiuru posadil. Hlavu měl v dlaních, lokty opřené o otevřený Talmud, a pozorně poslouchal.

Když jsem pokračoval ve vysvětlování myšlenkového celku, který jsem právě dočetl, podíval jsem se na hodinky a ke svému údivu jsem zjistil, že už mluvím skoro hodinu a půl bez přestávky.

Tentokrát jsem musel použít všechny komentáře a s vysvětlením myšlenkového celku se mi podařilo skončit o chvilku dřív, než ve tři hodiny zazvonil zvonek. Rav Geršenson nic neřekl. Zůstal sedět a propustil třídu mávnutím ruky.

Druhý den mě vyvolal znovu a já jsem pokračoval ve čtení a vysvětlování. Zabýval jsem se dvě hodiny sedmi slovy a on se znovu během mého výkladu posadil a dal si hlavu do dlaní. Ani jednou nepromluvil. Zvonek zazvonil uprostřed obsáhlého vysvětlování čtyřstránkového komentáře, a když mě znovu vyvolal třetí den, přečetl jsem rychle oněch sedm slov, stručně jsem zopakoval vysvětlení z předešlého dne a pokračoval jsem tam, kde jsem přestal.

Mezi třetím a čtvrtým dnem moje nálada kolísala od nespoutané radosti k trudomyslnosti. Věděl jsem, že to umím, jinak by mě rav Geršenson zastavil, ale přál jsem si, aby něco řekl, aby jen tak nestál nebo neseděl, bez jediného slova.

Někteří chasidští studenti ve třídě se na mě dívali s výrazem posvátné úcty a žárlivosti, jako by nedokázali potlačit obdiv nad tím, jak mi to jde, a zároveň jako by se divili, že já, sionista a syn muže, který psal apikorejské články, znám Talmud tak dobře. Danny ale vypadal, že z toho má radost. Když jsem četl a vysvětloval, ani jednou se na mě nepodíval, ale všiml jsem si, jak pokyvuje hlavou a usmívá se. Rav Geršenson mlčel a nehýbal se. Napjatě poslouchal s bezvýraznou tváří, jenom tu a tam se mu zvedly koutky úst, když jsem vysvětloval zvlášť obtížné místo. Na konci třetího dne už to začínalo být zoufalé. Přál jsem si, aby alespoň něco řekl nebo udělal, kývnul hlavou, usmál se nebo mě třeba chytil při chybě – cokoliv, jenom ne to hrozné mlčení.

Čekal jsem, že mě rav Geršenson čtvrtý den zase vyvolá. A taky že vyvolal. Z pasáže už zbýval jenom jeden myšlenkový celek a já jsem se předem rozhodl, že až budu s vysvětlením hotový, zopakuji stručně celou pasáž a všechny komentáře, shrnu nejasnosti, které se objevily v textu, a uvedu různé způsoby, jakými je komentáře vysvětlovaly. Potom se pokusím podle středověkého komentáře sladit jejich odlišná vysvětlení. Trvalo mi to necelou hodinu, a když jsem byl spokojený s tím, že jsem udělal, co jsem mohl, odmlčel jsem se. Rav Geršenson seděl za katedrou a upřeně mě pozoroval.

Chvíli mi připadalo zvláštní, že už neslyším svůj hlas. Neměl jsem už ale co dodat.

Nastalo ticho, během něhož jsem zahlédl jednoho chasidského studenta, jak se šklebí a naklání k jinému chasidovi, aby mu něco pošeptal. Potom se rav Geršenson postavil a složil ruce na prsou.

Trošku se usmíval a horní částí těla se kýval dopředu a dozadu.

Požádal mě, abych zopakoval jednu věc, kterou jsem řekl před dvěma dny, a já odpověděl. Požádal mě, abych mu ještě jednou vysvětlil pasáž v jednom z komentářů a já mu ji zpaměti odříkal a znovu vysvětlil, jak nejlépe jsem dovedl. Požádal mě, abych vyjmenoval nejasnosti, které jsem našel v různých komentářích, a já je všechny zopakoval. Potom mi řekl, abych vysvětlil, jak se komentář z pozdního středověku pokusil tyto nejasnosti sladit, což jsem mu také zopakoval.

Znovu bylo ticho. Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl třetí.

Zajímalo mě, jestli začne novou pasáž, když do konce šiuru zbývalo jenom půl hodiny. Obvykle začínal novou pasáž – neboli injan, jak se jí říká – na začátku šiuru, aby měla třída čas se do ní ponořit. Byl jsem moc spokojený s tím, jak jsem vysvětlil pasáž a odpověděl na otázky. Řekl jsem si, že o tom povím otci, až za ním půjdu večer do nemocnice.

Potom se mě rav Geršenson zeptal, jestli jsem spokojený se snahou komentáře z pozdního středověku o smírné řešení.

Takovou otázku jsem nečekal. Snahu o smírné řešení jsem považoval za základ celé diskuse o dané pasáži, a vůbec mě nenapadlo, že se na něj bude rav Geršenson ptát. Dlouho jsem cítil, jak se bezmocně zmítám v obávaném tichu, které přišlo vždycky po jeho otázce, na kterou student neuměl odpovědět, a čekal jsem, až začne bubnovat prsty o stůl. Jeho ruce ale zůstaly na prsou a on tam stál a upřeně se mi díval do očí.

„Nu?“ řekl ještě jednou, „v jeho tvrzení není nic sporného?“

Čekal jsem, že se zvedne Dannyho ruka, ale nic se nedělo. Podíval jsem se na něho a viděl jsem, že má pootevřená ústa. Ta otázka ho taky zaskočila.

Rav Geršenson si hladil pravou rukou vous a pak se mě potřetí zeptal, jestli jsem spokojený s tím, co stojí v onom komentáři.

Slyšel jsem sám sebe, jak říkám, že spokojený nejsem.

„Aha,“ řekl a pousmál se. „Dobře. A pročpak ne?“

„Protože to je pilpul,“ slyšel jsem svou odpověď.

Třídou to zašumělo. Všiml jsem si Dannyho, jak se na židli napřímil, bleskově se na mě s vyděšeným výrazem podíval a zase se otočil.

Najednou jsem začal mít trochu strach z toho, jak pohrdavě jsem slovo pilpul pronesl. Nesouhlas v mém hlasu zůstal viset ve vzduchu jako hrozba.

Rav Geršenson si pomalu hladil špičatý vous. „Tak,“ řekl potichu,

„je to pilpul. Jak vidím, ty pilpul rád nemáš... Nu, velký Gaon z Vilna také neměl rád pilpul.“ Mluvil o Rabi Elijášovi z Vilna, odpůrci chasidismu z osmnáctého století. „Pověz mi, Reuvene,“ – to bylo poprvé, kdy mě takto oslovil jménem – „proč je to pilpul? Co je na jeho výkladu špatného?“

Odpověděl jsem, že je vykonstruovaný, že přidává různé významové nuance tam, kde nejsou, a že to tudíž není žádné smíření.

Pomalu přikývl. „Nu,“ řekl, přičemž mluvil nejen ke mně, ale k celé třídě, „je to velice těžký injan. A komentáře,“ – použil slovo

„rišonim“, které označuje ranně středověké komentátory Talmudu –

„nám nepomohou.“ Potom se podíval na mě. „Pověz mi, Reuvene,“

řekl potichu, „jak si ten injan vysvětluješ ty?“

Seděl jsem a jako omráčený jsem na něho mlčky zíral. Když ho nedokázali vysvětlit komentátoři, jak bych to svedl já? Tentokrát ale nezůstal mlčet. Místo toho otázku zopakoval tichým, laskavým hlasem. „Neumíš ho vysvětlit, Reuvene?“

„Ne,“ slyšel jsem, jak říkám.

„Tak,“ řekl rav Geršenson. „Neumíš ho vysvětlit. Opravdu ho neumíš vysvětlit?“

Na okamžik jsem měl nutkání mu říci, že text není v pořádku a předložit mu ten, který jsem zrekonstruoval. Ale neudělal jsem to.

Bál jsem se. Vzpomněl jsem si, jak mi Danny vyprávěl, že rav Geršenson zná kritickou metodu studia Talmudu od A do Zet a že ji nenávidí. Tak jsem mlčel.

Rav Geršenson se otočil ke třídě. „Umí ten injan někdo vysvětlit?“

zeptal se potichu.

Odpovědí mu bylo mlčení.

Hlasitě vzdychl. „Nu,“ řekl, „nikdo ho neumí vysvětlit... Abych pravdu řekl, ani já ho neumím vysvětlit. Je to těžký injan. Velice těžký.“ Na chvíli se odmlčel, potom zavrtěl hlavou a usmál se. „I učitel může někdy nevědět,“ řekl potichu.

Bylo to poprvé, co jsem slyšel rabína přiznat, že nerozumí nějaké pasáži v Talmudu.

Seděli jsme tam v nepříjemném tichu. Rav Geršenson hleděl na otevřený Talmud na stole. Pomalu ho zavřel a propustil třídu.

Když jsem si skládal knihy, zaslechl jsem, jak volá mé jméno.

„Chtěl bych si s tebou chvíli promluvit,“ řekl rav Geršenson.

Přistoupil jsem k jeho stolu.

Když jsem stál až u něho, viděl jsem, jak vrásčitou má tvář a čelo.

Kůže na jeho rukou vypadala suchá jako pergamen a rty tvořily tenkou čáru pod hustým trsem šedivých vousů. Oči měl hnědé a laskavé a z jejich vnějších koutků se rozlézaly vrásky jako hluboké brázdy.

Počkal, dokud všichni studenti neodešli z učebny. Potom se mě potichu zeptal: „Studoval jsi ten injan sám, Reuvene?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Tvůj otec ti nepomáhal?“

„Otec je v nemocnici.“

Zatvářil se překvapeně.

„Už je mu líp. Měl srdeční záchvat.“

„To jsem nevěděl,“ řekl potichu. „Je mi to líto.“ Na chvíli se odmlčel a upřeně se na mě díval. „Tak,“ řekl, „ty jsi tedy ten injan studoval sám.“

Přikývl jsem.

„Tvůj otec je veliký učenec,“ řekl potichu, jako by zamyšleně.

„Mimořádný učenec.“ Jeho hnědé oči vypadaly, že jsou vlhké.

„Pověz mi, Reuvene, jak by tvůj otec odpověděl na mou otázku?“

Díval jsem se na něho a nevěděl jsem, co mám říci.

Slabě, omluvně se usmál. „Ty nevíš, jak by tvůj otec ten injan vysvětlil?“

Spolužáci už odešli, byli jsme sami, a já cítil, že mezi námi zavládla jakási důvěrnost, takže nebylo moc těžké říci to, co jsem potom řekl.

Úplně beze strachu jsem ale nemluvil. „Myslím, že vím, co by řekl.“

„Nu?“ pobídl mě rav Geršenson jemně. „Co?“

„Asi by řekl, že ten text je špatný.“

Několikrát mrknul a jeho tvář zůstala bez výrazu. „Vysvětli mi, co tím myslíš,“ řekl potichu.

Vysvětlil jsem mu, jak jsem zrekonstruoval text, potom jsem mu ho zpaměti odříkal, abych mu ukázal, jak dokonale odpovídá vysvětlení, které podával nejjednodušší z komentářů. Nakonec jsem řekl, že právě tohle byl podle mě text rukopisu Talmudu, který měl komentátor před sebou, když psal komentář.

Rav Geršenson dlouho mlčel a tvářil se nepřítomně. Potom pomalu řekl: „To jsi udělal sám, Reuvene?“

„Ano.“

„Tvůj otec je dobrý učitel,“ řekl potichu. „Mít takového otce je požehnání.“

Hlas měl tichý, uctivý.

„Reuvene?“

„Ano?“

„Musím tě požádat, abys na mých hodinách takový způsob vysvětlení nikdy nepoužíval.“ Mluvil vlídně, skoro omluvně. „Já sám proti té metodě nic nemám. Musím tě ale požádat, abys ji v mých hodinách nepoužíval. Rozumíš?“

„Ano.“

„Budu tě teď často vyvolávat,“ řekl s laskavým úsměvem. „Teď, když rozumíš, tě budu vyvolávat velice často. Čekal jsem celý rok, abych zjistil, jaký učitel je tvůj otec. Je to výborný učitel a znamenitý učenec. Poslouchat tě je radost. Ale v mých hodinách tuhle metodu používat nesmíš. Rozumíš?“

„Ano,“ opakoval jsem.

Propustil mě s tichým úsměvem a lehkým kývnutím hlavy.

Večer po poslední hodině jsem šel do školní knihovny a podíval jsem se do hebrejského a anglického katalogu, jestli je tam jméno rava Geršensona. Nebylo nikde uvedené. Tehdy jsem pochopil, proč můj otec na téhle škole neučil.

KAPITOLA 15

Otec se vrátil z nemocnice v polovině března. Byl slabý a vyzáblý, ležel na posteli a nebyl schopen skoro žádné fyzické činnosti. Máňa se o něho starala jako o malé dítě a doktor Grossman za ním chodil dvakrát týdně, v pondělí a ve čtvrtek, až do konce dubna, kdy své návštěvy zredukoval na jednu týdně. Neustále mi říkal, že je spokojen s tím, jak se otcův stav zlepšuje. Už nebylo čeho se obávat, jen si musí důkladně odpočinout. První čtyři týdny k nám každý večer chodila noční sestra, byla přes noc vzhůru v otcově pokoji, a ráno zase odcházela. Mluvení ho brzy vyčerpávalo; zdálo se, že i poslouchání ho unavuje. Prvních šest týdnů jsme spolu moc často být nemohli. Ale bylo skvělé mít ho doma, vědět, že je znovu ve svém pokoji, pryč z nemocnice, a vědět, že z bytu konečně zmizelo tísnivé ticho.

Pověděl jsem mu o svém zážitku s ravem Geršensonem, když byl ještě v nemocnici. Mlčky poslouchal, pokyvoval hlavou a pak řekl, že je na mě moc pyšný. O ravu Geršensonovi se ani nezmínil. Na hodinách Talmudu jsem byl teď vyvoláván pravidelně, a když jsem četl a vysvětloval nějakou pasáž, žádné ticho nenastávalo.

Dannyho jsem vídal celou dobu ve škole, ale mlčení mezi námi trvalo. Nakonec jsem se s tím smířil. Začali jsme se dorozumívat očima, kývnutím hlavy, pohyby rukou. Jeden na druhého jsme ale nemluvili. Neměl jsem ani ponětí, jak pokračuje s psychologií nebo jak se daří jeho rodině. Žádné špatné zprávy jsem ale neslyšel, a tak jsem měl za to, že je všechno víceméně v pořádku.

Zachmuřené tváře učitelů a studentů ve škole odrážely novinové titulky, které popisovaly arabské nepokoje a útoky proti Židům v Palestině, židovská obranná opatření, kterým často bránili Britové, a pokračující činnosti Irgunu. Arabové přepadávali židovská osídlení v Horní Galileji, Negevu a kolem Jeruzaléma a neustále napadali konvoje se zásobami. Arabové zabíjeli Židy, Židé zabíjeli Araby, a Britové, kteří se ocitli v nepříjemné situaci uprostřed, vyvolávali dojem, že jsou neschopni a občas i neochotni zastavit stoupající vlnu vraždění.

Studentské sionistické skupiny na škole byly čím dál víc aktivnější a jednou bylo několik členů mé skupiny požádáno, aby odešli z odpoledního vyučování do skladiště v Brooklynu a pomáhali tam nakládat uniformy, helmy a ešusy na obrovské desetitunové náklaďáky, které stály venku. Řekli nám, že všechny zásoby poplují brzy do Palestiny a že jsou určené pro Haganu. Pracovali jsme dlouho a těžce a z nakládání jsem získal jakýsi důvěrný vztah ke zprávám, které jsem slyšel v rádiu a četl v novinách.

V dubnu obsadila Hagana Tiberias, Haifu a Safed a Irgun se s pomocí Hagany zmocnil Jaffy.

Otec byl už silnější a začal trochu chodit po domě. Konečně jsme si mohli popovídat a mluvili jsme skoro jenom o Palestině. Řekl mi, že ještě před srdečním záchvatem ho požádali, jestli by se jako delegát nezúčastnil Generální sionistické rady, která se měla sejít během nadcházejícího léta v Palestině. „Teď budu rád, když se mi podaří jet na chatu,“ řekl a na rtech se mu objevil hořký úsměv.

„Proč jsi mi o tom neřekl?“ zeptal jsem se.

„Nechtěl jsem tě zneklidňovat. Ale nemohl bych si to nechat jenom pro sebe. Tak ti to tedy říkám teď.“

„Proč jsi mi nic neřekl, když tě o to požádali?“

„Požádali mě ten večer, kdy jsem dostal záchvat,“ řekl. Už jsme o tom nikdy nemluvili. Když jsem byl ale s ním, vždycky jsem poznal, když na to myslel. Oči měl zasněné, vzdychal a vrtěl hlavou. Pracoval pro židovský stát ze všech sil a kvůli té dřině ho teď nemohl vidět.

Během dalších měsíců jsem si často říkal, jaký význam tomu asi přikládá. Nevěděl jsem to, ale neptal jsem se.

V pátek, druhý týden v květnu, když se zrodil Izrael, jsme nezakrytě plakali. A druhý den ráno, když jsem šel do synagógy, jsem zahlédl v novinách titulky, které oznamovaly vznik židovského státu.

Stálo tam také, že arabská vojska začala se slibovanou invazí.

Další týdny byly temné a nesnesitelné. Oblast Etzion v Hebronských horách padla, jordánská armáda napadla Jeruzalém, irácká armáda obsadila údolí Jordánu, egyptská armáda obsadila Negev, a z bitvy o Latrun, strategický bod na cestě do Jeruzaléma, se stalo krveprolití. Otec byl zachmuřený a zamlklý a já si začal znovu dělat starosti o jeho zdraví.

Začátkem června se po škole roznesla zpráva, že jeden nedávný absolvent padl v bojích kolem Jeruzaléma. Několik dní se o tom mluvilo, až byla nakonec zpráva potvrzena. Neznal jsem ho, skončil školu dřív, než jsem já nastoupil, ale většina studentů z posledního ročníku si ho očividně pamatovala. Byl to vynikající student matematiky a byl velice oblíbený. Odešel si udělat doktorát na Hebrejskou univerzitu do Jeruzaléma, přidal se k Haganě, a zahynul, když se snažil provést nějaký konvoj Jeruzalémem. Byli jsme otřesení. Nikdy nás ani nenapadlo, že by válka mohla být tak blízko.

Jednoho dne v druhém červnovém týdnu, ve stejné době, kdy vešlo v platnost příměří, vyhlášené Spojenými národy, a boje v Izraeli ustaly, se celá škola shromáždila na památku onoho studenta.

Byli tam všichni, rabíni, studenti a učitelé. Jeden z učitelů Talmudu popisoval jeho oddanost a nadšení pro judaismus, učitel matematiky chválil jeho nadání, a jeden ze starších studentů mluvil o tom, jak vždycky vyprávěl, že odejde do Izraele. Když se zpívala hymna a odříkával se Kadiš, všichni jsme vstali.

Protisionistická liga reba Saunderse toho dne přestala existovat, alespoň pokud šlo o studenty v Hirschově semináři. Mimo školu ještě vyvíjela činnost, ale ve školní budově jsem už neviděl ani jeden leták.

Závěrečné zkoušky jsem zvládl bez potíží, ze všech jsem dostal jedničku. Přišel červenec a s ním nesnesitelné vedro a radostná zpráva od doktora Grossmana, že otec bude moci jet v létě na chatu a v září znovu učit. Na chatě měl ale odpočívat, ne pracovat. Ano, psát mohl – copak psaní byla nějaká práce? Nato se otec zasmál, poprvé po dlouhých měsících.

V září začal otec znovu učit a já šel do třetího ročníku. Protože symbolistická logika byla součástí filozofie, vybral jsem si filozofii jako hlavní obor a připadala mi ohromná. Týdny rychle míjely. Otec první měsíce jenom učil; potom začal se souhlasem doktora Grossmana znovu s některými sionistickými činnostmi a jednou týdně večer učil dospělé.

Válka v Izraeli sporadicky pokračovala, zvlášť v poušti Negev.

Iniciativy se ale chopili Izraelci a veškeré napětí opadlo.

Protisionistická liga reba Saunderse zřejmě zanikla. Nebylo o ní vůbec slyšet, ani v sousedství. A jednoho dne koncem jara přišel u oběda k mému stolu Danny, s váhavým úsměvem se posadil a zeptal se mě, jestli bych mu nepomohl s experimentální psychologií; nevěděl si rady s grafem nějakého vzorce s proměnnými.

KAPITOLA 16

Cítil jsem, jak mi běhá mráz po zádech, když jsem uslyšel jeho hlas.

„Vítám tě zpátky mezi živými,“ řekl jsem. Díval jsem se na něho a srdce jako by mi chtělo vyskočit ven. Bylo to už přes dva roky, co jsme spolu nepromluvili ani slovo.

Slabě se usmál a uhladil si plnovous, teď už docela hustý. Měl na sobě tmavý oblek, košili bez vázanky, třásně a čepičku. Podél ostře řezaného obličeje mu visely pejzy a oči měl jasné a sytě modré.

„Zákaz padl,“ řekl stručně.

„To je skvělé být zase košer,“ řekl jsem s náznakem hořkosti v hlase.

Zamrkal a pokusil se o další úsměv. „Mrzí mě to,“ řekl potichu.

„Mě to taky mrzí. Občas jsi mi dost chyběl. Hlavně když byl otec nemocný.“

Přikývl a oči měl smutné.

„Jak to děláš?“ zeptal jsem se.

Znovu zamrkal. „Dělám co?“

„Jak snášíš to mlčení?“

Neřekl nic. Obličej mu ale ztuhnul.

„Já to nenáviděl,“ řekl jsem. „Jak to snášíš?“

Zatahal si nervózně za pejz a oči měl temné a zamyšlené.

„Já bych se asi zbláznil,“ řekl jsem.

„Ale nezbláznil,“ řekl potichu. „Naučil by ses s tím žít.“

„Proč to dělá?“

Ruka, která tahala za pejz, klesla na stůl. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Nevím. Ještě spolu nemluvíme.“

„Akorát když studujete Talmud nebo když vybuchne.“

Zamyšleně přikývl.

„Hrozně nerad říkám, co si myslím o tvém otci.“

„Je to ohromný člověk,“ řekl Danny klidně. „Nějaký důvod mít musí.“

„Podle mě je to nenormální a sadistické,“ řekl jsem trpce. „A tvého otce nemám vůbec rád.“

„Můžeš mít svůj názor,“ řekl Danny potichu. „A já zase svůj.“

Chvíli jsme mlčeli.

„Zhubnul jsi,“ řekl jsem.

Přikývl, ale neřekl nic. Seděl tam sklesle, vypadal malý a nesvůj, jako zraněný pták.

„Co tvé oči?“ zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. „Občas mě zlobí. Doktor říká, že to je z nervového vypětí.“

Znovu nastalo ticho.

„Je to fajn, že budeme zase spolu,“ řekl jsem. A usmál jsem se.

Váhavě se usmál a jasné oči mu zazářily.

„Ty s tím svým střeleným odpalováním míčů v baseballu,“ řekl jsem. „S tím svým otcem a s jeho pomateným mlčením a výbuchy.“

Znovu se usmál, tentokrát víc, a narovnal se. „Pomůžeš mi s tímhle grafem?“ zeptal se.

Řekl jsem mu, že už je na čase, aby si se svými grafy poradil sám, a potom jsem mu ukázal, co má dělat.

Když jsem o tom večer vyprávěl otci, zamyšleně přikyvoval. Čekal to, řekl. Židovský stát už nebyl spornou otázkou, ale faktem. Jak dlouho by reb Saunders pokračoval v zákazu kvůli již neexistujícímu důvodu?

„Jak se má Danny?“ chtěl vědět.

Pověděl jsem mu, že moc dobře nevypadá a že hodně zhubnul.

Na chvíli se zamyslel. Potom řekl: „Reuvene, to mlčení mezi Dannym a rebem Saundersem. Pokračuje?“

„Ano.“

Tvářil se smutně. „Otec může vychovávat své dítě, jak chce,“ řekl potichu. „Ale jak k tomu přijde duše?“

Když jsem se ho zeptal, co tím myslí, nic víc neřekl. Oči měl ale temné.

A tak jsme se s Dannym začali znovu jako zastara scházet před mojí synagógou, jezdit spolu do školy, obědvat a chodit domů.

Hodiny rava Geršensona se staly zvláštním potěšením, protože díky pohodě, která mezi námi zavládla, jsme se mohli pouštět do plamenných diskusí, které zabraly prakticky celý šiur. Jednoho dne jsme ovládli třídu natolik, že po obzvlášť bouřlivém souboji, který trval bez přerušení skoro čtvrt hodiny, nás rav Geršenson zastavil a prohlásil, že tohle není žádná soukromá hodina; ve třídě bylo dvanáct dalších studentů – nechtěl k tomu něco říci také někdo jiný?

Řekl to ale s vlídným úsměvem a my jsme s Dannym měli radost z jeho nepřímé pochvaly.

Několik dnů poté, co jsme spolu začali znovu mluvit, mi Danny pověděl, že se smířil s experimentální psychologií a že si ji dokonce oblíbil. Když teď mluvil o psychologii, používal věčně odborný jazyk experimentalistů: proměnné, konstanty, manipulace, pozorování, záznam dat, ověřování hypotéz a výhody snah o vyvrácení hypotéz proti jejich potvrzování. Měl jsem dojem, že s matematikou už nemá skoro žádné problémy. Moji pomoc potřeboval už jen zřídka.

Seděli jsme jednou v jídelně, když mi pověděl o rozhovoru s profesorem Applemanem. „Řekl, že kdybych chtěl někdy smysluplně přispět do psychologie, budu muset použít vědeckou metodu.

Freudistický přístup nenabízí ve skutečnosti žádný způsob, jak přijmout nebo vyvrátit nějakou hypotézu. A tak se vědomosti nabýt nedají.“

„Tak vida,“ zašklebil jsem se. „Sbohem, Freude.“

Zavrtěl hlavou. „Kdepak. Žádné sbohem, Freude. Freud byl génius. Ve svých objevech byl ale příliš opatrný. Chci se dovědět víc, než jenom to, čím se zabýval Freud. On se například nikdy nezabýval vnímáním. Nebo učením. Jak lidé vidí, slyší, dotýkají se, čichají, jak vnímají chuť a jak se učí, je úžasná věc. Freud se nikdy ničemu z toho nevěnoval. Byl to ale génius v tom, do čeho se pustil.“

„Bude z tebe experimentalista?“

„Myslím, že ne. Chci pracovat s lidmi, ne s krysami v bludištích.

Mluvil jsem o tom s Applemanem. Poradil mi, abych se věnoval klinické psychologii.“

„Co to je?“

„To je stejné jako třeba rozdíl mezi teoretickou a aplikovanou fyzikou. Experimentální psycholog je víceméně teoretik; klinický psycholog využívá to, na co přijde experimentalista. Pracuje s lidmi.

Vyšetřuje je, dává jim testy, stanovuje diagnózu a dokonce je i léčí.“

„Co tím myslíš, léčí?“

„Provádí psychoterapii.“

„Bude z tebe psychoanalytik?“

„Možná. Ale psychoanalýza je jenom jeden druh terapie. Existuje mnoho dalších.“

„Jakých?“

„No různých,“ řekl neurčitě. „Hodně jich je ještě experimentálních.“

„Ty chceš experimentovat s lidmi?“

„Já nevím. Možná. Opravdu o tom ještě moc nevím.“

„Budeš studovat na doktorát?“

„No jasně. Bez doktorátu se v tomhle oboru nikam nedostaneš.“

„Kam půjdeš?“

„Ještě nevím. Appleman navrhl Kolumbijskou univerzitu. Dělal tam doktorát.“

„Už o tom ví tvůj otec?“

Danny na mě vrhl nepříjemný, podrážděný pohled. „Ne,“ řekl potichu.

„Kdy mu to povíš?“

„Až dostanu smichu.“

„Smicha“ je hebrejské označení pro rabínskou ordinaci. „To je příští rok.“

Danny zamračeně přikývl. Potom se podíval na hodinky. „Měli bychom jít nebo přijdeme pozdě na šiur,“ řekl.

Uháněli jsme po schodech na hodinu rava Geršensona a dorazili jsme právě ve chvíli, kdy kohosi vyvolal, aby četl a vysvětloval.

Během dalšího z našich rozhovorů v jídelně se mě Danny zeptal, k čemu mi bude dobrá symbolická logika, až půjdu dělat na rabinát.

Řekl jsem, že nevím, ale že čtu hodně o filozofii a teologii, a že by z toho mohlo něco dobrého vzejít.

„Vždycky jsem měl za to, že logika a teologie se k sobě mají jako David a Saul,“ řekl Danny.

„Mají. Ale já bych jim mohl pomoci, aby se seznámili.“

Zavrtěl hlavou. „Nemůžu si zvyknout na to, že se staneš rabínem.“

„Já si nemůžu zvyknout na to, že se staneš psychologem.“ Hleděli jsme na sebe v tichém úžasu.

V červnu se vdávala Dannyho sestra. Pozvali mě na svatbu a byl jsem tam jediný, kdo nebyl chasid. Byla to tradiční chasidská svatba, kdy ženy a muži sedí odděleně a hodně se tančí a zpívá. Byl jsem šokovaný, když jsem uviděl reba Saunderse. Strašně zestárl od té doby, co jsem ho viděl naposled, a jeho černý plnovous začal šedivět. Šel jsem mu poblahopřát a on mi vřele potřásl rukou. Jeho oči byly tmavé a pronikavé. Byl obklopený lidmi a neměli jsme příležitost si promluvit. Nevadilo mi to. Nijak zvlášť jsem po tom netoužil. Levi trochu povyrostl, ale pořád byl bledý a jeho oči vypadaly za brýlemi s kostěnými obroučkami veliké. Z Dannyho sestry se stala krásná dívka. Mladík, za něhož se vdávala, byl chasid s černým vousem, dlouhými pejzy a tmavýma očima. Choval se trochu upjatě a mně bylo hned jasné, že si ho neoblíbím. Když jsem mu po obřadu gratuloval a potřásl rukou, jeho prsty byly hadrovité a vlhké.

Když skončila škola a přišel červenec, šel jsem jednou ráno k Dannymu. Kromě svatby jsem reba Saunderse od té doby, co jsme spolu začali s Dannym zase mluvit, neviděl, protože otec mě vždycky na šábes učil Talmud. Proto jsem si řekl, že by bylo slušné tam o prázdninách jednou ráno zajít. Danny mě zavedl do pracovny jeho otce. Chodba ve druhém patře byla plná mužů v černých kaftanech, čekajících mlčky, až se setkají s jeho otcem. Přikyvovali a drmolili uctivé pozdravy Dannymu a jeden z nich, neuvěřitelně starý muž s bílým plnovousem a shrbenou postavou, natáhl ruku a dotknul se jeho paže, když jsme ho míjeli. To gesto mi připadalo nechutné.

Všechno, co se týkalo reba Saunderse a chasidismu, mi začalo připadat odporné. Počkali jsme, až odejde člověk, který u jeho otce právě byl, a potom jsme vešli dovnitř.

Reb Saunders seděl na červené kožené židli s rovným opěradlem, obklopený knihami a zatuchlou vůní starých vazeb. Na jeho tváři se zračilo utrpení, ale když mě přivítal, hlas měl laskavý. Byl velice šťastný, že mě vidí, řekl potichu. Zaváhal, podíval se na mě a pak na Dannyho. Oči měl temné a nepřítomné. Jak se mi daří, zeptal se, a proč k nim už nechodím na šábes odpoledne? Řekl jsem, že na šábes s otcem studujeme Talmud. Vzdychl a oči měl zamyšlené. Neurčitě přikývl. Rád by si teď se mnou pohovořil déle, řekl, ale venku čeká tolik lidí, kteří ho chtějí vidět. Nemohl bych přijít někdy na šábes odpoledne? Řekl jsem, že se pokusím, a potom jsme s Dannym odešli.

To bylo všechno, co řekl. Ani slovo o sionismu. Ani slovo o klatbě mlčení, které na mě a Dannyho uvalil. Nic. Zjistil jsem, že ho teď nenávidím ještě víc, než když jsem vcházel dovnitř. V červenci už jsem ho neviděl.

KAPITOLA 17

Poslední rok v semináři nám začal v září. Jednou jsem u oběda vyprávěl Dannymu příběh, který jsem slyšel, namířený proti chasidismu, a on se hlasitě zasmál. Potom jsem se bez přemýšlení zmínil o tom, co jeden student před několika dny poznamenal:

„Cadikové sedí v naprostém tichu, nic neříkají, a jejich stoupenci napjatě poslouchají.“ Smích z jeho rtů zmizel, jako by dostal facku, a jeho tvář znehybněla.

Vzápětí mi došlo, co jsem řekl, a cítil jsem, jak mě polévá studený pot. Zamumlal jsem bezmocnou omluvu.

Dlouho nic neříkal. Jeho oči vypadaly jako strnulé, obrácené dovnitř. Potom mu obličej zvolna roztál. Pousmál se. „Je na tom víc pravdy, než tušíš,“ zamumlal. „Mlčení můžeš naslouchat, Reuvene.

Začal jsem si uvědomovat, že můžeš naslouchat tichu a učit se z něho. Je zvláštní a má svůj rozměr. Někdy ke mně promlouvá. Cítím, že v něm žiju. Ono mluví. A já ho slyším.“

Jeho slova zazněla, jako by je recitoval. Mluvil stejně, jako jeho otec.

„Ty tomu nerozumíš, viď?“ zeptal se.

„Ne.“

Přikývl. „Myslel jsem si to.“

„Co tím myslíš, že k tobě promlouvá?“

„Musíš mu chtít naslouchat a pak ho uslyšíš. Má nezvyklou, nádhernou strukturu. Nemluví pořád. Někdy – někdy pláče a pak v něm slyšíš utrpení světa. Pak je to bolestivé poslouchat ho. Ale nedá ti to.“

Cítil jsem, jak mě znovu zamrazilo, když jsem ho slyšel takhle mluvit. „Vůbec tomu nerozumím.“

Pousmál se.

„Mluvíte teď s otcem?“

Zavrtěl hlavou.

Nic z toho jsem nechápal, ale on se tvářil tak smutně a záhadně, že jsem se o tom už nechtěl bavit. Změnil jsem téma. „Měl by sis najít holku,“ řekl jsem. V sobotu večer jsem míval pravidelně schůzky. „Je to zázračný balzám na trpící duši.“

Smutně se na mě podíval. „Mně už ženu vybrali,“ řekl potichu.

Zíral jsem na něho.

„Je to starý chasidský zvyk, vzpomínáš si?“

„To mě nikdy nenapadlo,“ řekl jsem s překvapením.

Suše přikývl. „Další důvod, proč nebude tak snadné dostat se z té pasti. Netýká se to jenom mé rodiny.“

Nevěděl jsem, co na to říci. Nastalo dlouhé, nepříjemné ticho. A potom jsme v tom tichu odešli na šiur rava Geršensona.

Oslava bar micva Dannyho bratra, jíž jsem se zúčastnil jedno pondělní ráno třetí týden v říjnu, byla jednoduchá a prostá. Ranní bohoslužba začala v půl osmé – dost brzy na to, abychom tam mohli jít a nepřišli pozdě do školy – a Levi byl vyvolán, aby odříkal požehnání nad Tórou. Po bohoslužbě následoval kiduš, sestávající ze šnapsu, zákusků a sušenek. Každý připil na život, ľchaim, a odešel.

Reb Saunders se mě potichu zeptal, proč už k nim nechodím, a já mu vysvětlil, že studujeme s otcem na šábes Talmud. Neurčitě přikývl a pomalu odešel. Jeho vysoká postava byla shrbená.

Levi Saunders byl teď vytáhlý a hubený. Vypadal jako Dannyho přízračná napodobenina až na to, že měl černé vlasy a tmavé oči.

Kůži na rukou měl mléčně bílou, skoro průhlednou, a pod ní prosvítaly rozvětvující se žíly. Bylo na něm něco bezmocně zranitelného; působil dojmem, že by ho snad i vítr srazil k zemi. V

očích měl ale zároveň jakýsi vnitřní plamen, který svědčil o tvrdošíjnosti, s jakou lpěl na životě, a o vzrůstajícím vědomí toho, že zbytek života bude každé jeho nadechnutí závislé na prášcích, které polykal v pravidelných intervalech. Jeho oči prozrazovaly, že je rozhodnutý žít bez ohledu na bolest.

Jako na potvrzení své nejisté existence Levi Saunders druhý den po bar micva náhle onemocněl a sanitka ho odvezla do Brooklynské nemocnice. Danny mi zavolal během večeře, jakmile sanitka odjela, a z jeho hlasu bylo znát, že je vyděšený. Po telefonu jsem mu toho moc říci nemohl, a když jsem se ho zeptal, jestli chce, abych přišel, řekl že ne, jeho matka je na pokraji hysterie, bude s ní muset zůstat, chtěl mi dát jenom vědět. A položil telefon.

Otec zřejmě zaslechl můj neklidný hlas, protože stál před kuchyní a ptal se, co se děje.

Pověděl jsem mu to.

Vrátili jsme se k večeři. Moc velký hlad jsem neměl, ale jedl jsem, abych udělal Máně radost. Otec si všiml, jak jsem rozrušený, ale nic neříkal. Po jídle za mnou přišel do mého pokoje, posadil se na postel, zatímco já jsem seděl u psacího stolu, a zeptal se mě, co se stalo, proč mě nemoc Leviho Saunderse tak zneklidnila, vždyť byl nemocný už dřív.

Tehdy jsem pověděl otci o Dannyho plánu studovat na doktorát z psychologie a vzdát se postavení cadika, které měl jednoho dne zdědit po rebu Saundersovi. Ještě jsem dodal, z pocitu, že bych měl v tu chvíli být upřímný, že Dannyho zneklidňuje nemoc jeho bratra proto, že bez něho by se nemohl od svého otce odpoutat; nechtěl porušit dynastii.

Jak otec poslouchal, byl čím dál víc zamračenější. Když jsem domluvil, seděl dlouho mlčky s vážným obličejem.

„Kdy ti to Danny řekl?“ zeptal se nakonec.

„V létě, když jsem u nich bydlel.“

„Před takovou dobou? To věděl už tehdy?“

„Ano.“

„A tys mi o tom za celou tu dobu nepověděl?“

„Bylo to naše tajemství, aba.“

Zachmuřeně se na mě podíval. „Ví Danny, jakou bolest otci způsobí?“

„Děsí se toho dne, kdy mu to bude muset říct. Děsí se toho kvůli jim oběma.“

„Já věděl, že to přijde,“ řekl otec. „Jakpak by ne?“ Potom se na mě podíval přísnýma očima. „Reuvene, vysvětli mi tohle. Co přesně chce Danny říci rebu Saundersovi?“

„Že bude studovat na doktorát z psychologie a že po něm nepřevezme jeho postavení.“

„Přemýšlí Danny o tom, že by se zřekl judaismu?“

Vytřeštil jsem na něho oči. „Nikdy mě nenapadlo na tohle se ho zeptat,“ řekl jsem jako omráčený.

„Jeho vousy, pejzy, šaty, třásně – to všechno si nechá i na škole?“

„Já nevím, aba. O tomhle jsme nikdy nemluvili.“

„Reuvene, jak se stane z Dannyho psycholog, když bude vypadat jako chasid?“ Nevěděl jsem, co na to říci.

„Důležité je, aby Danny věděl přesně, co otci řekne. Musí předvídat otázky, které reba Saunderse napadnou. Promluv si s Dannym. Ať si důkladně promyslí, co přesně otci řekne.“

„Ani mě nenapadlo se ho na to zeptat.“

„Danny je teď jako člověk, který čeká, až ho propustí z vězení. Má jenom jedinou touhu. Dostat se ven. Bez ohledu na to, co ho venku čeká. Danny není schopen přemýšlet ani o minutu déle za okamžik, kdy otci sdělí, že nechce převzít jeho postavení. Rozumíš mi?“

„Ano.“

„Promluvíš si s ním?“

„Samozřejmě.“

Otec zamračeně přikývl. Měl starostlivý výraz. „Tak dlouho už jsem s Dannym nemluvil,“ řekl potichu. Na chvíli se odmlčel. Potom se slabě usmál. „Být přítelem není tak lehké, viď, Reuvene?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Pověz mi, Danny a reb Saunders spolu stále nemluví?“

Zavrtěl jsem hlavou. Pak jsem mu řekl, co mi Danny pověděl o tichu. „Co to znamená slyšet ticho, aba?“

Zdálo se, že ho to rozčililo ještě víc, než zpráva o tom, že se Danny nestane cadikem. Napřímil se a celý se třásl. „Proč musí mít pocit, že všechna tíha světa spočívá jenom na jejich bedrech?“

Zmateně jsem se na něho podíval. Nikdy dřív jsem v jeho hlase takové opovržení neslyšel.

„Je to způsob, jak vychovávat děti,“ řekl.

„Co?“

„Mlčení.“

„Já nechápu –“

„Neumím to vysvětlit. Sám tomu úplně nerozumím. Ale to, co o tom vím, se mi nelíbí. Dělalo se to v některých chasidských rodinách v Evropě.“ Pak jeho hlas zpřísněl. „Existují lepší způsoby, jak v dítěti vypěstovat soucit.“

„Já ne –“

Přerušil mě. „Reuvene, nemohu ti vysvětlit něco, čemu nerozumím. Reb Saunders vychovává Dannyho určitým způsobem.

Už o tom nechci mluvit. Rozčiluje mě to. Promluvíš si s Dannym, ano?“

Přikývl jsem.

„Teď mám ještě nějakou práci.“ Odešel z pokoje a nechal mě stejně zmateného jako předtím.

Chtěl jsem si s Dannym promluvit hned druhý den, ale když jsem viděl, jak je znepokojený ze svého bratra, neodvážil jsem se o tom, co říkal můj otec, vůbec zmínit. Lékaři označili nemoc jeho bratra za jakýsi druh nerovnováhy v chemickém složení krve, způsobený něčím, co snědl, řekl mi Danny u oběda. Byl bledý a zamračený a bez ustání mrkal. Zkoušejí prý nějaké nové prášky a jeho bratr zůstane v nemocnici tak dlouho, dokud nebudou mít jistotu, že zabírají. A ode dneška bude muset dodržovat dietu. Danny byl celý den a zbytek týdne nešťastný a nervózní.

Leviho Saunderse pustili z nemocnice příští středu odpoledne.

Viděl jsem Dannyho druhý den ve škole. Seděli jsme v jídelně a nějakou dobu jsme jedli bez řeči. Jeho bratr byl v pořádku, řekl mi nakonec, a vypadalo to, že se všechno uklidnilo. Jeho matka ale ležela, protože měla vysoký tlak. Lékař řekl, že byla rozrušená z Leviho nemoci a že si potřebuje především odpočinout. Brzy prý bude v pořádku.

Řekl mi potichu, že ten den hodlá napsat na tři univerzity –

Harvard, Berkeley a Kolumbijskou – a požádat je o postgraduální stipendium z psychologie. Zeptal jsem se ho, jak dlouho bude schopný přihlášky tajit.

„Nevím,“ řekl trochu nervózním hlasem.

„Proč to neřekneš otci a nevyřídíš to hned?“

Zachmuřeně se na mě podíval. „Nechci mít scény u každého jídla,“ řekl rozhodně. „Dočkám se od něho leda výbuchů nebo mlčení. Už mám těch scén dost.“

Potom jsem mu pověděl všechno, co říkal můj otec. Byl čím dál tím víc nesvůj.

„Nechtěl jsem, abys o tom svému otci povídal,“ odsekl vztekle.

„Otec přede mnou tvé návštěvy v knihovně tajil,“ připomněl jsem mu. „S ním si nemusíš dělat starosti.“

„Nechci, abys o tom říkal někomu dalšímu.“

„To víš, že ne. Ale co s tím, co říkal můj otec? Zůstaneš ortodoxním Židem?“

„Proč myslíš, že nehodlám zůstat ortodoxním Židem?“

„Co když se tě zeptá na vousy, kaftan a –“

„Nezeptá.“

„A co když zeptá?“

Zatahal si neklidně za pejz. „Dovedeš si představit, že bych pracoval jako psycholog a vypadal při tom jako chasid?“ zeptal se podrážděně.

Žádnou odpověď jsem vlastně nečekal. Potom mě něco napadlo.

„Neuvidí tvůj otec dopisy z univerzit, na které jsi psal?“

Podíval se na mě. „O tom jsem nepřemýšlel,“ odpověděl pomalu.

„Budu je muset schovat.“ Váhal a na tváři měl strnulý výraz. „To vlastně nejde. Pošta chodí, až když už odejdu do školy.“ Oči se mu naplnily obavami.

„Myslím, že by sis měl promluvit s mým otcem,“ řekl jsem.

Ještě ten den večer k nám Danny přišel a já ho zavedl do otcovy pracovny. Otec vstal rychle od stolu a přišel potřást Dannymu rukou.

„Tak dlouho jsem tě neviděl,“ řekl a přívětivě se usmál. „Jsem rád, že tě zase vidím. Posaď se, prosím.“

Otec si nesedl zpátky ke stolu. Posadil se vedle nás na kuchyňskou židli, pro kterou mě předtím poslal.

„Nezlob se na Reuvena, že mi o tom pověděl,“ řekl potichu Dannymu. „Se zachováním tajemství mám své zkušenosti.“

Danny se nervózně usmál.

„Povíš to otci v den své ordinace?“

Danny přikývl.

„Byl jsi přislíben nějaké dívce?“

Danny znovu přikývl a na okamžik na mne pohlédl.

„Odmítneš se s tou dívkou oženit?“

„Ano.“

„A tvůj otec to bude muset vysvětlit jejím rodičům a jeho stoupencům.“

Danny seděl a tvářil se strnule.

Otec potichu vzdychl. „Bude to velice nepříjemná situace. Pro tebe i pro tvého otce. Už ses rozhodl, že nepřevezmeš otcovo postavení?“

„Ano.“

„Pak tedy musíš přesně vědět, co mu povíš. Důkladně si rozmysli, co mu řekneš. Promysli si, jaké otázky ti otec položí. Uvažuj, na čem mu bude nejvíce záležet, až uslyší o tvém rozhodnutí. Rozumíš, Danny?“

Danny pomalu přikývl.

Nastalo dlouhé ticho.

Potom se otec naklonil dopředu. „Danny,“ řekl vlídně, „slyšíš ticho?“

Danny na něho překvapeně pohlédl. Modré oči měl vytřeštěné a vyděšené. Podíval se na mě. Potom se znovu otočil na mého otce. A pomalu přikývl.

„Ty se na svého otce nezlobíš?“ Danny zavrtěl hlavou. „Rozumíš tomu, co dělá?“

Danny zaváhal. Potom znovu zavrtěl hlavou. Oči měl vykulené a vlhké.

Otec znovu vzdychl. „Dočkáš se vysvětlení,“ řekl potichu. „Tvůj otec ti to vysvětlí. Bude totiž chtít, abys v tom jednou pokračoval u svých vlastních dětí.“

Danny nervózně zamrkal.

„S tím ti nikdo nepomůže, Danny. Je to mezi tebou a tvým otcem.

Důkladně si ale rozmysli, co mu řekneš a na co se tě bude ptát.“

Otec šel s námi až ke dveřím. Slyšel jsem, jak Dannyho okované boty venku na chodbě klapaly. Pak byl pryč.

„Co to má znamenat slyšet ticho, aba?“ zeptal jsem se.

Otec ale neřekl nic. Odešel do pracovny a zavřel dveře.

Danny dostal dopisy, potvrzující jeho přijetí, ze všech tří univerzit.

Dopisy přišly s ostatní poštou a ležely netknuté na stole v hale, když přišel ze školy domů. Řekl mi o tom začátkem ledna, druhý den po tom, co přišel třetí dopis. Zeptal jsem se ho, kdo obvykle vybírá poštu.

„Otec,“ řekl. Byl zaražený a zmatený. „Když pošta přijde, Levi je ve škole a matka nerada chodí do schodů.“

„Byly na obálkách zpáteční adresy?“

„Samozřejmě.“

„Jak by to tedy mohl nevědět?“

„Nechápu to,“ řekl hlasem, v němž byly znát obavy. „Na co čeká?

Proč nic neřekne?“ Bylo mi z jeho strachu zle a nic jsem neříkal.

Za několik dní mi Danny řekl, že jeho sestra čeká dítě. Byla u nich s manželem a oznámila to rodičům. Jeho otec se poprvé od Leviho bar micva usmál, řekl Danny, a matka plakala radostí. Zeptal jsem se ho, jestli dává jeho otec nějak najevo, že by věděl o jeho plánech.

„Ne,“ řekl.

„Vůbec?“

„Ne. Pořád mlčí.“

„S Levím taky nemluví?“

„Mluví.“

„S tvojí sestrou mluvil?“

„Mluvil.“

„Nemám tvého otce rád,“ řekl jsem. „Vůbec ho nemám rád.“

Danny nic neřekl. V očích měl ale strach. Za několik dní mi pověděl: „Otec se ptal, proč k nám už nechodíš na šábes.“

„On s tebou mluvil?“

„Nemluvil. Tohle není mluvení.“

„Na šábes studuju Talmud.“

„Já vím.“

„Nechci ho vidět.“ S nešťastným výrazem přikývl. „Už ses rozhodl, na kterou univerzitu půjdeš?“

„Na Kolumbijskou.“

„Proč mu to neřekneš a neskončíš to?“

„Bojím se.“

„Na co čekáš? Jestli tě má vyhodit z domu, udělá to bez ohledu na to, kdy mu to povíš.

„V červnu budu promovat. Budu ordinován.“

„Můžeš bydlet u nás. Ne, nemůžeš. U nás bys nejedl.“

„Mohl bych bydlet u sestry.“

„Ano.“

„Bojím se. Bojím se, že se rozčilí. Bojím se okamžiku, kdy mu to budu muset říct. Bože, já se tak bojím.“

Otec nic neřekl, když jsem mu o tom pověděl. „Je na rebu Saundersovi, aby to vysvětlil,“ řekl potichu. „Neumím vysvětlit něco, čemu úplně nerozumím. Neumím to vysvětlit svým studentům a neumím to vysvětlit ani svému synovi.“

Po několika dnech mi Danny pověděl, že se jeho otec znovu ptal, proč k nim nepřijdu.

„Pokusím se,“ řekl jsem.

Moc jsem se ale nesnažil. Nechtěl jsem reba Saunderse vidět.

Nenáviděl jsem ho teď stejně, jako když jsme s Dannym nesměli promluvit ani slovo.

Týdny míjely a zima zvolna přecházela v jaro. Danny pracoval na nějakém projektu z experimentální psychologie, který se týkal vztahu mezi odměnou a rychlostí učení, a já psal dlouhé pojednání o logice výroků pravděpodobnosti. Danny se bez ustání nutil do práce.

Zeslábl a zhubnul, až mu pod kůží vystupovaly kosti na obličeji a na rukou jako ostré hrany. O mlčení mezi ním a jeho otcem přestal mluvit. Měl jsem dojem, jako by mlčení přehlušoval prací. Jenom jeho věčně mrkající oči prozrazovaly narůstající strach.

Den před začátkem pesachových prázdnin mi pověděl, že se jeho otec znovu ptal, proč k nim už nechodím. Mohl bych přijít na Pesach? chtěl vědět. Chtěl mě vidět konkrétně první nebo druhý den Pesachu.

„Zkusím to,“ řekl jsem vlažně bez nejmenšího úmyslu to zkoušet.

Když jsem ale mluvil večer s otcem, řekl mi s neobvyklou tvrdostí:

„Neříkal jsi mi, že se po tobě reb Saunders ptá.“

„Ptal se celou dobu.“

„Reuvene, když tě někdo prosí, jestli by s tebou nemohl mluvit, musíš mu to umožnit. Na to jsi ještě nepřišel? Nenaučil ses to z toho, co se stalo mezi tebou a Dannym?“

„On chce studovat Talmud, aba.“

„Opravdu?“

„To jsme vždycky dělali, kdykoliv jsem tam byl.“

„Vy jste jenom studovali Talmud? To jsi zapomněl tak brzy?“

Vytřeštil jsem na něho oči. „Chce se mnou mluvit o Dannym,“ řekl jsem a cítil jsem, jak mě mrazí.

„Půjdeš tam první den svátku. V neděli.“

„Proč mi to neřekl?“

„On ti to řekl, Reuvene. Ale ty jsi neposlouchal.“

„Celé týdny –“

„Příště poslouchej. Poslouchej, když s tebou někdo mluví.“

„Možná bych tam měl zajít dneska večer.“

„Ne. Budou mít práci s přípravami na svátek.“

„Půjdu tam na šábes.“

„Reb Saunders tě požádal, abys přišel na Pesach.“

„Řekl jsem mu, že na šábes studujeme Talmud.“

„Půjdeš na Pesach. Má nějaký důvod, když tě požádal, abys přišel právě na Pesach. A příště poslouchej, až s tebou bude někdo mluvit, Reuvene.“

Byl stejně rozzlobený jako před léty v nemocnici, když jsem nechtěl mluvit s Dannym.

Zavolal jsem Dannymu a řekl jsem mu, že přijdu v neděli.

Vytušil něco v mém hlase. „Co se děje?“

„Nic se neděje. Uvidíme se v neděli.“

„Nic se neděje?“ Hlas měl přiškrcený, jako by se něčeho obával.

„Ne.“

„Přijď kolem čtvrté,“ řekl. „Otec si potřebuje po obědě odpočinout.“

„Tak ve čtyři.“

„Nic se neděje?“

„Na shledanou v neděli,“ řekl jsem.

KAPITOLA 18

První den Pesachu odpoledne jsem šel naší ulicí pod probuzenými jarními platany a potom jsem zahnul na Lee Avenue. Slunce hřálo a jasně svítilo a já jsem pomalu míjel domy a obchody a synagógu, kam jsme se s otcem chodili modlit. Potkal jsem jednoho spolužáka.

Na chvíli jsme se zastavili a povídali; potom jsem šel dál a nakonec jsem zahnul do ulice, kde bydlel Danny. Koruny platanu byly spletené do loubí, jímž jasně prosvítalo slunce a dopadalo skvrnitě na zem. Platany už měly drobné pupeny a na některých jsem zahlédl zelené výhonky mladých lístků. Za měsíc by už zahradily oblohu, ale teď slunce pronikalo dolů a vrhalo zlaté cákance na chodníky, vozovku, hovořící ženy a hrající si děti. Šel jsem pomalu a vzpomínal jsem, jak jsem kráčel touhle ulicí před léty poprvé. Ta léta se teď chýlila ke konci. Za tři měsíce, až budou listy velké a tlusté, se naše životní cesty rozdělí jako větve nahoře, které si razí vlastní cestu na slunce.

Vystoupil jsem pomalu po širokém kamenném schodišti k Dannyho domu a vešel jsem dovnitř dvojitými dřevěnými dveřmi. V

hale bylo šero a zima. Dveře do synagógy byly otevřené. Nahlédl jsem dovnitř. Její prázdnota mi šeptala ozvěny: chyby, gematrie, talmudické testy a reb Saunders hledící na mé levé oko. Ještě nevíš, co to znamená být přítelem. Vědecká kritika, ach! Tvůj otec dodržuje Přikázání. Není snadné být opravdovým přítelem. Tiché, mlčenlivé ozvěny. Synagóga mi teď připadala malá, mnohem méně úhlednější než v době, kdy jsem ji navštívil poprvé. Stupínky byly poškrábané, stěny potřebovaly vymalovat, holé žárovky vypadaly odpudivě a jejich obnažené černé dráty připomínaly uschlé větve zakrnělého stromu. Jaké ozvěny uslyším v pracovně reba Saunderse? napadlo mě. Cítil jsem, jak se mi svírá strachem žaludek.

Stál jsem pod vnitřním schodištěm a zavolal jsem Dannyho jméno. Můj hlas se tichým domem ztěžka nesl. Chvíli jsem čekal a potom jsem zavolal znovu. Uslyšel jsem klapot bot s okovanými špičkami na schodech do druhého patra, potom na chodbě nade mnou; a pak se Danny objevil nahoře na schodech, vysoký, hubený, skoro přízračná postava s vousy, pejzy a v černém saténovém kaftanu.

Vystoupil jsem pomalu po schodech a on mě pozdravil. Vypadal unaveně. Jeho matka odpočívá, řekl, a bratr je někde venku. On studoval s otcem Talmud. Hlas měl nevýrazný a monotónní, jenom trošku podbarvený obavami. Oči ale zřetelně vypovídaly o tom, co skrýval hlas.

Šli jsme do druhého patra. Před dveřmi do pracovny jeho otce jsem měl dojem, že Danny zaváhal, jako by si přál, aby se tam nemusel vracet. Potom dveře otevřel a oba jsme vešli dovnitř.

Byl to skoro rok, kdy jsem byl v pracovně reba Saunderse naposled, ale nic se tam nezměnilo. Byl tam stejný psací stůl z černého dřeva a se skleněnou deskou, stejný červený koberec, prosklené knihovny přeplněné knihami, zatuchlá vůně starých knih a jediná žárovka, která bíle zářila za stropním stínítkem. Nic se opravdu nezměnilo – nic, až na reba Saunderse samotného.

Seděl na své židli z červené kůže s rovným opěradlem a od stolu se na mě díval. Vousy mu už skoro zešedivěly a on sám byl nakloněný dopředu, shrbený, jako by nesl něco těžkého na ramenou. Čelo měl protkané vráskami, tmavé oči byly zamyšlené, hořely jakýmsi neviditelným utrpením, a prsty pravé ruky si bezcílně hrály s dlouhým šedivým pejzem.

Potichu mě přivítal, ale ruku mi nepodal. Měl jsem dojem, že potřesení ruky by pro něj znamenalo fyzické úsilí, kterému se chtěl vyhnout.

Posadili jsme se s Dannym na židle ke stolu. Danny napravo od něho, já nalevo. Dannyho tvář byla bez výrazu, uzavřená. Nervózně si tahal za pejz.

Reb Saunders se naklonil lehce dopředu a položil ruce na stůl.

Pomalu zavřel Talmud, z něhož předtím s Dannym studovali. Potom zhluboka a s chvěním vzdychl. Jeho vzdech naplnil místnost jako vítr.

„Nu, Reuvene,“ řekl potichu, „tak konečně ses na mě přišel podívat.“ Mluvil v jidiš a hlas se mu trochu třásl, když ta slova pronášel.

„Omlouvám se,“ řekl jsem váhavě anglicky.

Přikývl, pravá ruka se mu zvedla a hladila prošedivělý vous. „Stal se z tebe muž,“ řekl potichu. „Když jsi tady seděl poprvé, byl jsi ještě chlapec. Teď je z tebe muž.“

Danny si zřejmě uvědomil, jak si kroutí pejz. Položil ruku do klína, sepnul obě ruce pevně dohromady a nehnuté seděl s pohledem upřeným na otce.

Reb Saunders se na mě podíval, slabě se usmíval a kýval hlavou.

„Můj syn, můj Daniel, už je také muž. Pro otce je to veliká radost, když vidí svého syna najednou jako muže.“

Danny se na židli trošku zavrtěl a znovu znehybněl.

„Co budeš dělat po promoci?“ zeptal se mě reb Saunders potichu.

„Zbývá mi ještě rok školy, než dostanu smichu.“

„A potom?“

„Půjdu na rabinát.“

Díval se na mě a zamrkal. Měl jsem pocit, že na okamžik znehybněl náhlou bolestí. „Bude z tebe rabín,“ mumlal spíš pro sebe než ke mně. Chvíli mlčel. „Ano. Vzpomínám si... Ano...“ Znovu vzdychl a pomalu zavrtěl hlavou. Šedivý plnovous se mu kýval dopředu a dozadu. „Můj Daniel dostane smichu v červnu,“ řekl potichu. Potom dodal: „V červnu... Ano... Smichu... Ano...“ Slova se bez cíle a nesouvisle rozplývala a visela ve vzduchu v dlouhém, napjatém tichu.

Potom přejel zvolna rukou přes zavřený Talmud a jeho prsty hladily hebrejský název traktátu, vyražený na hřbetě. Sepnul ruce a položil je na Talmud. Jeho tělo sledovalo pohyby rukou a šedivé pejzy se mu houpaly podél zestárlého obličeje.

„Nu,“ řekl potichu, tak potichu, že jsem mu sotva rozuměl, „v červnu se můj Daniel a jeho dobrý přítel vydají různými cestami.

Jsou muži, ne děti, a muži chodí po různých cestách. Ty, Reuvene, půjdeš jednou cestou. A můj syn, můj Daniel, půjde – půjde jinou.“

Viděl jsem, jak se Dannymu pootevřela ústa. Jeho tělo se křečovitě zachvělo. Různé cesty, napadlo mě. On tedy –

„Já vím,“ zamumlal reb Saunders, jako by četl mé myšlenky. „Vím to už dlouho.“

Danny potichu, napůl přidušeně a rozechvěle zasténal. Reb Saunders se na něho nepodíval. Ani jednou se na něho nepodíval.

Mluvil s Dannym skrze mne.

„Reuvene, chtěl bych, abys pozorně poslouchal, co ti teď povím.“

Řekl: Reuvene. Jeho oči řekly: Danny. „Nebudeš tomu rozumět.

Možná tomu nikdy neporozumíš. A možná mě nepřestaneš nenávidět za to, co jsem udělal. Vím, co cítíš. Copak ti to nevidím na očích? Ale chtěl bych, abys poslouchal.

Když se člověk narodí na tento svět, má v sobě pouhou jiskřičku dobra. Ta jiskra je Bůh, je to duše: všechno ostatní je ošklivost a zlo, ulita. Jiskru musíš hlídat jako poklad, musíš ji živit, rozdmýchat do plamene. Musíš se naučit hledat jiné jiskry, musíš tu ulitu opanovat.

Ulitou může být cokoliv, Reuvene. Cokoliv. Lhostejnost, lenost, brutalita i genialita. Ano, dokonce i příliš chytrá hlava může být ulitou a jiskru zadusit.

Reuvene, Pán světa mě obdařil geniálním synem. A seslal na mě trápení spojené s potížemi při jeho výchově. To je něco, mít geniálního syna! Ne chytrého, Reuvene, ale geniálního, Daniela, chlapce s myslí jako klenot. Ach, to prokletí, ta bolest, mít Daniela, jehož rozum je jako perla, jako slunce. Když byly Danielovi čtyři roky, Reuvene, viděl jsem ho, jak si čte nějakou povídku. A byl jsem zděšený. On ten příběh nečetl, on ho přímo hltal jako člověk, který polyká jídlo nebo vodu. Můj čtyřletý Daniel neměl duši, měl pouze rozum. Rozum v těle bez duše. Ten příběh byl z jedné knihy psané v jidiš o chudém Židovi a jeho úsilí dostat se do Erec Jisráele, než zemře. Co si ten muž protrpěl. A mému Danielovi se ten příběh líbil!

Jemu se líbila ta poslední hrozná stránka, protože když ji dočetl, poprvé si uvědomil, jakou má paměť. Pyšně se na mě tenkrát podíval a vyprávěl mi ten příběh zpaměti. A já jsem ve svém srdci plakal. Odešel jsem a volal k Pánu světa: ‚Cos mi to udělal? Copak potřebuji pro syna zrovna tohle? Potřebuji pro něho srdce, duši, chci vidět u svého syna soucit, spravedlivost, milosrdenství, odvahu trpět a snášet bolest. To chci od svého syna, ne rozum bez duše!‘“

Reb Saunders se odmlčel a zhluboka se s chvěním nadechnul.

Pokusil jsem se polknout; v puse jsem měl jako na poušti. Danny seděl s pravou rukou na očích a brýlemi zvednutými na čele. Potichu plakal a třásla se mu ramena. Reb Saunders se na něho nepodíval.

„Můj bratr byl stejný jako Daniel,“ pokračoval potichu. „Jakou ten měl hlavu. Taková hlava. Byl ale také jiný než Daniel. Můj Daniel je díky Bohu zdravý. Můj bratr byl však mnoho, mnoho let nemocný.

Jeho mysl hořela hladem po vědomostech. Jeho tělo však strádalo dlouhá léta nemocí. Můj otec ho tehdy nevychovával tak jako mne.

Když se uzdravil natolik, aby mohl jít studovat do ješivy, bylo příliš pozdě.

Byl jsem ještě dítě, když odešel studovat do Oděsy, ale ještě si pamatuji, co všechno s tou svou hlavou dokázal. Byla to však chladná hlava, Reuvene, téměř nelítostná, netknutá duší. Pyšná, domýšlivá, netrpělivá s méně bystrými hlavami, chamtivá ve své touze po vědomostech jako dobyvatel, který dychtí po moci.

Nerozuměla bolesti, byla lhostejná a netrpělivá k utrpení. Byla dokonce netrpělivá k nemoci vlastního těla. Od té doby, co bratr odešel do ješivy, jsem ho již nikdy nespatřil. Dostal se pod vliv nějakého maskila v Oděse a potom odjel do Francie, kde se stal uznávaným matematikem a učil na univerzitě. Zemřel v plynové komoře v Osvětimi. Dověděl jsem se to před čtyřmi lety. Zemřel jako Žid, který nedodržuje Přikázání, ale díky Bohu nekonvertoval. Velice rád bych uvěřil, že před tím, než zemřel, poznal, kolik je na světě utrpení. Alespoň doufám. Spasí to jeho duši.

Reuvene, teď poslouchej, co ti povím, a zapamatuj si to. Jsi muž, ale potrvá to léta, než pochopíš má slova. Možná jim neporozumíš nikdy. Vyslechni mne však a buď trpělivý.

Když jsem byl ještě malý chlapec, můj otec, ať odpočívá v pokoji, mne začal v noci budit jenom proto, abych plakal. Byl jsem ještě dítě, ale on mne probudil a vyprávěl mi příběhy o zničení Jeruzaléma a utrpení lidu Izraele, a já jsem plakal. Dělal to tak léta. Jednou mě vzal do nemocnice – to byl ale zážitek! – a často mě bral na návštěvy k chudým a žebrákům, abych poslouchal, když vyprávěli. Otec sám se mnou nikdy nemluvil, jenom když jsme studovali. Učil mne mlčením. Učil mne podívat se do sebe, najít svou vlastní sílu, toulat se v sobě ve společnosti své vlastní duše. Když se ho lidé ptali, proč je se svým synem tak potichu, řekl jim, že nerad mluví, slova jsou krutá, slova jsou falešná, zkreslují to, co je v srdci, zakrývají srdce, srdce mluví mlčením. Člověk pozná bolest druhých protrpěním své vlastní bolesti, říkal, obrácením do sebe sama, nalezením své vlastní duše. A poznat bolest je důležité, říkal. Ničí naši pýchu, domýšlivost, lhostejnost k druhým. Díky ní jsme si vědomi, jak slabí a malí jsme a jak moc musíme spoléhat na Pána světa. Jenom pomalu, velice pomalu jsem začal rozumět tomu, co říkal. Jeho mlčení mě léta mátlo a nahánělo mi strach, i když jsem mu vždy důvěřoval a nikdy jsem k němu nepocítil nenávist. A když jsem byl dost starý na to, abych pochopil, řekl mi, že ze všech lidí musí poznat bolest především cadik. Cadik musí umět trpět pro své lidi, říkal. Musí z nich sejmout jejich bolest a nést ji na svých bedrech. Musí ji nést bez ustání. Musí zestárnout dříve, než přijde jeho čas. Musí plakat, ve svém srdci musí neustále plakat. I když tančí a zpívá, musí plakat nad utrpením ostatních.

Nerozumíš tomu, Reuvene. Vidím ti na očích, že tomu nerozumíš.

Můj Daniel tomu ale nyní rozumí. Dobře tomu rozumí.

Reuvene, nechtěl jsem, aby se Daniel podobal mému bratru, ať odpočívá v pokoji. Raději bych neměl žádného syna, než syna takhle geniálního, bez duše. Díval jsem se na svého Daniela, když mu byly čtyři roky, a řekl jsem si: Jak naučím tuhle hlavu, co to znamená mít duši? Jak naučím tenhle rozum chápat bolest? Jak ho naučím, aby na sebe chtěl vzít utrpení jiného člověka? Jak to udělám, aniž bych přišel o svého syna, svého drahého syna, jehož miluji stejně jako samotného Pána světa? Jak to udělám, aby se můj syn, chraň Bůh, neodvrátil od Pána světa a Jeho Přikázání? Jak jsem měl učit svého syna stejně, jako můj otec učil mne, a neodehnat ho přitom od Tóry? Protože tohle je Amerika, Reuvene. To není Evropa. Tady je svět otevřený. Tady jsou knihovny a knihy a školy. Jsou tady velké univerzity, které nezajímá, kolik mají židovských studentů. Nechtěl jsem svého syna odehnat od Boha, ale nechtěl jsem, aby z něho vyrostl rozum bez duše. Už když byl malý chlapec, jsem věděl, že mu nezabráním, aby si chodil pro vědomosti do světa. Ve svém srdci jsem věděl, že nepřevezme mé postavení. Musel jsem mu ale zabránit v tom, aby se zcela nevzdálil od Pána světa. A musel jsem se přesvědčit, že jeho duše zůstane duší cadika, ať bude dělat v životě cokoliv.“

Zavřel oči a vypadalo to, jako by se uzavřel do sebe. Ruce se mu třásly. Mlčel dlouho. Podél nosu mu pomalu stékaly slzy a mizely ve vousech. Rozechvělý vzdech naplnil místnost. Potom otevřel oči a hleděl na zavřený Talmud na stole. „Ach, za jakou cenu... Ta léta, když byl ještě dítě a já ho miloval a mluvil jsem s ním a při modlitbě jsem ho držel pod talitem... ‚Proč pláčeš, otče?‘ zeptal se mě jednou pod talitem. ‚Protože lidé trpí,‘ řekl jsem mu. Nerozuměl. Ach, je to hrozné být rozumem bez duše, jak ohavné... V té době se naučil mě milovat a důvěřovat mi... A když byl starší, když jsem se od něho vzdálil... ‚Proč jsi mi přestal odpovídat, otče?‘ zeptal se mě jednou.

‚Jsi dost starý na to, abys hledal odpovědi ve své duši,‘ řekl jsem mu.

Jednou se smál a povídal: ‚Ten člověk je ale hloupý, otče.‘ Rozhněval jsem se. ‚Podívej se do jeho duše,‘ řekl jsem. ‚Postav se do jeho duše a podívej se na svět jeho očima. Poznáš bolest, kterou cítí díky své hlouposti a nebudeš se smát.‘ Byl zaražený a dotčený. Noční můry, které ho začaly trápit... Naučil se ale nacházet odpovědi. Trpěl a naučil se naslouchat utrpení ostatních. V mlčení mezi námi začal slyšet pláč světa.“

Odmlčel se. Z jeho rtů se vydral vzdech, dlouhý, roztřesený vzdech, podobný zasténání. Potom se na mě podíval s očima vlhkýma jeho vlastním utrpením. „Reuvene, ty a tvůj otec jste pro mne byli požehnáním. Pán světa vás seslal mému synovi. Seslal vás, když se můj syn chystal ke vzpouře. Seslal vás, abyste naslouchali slovům mého syna. Seslal vás, abyste byli mýma zavřenýma očima a zalepenýma ušima. Zkoumal jsem tvoji duši, Reuvene, ne tvůj rozum. V knihách tvého otce jsem sledoval jeho duši, ne jeho rozum.

Byl by v tom snad nějaký rozdíl, kdybys nepřišel na chybu v gematrii? Ne. Chyba v gematrii mi jenom ukázala, že máš dobrou hlavu. Tvoji duši jsem už znal. Poznal jsem ji, když můj Daniel přišel domů a pověděl mi, že chce být tvým přítelem. Ach, kdybys viděl ten den jeho oči. Kdybys jenom slyšel jeho hlas. Jaké to pro něho bylo vypětí mluvit se mnou. On ale mluvil. Znal jsem, Reuvene, tvoji duši dříve, než jsem poznal tvoji mysl a tvoji tvář. Tisíckrát jsem děkoval Pánu světa za to, že seslal mému synovi tebe a tvého otce.

Myslíš si, že jsem byl krutý? Ano, vidím ti na očích, že si myslíš, že jsem byl k mému Danielovi krutý. Možná. Ale naučil se. Ať se můj Daniel stane psychologem. Vím, že se chce stát psychologem.

Nevidím snad jeho knihy? Neviděl jsem dopisy z univerzit? Nevidím jeho oči? Neslyším, jak jeho duše pláče? Samozřejmě, že vím. Už dlouho to vím. Ať se můj Daniel stane psychologem. Teď už strach nemám. Celý život bude cadikem. Bude cadikem světu. A svět potřebuje cadiky.“

Reb Saunders se odmlčel a otočil se na syna. Danny seděl pořád s rukou na očích a ramena se mu třásla. Reb Saunders pozoroval svého syna dlouho. Měl jsem pocit, jako by se chystal k nějakému nadlidskému výkonu, který z něho měl vysát i to málo síly, která v něm ještě zbyla.

Potom vyslovil jméno svého syna. Bylo ticho.

Reb Saunders vyslovil jméno podruhé. Danny sundal ruku z očí a podíval se na otce.

„Danieli,“ řekl reb Saunders téměř šeptem, „až odejdeš studovat, ostříháš si vousy a pejzy?“

Danny se díval upřeně na otce. Oči měl vlhké. Pomalu přikývl.

Reb Saunders se díval na něho. „Budeš dodržovat Přikázání?“

zeptal se potichu. Danny znovu přikývl.

Reb Saunders se zvolna opřel. Z jeho rtů vyšel tichý, roztřesený povzdech. Chvíli mlčel a pozoroval syna široce otevřenýma, tmavýma, zamyšlenýma očima. Kývl hlavou, jako by na potvrzení jeho bolestného vítězství.

Potom se otočil zpátky ke mně a promluvil tichým hlasem.

„Reuvene, prosím – prosím tě, odpusť mi... můj hněv... kvůli sionismu tvého otce. Četl jsem jeho projev... Já – já jsem si našel své vysvětlení pro... smrt mého bratra... pro smrt těch šesti miliónů.

Našel jsem je v Boží vůli... již jsem se neodvážil pochopit. Nenašel –

nenašel jsem je v židovském státě, který se neřídí Bohem a Jeho Tórou. Můj bratr... ti ostatní... oni nemohli – nemohli zemřít za takový stát. Odpusť mi... tvůj otec... to bylo příliš... příliš –“

Hlas se mu zlomil. Své pohnutí ovládal s vypětím všech sil. Vousy se mu slabě pohybovaly chvěním rtů.

„Danieli,“ řekl zlomeným hlasem. „Odpusť mi... všechno..., co jsem udělal. Moudřejší – moudřejší otec... by se možná zachoval jinak. Já nejsem... moudrý.“

Pomalu, s bolestmi se postavil. „Dnes je – svátek svobody.“ V

jeho hlase byla cítit hořkost. „Můj Daniel je dnes volný... Musím jít...

Jsem velice unaven... Musím si lehnout.“

Odešel těžkým krokem z místnosti se sehnutými rameny a stařeckým obličejem strhaným bolestí. Dveře se za ním s tichým cvaknutím zavřely. Potom jsem se posadil a poslouchal Dannyho, jak pláče.

Obličej měl schovaný v dlaních, jeho vzlyky přerušovaly ticho v místnosti a otřásaly mu tělem. Šel jsem k němu a položil jsem mu ruku na rameno. Cítil jsem, jak se chvěje a vzlyká. Potom jsem začal vzlykat taky, brečel jsem s Dannym, potichu, kvůli jeho bolesti a létům utrpení, a věděl jsem, že ho mám rád, ale nebyl jsem si jistý, jestli nenávidím nebo miluji ta dlouhá, trýznivá léta jeho života.

Plakal dlouho a já ho nechal na židli, šel jsem k oknu a tam poslouchal jeho pláč. Nízko nad hnědými domy na protější straně dvora viselo slunce a proti jeho zlatému okraji se rýsoval pajasán, jehož větve, obsypané pupeny, byly spletené do krajkové záclony, skrze niž vál lehce vítr. Po obloze se začal pomalu roztahovat večer.

Potom jsme se procházeli ulicemi. Bez jediného slova jsme chodili hodiny a já občas zaslechl, jak si utírá oči a vzdychá. Minuli jsme naši synagógu, obchody a domy, knihovnu, kde jsme sedávali a četli. Šli jsme mlčky a tím mlčením jsme si řekli víc, než by dokázal člověk říci za celý život. Až pozdě v noci jsem zanechal Dannyho u jeho domu a šel jsem sám domů.

Otec byl v kuchyni a na tváři měl jakýsi zvláštní, zamyšlený smutek. Posadil jsem se a on mě pozoroval zasmušilýma očima, schovanýma za brýlemi s kovovými obroučkami. Všechno jsem mu vyprávěl.

Když jsem domluvil, dlouho nic neříkal. Potom řekl potichu:

„Každý otec má právo vychovávat svého syna podle svého, Reuvene.“

„Takhle, aba?“

„Ano. I když se mi to vůbec nelíbí.“

„Copak takhle se dá vychovávat syn?“

„Možná, že jenom takhle se dá vychovávat cadik.“

„Jsem rád, že jsem tak nebyl vychovávaný.“

„Reuvene,“ řekl otec potichu, „já jsem tě tak vychovávat nemusel. Já nejsem cadik.“

Při ranní bohoslužbě první šábes v červnu oznámil reb Saunders shromážděným rozhodnutí svého syna studovat psychologii. Bylo přijato s překvapeným zděšením. Danny byl v tu chvíli v synagóze a všechny oči se na něho v údivu otočily. Načež reb Saunders oznámil, že je to přání jeho syna, že on, jako otec, respektuje duši a rozum svého syna – v takovém pořadí, jak mi Danny později vyprávěl – a že jeho syn hodlá i nadále dodržovat Přikázání a že se cítí být povinen dát mu požehnání. Rozruch, jaký oznámení reba Saunderse mezi jeho stoupenci způsobilo, byl povážlivý. Nikdo se ale neodvážil zpochybnit nevyřčený přechod moci na mladšího syna. Postavení cadika bylo dědičné a schopnosti přecházely automaticky z otce na syna – na všechny syny.

O dva dny později zrušil reb Saunders slib, který dal rodině dívky, s níž se měl Danny oženit. Bylo kolem toho také docela rušno, jak mi Danny řekl později. Ale po nějaké době všechno utichlo.

V Hirschově semináři, když se roznesla zpráva o oznámení, které učinil reb Saunders, trvala reakce nanejvýš dva tři dny. Nechasidští studenti o něm mluvili den nebo dva a pak na všechno zapomněli.

Chasidové byli rozmrzelí, zamračení a dívali se nevraživě kolem sebe, a potom zapomněli taky. Každý měl plno práce se závěrečnými zkouškami.

V červnu jsme byli s Dannym mezi sedmdesáti osmi studenty, kteří promovali v Hirschově semináři za nekonečných projevů, potlesků, čestných titulů a rodinných blahopřání. Oba jsme promovali summa cum laude.

Jednou večer v září k nám Danny přišel. Stěhoval se do bytu, který si pronajal kousek od Kolumbijské univerzity, řekl, a chtěl se rozloučit. Vousy a pejzy už neměl a jeho tvář byla bledá. V jeho očích ale zářilo málem oslepující světlo.

Otec se na něho přívětivě usmál. „Kolumbijská univerzita není tak daleko,“ řekl. „Uvidíme tě na šábes.“

Danny přikývl a v očích mu hořely plamínky.

Zeptal jsem se ho, jak se jeho otec tvářil, když ho uviděl bez vousů a pejzů.

Smutně se usmál. „Radost z toho nemá. Řekl, že mě málem nepoznal.“

„Mluvil s tebou?“

„Ano,“ řekl Danny potichu. „Už spolu mluvíme.“

Nastalo dlouhé, mírumilovné ticho. Otevřenými okny obýváku vál neslyšně chladivý vánek.

Potom se otec naklonil na židli dopředu. „Danny,“ řekl vlídně, „až budeš mít syna, budeš ho vychovávat mlčením?“

Danny dlouho nic neříkal. Potom se jeho pravá ruka zvedla k obličeji a jemně si palcem a ukazováčkem hrála s pomyslným pejzem.

„Ano,“ řekl. „Pokud nenajdu jiný způsob.“

Otec přikývl a oči měl klidné.

Potom jsem šel Dannyho vyprovodit na ulici.

„Přijdeš někdy v sobotu a budeme s mým otcem studovat Talmud, ano?“ zeptal se.

„Jasně,“ řekl jsem.

Potřásli jsme si rukama a já se díval, jak spěchá pryč, vysoký, hubený, nakloněný dopředu touhou a hladem po budoucnosti, a jeho okované polobotky klapaly o chodník. Potom zahnul na Lee Avenue a byl pryč.

VYSVĚTLIVKY

aba – (z hebr.) otec

Amalek – první nepřítel, s nímž se Izraelité utkali po překročení Rudého moře. Po vítězné bitvě vybudoval Mojžíš oltář na znamení Hospodinova boje proti Amalekovi do posledního pokolení.

Baalovi kněží – jde o kněží pohanského kultu boha Baala, který se rozšířil v Izraelském království v 9. st. př. n.

1.

bar micva – dosl. ‚syn přikázání‘, označuje židovského chlapce, jenž dosáhl věku 13 let. Při první příležitosti po jeho 13. narozeninách, kdy se čte v synagóze Tóra, je vyvolán. Od tohoto dne je povinen plnit své náboženské závazky a může být počítán do minjanu – stanoveného počtu deseti shromážděných k veřejné modlitbě. Tento den je považován za rodinný svátek.

cicit – třásně či třepení, které nosí muži na talitu a na dalším šatstvu se čtyřmi cípy. Nošení těchto rituálních třásní je v souladu s předpisem Tóry, aby tvořily znamení na šatech. Podle talmudických učenců má být cicit viditelnou připomínkou povinnosti každého Žida dodržovat Tóru a zákony judaismu.

Ezau a Edom – Ezau (později též zvaný Edom) byl synem Izáka a Rebeky. – Svému bratru Jákobovi prodal prvorozenectví za chléb a vařenou čočku, čímž se provinil proti Bohu. Později se stal ztělesněním principu pohanství a materialismu. Po židovsko‐římské válce se stal Edom synonymem Říma.

Havdala – dosl. ‚odlišení, oddělení‘, obřad zakončující šábes a svátky (s výjimkou pátečního večera). Zahrnuje požehnání nad pohárem vína, kořením a spletenou svící, po němž následuje závěrečné požehnání zdůrazňující rozlišení svatého a světského, světla a tmy, Izraele a pohanských národů, sedmého dne a šesti dnů pracovního týdne.

jarmulka – látková (může být i pletená nebo háčkovaná) čepička černé barvy (o některých svátcích bílá). Věřící Židé ji nosí na znamení zbožnosti a jako projev věrnosti tradici při modlitbě, studiu Tóry, na hřbitově, při jídle apod.

kabala – dosl. ‚přijetí‘. Tento termín původně označoval jen náboženskou tradici, ale později se stal synonymem židovské mystiky, která se rozvinula do několika systémů. Zabývá se různými způsoby přiblížení se k Bohu a původem zla na světě. Zřejmě nejstarším kabalistickým dílem je Sefer jecira (Kniha stvoření) ze 3.‐

4. století. Základním dílem kabaly je Zóhar (Kniha záře), uspořádaný do konečné podoby v 13. století.

kiduš – svěcení, posvěcení. Požehnání, které se pronáší nad vínem nebo jiným alkoholickým nápojem.

Zasvěcuje se jím šábes a ostatní svátky.

Kadiš – dosl. ‚svatý‘. Responsivní modlitba požehnání a chvály, chvalozpěv, přednášený za přítomnosti nejméně deseti shromážděných (minjanu) o předepsaných příležitostech v synagóze, domě smutku za zemřelé, o pohřbu apod. ‚Rabínský‘ Kadiš se pronáší v synagóze po studiu talmudické literatury a Bůh se v něm prosí o požehnání pro všechny mudrce, učitele a studenty Tóry.

košer – označení náboženské platnosti některého předmětu či potřeby podle židovského zákona, zejména v případě potravin.

mamzér – biblický ‚pancharť, jemuž je zakázáno ‚vejít do obce Hospodinovy‘, tj. oženit se s Židovkou či provdat se za Žida legitimního původu. Je jím ten, kdo se narodil ze zakázaného spojení při incestu nebo cizoložství s vdanou ženou. Kromě těchto zákazů je považován za plnoprávného Žida.

maskil – stoupenec hnutí Haskala (židovského osvícenství) v 18.‐19. století, hlásaného v Německu Mosesem Mendelssohnem a jeho žáky, jež se později rozšířilo do východní Evropy. Mezi ortodoxními Židy se stal termín maskil synonymem pro volnomyšlenkáře.

mincha – odpolední modlitba

Nový rok – židovský Nový rok, Roš hašana, je svátkem, který má význam ‚narozenin světa‘, výročí, kdy Bůh stvořil svět. Podle talmudické tradice v období mezi Roš hašana a Jom kipur (Dnem smíření, o deset dní později) rozhoduje nejvyšší soudce o osudu každé bytosti – odtud význam ‚soudného dne‘. O tomto dvoudenním svátku se troubí na šófar (beraní roh) a Židé jej tráví v modlitbách a sebezpytování. Roš hašana také vyznačuje příchod deseti dnů pokání. Slaví se v září o podzimním slunovratu.

Pesach – dosl. ‚překročení‘, což upomíná na desátou egyptskou ránu, při níž Bůh usmrtil všechny egyptské prvorozené, ale domy Izraelitů ‚překročil‘. Svátkem Pesach si Židé připomínají odchod svých předků z Egypta, kdy se z otroků stali svobodní lidé. Vyznačuje se zvláštními předpisy a zvyky, z nichž hlavní je naprostý zákaz požívat cokoli kvašeného, neboť při rychlém odchodu Izraelitů z Egypta nezbyl čas, aby jim vykynulo těsto na přípravu chleba. Slaví se v březnu až dubnu a trvá osm dní.

prorok Eliáš – podle staré židovské tradice, vycházející ze Starého zákona, se Eliáš vrací na svět jako pomocník v nouzi, ochránce chudých a rádce zbožných a moudrých.

Má také ohlásit příchod mesiáše.

sionismus – ideologie, která se zakládá na přesvědčení, že Židé jsou národem ve zvláštní situaci.

Zlepšením národní situace Židů chce sionismus vyřešit židovskou otázku – problém zapojení Židů do normálního občanského života, problém asimilace, zachovávání židovských tradic, problém antisemitismu. Současný sionismus vychází ze dvou pramenů: prvním je novověké evropské osvícenství, jehož důsledky byla národní hnutí v minulém století a který charakterizují hesla ‚svoboda, Suverenita a sebeurčení‘; druhým zdrojem je židovská národní a náboženská tradice. Na prvním pramenu je založeno učení Teodora Herzla (1859‐1904), na druhý kladl důraz Achad Haam (1856‐1927). Další významné osobnosti sionistického hnutí, o nichž je v knize zmínka, jsou: dr. Chaim Weizmann, jenž se stal později prezidentem Izraele, a David Ben Gurion, který pronesl historické vyhlášení o nezávislosti židovského státu Izraele.

šábes – sedmý den týdne, nařízený den odpočinku.

Ústřední a nejvýraznější obyčej judaismu. Světí se jako den, vyhrazený bohoslužbě a přerušení práce počínaje západem slunce pátečního večera a konče po soumraku sobotního večera. Dodržováním šábesu si Židé připomínají, že sám Bůh požehnal a posvětil sedmý den na konci prvního týdne stvoření v Deseti přikázáních.

šamaš – dosl. ‚zřízenec‘, označení pro placeného obecního pracovníka, který má na starosti celkovou údržbu synagógy. V současné době bývá šamaš zaměstnán hlavně jako synagogální sluha, tajemník nebo správce.

šlepr – (z něm.) neohrabaný člověk

talit – obdélníkový modlitební šál, který nosí muži starší 13 let při modlitbách v synagóze. Je utkán z vlny nebo hedvábí a má na sobě obvykle řadu černých nebo modrých pruhů, rovnoběžných s kratšími stranami, na nichž jsou třásně (cicit). Malý talit je obdélníkový kus látky s otvorem uprostřed a s třásněmi na čtyřech cípech, který nosí zbožní Židé pod košilí.

Talmud – dosl. ‚učení, studium‘, rozsáhlý soubor hebrejsky a aramejsky psaných výkladů a komentářů k Tóře z období od 2. stol. př. n. l. do 6. století, shrnující téměř veškerou židovskou ústní tradici. Toto dílo se zachovalo ve dvou verzích: jako Talmud jeruzalémský (uspořádán kolem roku 380) a Talmud babylónský (uzavřen kolem roku 500), který je obsažnější, a proto bývá považován za významnější. Oběma verzím je společná základní část zvaná Mišna (tj. studium, opakování) a liší se Gemarou (tj. doplnění, zdokonalení), komentářem k Mišně. Mišna se dělí do šesti oddílů, ty pak dále na 63 traktáty o 524 kapitolách.

tefilin – modlitební řemínky. Malé černé kožené krabičky obsahující předepsané biblické pasáže a připevněné ke koženým řemínkům. Dospělí muži si je uvazují na čelo a na levou paži při ranní modlitbě ve všední den.

Tóra – dosl. ‚zákon, učení‘, tradiční označení Pentateuchu (Pěti knih Mojžíšových), psaného zákona, který Bůh daroval Mojžíšovi na hoře Sinaj. Označuje také pergamenový svitek, na němž je celý text ručně napsán a který se čte pravidelně při sobotních bohoslužbách v synagóze. Celý svitek se tak přečte během jednoho roku.

V širším smyslu může Tóra označovat celý Tanach (hebrejskou Bibli) nebo veškeré židovské učení, náboženský zákon a talmudickou literaturu.

tosafisté – autoři doplňků komentářů k Talmudu, tosafot, které vznikaly od konce 11. až do 14. století.

O D E O N K L U B Č T E N Á Ř Ů

S V A Z E K 6 8 5

P R E S T I Ž N Í K L U B

C H A I M P O T O K

V Y V O L E N Í

Z anglického originálu The Chosen (Ballantine Books Edition, New York 1982) přeložil a vysvětlivkami opatřil Michal Strenk. Přebal navrhl Milan Jaroš. Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, jako svou 5 160. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1993.

Odpovědná redaktorka Eva Slámová.

Výtvarný redaktor Vladimír Nárožník.

Technická redaktorka Jana Maryšková.

Vytiskla « Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín.

15,76 AA, 16,21 VA.

Vydání první.

13/34 01‐020‐93

Tato publikace byla vydána koprodukcí mezi nakladatelstvím Odeon

a nakladatelstvím Fortuna.