edice anglo-amerických

autorů

Chaim

Potok

Dar Ašera Leva

Veškeré umění beze sporu vzešlo z vědomí ohrožení, ze

zkušenosti prožité až do dna, odkud už nelze jít dál.

Rainer Maria Rilke

Edici

anglo-amerických autorů

řídí Eva Slámová

Přeložila Lucie Simerová

Argo, 1999

Copyright © 1990 by Chaim Potok

Translation © Lucie Simerová, 1999

Cover photo © Karel Cudlín, 1999

ISBN 80-7203-195-3

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

Žil jsem potom v Paříži, v témže bytě, kde jsem namaloval

Brooklynské ukřižování. Oženil jsem se s Deborou a

přestěhovali jsme se do Rue des Rosiers. Po několika letech se

Deboře narodila holčička a dostala od nás jméno Rochel po

Debořině matce, blahé paměti, kterou v červenci 1942 odvlekli

při zátahu na francouzské Židy. Říkali jsme jí Rochele, naše

malá zlatá Rochel.

Často jsem Deboru a Rochele kreslil a maloval, ale většinu

obrázků jsem si nechal ve vlastní sbírce a nechtěl jsem je

nikomu ukazovat ani prodat. Hodně jsem kreslil a maloval také

Paříž a starce v naší čtvrti a lidi, kteří jedli na terase kavárny

šikmo přes ulici od našeho domu v Rue de Rosiers, a Luciena

Lacampa, jednoho z dobrotivých gójů, a Maxe Lobeho,

Debořina bratrance, který k nám chodil.

Pak se Max přestěhoval na jih a do Paříže se přistěhoval

Jákob Kahn, kterému už bylo hodně přes osmdesát, a tak jsem

často kreslil Jákoba Kahna. „Jsi teď dokonce ještě lepší, než

když jsem tě začal učit,“ řekl mi Jákob Kahn jednou. „Jde to z

tebe ale nějak moc lehce, Ašere Leve. Jsi až příliš v klidu.

Vůbec se nezapotíš.“

Jednou odpoledne jsem v našem studeném bytě v Rue des

Rosiers hlídal Rochele, která byla nemocná, kašlala a sípala,

když přišel Lucien, hranatý obličej podivně napjatý. Celý se

hrbil, i když jindy chodil vojácky vzpřímený. Bylo nedělní

odpoledne, začátek dubna. „Mistr zemřel,“ řekl a široce

rozevřené oči měl zvlhlé. On, který sloužil jako výsadkář u

francouzské cizinecké legie ve Vietnamu, měl v očích slzy.

Celé dny jsem pak vnitřním zrakem zřetelně viděl Španělovu

přízračnou tvář, jako by se ve mně promítala na plátno.

Nepřestávala se proměňovat na nesčíslně způsobů: mladá, s

černými vlasy sčesanými šikmo do čela; rozpadlá a přeskupená

v kubistických obrazcích; bizarní jako na jeho ukřižování; ve

středním věku a urputná, jako když pracoval na Guernice; stará

/ 8

a chlípná, jako na jeho erotických kresbách; kostnatá a se

strnulýma očima naplněnýma hrůzou, jako na posledním

autoportrétu. Jákob Kahn, sám starý a unavený, mi napsal:

„Král je mrtev. Vybavují se mi nekonečné vzpomínky.

Minulost mi defiluje před očima. Během oněch let na

Montmartru a Montparnassu jsme si vytvořili vlastní tajnou

řeč. Došlo k úchvatnému zrození. Přivedli jsme na svět nové

dítě. Ve špinavých ateliérech plných nepořádku v prolezlých

barácích zchátralých čtvrtí. Naše nejlepší léta. On byl pilířem

všeho. Kdo nastoupí na místo krále, Ašere Leve? Nikdo. V

umění zavládl chaos. Tvůj starý učitel a přítel, který tě žádá,

abys na sebe dával pozor a dřel, až z tebe poteče pot. Jákob.“

Potom jsme se s Deborou a Rochele přestěhovali na jih, do

Saint-Paul-de-Vence. Narodil se nám syn, pojmenovali jsme ho

Avrohom po Debořině otci, blahé paměti, kterého také dostali

při onom červencovém zátahu, a říkali jsme mu Avrumel.

Žili jsme v teplém a sluncem prozářeném ovzduší Saint-

Paul. Hodně jsem cestoval, sám: po výstavách a komisích,

kvůli různým záležitostem, kterým se člověk ve světě umění

nevyhne. V Paříži jsem nakreslil tvář studenta zmláceného

policisty při demonstraci. V Itálii jsem nakreslil obličej

teroristy, který stanul před soudem za atentát na ministra

spravedlnosti. V Japonsku jsem nakreslil tvář člověka, jenž

přežil Hirošimu. Podle některých kreseb jsem pak časem

namaloval obrazy.

Dvakrát nebo třikrát do roka psal rebe a posílal požehnání.

Napsal, když Rochele onemocněla, a Debora dopis zarámovala

a pověsila ho na zeď nad postýlkou v jejím pokojíku. Napsal,

když se narodil Avrumel. „Dávám tvému synovi požehnání,

Ašere Leve. Kéž z něho jednou vyroste vůdce jeho lidu.“

Jen jednou jedinkrát, dva roky poté, co mě rebe poslal

pryč, jsem jel zpátky domů a přespal u rodičů v Brooklynu. Tu

noc jsem měl telefon, kvůli kterému jsem se pak už nikdy

nevrátil. Telefonát se mi vybavil při každém pomyšlení na

návrat. Řekl jsem o něm Deboře, ale rodičům ne. O

přidušeném hlase, přízraku sípajícím z Druhé strany, ze sitra

achera, z říše ďábelských bytostí stvořené Pánem světa z

důvodů známých pouze Jemu samému. Jezdil jsem všude

možně, jenom domů ne. To ten hlas.

V Galileji jsem nakreslil jednoho Araba, který pracoval pro

Izraelce v kibucu. V jeruzalémském Starém městě jsem

nakreslil tvář vojáka stojícího na stráži na Chrámovém návrší

nedaleko Omarovy mešity. V Mea Searim, ortodoxní

/ 9

jeruzalémské čtvrti, jsem nakreslil tvář retardované chasidské

dívky. V Hebronu jsem zachytil tvář arabského chlapce ve

chvíli, kdy mluvil o Židech. V Americe jsem nakreslil tvář

nemocné indiánské stařeny z rezervace v Jižní Dakotě a tvář

černého bezdomovce na mrazivé newyorské ulici. V Jižní

Africe jsem nakreslil beznohého muže na lůžku v odporné

chatrči na kraji Kapského Města. Kresby popudily celní

úředníky. Vysvětloval jsem jim, že svými kresbami nechci

nikoho bouřit; jsem umělec a umělec kreslí to, co vidí a cítí, co

si myslí. Stejně mi ale chtěli kresby zabavit a dostalo se to do

novin a později mi sdělili, že se do Jižní Afriky už nikdy

nesmím vrátit.

V Paříži jsem měl loni v zimě výstavu, která zklamala a

pobouřila kritiky. Že prý se opakuju; všechno pro mě začíná

být až přílišnou samozřejmostí: nepřekonatelná technika,

oslnivé avantgardní tahy, virtuózní podání barvy a linie. Le

Monde to nazval „rokokovým expresionismem“ a „falešnou

kontinuitou“. V International Herald Tribune se hovořilo o

Ašem Levovi, který zabředá do techniky a vydává se po

nebezpečných stezkách vedoucích k plačtivé senzitivitě. Kritik

listu Le Figaro napsal, „Miserabilismus lze tolerovat, když je

člověku šestnáct let a jmenuje se Pablo Picasso. Nelze jej

tolerovat, je-li člověku pětačtyřicet a jmenuje se Ašer Lev.“

Přisadil si dokonce i jeden významný hudební kritik: „U

Antona Brucknera je někdy obtížné rozpoznat, jedná-li se

o‚utváření osobitého stylu’ či o ‚opakování se’ – na rozdíl od

výstavy Ašera Leva, v současné době k vidění v galerii

Maeght, kdy výše uvedený druhý závěr je jednoznačně ten

správný.“ John Dorman, americký spisovatel, který bydlí hned

vedle nás, mi radil, abych si odjel někam odpočinout. Max

Lobe sdílel jeho názor. Zavolal mi Douglas Schaeffer a

naléhal, ať hodím Paříž za hlavu a chystám výstavu v jeho

newyorské galerii. Pařížské noviny nepřestávaly o výstavě

psát. Potom s tím začaly časopisy.

Odjel jsem na chvíli sám do Švýcarska a pak jsem se vrátil

zase domů do Saint-Paul. Pracovat jsem ale nemohl. Cítil jsem

hroznou únavu, našepsované plátno se zdálo obrovské a

nedobytné, a i když jsem ho pokryl vrstvičkou umbry, bylo

stále ještě příliš velké a každé ráno na mě prázdně zíralo, sotva

jsem otevřel dveře ateliéru, abych se dal do práce. To bylo v

zimě. Pak zemřel strýček.

Často mi nahrazoval otce, v dobách, kdy můj vlastní otec

býval pryč na dlouhých cestách pro rebeho, a nějaký čas jsem u

/ 10

něho i bydlel. Matka zavolala někdy kolem půlnoci. „Strýček

Jicchak zemřel. …Ano, zcela náhle. …Infarkt.“ Plakala.

V mžiku se mi vybavila jeho tvář: kulatá a usměvavá; čelo

zbrázděné

rovnoběžnými

vráskami;

drobné

mateřské

znaménko na lícní kosti pod pravým okem; vlhké masité rty

obemykající oblíbený doutník; dlouhý vodopád nestříhaného

bílého vousu. Slyšel jsem jeho zvučný a radostný hlas. Můj

strýček Jicchak.

Debora zavolala jedné naší známé, která pracovala na

letišti v Nice, a zařídila pro nás čtyři místa v ranním letadle do

New Yorku. Začali jsme balit.

Zavolal jsem Maxovi Lobemu a chvíli naslouchal jeho

měkkému hlasu. „To je ten strýček, co přijel před několika lety

na návštěvu a co si od tebe koupil obrázek, když ti bylo šest?

To je mi moc líto, příteli. Nemám k vám zajít? Je Debora v

pořádku? Nedělej si s ničím starosti. Deset dní budete pryč? A

co Rochele? Udělá jí tak dlouhá cesta dobře? Řeknu Claudine,

aby vám brala poštu a dohlédla na zahradu a na všechno. Máš

zamčený ateliér? Šťastnou cestu. Vyřiď mou soustrast celé

rodině.“

Zavolal jsem Johnu Dormanovi a ve sluchátku se ozvala

sotva srozumitelná slova. „To vážně nerad slyším, Leve.

Upřímnou soustrast. Deset dní? Nebude to na dcerku moc?

Poslyš, udělej pro mě něco, dovez mi odtamtud pár pořádných

amerických bloků na psaní. Tyhle tady mi jdou na nervy.

Dojeďte dobře.“

Debora probudila děti ve stejnou dobu jako vždycky a

řekla jim, že jedeme do New Yorku. Vypadaly zmateně a

trochu vystrašeně. Rochele pak ale nasadila statečný výraz a

pomohla Avrumelovi s oblékáním. Vůbec si strýčka Jicchaka z

jeho jediné návštěvy u nás v Saint-Paul nepamatovali.

Přijel taxík. Bylo krásné jarní ráno, slunce se třpytivě

odráželo od červených fasád vesnických domků, celým údolím

posázeným cypřiši, až k zeleným kopcům a moři, vanul

chladivý a čistý vzduch barvy medu. Řidič mi pomohl naložit

věci. Zamkl jsem dům i branku a odjeli jsme na letiště v Nice.

Stáli jsme ve frontě u letadla, když vtom si Avrumel, který

si ve svých pěti letech ještě nedokázal srovnat, proč byl tak

náhle vytržen z normálního poklidného světa, uvědomil, že si

nevzal Šimšona, hadrového paňácu Samsona, už od narození

věrného společníka, se kterým vedl dlouhé, důvěrné rozhovory.

Rozbrečel se. Debora řekla, že mu v New Yorku určitě budeme

moci koupit nového Šimšona, nebyl ale k utišení. Plakal jí v

/ 11

náručí, jedenáctiletá Rochele, okatá a bledá v obličeji, nasadila

povznesený dospělácký tón: „On je vážně ještě prtě.“

Avrumel měl na sobě červené kotníkové tenisky a zelenou

sportovní soupravu. Seděl v Airbusu vedle mě a brečel. Vytáhl

jsem z kufříku skicář a tužku s měkkou tuhou a rychle zpaměti

nakreslil přesný a realistický obrázek Šimšona, hranou malíčku

jsem ho vystínoval, aby byl trojrozměrný. Avrumel přes slzy

sledoval, jak jeho hadrový paňáca pod špičkou tužky 4B

nabývá na životnosti: roztřepené pravé ucho, odloupnuté pravé

oko, s vycpanou hrudí a širokými rameny, oblečený do tuniky a

se sandály na nohou, ostře řezané rysy korunované mohutnou

kšticí. Podal jsem mu kresbu a jeho pihovatá tvářička se

roztáhla do šťastného úsměvu. Přitiskl obrázek k sobě.

„Ça va, Avrumel?“

„Ça va, Papa.“

Seděl jsem na sedadle, díval se na svého syna, viděl tvář

strýčka a naslouchal strýčkovu hlasu.

Naše místa byla v prostřední řadě se čtyřmi sedadly vedle

sebe: Rochele v uličce, Debora, Avrumel a já. Airbus si razil

cestu hustými mraky a vzdušnými víry nad Středozemním

mořem. Cítil jsem, jak se zachvívá a okénkem po levici viděl

mlžný bleděmodrý svět moře a oblohy. Avrumel usnul.

Rochele si četla Alice au pays des mervilles, kterou žila

poslední tři dny. Světlehnědé vlasy měla vysoko vyčesané a

stažené do ohonu. Na sobě měla modré tenisky, bílé

podkolenky a šeříkově fialové tričko s obrázkem Madame

Curie dlouhé jako šaty. Madame Curie byla Rochelininou

velkou oblíbenkyní od té doby, kdy si před rokem přečetla její

cadet biographie od Eve Curieové. Obrázek Madame Curie

jsem nakreslil já a na tričko jí ho nažehlili v jednom obchodě v

Nice.

Debora při krkolomném výstupu Airbusu do mraků pevně

svírala rukama opěrky svého sedadla. Měla na sobě světlešedý

bavlněný kostýmek a blůzu s šedým potiskem a na hlavě

hnědou paruku s pážecím účesem, ve které jindy vypadala

mladě, skoro jako školačka. Teď jí ale tvář stahovala úzkost.

Neklidně těkala očima z místa na místo. Nikdy předtím

neletěla. Nekompromisně uzavřený prostor letadla v ní nejspíš

probouzel neblahé vzpomínky.

„Není ti nic, Debi?“

„Jakž takž se držím. Jak dlouho to trvá do New Yorku?“

„Asi tak devět hodin, myslím. Můžu pro tebe něco udělat?“

„Pomodlil ses modlitbu za šťastnou cestu?“

/ 12

„Pomodlil.“

Seděla úplně strnule a vzpřímeně, hleděla upřeně do

prázdna. Airbus stoupal obrovskou rychlostí k bodu, kde

dosáhne cestovní výšky.

Zavřel jsem oči, abych si, jak jsem si říkal, na chvilku

zdřímnul, a když jsem je zase otevřel, byli jsme daleko nad

Atlantikem, uběhlo několik hodin letu. O pár minut později

prošla uličkou dvojice mladých lidí, kteří se zastavili u naší

řady. Debora a Rochele byly právě na záchodě. Avrumel spal,

kresbu Šimšona stále přitisknutou k hrudi. Muž měl na sobě

růžové tričko a kostkované kalhoty, žena byla oblečená do

žlutých bavlněných šatů s krátkými rukávy. Nejsem snad čirou

náhodou Ašer Lev, ten malíř? ptal se muž. Řekl jsem ano, jsem

to já. On na to, že jsou na svatební cestě a byli v Římě, ve

Florencii a v Benátkách. Žijí v Chicagu. Jeho otec je sběratel a

vlastní dva moje obrazy a nějaké tisky. Muž hovořil s

upřímnou sebejistotou, s jakou se člověk u majetných

Američanů občas setkává. Jeho nevěsta vypadala nervózně.

Požádal mě o autogram. Pak mi chtěli potřást rukou. Podal

jsem ruku muži, avšak zdvořile jsem odmítl ruku jeho

manželky, protože naše tradice nám nedovoluje podávat ruku

ženám, a zdálo se, že ji to zaskočilo a ranilo.

Po chvíli přišel nějaký muž ve středních letech a ptal se,

zda by si mě směl vyfotografovat. Udělal snímek, poděkoval a

šel pryč. Zavřel jsem oči a předstíral spánek, protože už jsem

nechtěl, aby mě rušili. Brzy jsem ale doopravdy usnul a jako v

horečnatém snu viděl sám sebe coby dítě ve strýčkově

klenotnictví, jak se ho ptám, jestli bych mohl bydlet u něho,

protože rebe pověřil rodiče, aby jeli do Vídně, a já tam nechci

jet s nimi. Měl jsem z Vídně hrůzu; bylo to město, kde nenávidí

Židy. Strýček si vyndal doutník z pusy a něco mi říkal, já ho

ale neslyšel.

Debora a Rochele se vrátily na svá místa. Probudil jsem se,

celý omámený.

Ozvalo se zapraskání palubního rozhlasu. Pilot nám

oznámil, že budeme mít zpoždění způsobené silným

protivětrem. Debora, která se právě zabývala přípravou jídla –

než jsme vyjeli ze Saint-Paul, udělala sendviče, uvařila vajíčka

natvrdo a nakrájela syrovou zeleninu; neinformovali jsme

aerolinie o naší cestě dostatečně předem, takže nám nemohli

/ 13

připravit košer jídlo – se na mě znepokojeně podívala.

Nervózně pomrkávala.

Rochele jedla se sobě vlastní vybraností. Avrumel jako

obvykle rozmělňoval svou porci do základní podoby drti a

kaše.

Pustili film – bylo to něco o baseballu; nezajímalo mě to.

Zavřel jsem oči. Jako bych byl projekčním plátnem sloužícím k

bizarnímu pobavení šíleného promítače, začaly se mi v hlavě

zjevovat krátké, jasné, nesourodé obrazy z mého dřívějšího

světa, jako řádka hyperrealistických diapozitivů z doby útlého

dětství: brooklynský byt, ve kterém jsem vyrostl, jeho malé

místnosti a bílé zdi; můj mrňavý pokojík i s podomácku

natřeným nábytkem; otec, jak se modlí v talisu a s tefilinem u

okna našeho obývacího pokoje, vysoký, tmavooký, rozložitý v

ramenou, s hustými rusými vlasy a vousem; matka u svého

stolu, malá a drobná, její jasné hnědé oči, tváře s vystouplými

lícními kostmi a dlouhé, štíhlé, jemně modelované prsty; můj

prapradědeček, jehož jsem si představoval podle příběhů, které

mi vyprávěli rodiče, a který ke mně přicházel ve snech v

podobě jakéhosi mytického předka a hromovým hlasem mi

vyčítal, že malováním obrazů marním čas; otec ve svém

tmavém kabátě a klobouku, v ruce tašku, kufřík a newyorské

Timesy, připravený vydat se na další cestu pro rebeho; matka

stojící u okna našeho obývacího pokoje, s pohledem upřeným

na ulici, jak čeká, až se otec vrátí; Jákob Kahn a já, svlečení do

pasu, jak malujeme; Jákob Kahn, Táňa Kahnová a já na letním

bytě u nich v Provincetownu: tetelící se vedro, slunce na

rozžhaveném písku, horký vítr vanoucí od oceánu; Paříž a mé

dva obrazy ukřižování; zloba naší brooklynské komunity; rebe,

když mi říkal: „Běž studovat na ješivu v Paříži. Nevyrůstal jsi

tam. V Paříži se na tebe nebudou lidé hněvat. V Paříži Ašera

Leva

nikdo

nezná.“

Obrazy,

které

kaleidoskopicky

probleskovaly a zase se ztrácely, skličující projekce paměti.

Abych sled obrazů zarazil, přeříkal jsem si v duchu

zpaměti několik žalmů. Uklidnilo mě to. Vyndal jsem si z

kufříku jednu z knih, které jsem si vzal s sebou, Rilkeho

Dopisy o Cézannovi v angličtině, přeložené Joelem Ageem,

dárek od Johna Dormana. Bleděmodrá obálka s nádherným

zátiším: lahve, jablka, sklenice, ubrus. Španěl kdysi o

Cézannovi něco prohlásil, co jen to bylo? „Kdyby za těmi

jablky nebyla úzkost, nezajímal by mě Cézanne o nic víc než

Bouguereau.“

V Rilkeho knize jsem si přečetl:

/ 14

Mám dojem, že ony „zásadní záblesky intuice a prozření“

se dostaví pouze tomu, kdo trvale žije svým dílem, a nemůže

jimi vládnout ten, kdo se jich snaží dotknout jen zpovzdálí. To

vše ale patří do roviny osobní volby. V podstatě nám nikterak

nepřísluší hodnotit, jakým způsobem se někomu jinému daří

růst, důležité je, zda vůbec roste a zda my sami jsme si vědomi,

jakými zákonitostmi se řídí náš vlastní růst.

Přečetl jsem si to ještě jednou, zavřel oči, a slova „a zda

my sami jsme si vědomi, jakými zákonitostmi se řídí náš

vlastní růst“ se mi krátce promítla v hlavě. Pak jsem četl dál,

dokud jsem nenarazil na tyto věty o Cézannovi:

Vím něco o posledních letech jeho života, kdy byl starý a

sešlý, a cestou do ateliéru se za ním pokaždé táhl houf dětí,

které po něm házely kamení jako po toulavém psu. Ale uvnitř,

hluboko uvnitř, byl neskutečně nádherný a čas od času vykřikl

na některého ze svých nečetných hostů cosi naprosto

skvostného.

Zaklapl jsem knihu. Stařec Cézanne a děti, které po něm

házejí kamením, když se vleče do svého ateliéru. Tenhle obraz

mi utkvěl.

Let začínal být dlouhý. Letadlo bylo naplněné jen z

poloviny, uvnitř bylo šero, rolety v oknech byly většinou

zatažené. Cestující seděli a sledovali film. Zaposlouchal jsem

se do rytmických otáček dvou ohromných motorů a svištění

proudícího vzduchu a viděl nás, jak sedíme míle nad zemí, v

hermeticky uzavřeném tubusu stroje a kloužeme napříč modrou

oblohou; z té představy mi po lýtkách přeběhl mráz. Avrumel

začal být netrpělivý. Odvyprávěl jsem mu příběh o rebem za

války v Paříži. Rochele zakašlala, ale nic to nebylo; jenom

trochu zbrkle polkla doušek vody. Debora, která teď pod

světýlkem rozsvíceným nad hlavou pracovala na rukopisu své

knížky pro děti, vypadala bledá, neklidná. Občas zvedla oči od

práce a úzkostlivě se rozhlížela kolem sebe. Pokaždé se

podívala na děti, na mě, a pak se vrátila zase k rukopisu.

Přeťali jsme čáru pobřeží a stočili se k Bostonu a New

Yorku. Kapitán se ohlásil palubním rozhlasem a sdělil nám, že

se do oblasti New Yorku blíží bouře, a že budeme chvíli

/ 15

kroužit nad Connecticutem, a pokud bouře neodezní dřív, než

nám začne docházet palivo, přistaneme ve Filadelfii,

natankujeme, a vrátíme se do New Yorku. Viděl jsem, jak

Debora zvedla oči od rukopisu, upřela je před sebe a neslyšně

si něco mumlá.

Seděli jsme připoutaní k sedadlům, cestující nehybní, obří

letadlo v krouživém pohybu. Pod námi byl temný svět černých

mraků, které zlověstně protínaly stříbřité šmouhy; nad námi

bleděmodrá obloha jarního dne. Motory najednou změnily tón

a kapitán se ohlásil palubním rozhlasem a řekl, že jsme dostali

povolení k přistání v New Yorku. Pohroužili jsme se do mraků

a házelo to s námi a natřásalo, sjížděli jsme vzdušnými víry

jako na horské dráze v lunaparku. Myslel jsem, že Rochele

bude určitě špatně, všechno ale přečkala v klidu, seděla a četla

si o Alence a jejím kraji divů. Avrumel se zajímal, jestli je to

stejné, jako když se jede na koni, a já mu odpověděl, že nevím,

nikdy jsem na koni nejel. Debora seděla vzpřímená jak svíce,

drobnou bradu strnule nehybnou, oči zavřené. Pak byly mraky

za námi a dole jsem viděl vodu, v dešti břidlicově šedou, a

hnědou rozmoklou zem a řady rodinných domků a auta na

mokrých silnicích. Zem se naklonila a rychle nám šla vstříc,

kola ztěžka uhodila o přistávací dráhu a trhlo to s námi,

zpomalili jsme, ještě chvíli jeli a pak jsme se zastavili.

Po chvíli nám kapitán oznámil, že všechny výstupní mosty

jsou obsazené a že se pro nás jeden uvolní za deset minut. O

pětatřicet minut později jsme předjeli k východu a vystoupili.

Nesl jsem Avrumela. Pevně se mě držel. Vnímal jsem jeho

teplo a jeho nepatrnou váhu a jeho tvářičku na své vousaté

tváři. Rochele se držela Debory, očima za skly brýlí sledovala

dlouhý zástup, který se jako stádo táhl chodbami, a fronty

čekajících u pasové kontroly a celnice, a hustý dav prolínající

se venku. Začali jsme se davem prodírat.

„Tati,“ zavolala Rochele a ukázala rukou.

V místě, kam dav už nezasahoval, stál vousatý mladý muž

a držel velikou bílou ceduli, na které bylo silně, červenými

písmeny, napsáno: „Ašer Lev“. Míjeli ho další a další lidé,

všichni se na nápis dívali.

Zamířili jsme k němu.

Mohlo mu být něco málo přes dvacet, podsaditý, mluvil

hlubokým hlasem. Na sobě měl tmavý oblek, bílou košili bez

vázanky a pod sakem se mu klinkaly rituální třásně.

„Ašer Lev?“

Řekl jsem ano, jsem Ašer Lev.

/ 16

„Ten malíř?“ zeptal se.

Přikývl jsem.

Řekl, že ho otec požádal, aby nám přišel naproti; měli jsme

dvouhodinové zpoždění. Představil se jako Binjomin. Potřásl

mi rukou a řekl, že mě rád poznává; znal mého strýčka, je to

veliká ztráta, rána pro celý ladovský svět. Vedl nás ven

skleněnými dveřmi a přes rušnou silnici k refýži. Řekl nám,

abychom tam počkali, a odspěchal pryč.

Avrumel zakňoural, že má hlad. Debora si ho ode mne

vzala a chovala ho v náručí. „Už to bude,“ broukala mu do

ouška. „Už to bude.“ Vytrvale se držel obrázku paňáci

Šimšona. Rochele zírala na záplavu aut v dešti, na vířící davy,

lidi namačkané na refýži a auta, která nabírala cestující a

odjížděla pryč a autobusy a mikrobusy, které stavěly, aby lidé

mohli nastoupit a vystoupit.

K refýži předjel dlouhý modrý stejšn, zastavil a vyskočil z

něho náš vousatý mladík. Oběma rukama si držel okraj

tmavého klobouku, protože hrozilo, že mu ho z hlavy odnese

poryv větru. Naložili jsme zavazadla, nasoukali se dovnitř a

vpluli do provozu.

Seděl jsem vpředu vedle mladíka a sledoval, jak se pomalu

vzdalujeme od odbavovací haly. Zachvátil mě podivný chlad,

zmocnil se mě hrozný a těžko postižitelný pocit jako náraz

větru zavánějícího Druhou stranou, před očima mi naskočil

diapozitiv v nezvyklých barvách, mdlé odstíny červené a černé

pod zakaleným skelným povrchem, a najednou jsem měl jasné,

přesné, jednoznačné tušení, že se na letiště jen tak nevrátím.

Vezl nás po Belt Parkway. Hustě pršelo. Dálnice byla

přecpaná pomalu se sunoucím odpoledním provozem. Déšť

monotónně padal z nízkých mraků a omýval vozovku. Stěrače

v pravidelném rytmu opisovaly oblouky a přes smáčená přední

skla aut jsem viděl rozostřené obličeje řidičů. Silnici místy

opravovali. Auta se vlekla kupředu, zastavovala a zase se

vlekla dál. Náš vůz byl starý, uvnitř omšelý. Na sedadle mezi

mnou a řidičem ležel na složených jidiš novinách a zmačkaném

výtisku newyorských Timesů použitý polystyrénový kelímek.

Mladík neustále mluvil o mém strýčkovi. Pravá židovská duše.

Dar, který nám seslal Pán světa. Jeden z těch, kteří drží svět

pohromadě. Zlaté srdce. Věčně spokojený. Výjimečná duše.

Jeden z těch, kdo hojí rány světa.

/ 17

Dlouho jsme popojížděli v zácpě. Avrumel na Debořině

klíně začal kňourat. Rochele seděla s brýlemi na očích, upřeně

sledovala provoz a déšť okýnkem na své straně. Debora

vypadala vyčerpaně. Paruka se jí svezla trochu ke straně. Doma

bychom měli noc. V Saint-Paul by děti už dávno spaly a

Debora a já bychom třeba seděli na terase nad skleničkou s

Maxem Lobem a Johnem Dormanem a povídali si. Řidič

najednou poznamenal, že cesta je příšerná; bylo by lepší jet

jinudy. Odbočil na příštím výjezdu. „Je to delší, ale rychlejší,“

řekl.

Jeli jsme po širokém bulváru, přejeli křižovatku a

pokračovali úzkou jednosměrkou. Vydrolený, rozlámaný asfalt

odhaloval hliněný a štěrkový podklad. Stejšn skřípal a hekal,

jak mu pneumatiky s nárazy zapadávaly do děr plných dešťové

vody, kterými byla ulice posetá, jako by ji postihla nějaká

pohroma. Podél rozbitých, vykotlaných chodníků stály

pětipatrové domy z červených cihel, některá okna byla

zatlučená prkny, jiná se otevírala do deště jako prázdné oční

důlky. Jeden dům byl vyhořelý; stál tam zčernalý, s kusem

střechy propadlým do nejvyššího patra, střední část podlaží

byla hluboko probořená, rozsedlina působila jako rána v hlavě

po sekyře, na betonovém chodníčku před domem se válely

cihly. Po celé ulici, kolem domů a na tu a tam prázdných

parcelách se povalovaly pozůstatky po obyvatelích čtvrti:

plechovky od piva, lahve od whisky, psí výkaly, tlející

matrace, vyhozené křeslo, dětská postýlka, vykuchaný

televizor – příšerná kupa neřádu, která se zdála být hřbitovem

veškeré naděje. Ulice byla liduprázdná. U obrubníku občas

stálo auto, dveře otevřené, kola pryč, očesané až na kostru:

kovová zdechlina odkázaná k rozkladu na povrchu země.

Otočil jsem se na sedadle a uviděl Avrumela, jak spí Deboře na

klíně, a Deboru s Rochele zírající na zpustlý městský svět,

kterým jsme projížděli. Řidič, nepříliš vysoký a zapadlý do

sedadla, pořád natahoval krk, aby včas objevil rigoly a díry.

„Už jenom kousek,“ mumlal. „Trpělivost, trpělivost.“

Pobrukoval si veselou ladovskou melodii.

Ještě dva bloky jsme nadskakovali a kodrcali, pak zahnul

doleva na širokou dvouproudovou ulici, která byla dlážděná a

leskla se deštěm, a tam si vydechl. Podíval se do zpětného

zrcátka.

„Vzadu všechno v pořádku?“

„Je nám dobře,“ odpověděla Debora anglicky.

/ 18

Projížděl rychle a zkušeně brooklynskými ulicemi, které

jsem ještě pořád nepoznával, a pak okrajem mého světa. Potom

jsme se ocitli v jeho samém středu a já viděl na ulicích

ladovské chasidy a nově opravené domy a nové obchody a

rozkopanou známou ulici, v jejíchž útrobách se vrtaly obrovské

stroje a vyvrhovaly z ní surovou načervenalou hlínu.

„Pokládají novou dlažbu v celé téhle části ulice,“ řekl řidič.

„Už na tom dělají měsíce. Taky tu budou vysazovat nové

stromy.“

Déšť polevil. Mladík zatočil do ulice lemované

stromořadím a zastavil před domem z červených cihel ve stylu

bungalovu. Vypnul motor.

„Tak jsme na místě,“ pronesl pochmurným tónem. „Škoda,

že jsem vás nemohl přivézt domů při radostnější příležitosti.

Pomůžu vám se zavazadly.“

Zaparkoval pod opadaným platanem. Voda z větví kapala

na auto. Bylo kalné pozdní odpoledne, vzduch byl chladný.

Ulicí se proháněl vítr, čeřil kaluže a setřásal vodu ze stromů.

Pomohl jsem Deboře z auta. Avrumel se jí i v hlubokém

spánku pevně držel. Řidič se zabýval zavazadly. Rochele mi

podala ruku a vystoupila z auta na chodník právě ve chvíli, kdy

poryv větru přihnal přepršku deště, kterou jí chrstl do

poplašeného obličeje. Dveře u domu se rozletěly a na cestičku,

jež půlila trávník před domem, spěšně vyšli dva vysocí muži s

černými vousy. Měli na sobě tmavé obleky, tmavé klobouky a

bílé košile bez vázanky. Došli až k nám, mlčky se chopili

našich tašek a spěchali po cestičce zpátky k domu.

Poděkoval jsem řidiči.

„Bylo mi ctí,“ zamumlal.

Vedl jsem Rochele za hubenou, křehkou ruku a následovali

jsme Deboru do domu.

Matka stála v předsíni, hned za dveřmi. Zlehka, aby

neprobudila Avrumela, objala Deboru a pokynula nám,

abychom následovali muže, kteří nesli naše věci chodbou dál

dovnitř. Debora se vydala rychle za nimi. Matka potichu řekla:

„Rochele, Rochele,“ a sklonila se a dlouze mou dceru objala, s

tváří přitisknutou k její dětské tváři, a já si letmo uvědomil, jak

jsou si podobné – rovný nos, výrazné oči, drobné rty, vystouplé

lícní kosti. „Cesta byla hrozně dlouhá, babičko, jsem strašně

unavená,“ řekla Rochele francouzsky. Matka jí francouzsky

odpověděla: „Ale ovšem, děťátko, to se ví. Všechno už jsme tu

pro tebe připravili.“ Podívala se na mě a zeptala se v jidiš: „Jak

se ti vede, chlapče?“

/ 19

„Mám se dobře, díky Bohu, uvážíme-li okolnosti. Jak se

máš ty?“

„Jak bych se měla mít, Ašere? Smrt tvého strýčka je

hrozná rána.“

„Kde je táta?“

„Vedle. Dokončují poslední přípravy na zítra. Rebe osobně

promluví na pohřbu. Jsi nějak bledý, chlapče.“

„Mám za sebou náročný den, mami.“

„Tati, chce se mi hrozně spát a chtěla bych si jít lehnout,“

řekla Rochele.

„Odpuste,“ řekla matka. „Urazili jste tisíce mil, a já tu

stojím a tlachám. Pojď se mnou, děvenko. Ašere, váš pokoj je

nalevo, tamhle. Pojď, Rochele.“

„Dobrou noc, tati.“

„Doboru noc, Rochele. Nezapomeň odříkat krias šema.“

„Na to nikdy nezapomínám, tati. Prášky mi přinese

máma?“

„Připomenu jí to.“

Šly dál chodbou a ztratily se za rohem.

Vešel jsem do pokoje, který mi matka ukázala: manželská

postel z medově zabarveného dřeva, stůl, židle, prádelník,

béžový koberec, šedobílé zdi, holé, až na obraz rebeho nad

stolem, velké posuvné dveře na terasu dlážděnou plochými

kameny a pás mokrého trávníku ohraničeného vysokým živým

plotem z jalovce a vysokánským šupinatým platanem. V

tomhle domě jsem nikdy nebyl.

Náš byt byl starý a těsný: malé místnosti, úzká předsíň, dvě

ložnice, ta moje jako nudle s jediným oknem, z kterého byl

výhled na betonovou dlažbu zadního dvorku zaneseného

popelnicemi a vyhladovělými kočkami. Tenhle dům, nový a

prostorný, se zdál být plný světla dokonce i za tak

pošmourného deštivého dne.

Uslyšel jsem za sebou hluk, známý zvuk kroků: lehce

kulhavou otcovu chůzi, trvalý následek dětské obrny, která ho

postihla, když byl malý, ještě v sovětském Rusku. Vstoupil do

místnosti, vykročil jsem mu naproti a podali jsme si ruce: i

když byl zlomený smutkem, měl pevný stisk. Ještě si neodložil

kabát ani klobouk; bylo na nich znát stopy deště. Z jeho

temných a pronikavých očí se dalo vyčíst, jaký prožívá žal a

jak hluboce je otřesen. Prohrábl si rukou hustý bílý proud

nestřihaného vousu a pak si jí přejel po čele: důvěrně známé

gesto vyčerpání a únavy. Mluvil v jidiš.

/ 20

„Děti jsou v pořádku? Už jsem je nestihl. Matka říkala, že

spí. Debora vypadá hodně unaveně. Jak se daří tobě, Ašere?“

„Mně se daří dobře. To se strýčkem Jicchakem je mi moc

líto. Byl nemocný?“

„Ne. Přišlo to zcela, naprosto náhle. Seděl doma v

obývacím pokoji, trochu zakašlal a byl – byl mrtev. Byla s ním

tvoje teta Lea Golda a pár přátel. Jednu chvíli živ, příští mrtev.

Bůh dal, Bůh vzal. Tak to na světě chodí, Ašere. Je to strašlivá

rána, veliké neštěstí. Vůbec se s tím nedokážu vyrovnat. Můj

bratr…“ Zavřel oči a zavrtěl hlavou, celý se zachvěl. „Rebe

promluví na pohřbu v synagoze. Je to veliká čest… Nemohu

uvěřit, že je to všechno pravda… Měl bych si sundat kabát…

Dneska je venku hrozně; dopoledne byl pořádný liják. Matka o

vás měla o všechny strach, že letíte v takové bouřce… Musím

si to sundat… Je opravdu milé vidět tebe i tvou rodinu, Ašere.

Taková spousta let. A ubíhají teď nějak rychle. Že jsi i s

rodinou tady, je jediný klad toho všeho. Ted není vhodná doba

na rozhovor. Popovídáme si, až se věci trochu uklidní. Měli

byste si jít s Deborou lehnout. Vím, co s člověkem udělá

časový posun.“

Otočil se, vyšel do předsíně a byl pryč. Prostor, kde

předtím stál, se lehce zachvíval. V místnosti setrvával

pozůstatek jeho přítomnosti, hmatatelný přetrvávající vjem,

který se rozplynul až po několika okamžicích.

Tašky kdosi postavil k nohám jedné z postelí. Můj kufřík

ležel na stole. Začal jsem vybalovat.

Vešla Debora.

„Děti spí.“

„Nezapomnělas na Rochelininy léky?“

„Ovšemže ne.“ Sundala si paruku a vyklouzla z bot.

Položila paruku na prádelník. Bosa a bez paruky vypadala

drobounká. „Avrumel se probudil a chtěl Šimšona.“

„Cos mu řekla?“

„Než jsem ze sebe vypravila slovo, zase usnul. Jak se cítíš,

muži?“

„Hrozně unavený a hrozně smutný.“

„Co myslíš, k čemu tohle všechno bude dobré, Ašere? Má

snad Bůh nějaký záměr? V tom zapečetěném bytě v Paříži jsem

si myslela, že ano. Že Bůh musí mít určitý záměr, veliký

záměr. Kolikrát jsem v noci nespala a snažila se přijít na to,

jaký.“

„Já mám v úmyslu se osprchovat a jít si lehnout, Debi.“

/ 21

„Jen běž, muži. Já zatím vybalím. Nepřipadá ti ale

zajímavá představa, že je za tím vším nějaký záměr? Co

říkáš?“

„Rozhodně. Náhlá smrt mého strýčka je součástí jakéhosi

velkého záměru. Jsi daleko víc chasidka než já, ženo.“

Zamířil jsem do koupelny a do sprchy.

Stojím nahý v koupelně před velkým zrcadlem, ve kterém

se sotva vidím, protože je celé zamžené párou vysráženou na

skle. Na tapetách visí kapičky vody: krajkový vzor psího vína

vypadá jako v dešti. Bezkrevný obličej, tmavé oči, rezaté vlasy

a vousy, které začínají šedivět, úzká ramena, bílá kůže

pokrývající vychrtlou postavu až k nazrzlému trojúhelníku nad

pohlavím, a potom nohy, bílé, hubené, všechno to vidím

nezřetelně, zdeformované, rozostřeně, skrz mlhu páry, kterou

vytváří horká voda tryskající ze sprchy.

Zvedám pravou paži a ukazováčkem pomalu a pečlivě

objíždím obrys své hlavy a vousu a potom vyznačím oči, nos a

ústa. Pravým ukazováčkem kreslím obrys svého levého ramene

a paže, levým ukazováčkem kreslím obrys svého pravého

ramene a paže. Ustupuji o krok dozadu.

Jsem na zamženém zrcadle nakreslený neohrabaně, jako

panák, zmenšený, podobám se sám sobě jen matně.

Před osmnácti lety jsem strávil noc u rodičů v bytě, kde

jsem vyrostl. Osprchovaný jsem tehdy vyšel z koupelny a šel

do svého pokoje. Zazvonil telefon. Matka mi zaklepala na

dveře. Telefon byl pro mě. Vyšel jsem do předsíně. Bylo

chladno. Cítil jsem studený vzduch na tváři a vzadu na krku,

kde mi vlasy ještě neuschly.

„Haló,“ řekl jsem do telefonu.

„To je Ašer Lev?“ zeptal se šeplavý, zastřený hlas.

„Ano.“

„Malíř Ašer Lev?“ Z hlasu šla hrůza, zněl dutě, jako by

přicházel dlouhým tunelem z veliké dálky. „Ty jsi namaloval ta

ukřižování?“

„Kdo je to?“

„Povím ti, kdo to je. Dobře mě poslouchej, Ašere Leve.“

Následovala pauza, jaksi zlověstná. „Jsem anděl smrti.“

Po lýtkách mi přeběhl mráz. Kůže na hlavě se mi pod

mokrými vlasy napjala.

/ 22

„Ráno už nebudeš mezi živými,“ řekl hlas. „Posloucháš

mě, Ašere Leve? Než nastane ráno, vezmu si zpátky tvoji

prohnilou duši. Tak končí nepřátelé Páně.“

Telefon oněměl.

Sluchátko jako by mi v ruce pojednou ožilo, zdálo se

pružné a slizké jako plaz. Celý roztřesený jsem s ním praštil a

vrátil se do pokoje. Seděl jsem na posteli, cítil se pošpiněný a

měl pocit, že se budu muset jít znovu osprchovat, místo toho

jsem si ale lehnul a snažil se usnout. Probudil jsem se do tmy

časného rána a připadalo mi, že slyším zvonit telefon a cítím

mrazivou přítomnost kohosi v místnosti a čpavý puch kozlího

dechu. Vylezl jsem z postele a prošel chladným nočním tichem

předsíně do koupelny, vymočil jsem se a podíval se na sebe do

zrcadla. Hlas. Chladný, vyhrožující, s lehkým přízvukem,

zlověstný, jako posel z Druhé strany.

Teď, noc před strýčkovým pohřbem, stojím a zírám na

svou kresbu v zrcadle koupelny u rodičů, dívám se, jak se

zvolna rozplývá, roní kapičky vody.

Vždycky jsem strýčka považoval za obyčejného, veselého,

dobromyslného člověka, úspěšného obchodníka oddaného

rodině a věrného ladovskému hnutí. Jeho pohřeb mě ale vyvedl

z míry. Byl to pohřeb muže, který něco znamenal.

Později jsem se dozvěděl, že přišlo přes tři tisíce lidí,

mnozí z nejrůznějších jiných měst: z Bostonu, Filadelfie,

Chicaga, Miami, Los Angeles, Montrealu, Toronta. Zahlédl

jsem v davu dva muže, které jsem si pamatoval z ladovské

komunity v Paříži. Zástup lidí, zamlklých a uctivých, vrchovatě

zaplnil synagogu a ještě venku se rozlil po chodníku i po

silnici. Na ulici hlídkovali policisté na koních a v autech a

odkláněli dopravu z uličky přilehlé k synagoze. Muži, všichni

ve stejných tmavých kabátech, oblecích a kloboucích,

proměnili ulici v jedno ohromné, tiché černé jezero. Venku

byly rozmístěné reproduktory, aby všichni slyšeli bohoslužbu a

chvalořeč, které měl proslovit rebe.

Seděl jsem v synagoze v první řadě vedle otce, který měl

na sobě tmavý oblek s tmavou vázankou a tmavý klobouk,

seděl vzpřímený, dokonale se ovládal, a vůbec působil

impozantním dojmem, s očima upřenýma na zatlučenou

jednoduchou rakev z borového dřeva, která ležela na márách

mezi ním a pultem. Z druhé strany seděli po otcově boku dva

strýčkovi dospělí synové a vedle nich zástupci z kanceláře

/ 23

starosty a guvernéra a několik členů městské rady. Otec mi

řekl, že v zástupu lidí jsou přední právníci a soudci. Zdálo se

mi, že jsem zahlédl známého majitele galerie na Západní

Sedmapadesáté ulici. Kde by se ale vzal majitel význačné

umělecké galerie na strýčkově pohřbu?

Do synagogy se natlačily skoro dva tisíce lidí, kteří se

stěsnali na lavice, stáli podél stěn, natahovali krky ze zadních

řad, ucpali předsíň. Někde nahoře na ženské galerii, nakukující

otvory v ozdobných arabeskách dřevěné zástěny, byli teta Lea,

strýčkovy dvě dospělé dcery, matka, Debora, Rochele a

Avrumel. V synagoze byl vydýchaný, teplý, mírně ztuchlý

vzduch. Doufal jsem, že to Rochele přečká bez úhony.

Všechny tváře se s napjatou pozorností obracely na rebeho,

který seděl ve své čalouněné židli s vysokým opěradlem jako

na trůnu, napravo od svatostánku s Tórou, čelem ke

shromáždění. Když v doprovodu dvou vysokých, statných

mužů s tmavými vousy vešel dovnitř dveřmi kousek od

svatostánku, prochvěl mnou mrazivý úlek nad tím, jak zestárl:

byl seschlý, trochu nahrbený, šel nejistým krokem, vlasy a

vous měl docela bílé. Posadil se do svého křesla a muži se k

němu postavili každý z jedné strany, aby mu byli k ruce.

Jeden ze starších účastníků shromáždění přistoupil k pultu

vpravo před svatostánkem a tichým, rozechvělým hlasem

odříkal žalm. Pak se vrátil na místo. Rebe pomalu vstal a přešel

několik kroků k pultu. Měl na sobě matně se lesknoucí

hedvábný kaftan s brokátovým vzorem, tmavé kalhoty, bílou

košili s tmavou vázankou a tmavý klobouk. Veškerá

nahromaděná úzkost truchlícího, konsternovaného zástupu se

upnula k němu. Zdálo se, že ho obklopuje svatozář

nadpozemského světla.

Promlouval v jidiš do mikrofonu, upevněného na pultu

zvlášť pro tuto příležitost, a reproduktory zesilovaly jeho mírně

rozechvělý, šeptavý hlas a ve vlnách ho s lehkou ozvěnou

vysílaly do všech koutů synagogy a dál po chodbách budovy a

do ulic.

„Náš drahý reb Jicchak Lev, blahé paměti, byl Pánem světa

povolán do Spravedlivého světa. Mysl je ochromená, na srdci

leží tíha, jazyk se lepí na patro. Všechny nás tíží smutek a na

mně navíc ulpívají svou vahou četná léta, obtížně se mi tedy

hovoří. Řeknu proto jen několik slov. Naslouchejte všichni

velmi pozorně, aby má slova vstoupila do vašich srdcí. Sdělím

vám svou krátkou řečí mnohé.

/ 24

Z prvotního chaosu vzešel řád. Bez řádu by nebylo světa.

První známkou řádu je světlo. ‚A Bůh řekl: Budiž světlo!’ A

světlo, jak víme, je podstatou Mesiáše. Mesiáš byl stvořen na

počátku věků.

Nyní žijeme v novém období chaosu. Kam oko pohlédne,

chaos. Nenávist, terorismus, drogy, vandalové, vraždění na

ulicích, týrání a usmrcování malých dětí, rozpadající se rodiny,

všude chamtivost, bezdomovci v každém koutě naší země.

Cekáme na nové světlo. Cekáme na Mesiáše.

Reb Jicchak Lev vynaložil mnoho sil, aby přivedl Mesiáše.

Všichni znali jeho tvář a veselou povahu. Málokdo znal jeho

duši, jeho nitro, ve kterém hořel oheň Tóry, kde světlem pro

něho byla učení chasidismu, kde byl hluboce zbožný.“

Na okamžik se odmlčel a vypadalo to, že potřebuje nabrat

sílu, aby mohl pokračovat. Pak hovořil dál. „Vyslechněte mne,

neboť je důležité, abyste znali následující pravdu. Je v moci

každého Žida stát se nádobou zbožnosti. Náš drahý reb Jicchak

byl právě takovou nádobou, stejně jako náš praotec Izák, který

byl hotov nechat se obětovat na ohnivém oltáři, zářící

zbožností a světlem. Ptáte se, kde se vzala ochota našeho

praotce Izáka k takové oběti? Uvědomil si totiž, že na jeho činu

závisí budoucnost našeho lidu, na tom, zda přijme svůj osud a

zda se mu podvolí, na jeho víře, na ochotě stát se obětí. Věděl

zcela jasně, co je třeba udělat – stejně jako náš drahý reb

Jicchak, který se cele odevzdal svým srdcem, svým majetkem,

celou svou bytostí naší komunitě a ladovské věci, aby urychlil

příchod Mesiáše a vnesl řád do chaosu, který nás obklopuje.

Teď naslouchejte obzvlášť pečlivě, všichni zde dnes

přítomní, naslouchejte mým slovům. Můj otec, blahé paměti,

nás naučil, jakou sílu má hádanka. Ano, hádanka: semeno, z

kterého vzejde květina; žalud, z kterého vzejde dub; slovo, z

kterého vzejde kniha; pravda, již je třeba rozkrývat pomalu a s

největší opatrností, jinak její oheň spaluje a její moc ničí. V

tento den, kdy jsme se setkali, abychom oplakali odchod reba

Jicchaka Leva, blahé paměti, z našeho středu, přijměte toto

jako poselství od zesnulého a od vašeho rebeho. Říkám vám:

Tři nás spasí. Ten třetí je naše budoucnost. Slyšíte mne, lidé

moji? Tři nás spasí. Ten třetí je naše budoucnost.“

Odmlčel se. Podíval jsem se po otci a viděl jsem, jak se mu

zúžily oči a lehce pootevřela ústa. Cítil jsem za sebou celou

synagogu, ticho, které ji opanovalo, jako by i pouhá schopnost

rozezvučet se byla vysáta z jejích zdí. Zdálo se, že nás

obklopuje rozměr ticha, jaké jsem nikdy předtím nezažil: lehké

/ 25

jako vzduch; husté jak voda; jemně se zachvívající; prázdnota

nesená neslyšnou ozvěnou do nejvzdálenějších zákoutí

synagogy a ven chodbami a portály až na ulici a k vzdálené

obloze nad námi.

Rebe se ztěžka opřel o pult a pokračoval.

„Náš drahý reb Jicchak, blahé paměti, rozuměl. Děkujme

Pánu světa za jeho život. Modleme se, aby jeho duše navždy

dlela ve světle Boží Přítomnosti. Kéž neustává ani v nebi ve

svém snažení v náš prospěch, ve snažení uspíšit příchod

Mesiáše. Nechť je jeho památka na věky věků požehnána.“

Stál bez hnutí. Synagoga byla tichá, jako by náhle vyschl

pramen jejího jindy pulsujícího života. Rebe se za chvíli otočil

a pomalu odkráčel zpátky ke své židli.

K pultu přistoupil stařec s dlouhým bílým vousem a

odrecitoval dva žalmy. Jiný muž zazpíval modlitbu El mole

rachamim. „Ó Pane, jenž jsi pln soucitu,“ zpíval měkkým,

líbezným, zádumčivým hlasem.

Rebe vstal a v doprovodu dvou vysokých mužů opustil

synagogu dveřmi poblíž svatostánku.

Spolu s mými dvěma bratranci a třemi dalšími muži jsem

přistoupil k rakvi. Zvedli jsme ji z már a nesli pomalu – jak

překvapivě lehká byla! – střední uličkou synagogy, zatímco

další ze starších, který kráčel před námi, recitoval žalm.

Vzduch mi pojednou připadal dusný; nemohl jsem dýchat. Měl

jsem strach o Rochele. Vyšli jsme ven. Zhluboka jsem vdechl

chladný vzduch. Lidé se před námi v tichosti rozestoupili a

objevil se pohřební vůz, černý a lesknoucí se na slunci, a pak

byla najednou rakev uvnitř za okýnkem ověšeným záclonkami

a někdo mě vedl k nablýskané černé limuzíně.

Seděl jsem na zadním sedadle vedle otce. V autě byli ještě

další dva muži, otcovi spolupracovníci, které jsem znal od

dětství. Za jízdy bylo ticho. Pohřební kolona vozů byla dlouhá

přes dva bloky. Otec seděl s pohledem upřeným z okna.

Projížděli jsme zdevastovanými ulicemi a hřbitovní čtvrtí.

Sotva jsme vjeli na Interboro Parkway, otec se na sedadle

zaklonil a zakryl si rukou oči. V této pozici setrval, dokud jsme

nedojeli na hřbitov.

Auta zastavila v části hřbitova, kde leží hroby ladovských

chasidů. Došel jsem po štěrkem vysypané cestičce k

pohřebnímu vozu a pomohl vyndat rakev. Zástup lidí tiše stál.

Starší muž, který recitoval z Žalmů, pak průvod dovedl k

otevřenému hrobu. Podíval jsem se do jámy v zemi a uviděl

hluboké rány od zkušených záseků lopat hrobníků, kteří teď

/ 26

nečinně postávali kolem a jen se dívali. Najednou pode mnou

podklesly nohy a svět se z ničeho nic zakymácel. Všude kolem

mě se ozýval přidušený pláč. Strýčkova rakev z bílého

borového dřeva se spouštěla do země, hrobníci hbitě a zručně

zapracovali s popruhy, pak se postavili stranou. Teta

zavzlykala a klesla do náruče jedné ze svých dcer. Otec stál

vedle mě, hryzl si rty, byl celý ztrnulý. Naškrobený bílý

límeček jeho košile, který mu vykukoval z tmavého kabátu,

svítil na slunci. Uviděl jsem v zástupu matku, tvář měla

popelavě bledou. Věděl jsem, že Debora tam není: šla s dětmi

zpátky do domu rodičů.

Strýčkovi dva synové začali hrob zasypávat. Vzal jsem si

lopatu od jednoho z hrobníků, zabořil ji do hromady

hnědočervené hlíny navršené u okraje hrobu a zvedl jsem ji a

nechal zem a kamínky dopadnout do hrobu; ozvaly se duté

rány, jak kamení a hlína narazily na dřevo. Ode mne si vzal

lopatu otec a od něho ji po chvíli převzal někdo další. Teta

stála poblíž a hlasitě vzlykala. Otevřený hrob se rychle zaplnil.

Strýčkovi synové stáli před nově navršeným rovem a v slzách

odříkávali Kadiš, modlitbu, která se odříkává nad hrobem

čerstvě pohřbeného člověka. Zástup se rozhýbal, přeskupil se a

rozestoupil do dvou řad, mezi kterými procházeli členové

nejbližší rodiny a přijímali polohlasná vyjádření soustrasti: „Ať

vás Bůh utěší spolu s ostatními truchlícími Sionu a

Jeruzaléma.“

Teta šla podpírána svými dvěma dcerami. Lidé začali

nastupovat do aut, aby se vydali na zpáteční cestu.

Procházel jsem mezi ladovskými hroby, všechny byly

pečlivě udržované, tráva posekaná, cestičky uhrabané,

náhrobní kameny čisté. Uviděl jsem kámen Judela Krinského,

ruského Žida, který měl kdysi v naší čtvrti papírnictví a který

mi prodal moje první olejové barvy. Hebrejský nápis vyrytý do

leštěného kamene říkal, kdy se narodil a kdy zemřel, a také že

to byl řádný člověk, věrný odkazu svých otců, oddaný

ladovský chasid. Viděl jsem ho jasně před sebou: malý a

hubený, s nervózníma vypoulenýma očima, zahnutým nosem,

vyzáblým obličejem a čepičkou, kterou nikdy neodkládal.

Doneslo se ke mně, že zemřel. Položil jsem mu na hrob

oblázek, symbol věčnosti, a zpaměti jsem k uctění jeho

památky odříkal žalm.

Kdosi se zastavil vedle mě.

„Šalom alejchem.“

/ 27

Poznal jsem ho: spolužák ze střední školy. V ješivě seděl

za mnou a často si ze mě nemilosrdně utahoval kvůli mým

kresbám. „Alejchem šalom.“

„Upřímnou soustrast.“

„Děkuji.“

„Poznáváš mě?“

„Dov Brenner.“

„Ano.“ Vypadal potěšeně. Byl malý a zavalitý, s černýma

očima drobnýma jako korálky a dlouhým tmavým vousem,

jehož chomáče mu spadaly přes ústa. „Co teď vůbec děláš,

Ašere Leve?“

„Pořád to samé.“

„Všude se o tobě píše.“

„Neměli byste věřit všemu, co se píše. Čím se zabýváš ty,

Dove Brennere?“

„Vedu ladovské centrum tady v areálu Newyorské

university. Tam, kde učí tvoje matka. Jsem ředitelem.“

„To je vynikající.“

„Tvůj strýc dělal velké věci. Je to strašlivá rána. Mezi

námi, jeho synové se mu nemohou rovnat. Jak dlouho se

zdržíš?“

„Jenom přes týden smutku.“

„Na jihu Francie je hezky, že?“

„Ano.“

Otec přešel k nám. Všiml jsem si, jak Dov Brenner ztuhnul

a nasadil uctivý výraz.

„Jak se daří vašemu otci, Dove Brennere?“

„Je mu lépe, díky Bohu.“

„Vyřiďte mu, že mu přeji úplné uzdravení.“

„Děkuji, rave Leve.“

„Čekáme na tebe, Ašere.“

Vraceli jsme se s otcem štěrkovanou cestičkou mezi

řadami náhrobních kamenů k limuzíně a já se zeptal: „Mluví

rebe na pohřbech vždycky v hádankách?“

„Nevzpomínám si, že by to už někdy udělal.“

„Co ta hádanka znamená?“

„Nemám tušení. Rebeho hádanky nebývá snadné

rozlousknout.“

„Je rebe zdráv?“

„Rebemu je devětaosmdesát let,“ řekl otec. „Kéž se ve

zdraví dožije ještě mnoha let.“

/ 28

Osazenstvo některých limuzín se na zpáteční cestu

změnilo, aby spolu byli vždycky ti, kdo jeli stejným směrem.

Dva pánové, kteří nám dělali společnost cestou na hřbitov, už s

námi nejeli. Teď jsem seděl vzadu v limuzíně s rodiči.

Řidič se vydal stejnými zpustlými ulicemi, kterými jsme

projížděli prve. Seděl jsem bokem na sklopném sedátku, takže

jsem na rodiče viděl. Matka byla bledá, ale ovládala se a

vypadala smířeně. Měla paruku s krátkými hnědými vlasy a

tmavý kabát, vrásky, které jí na bledé tváři přidal věk, nesla s

důstojnou elegancí. Otec ve svém tmavém kabátě a klobouku

seděl přísně vzpřímený, upřeně hleděl z okna, na ztrápený

obličej mu dopadaly paprsky odpoledního slunce.

„Máš překrásné děti,“ poznamenala matka.

„Děkuju.“

„Debora to s nimi umí. Má velkou trpělivost.“

„Na ty dva je potřeba hodně trpělivosti.“

„Rochele se chovala moc dobře.“

„Rochele je jedenáct let. Dětství je podle ní ztráta času,

považuje se za dospělou. Jak si vedl Avrumel?“

„Avrumelovi je pět. Co bys od toho děcka chtěl? Když

tobě bylo pět, jenom sis kreslil a brečel.“

„Nepamatuju si, že bych brečel.“

„To já si vzpomínám. I otec si to pamatuje.“

„Já si pamatuju to kreslení.“

„Jak dlouho se zdržíte, Ašere?“ zeptal se otec s pohledem

upřeným z okna.

„Jenom přes týden smutku a jeden den potom.“

„Tak krátce?“ řekla matka. „Taková cesta, abyste zůstali

jenom osm dní?“

„Rochele má školu. A já práci.“

„Rochele může chvíli chodit do školy tady.“

„Jak by mohla?“

„Hodiny hebrejštiny, které má v ješivě v Nice, jsou stejné

jako tady. Že je to tak, Arje?“

„Ano, je to tak,“ odpověděl otec.

„Ješivu postavil otec. Rochele mluví velice dobrou

angličtinou. Nebude tady mít v hodinách problémy.“

„Debora má rozdělanou novou knihu.“

„Debora může pracovat v pokoji, který jsem jí včera

ukázala. Máme doma dokonce počítač, kdyby potřebovala.“

Jaká touha zaznívala z jejího hlasu. Za všechna ta dlouhá léta jí

utekla spousta věcí, které si teď potřebovala vynahradit;

/ 29

nejrůznější příležitosti, promarněné díky mému vyhnanství;

všechny naděje a radosti běžného života ztracené kvůli

nepochopitelnému vyšinutí jejího syna. „A jestli chceš

malovat, nemohl by ti tvůj agent sehnat ateliér tady ve městě?“

„Musím být příští týden v Paříži.“

Ztichla. Za okny automobilu bylo vidět jen rozbité

chodníky, děravé ulice a oprýskaná cihlová průčelí: ruiny

zpustlého světa. Chvíli jsme jeli beze slova.

„Ašere,“ řekla matka tiše. „Jenom osm dní?“

„Mám nějaké věci, které musím udělat,“ řekl jsem.

„Nenecháš se přesvědčit?“

„Nemůžu zůstat.“

„Ašere.“

„Nech to být, Rivko,“ řekl otec. „Ať je po jeho.“ Seděl a

upřeně se díval z okýnka.

Jeli jsme mlčky.

Z jediného zlatnického obchůdku a opravny hodinek v naší

čtvrti vytvořil strýček síť obchodů rozšířených po celém městě

a nesoucích jeho jméno. V oblasti klenotů a hodinek znamenal

totéž, co jiný chasidský podnik nacházející se na Manhattanu

ve sféře fotopřístrojů a počítačů.

Síť obchodů vybudovaných strýčkem po celém městě New

Yorku pomáhala podporovat síť ladovských ješiv budovaných

mým otcem po celém světě. Získávání nových pozemků,

rekonstrukce starých budov a výstavbu nových, nakupování

svitků Tóry a ladovských textů; stipendia, nouzové fondy,

cestovní

výdaje,

finanční

schodky;

údržbu

jídelen,

studentských kolejí, zdravotních zařízení, tělocvičen – to

všechno živil nekonečný tok prostředků, jehož zdrojem byl

prosperující zlatnický a hodinářský obchod mého zesnulého

strýčka. Jeden z bratranců mi řekl, že strýček před smrtí

uvažoval o dalším rozšíření své sítě do New Jersey,

Connecticutu a Pennsylvánie.

Jeho rodina žila v domě sousedícím s domem mých rodičů:

ve velkorysé třípatrové stavbě v tudorovském stylu, vpředu s

velkým trávníkem, ohromnou travnatou plochou vzadu, s

živými ploty, květinovými záhony a statnou, rozložitou moruší

u zadní terasy. Nějakou dobu jsem v tom domě bydlel; maloval

jsem tam, když oba rodiče byli v Evropě na cestách pro rebeho.

Většina obrazů, které jsem v tom domě namaloval, teď byla po

muzeích nebo v soukromých sbírkách.

/ 30

Limuzína zahnula za roh a pomalu projížděla spořádanou

ulicí. Před strýčkovým domem stál tichý zástup, z verandy se

přeléval na široký trávník vpředu. Limuzína zastavila u

obrubníku.

Řidič svižně vystoupil, otevřel zadní dveře a pomohl

rodičům na chodník. Vystoupil jsem do ulice. Odpolední

slunce procházelo holými větvemi stromů a svítilo mi do očí a

já mimoděk pomyslel na zářivě jasné sluneční paprsky,

stupňovité kopce, kubistické domy v údolí a vzdálený stříbřitý

odlesk moře.

Stál jsem s rodiči na chodníku u domu zesnulého strýčka

Jicchaka. Limuzína za námi se pomalu odlepila od obrubníku a

odjela.

„Ašere, pojď,“ řekl otec.

Silnými prsty mi tiskl loket.

Vykročili jsme k hustému tichému zástupu: většinou tu

postávali mladí muži v tmavých oblecích, s nedávno

narostlými vousy: nová generace, která dospěla, zatímco jsem

byl v Evropě. Strýčkova smrt jimi otřásla; stáli tam, zasmušilý

výraz v očích, žal ve tvářích, ramena svěšená: pantomimická

řeč smutku. Před mým otcem se tiše rozestoupili, jako na

nenápadně dané znamení. Procházel jsem úběžníky pohledů

plných úcty a obdivu, které se upíraly na otce. Čísi hlas v

tichém zástupu řekl: „To je Ašer Lev.“ Všiml jsem si matčiny

letmé rozpačité reakce – zavřela oči a zavrtěla hlavou – a

pocítil jsem, jak stisk otcových prstů na mé paži na zlomek

okamžiku zesílil. Šli jsme vybetonovanou cestičkou a po

kamenných schodech na verandu. Najednou se před námi zjevil

mladík s umyvadlem, džbánem vody a ručníkem. Umyli a

utřeli jsme si ruce a hlavním vchodem prošli dál do domu.

Tichý zástup ve vstupní hale se rozestoupil, aby otec mohl

projít. „Kabáty do druhého patra, první místnost nalevo od

schodů,“ řekl někdo skoro šeptem. Vzal jsem kabáty od rodičů

a ti pokračovali zástupem lidí dál do obývacího pokoje. Já šel

nahoru do schodů.

Dům vyzařoval blahobyt svých majitelů: měkké koberce

na podlahách a schodišti; bohatě zdobené tapety s květinovým

vzorem; tisky současných židovských umělců v drahých

rámech na zdech chodby ve druhém patře: Agam, Nachshon,

Bezem, Bergner, Ardon, Bak, Rubin, Ticho, Moreh. Množství

uměleckých děl mě překvapilo. Veškeré umění, které se

nacházelo na zdech domu v průběhu let, kdy jsem v téhle čtvrti

/ 31

vyrůstal,

byly

kalendářové

reprodukce

středověkých

hebrejských rukopisů, obrazy rebeho a moje vlastní práce.

Místnost nalevo od schodů byla malá, ale vkusně zařízená.

Všude ležely kabáty: na posteli, na židlích, na stole. Býval to

kdysi můj pokoj, ale když jsem ho obýval, byl v něm prostší

nábytek, který víc odpovídal strýčkovým tehdy skromným

příjmům. Jak já v té době pracoval! Ty kaskády barev a tvarů;

představy, které se mě zmocňovaly: pokaždé jsem na ně zíral

uvnitř sebe sama, sledoval, jak vyrůstají z prázdného bodu

svého zrodu, z pustoty nebytí, v neuspořádanou, beztvarou

masu, a pak pomalu přebublávají do zformovaného zárodku

života, křehkého, citlivého, plachého, neúplného. Neustále

jsem překvapeně hleděl na zjevení ve svém nitru. Jímal mě

podivný pocit, že jsem posedlý tím z Druhé strany. Strašlivé a

nádherné a šílené období – tady, v tomto pokoji a nahoře v

podkroví!

Odložil jsem kabáty rodičů na jednu z židlí a chtěl odejít,

když jsem si všiml mezuzy na zárubni dveří, zhruba ve výši

očí: stříbrné filigránové schránečky s výrazným hebrejským

písmenem šin umístěným navrchu jako stříbrná korunka a

uvnitř s pergamenem viditelným přes skleněné okénko

zasazené do otvoru vyříznutého v ozdobném předku. Když

jsem postával na chodbě, viděl jsem mezuzy i na ostatních

dveřích: u pokojů, kde dřív bydleli bratranci, u strýčkovy a

tetiny ložnice a u strýčkovy pracovny kousek od –

Podíval jsem se znovu, pozorně. Dveře vedle ložnice pána

domu vedly do strýčkovy pracovny. Byly zavřené a na zárubni

žádná mezuza nebyla. Zřetelně jsem si pamatoval, jaká mezuza

byla na rámu dveří, když jsem v domě bydlel: jednoduchá

kovová schránka bez ozdob. Znovu jsem se podíval na dveře

do strýčkovy pracovny s holou zárubní. Pak jsem se vydal

zpátky dolů.

Tichý zástup lidí teď dosahoval až do poloviny schodiště.

Pomalu jsem se prodíral namačkanými těly dolů po schodech a

předsíní do obývacího pokoje.

Uprostřed pokoje byly v řadách rozestavené skládací

dřevěné židle, na kterých teď seděli většinou vousatí

stařešinové v tmavých oblecích. Postavil jsem se zády k

úzkému pruhu zdi vedle širokého okna rámujícího výhled na

trávník před domem a ulici. Většinu stěny po mojí pravici

zabíral krb a zrcadlo. Ve zdi po mojí levici byl vchod do

místnosti. Jediná ničím nenarušená stěna se nacházela proti

mně. Před ní seděli na nízkých stoličkách teta Lea a mí dva

/ 32

bratranci a dvě sestřenice. Teta Lea, hezky při těle a jindy

stejně veselá jako strýček Jicchak, teď měla v baculatém

obličeji výraz bolestného úžasu. Dcery seděly po její levici,

synové po pravici. Všichni jedli tradiční jídlo, které se podává

vždy po pohřbu.

Na zdi visely dvě velké reprodukované kaligrafie – čáry na

nich sestávaly z nepatrných hebrejských písmen. Obě byly z

Pentateuchu vytisknutého v šestnáctém století v Německu.

Jedna kresba vypodobňovala Arona, jak ošetřuje kahany ve

Svatyni během putování Izraelců pouští. Na druhé byl Izák

svázaný do kozelce: Abraham, ruku s nožem vysoko

zdviženou, se chystal zabít svého syna.

Mezi kresbami visel veliký olej rebeho v bohatě zdobeném

rámu.

Obraz byl namalovaný podle fotografie; rebe nesedával

modelem pro malované portréty. Byl vyobrazený vsedě u stolu,

pravou ruku pozvednutou k pozdravu, levá ruka spočívala na

bílém ubrusu. Vous měl bílý. Oblečený byl v tmavém obleku,

na hlavě tmavý klobouk. Jeho oči byly pronikavé, jasné: oči,

které se dívají. Rebe na obraze byl o dvacet let mladší než rebe,

kterého jsem viděl v synagoze. Odhlédl jsem stranou a uviděl

rodiče, kteří seděli spolu, zabraní do rozhovoru s jakýmsi

mužem s bílým vousem; mluvila hlavně matka. Když se

podívám zpátky na obraz rebeho, vidím, jak se v přehřátém

vzduchu jemně zachvívá. Hra světla a stínů nechává tvář ožít:

oči žhnou; ruka se pomalu dává do pohybu, kyne. Rychle

odvracím zrak.

Teta, bratranci a sestřenice dojídají. Talíře a nízké stolky se

odnášejí pryč. Někdo oznamuje, že začne odpolední

bohoslužba. Matka s tetou a kolem půl tuctu dalších žen v

místnosti se zvedají a odcházejí, protože bohoslužba nemůže

začít, jsou-li v místnosti spolu s muži také ženy. Bohoslužbu

vede jeden z mých bratranců. Stojí před obrazem rebeho,

potichu se modlí. Rebe upřeně hledí z obrazu, pátravě si mě

prohlíží, dívá se.

Bohoslužba skončila. Lidé začali odcházet. Noví lidé

vcházeli dovnitř. Vzduch šuměl pohybem a polohlasným

hovorem. Posadil jsem se na židli vedle nějakého starce a

sledoval lidi, kteří přicházeli k tetě, bratrancům a sestřenicím a

tiše jim vyjadřovali soustrast. Včera touhle dobou jsme s

Deborou a dětmi právě vystupovali z Airbusu. Před dvěma dny

/ 33

jsme, ona a já, seděli v modravém, teplém a voňavém vzduchu

na naší terase s Maxem Lobem a Johnem Dormanem, pili

dobrý koňak a povídali si o rozdílech mezi psaním a

malováním,

o

budoucnosti

malování

a

bezcílnosti

postmodernismu. Teď jsem seděl v parném a přelidněném

obývacím pokoji v domě tety Ley a přemýšlel o strýčkovi

Jicchakovi.

„Usmiř se se svým synem,“ řekl jednou mému otci. „S tím,

co dělá, si nemůže pomoct.“

„Jenom zvíře si nemůže pomoct s tím, co dělá,“ zněla

otcova odpověď.

Matka už byla zpátky a seděla zase vedle otce. Byli zabráni

do rozhovoru s dvěma muži s bílými vousy, kteří matce

pozorně naslouchali. Stařec, do té doby tiše sedící vedle mě, si

poposedl a nečekaně se ke mně obrátil. Působilo to dojmem, že

se najednou k čemusi rozhodl.

„Ty jsi Ašer Lev?“ zeptal se. Mluvil slabým, třaslavým

hlasem. Pod krempou obnošeného tmavého klobouku mu čelo

brázdila pavučina propletených hlubokých rýh. Na váčcích pod

jeho hluboko zapadlýma uslzenýma očima se křižovaly linky

drobných vrásek. Bledá pokožka obličeje nad hranicí dlouhého

nestříhaného vousu připomínala starý, zteřelý papír.

Odpověděl jsem mu ano, jsem Ašer Lev.

„Syn rava Arje Leva?“

„Ano.“

„Slyšel jsem o tobě.“

Zajímalo mě, co slyšel, ale nezeptal jsem se.

„Kde teď žije Ašer Lev?“

„Na jihu Francie.“

„Jsou na jihu Francie Židé?“

„V Nice máme velmi dobrou komunitu.“

„Ovšem. Pochopitelně. Ješivu vybudoval tvůj otec.“

Na okamžik se odmlčel, mrkl směrem k rodičům. „Je to

velký muž, tvůj otec. To platilo i o tvém strýci, budiž jeho

památka požehnána. Velcí mužové. Dobří mužové. Bůh dává,

Bůh odnímá. Tak to na světě chodí.“ Pokýval hlavou, zavřel

oči a byl zticha. Myslel jsem, že usnul. Po chvíli se ale pohnul

a upřel na mě zvlhlé oči lesknoucí se věkem. „Pověz mi, Ašere

Leve, ty jsi znal Jákoba Kahna?“

„Učil mě malovat.“

„Znal jsem jeho otce. Učený muž. Vyučoval mě Tóře. Byli

jsme mezi těmi, kdo přišli do Ameriky s rebem za války proti

/ 34

Hitlerovi, budiž vymazána jeho památka i jméno. Jákob Kahn

také nějaký čas žil na jihu Francie. Setkali jste se tam?“

„Ano. Bydleli jsme poblíž jedné vesnice.“

„Pověz mi něco. Než zemřel, stal se Jákob Kahn Židem

vyznávajícím Tóru? Vrátil se k jidiškejtu?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Jeho věkovitá tvář nabyla výrazu hlubokého zármutku. „Z

toho bolí srdce,“ zamumlal. „Co děti někdy provedou. Kolik je

ti let, Ašere Leve?“

„Čtyřicet pět.“

„Čtyřicet pět. Tak mladý. Víš, kolik je mně?“

„Ne.“

„Zkus hádat.“

„Osmdesát.“

„Devadesát dva. Ano. Překvapilo tě to. Devadesát dva. Co

jen už tyhle oči viděly. Když člověk žije na tomhle světě

devadesát dva let, vidí toho hodně.“ Smutně potřásl hlavou.

„Bolí mě, když slyším, že se Jákob Kahn nenavrátil k Tóře.“

Odvrátil zrak a zavřel oči.

Místnost začínala být přeplněná. Pustil jsem sednout jednu

postarší paní a protlačil se návalem v předsíni do jídelny, kde

postávalo několik žen a tiše se bavily. Nad těžkou

mahagonovou kredencí visel obraz strýčka a jeho rodiny, který

jsem namaloval olejovými barvami, když jsem s nimi bydlel –

byl to dárek za to, že přebudovali podkroví, ze kterého se tak

stal můj první ateliér. Obraz měl barokní rám, příliš zdobný pro

jeho prostý realistický žánr; namaloval jsem ho přímočaře,

protože jsem se domníval, že by strýček s rodinou dvakrát

neocenili vicesmyslné a mystifikující rysy modernistického

stylu. Tolik se jim líbil! Strýček ho hrdě nazýval svým prvním

„nefalšovaným Levem“ a holedbal se, jakou cenu jednou bude

mít. Teď tu byl přede mnou, na obraze, kulaťoučký, s tmavým

vousem, usměvavý, na hlavě tmavou jarmulku, v ruce doutník,

vedle sebe manželku, napravo a nalevo děti. Strýček Jicchak.

Mrtvý a pohřbený v zemi. Spolu s Judelem Krinským. A

Jákobem Kahnem. A Annou Schaefferovou. Budiž jejich

památka požehnána.

Vrátil jsem se do předsíně a nahlédl do obývacího pokoje.

Kolem otce se shromáždil malý hlouček, který zaujatě

naslouchal něčemu, co otec říkal. Otevřenými dveřmi jsem

viděl množství lidí na verandě a trávníku, kteří tiše přecházeli

sem a tam. Na schodišti nikdo nebyl, a tak jsem po něm vyšel

do druhého patra.

/ 35

Rychle jsem prošel prázdnou chodbou vyloženou

kobercem. Dveře do mého bývalého pokoje a do pokojů

bratranců byly otevřené. Zastavil jsem se přede dveřmi do

strýčkovy pracovny a zkusil kliku. Bylo zamčeno. Na zárubni

dveří kdysi bývala mezuza, teď ale zmizely dokonce i stopy po

hřebíčkách, kterými byla připevněná. Vrátil jsem se chodbou

ke dveřím na druhé straně schodiště, které vedly nahoru do

podkroví. Také ty byly zamčené a na zárubni ani stopy po

mezuze, která tam kdysi bývala.

Hádanka. Co může přijít do místnosti, aby ji to natolik

znesvětilo, že je třeba z jejích dveří odstranit mezuzu?

Vrátil jsem se dolů do obývacího pokoje. Matka byla na

odchodu, aby připravila večeři; otec se ještě chvíli zdrží. Bylo

pozdě odpoledne. Já se vrátím na večerní bohoslužbu.

Množství lidí v domě i jeho okolí prořídlo. Stál jsem s

matkou před tetou Leou a bratranci a sestřenicemi a pronášel

slova soustrasti.

Mé dvě sestřenice odvrátily oči a odtáhly se ode mě, jako

by se bály nákazy. Jeden z bratranců nasadil hraně odlehčený

tón. „Jak se vede, Ašere? Dlouho o tobě nebylo slyšet.“ Druhý

na mě vrhl opovržlivý pohled.

„Zbožňoval tě,“ řekla mi teta Lea v slzách. „Měl o tobě

velmi vysoké mínění.“

Bratranci a sestřenice se jí vyhnuli pohledem.

„Kdy se vracíte?“ zeptala se teta. „Uvidím vůbec děti?“

„Ašer se vrací po uplynutí týdne smutku,“ odpověděla

matka.

„Povím Deboře, aby sem děti přivedla,“ řekl jsem.

„Jenom týden?“ zeptala se teta.

Zdálo se, že sestřenicím se ulevilo. Bratranci nevěnovali

rozhovoru pozornost.

„Je to škoda, že Ašer nemůže pobýt delší dobu,“ řekla

matka.

„Měl tě tak rád, Ašere,“ řekla teta. „Nikdy by to neřekl

nahlas, ale já vím, že tě miloval.“

Šel jsem ještě jednou nahoru a vzal naše kabáty. Chodba

ve druhém patře byla tichá, pustá. Dole jsem pomohl matce do

kabátu, nakoukl jsem do obývacího pokoje a viděl otce, jak tiše

promlouvá ke skupince starších mužů, mezi kterými byl také

onen dvaadevadesátiletý stařec, který předtím seděl vedle mě.

Vyšel jsem z domu společně s matkou a zhluboka se nadechl

chladného předjarního vzduchu.

/ 36

Otec se zdržel v domě smutku ještě po večerní bohoslužbě

a já na něho čekal. Obývací pokoj ani na okamžik nepřestával

být plný lidí. Přišlo mnoho lidí mimo ladovskou komunitu:

městští politikové, okresní zástupci legislativy; místní

republikánský zástupce; muži a ženy, kteří pro strýčka

pracovali v jeho četných obchodech. Ukázali se dva Japonci,

chvilku se zdrželi, vyjádřili soustrast a odešli. Najednou se

objevil obchodník s obrazy, kterého jsem ten den viděl v

synagoze, elegantní, rtuťovitý muž něco pod sedmdesát, jako

ze škatulky, stříbrné vlasy sčesané hladce dozadu, v náprsní

kapse drahého tmavěmodrého obleku bleděmodrý kapesníček.

V minulosti jsme se tu a tam setkali, na večírcích a vernisážích,

a nedlouho po smrti Anny Schaefferové se mě pokusil odlákat

z její galerie. Jak je na Azurovém pobřeží a co poslední dobou

dělám? ptal se s přízvukem i strojenou zdvořilostí

Středoevropana. Zeptal jsem se ho, odkud znal mého strýčka.

Prý mu sem tam prodal nějaký ten tisk, tuhle kousek, tamhle

kousek.

Zdálo se, že by mu nebylo po chuti, kdyby rozhovor

přesáhl rámec běžných banalit. Tetě, bratrancům a sestřenicím

vyjádřil soustrast tichým, uhlazeným tónem. Za okamžik už byl

pryč.

Pustil jsem sednout jednu starší paní, vyšel do chodby plné

lidí a pak po schodech do druhého patra. Přilákal mě tisk od

Baka a pečlivě jsem si ho prohlédl: dva obrovské klíče

zasazené v kopcovité zelené krajině poseté balvany, kterou se

vine potok zrcadlící průzračné modré světlo bezmračné oblohy.

Jeden z klíčů, obrovský, starodávný, jako od hradu, stojí okem

dolů; druhý je opřený o skálu. Dalekou modrou oblohou

prochází mihotavé bílé světlo ve tvaru obrovské klíčové dírky.

Kousek ode dveří do strýčkovy pracovny visel tisk od

Moreha. Nad krajem zpustošeným přívaly vod, ve kterých se

bezmocně zmítají lidé, zvířata, hlodavci, lodě, ptáci a stromy,

visí ve vzduchu postava oděná v říze, přivázaná ke kůlu, jehož

pata je připevněná ke kolu. Slova uprostřed v hebrejštině jsou z

Knihy žalmů. „Z hlubin bezedných tě volám, Hospodine.

Panovníku, vyslyš můj hlas…“

Postava, starý muž s vousem, visí na kůlu, paže rozepjaté,

kotníky svázané: pozice ukřižovaného.

Strýčkova pracovna byla nalevo od Morehova tisku. Znovu

jsem zkusil kliku. Dveře byly zamčené. Vydal jsem se zpátky

dolů po schodech. Chodbou za mými zády prošuměly

/ 37

nepostižitelné zvuky: závan vzduchu; šoupavé kroky nohou na

koberci; vzdálené pohvizdování. Vzadu na krku mě pohladil

studený vítr. Otočil jsem se.

Chodba byla prázdná.

Chvíli jsem tam stál a poslouchal.

Pak jsem zase sešel do obývacího pokoje. Otec byl

přichystaný k odchodu. Šli jsme domů společně.

Doma v kuchyni jsme se posadili nad šálky kávy. Matka

byla ve své pracovně, známkovala písemné práce od zkoušek, a

Debora zůstala s Rochele. Avrumel, kterého sklátil časový

posun a mírná teplota, spal.

Otec seděl jen v košili, u krku rozhalené, s pohledem

zádumčivě upřeným do prázdna. Sametová jarmulka mu

spočívala na hustých bílých vlasech jako temná koruna. I když

měl smutek, neopouštěla ho aura vznešenosti: vystupoval

důstojně, s nádechem velebnosti až majestátnosti. Prsty si

pomalu pročesával bujný bílý porost svého vousu a upíjel ze

šálku.

Šálek patřil do soupravy šesti kousků – všech v barvě

pálené hlíny, posetých drobnými malůvkami papoušků – které

jednou přivezl z cesty po Austrálii. V domě se nacházely i jiné,

méně rozverné upomínky na jeho cesty: agada z osmnáctého

století vydaná ve Varšavě, kterou otec objevil v antikvariátu v

jakési zapadlé uličce Mnichova; otlučená havdalová kořenka,

kterou otec zachránil na půdě nějakého vídeňského domu; bílá

hedvábná rouška na sobotní chleba chala, nalezená v hromadě

hadrů někde ve sklepě v Praze, hebrejské slovo šabat nádherně

vyšité na hedvábí pestrobarevnými nitkami; stříbrné filigránové

ukazovátko ze sedmnáctého století používané předčítači Tóry,

které otec získal od jistého vládního úředníka na jedné ze svých

cest do Jižní Afriky. Nevěděl, jak se ukazovátko dostalo

úředníkovi do rukou, ale, jak mi to vysvětlil předtím, když mě

prováděl domem: „Takový předmět do rukou takového člověka

nepatří.“

Tu a tam visely v domě po zdech reprodukce

iluminovaných středověkých hebrejských rukopisů, dárky od

strýčka, jejichž počet narostl s uplynulými léty. Také tu byla

zvláštní kaligrafie rebeho pradědečka. Nejvýznačnější obraz

visel v obývacím pokoji: veliká, honosně zarámovaná barevná

fotografie rebeho pořízená asi tak před dvaceti lety – někdy v

době, kdy mě kvůli mým ukřižováním vykázal z ladovské

komunity v Brooklynu.

Otec postavil šálek na stůl. „Chceš ještě kávu, Ašere?“

/ 38

Řekl jsem mu, že kdybych si dal ještě kávu, nemohl bych

usnout.

„Máš potíže se spaním? Matka moc špatně spí. Po čtyřech

hodinách je vzhůru. Spí Debora ještě pořád při světle?“

„Dokáže teď usnout při noční lampičce.“

„Noční lampička. Jedna tu někde v domě je. Pak mi to

připomeň, najdu ti ji. Rochele mi připadá taková slaboučká.

Když už jste tady, měli byste ji nechat vyšetřit. Můžu zařídit,

aby se na ni podíval rebeho osobní lékař.“

„Rochele prohlíželi specialisti v Paříži, Lyonu a Nice.

Všechno je pod kontrolou.“

„Nemůže jí uškodit, když ji uvidí americký doktor.“

„K čemu to bude? Astma se nedá léčit.“

„Každý den přijdou na něco nového.“

„Když se něco objeví, její francouzský doktor o tom bude

vědět. Nechci, aby prodělávala další vyšetření.“

„Jak myslíš, Ašere. Ty jsi její otec. Debora se mě dneska

ptala, jestli nevím, kde by dostala pro Avrumela panáčka

Šimšona. Řekl jsem jí, ať se zeptá matky. Po celé čtvrti jsou

obchody, kde mají hračky a panenky. Máme tu, díky Bohu,

spoustu dětí. Kde vy jste dostali Šimšona?“

„John Dorman ho Avrumelovi koupil v jednom obchodě v

Nice. Avrumel má za to, že se s ním narodil.“

„John Dorman je ten spisovatel, co bydlí vedle vás?“

„Viděli jste se. Zašli jsme k němu přece při tvojí poslední

návštěvě u nás v Saint-Paul. Sedmdesátník se zarudlým

obličejem a bílými vlasy.“

„Pijan.“

„Ano, má problémy s pitím. Román, který vydal koncem

třicátých let, se stal klasickým dílem.“

„Říkals, že už nepíše.“

„Píše, ale nic mu nevychází.“

„Co se mu přihodilo?“

„Nevím. Prý přišel o svoje kořeny. Říká tomu původní

svět. Ztratil svůj původní svět. Byl také nějakou dobu v

komunistické straně a vystoupil, když Stalin podepsal pakt s

Hitlerem.“

„Vzpomínám si, že jsme mluvili o komunismu. Připadal

mi takový opuštěný, člověk, který nikam nepatří.“ Odmlčel se,

pohled upřený na mě. „A co ty, Ašere, tobě se vede dobře?“

Mlčel jsem.

Naklonil se ke mně. „Ašere?“

„Ne všechno mi vychází.“

/ 39

„Co se stalo v té Paříži? Slyšeli jsme s matkou o výstavě.“

„Výstava se rozprodala. Kritiky ale moje práce pobouřila.

Byli… nepříjemní.“

„Výstava se rozprodala? Chceš říct, že se všechno

prodalo?“

„Ano.“

„Kolik obrazů to bylo?“

„Osmnáct.“

ásledovala odmlka. „Je názor kritiků důležitý, Ašere?“

„Názor důležitých kritiků je důležitý. Říkají člověku, co už

o sobě ví, ale nechce si to připustit: Opakuju se a to není

dobré.“

„Vím toho o umění míň než nic, Ašere, ale připadá mi, že

Max Lobe se opakuje.“

„Max Lobe je dobrý malíř, nepatří ale k těm významným.

Maxe mají všichni rádi, kritici si ho ale moc nevšímají. Mě si

všímají hodně, protože vědí, u koho jsem se učil a co jsem celá

léta dělal, a teď mě vyzývají, abych se zamyslel nad tím, jakým

směrem se ubírám. Kdo ví? Třeba mají pravdu. Třeba jsem

jenom další John Dorman.“

„Považuješ Johna Dormana za dobrého přítele?“

„Máme ho moc rádi. Já i Debora.“

„Máte rádi opilce?“

„Je alkoholik. Nemůže si pomoct.“

„Ašere, jenom zvíře si nemůže pomoct. Lidská bytost je

schopná se ovládat, pokud má k tomu vůli.“

„Mám dojem, že tohle už jsme kdysi řešili.“

„Je to dar, který máme od Boha. Právě to nás odlišuje od

zvířat. Náš mozek a naše vůle.“

„John Dorman má mozek nasáklý alkoholem a vůli nemá

dost silnou, aby mohl přestat pít. Není amorální. Je nemocný.“

„To je moc smutné, Ašere.“

„To tedy je. Je to takový pěkný americký příběh o

úspěchu.“

„O úspěchu? Jaký úspěch? Vždyť je to tragédie.“

Zavrtěl hlavou a upil ze šálku. Nepochopil mou ironii.

Někdo mi kdysi vykládal, že Japonci nemají smysl pro ironii.

Zkuste, když prší, říct Japonci, že je úžasné počasí a bude z vás

dočista tumpachový. Člověk by se nejspíš neměl vyjadřovat

ironicky před někým, kdo právě pochoval milovaného bratra.

Říká k tomu něco Talmud nebo chasidské učení? Nebuď

ironický tváří v tvář smrti? A kdy už jindy? Zmocňovala se mě

únava a lehká závrať. Příliš náročný den. Časový posun. Tisky

/ 40

ve strýčkově domě. Zamčené dveře. Dveře, na kterých nejsou

mezuzy. Na zárubních v domě mých rodičů mezuzy byly. Tak

se to patřilo v tradiční židovské domácnosti: být poslušní

přikázání, podle něhož si má každý vyznání víry psát „na

veřeje svého domu a na své brány“. Jedny každé dveře, kromě

dveří do koupelny, měly vlastní mezuzu, vlastní schránečku s

malým svitkem pergamenu, z jedné strany popsaného prvními

dvěma odstavci ze „Slyš, Izraeli“ z Páté knihy Mojžíšovy,

pečlivě vyvedenými písařem, a z druhé strany nesoucího

hebrejské slovo šadaj, jedno z posvátných jmen Božích.

Debora koupila mezuzy na vchody domů, kde bydleli Max

Lobe a John Dorman, a všichni společně jsme provedli obřad

doprovázející jejich upevňování na dveře. Mezuzy jsou

posvátné; lidé věří v jejich moc. Když před několika lety došlo

v Izraeli k tragické nehodě autobusu, oznámil jeden chasidský

rebe v Brooklynu, že děti zahynuly, protože mezuzy v jejich

městě dlouho nikdo nezkontroloval a některé z nich byly

pravděpodobně poškozené, písmo na nich po tolika letech

vybledlo. Rebeho prohlášení vyvolalo obrovskou vlnu

roztrpčení a slovních útoků ze strany mnohých jiných Židů.

Stál si ale na svém. A ve strýčkově domě teď mezuzy chybí na

dvojích dveřích. Ví o tom otec?

„Strýček má v domě kvalitní umění.“

„Umění?“

„Baka, Agama, Moreha. A spoustu dalších. Moc pěkné.

Netušil jsem, že se strýček Jicchak zajímá o umění.“

„Zajímal se,“ řekl otec, s pohledem sklopeným k šálku.

Jeho tón naznačoval, že nemá nejmenší zájem to rozebírat.

Sám neměl o umění ani potuchu. Vystudoval Brooklynskou

universitu, kde se specializoval na politické vědy, měl

magisterský titul z politologie na Newyorské universitě, byl

ohromně sečtělý, odebíral časopisy a noviny – dům byl posetý

čerstvými i staršími čísly periodik, jejichž tituly zněly jako:

Newyorská literární revue, Komentáře, Národní revue, Nová

republika, Zahraniční záležitosti, Dnešní Francie, Sovětský

život, a také si předplácel Times a další, úzce specializované

publikace svého oboru. Člověk intelektuálně na výši – a přece

zcela slepý vůči světu umění: antického, afrického, asijského,

křesťanského, světského, židovského; viděl mezi nimi pramalý

rozdíl. Hranice jeho uměleckého vnímání se zastavily u

kýčovitých kalendářových výjevů: Abraham při uzavírání

smlouvy s Hospodinem; Izák ležící na obětním oltáři; Mojžíš,

před kterým se rozestupuje moře; Miriam a tančící ženy;

/ 41

Mojžíš na hoře Sinaji. Nekonečný, bohatý, rozmanitý,

podnětný, znepokojivý, obrazoborecký svět moderního a

současného umění mu zůstával nedostupný.

Teď vzhlédl od šálku s kávou a řekl: „Před časem jsem četl

článek o Picassovi. To nebyl řádný člověk.“

„To tedy rozhodně nebyl.“

„Ty se Picassovi obdivuješ?“

„Obdivujeme se snad Maimonidovi? Světu umění bude

trvat tři sta let, než dokáže vstřebat Picassovo dílo.“

Byl šokován. „Ty srovnáváš Maimonida s Picassem?“

„Dobrota a velikost jsou dvě zcela odlišné hodnoty.“

„Ne v jidiškejtu, Ašere. Ne mezi chasidy. Člověk je tím, co

dělá.“

„Ne tak v umění.“

„Může být člověk třeba vrah, a přece ho budou považovat

za velkého umělce?“

„Někdo může být dobrý doktor a nemusí přitom být řádný

člověk.“

„Svěřil bys Rochele do rukou lékaře, který je krutý? Žiješ

ve světě, kde je za krále považován člověk jako Picasso. Máš

to ale podivný svět, Ašere.“

„Picasso je patnáct let mrtvý. Umění dnes nemá svého

krále.“

„Nečekal jsem, že do takového světa bude jednou patřit

můj syn.“

Zmlkl. Tiše jsme seděli. Hleděl dlouze do svého šálku.

Potom se na mě podíval a potřásl hlavou. „Omlouvám se,

Ašere. Nechal jsem se unést. Zažívám těžké chvíle. To bratrova

smrt. Nedokážu se s tím smířit.“

Mlčel jsem.

„Záviselo na něm tolik věcí. Byl mi – oporou. Jeho synové

nejsou tak velkorysí, jako byl on. Obzvlášť Jonkel ne. Je to

vztekloun a chamtivec.“

„Když mu rebe řekne –“

„Rebe je starý, Ašere. Rebe je unavený. Ne všichni pořád

rebeho poslouchají.“

Zíral jsem na něho.

„Jsou období,“ zamumlal, „kdy si myslím, že –“ Zarazil se,

zhluboka se nadechl a zachvěl se. Unaveně se rozhlédl po

místnosti, zamrkal. Kuchyň se leskla. Neviditelné zdroje

energie napájely její spotřebiče: ledničku, dvě trouby,

mikrovlnku, dvě myčky. „Už dost,“ řekl. „Takhle působí sitra

achera. Vstoupí do tebe, aby ses utápěl ve smutku a sebelítosti

/ 42

a tvé dílo nebylo dokonáno. Už dost. Všechno bude dobré, s

pomocí Boží. Je to tak, Ašere? Všechno bude dobré.“

Ztichl. Lednička se s brumláním probrala k životu,

pulsující vrčení zaplnilo kuchyň.

„Ašere, víš jistě, že nemůžeš zůstat ještě chvíli po uplynutí

týdne smutku?“ Vypadalo to, že se musel přemáhat, aby se

zeptal: neměl ve zvyku se doprošovat.

„Musím být příští týden v Paříži. Slíbil jsem Maxovi, že s

ním budu pracovat na jednom tisku.“

„Nemůžeš to posunout?“

„Jsou v tom i tiskaři. Rezervovali jsme si termín a lis. Max

říká, že se beze mě neobejde. Bude se to dělat novou

technologií, kterou ho mám naučit.“

„Ty budeš učit Maxe Lobeho? Je o patnáct let starší.“

„Já se to naučil od Jákoba Kahna. Je to složitý proces.“

„Vidíme tě jednou za dvacet let, Ašere.“

Vybavil se mi hrozivý telefonát. Chladný, dutý ďábelský

hlas. „Mám teď svůj život,“ řekl jsem.

„Dobře, Ašere. Jak chceš.“

Lednička předla v napjatém tichu.

V chodbě se ozvaly kroky. Do kuchyně vešla matka v

bleděmodrém županu. Zpod žlutého šátku jí sem tam

vykukoval prstýnek nakrátko ostříhaných stříbrných vlasů.

„Promiňte, že ruším. Přišla jsem si pro šálek kávy.“

„Rivko, Avrumel si v Saint-Paul zapomněl paňácu

Šimšona. Ašer se zajímá, jestli se tu někde dá sehnat nový,“

řekl otec.

„Už jsem Deboře řekla o jednom obchodě na Kingston

Avenue. Zítra se tam vypravíme.“

„Já to povídal, že matka vám poradí,“ řekl mi otec.

„Raději by toho starého, spokojí se ale i s novým,“ řekla

matka. „Máš krásné děti, Ašere.“

„Tohle říkej Deboře. Ona je s nimi celé dny i noci.“

„Už jsem jí to řekla. Musím zpátky k písemkám. Nevěřili

byste, jaký mají dneska mladí lidé písemný projev. Naprostá

ostuda. Jako by neznali vlastní mateřštinu. Chcete si

poslechnout pár příkladů z výtvorů mých studentů? Z ‚obětí

zvůle’ někdo udělal ‚objetí zvůle’. Z toho, ‚co přinesla víra’, je

ta, ‚co přinesla výra’. Je to vůbec možné? Je mi záhadou, kde

se naučili takhle psát.“

„Matka chce odejít do penze, aby mohla se mnou cestovat

a občas u tebe pobývat na návštěvě,“ řekl otec.

/ 43

„A také dokončit knihu. Musím tu knihu dokončit.“ Psala o

politbyru a postupných změnách v mocenské struktuře

Sovětského Svazu. Před několika lety jsem na žádost university

v Nice dělal nástěnnou malbu pro tamní knihovnu, a jednou,

když jsem procházel kolem katalogů, mě napadlo vyhledat

matčino jméno: „Levová, Rebeka“. V knihovně od ní měli tři

knihy a souborné vydání jejích publikovaných esejů, všechno

ve francouzštině. Přednášela ruské dějiny a politickou teorii na

katedře rusistiky Newyorské university.

Díval jsem se, jak si nalévá šálek kávy. Malá, drobná,

subtilně stavěná. Křehké vzezření, pod kterým se skrývala její

houževnatost a síla. Měkké světlo a pastelové barvy kuchyně.

Hypnotizující předení ledničky při dobíjení energie. Matka

usrkla ze šálku a spokojeně pokývala hlavou. „Zítra učím

jenom jednu hodinu. Koupíme Avrumelovi Šimšona zítra. Teď

jdu na ty písemky, abych už na ně nemusela myslet a nebudila

se kvůli nim ve čtyři ráno.“

Šálek kávy si odnesla s sebou. Bylo slyšet její vzdalující se

kroky.

„Máma vypadá dobře.“

„Je zdravá, díky Bohu. Těší se do penze.“

„Ty půjdeš taky do penze?“

„Já? Ovšemže ne. Práce pro Pána světa nikdy nekončí.“

„Umělci taky nechodí do důchodu. Jednoho dne zvadnou.“

Otec se smutně usmál a upil ze šálku. „Opravdu to bylo v

Paříži tak zlé?“

„V Paříži to byla katastrofa.“

„To mě upřímně mrzí, Ašere.“

„Nejhorší je, že nevím jistě, co mám teď dělat. To je to.

Nevím, kudy se dát.“

Neodpovídal.

„Je hezké být na penzi. Člověk si odpočine.“

„Myslíš?“ řekl.

„Ne snad?“

„Ne,“ řekl. „Konce nikdy nejsou hezké.“

Potuloval jsem se sám po domě. Mezuzy na zárubních

dveří. Rochele spala, oddechovala klidně, přikrytá až po bradu

lehkou přikrývkou. Doufal jsem, že má v pořádku polštář.

Avrumel maličko pochrupával a i ve spánku vypadal k

politování, přikrývku v jednom chumlu. Kdepak má obrázek,

který jsem mu nakreslil v letadle? Bezpochyby zmuchlaný

/ 44

někde v té změti. Debora s matkou si tiše povídaly v matčině

pracovně. Šel jsem do našeho pokoje a svlékl si šaty.

V koupelně jsem si vyčistil zuby, umyl se a na velikém

zrcadle uviděl matný obrys neohrabané kresby sebe samého z

předešlého dne. Mizející pára zanechala na skle stopu: cestičku

po mém prstu v mlžném oparu.

Když jsem se vrátil do pokoje, už tam byla Debora. Hlavu

měla nezakrytou.

„Krásně jsme si s matkou popovídaly.“

„To je dobře.“

„Škoda, že utekla taková spousta let a vlastně jsme se

nikdy pořádně nepoznaly.“

„Já to nezpůsobil.“

„Nikdo ti nedává vinu, Ašere.“

„Ale ano, všichni mi dávají vinu, Debi. Neslyšelas?

Neovládám svůj rozum ani vůli. Víš co? Jsem unavený. Podle

času v Saint-Paul teď máme čtyři ráno.“

„Říká se, že by si člověk měl hned upravit své biologické

hodiny podle nového časového pásma a zapomenout, odkud

přijel.“

„Ani v nejmenším nehodlám zapomenout, odkud jsem

přijel.“

„Už máš zase tu svou náladu, můj muži.“

„Otec chtěl vědět, co se stalo v Paříži. Matka mluví o

penzi. Mohl bych jet domů hned zítra.“

„Opravdu bys chtěl?“

„Chtěl bych, ano, jenomže nepojedeme.“

„Tvá matka mi navrhla, abychom, než odjedeme, dali

Rochele do ladovské ješivy.“

Podíval jsem se na ni. „Cožpak by to šlo?“

„Bude ve stejné třídě, do jaké chodí v ješivě v Nice.“

„Co tomu říká Rochele?“

„Je ochotná to zkusit.“

„Myslíš, že je to dobrý nápad?“

„Co by na tom mohlo být špatného, Ašere?“

„A Avrumel? Co uděláte s Avrumelem?“

„Může chodit do školky. Matka říká, že při ješivě je moc

dobrá školka.“

„Třeba by to šlo. Budeš mít aspoň čas pracovat na knize.“

„Můžu dělat i jiné věci. Chci poznat tvé rodiče.“

Odešla do koupelny. Ležel jsem na posteli, v místnosti

bylo ticho. Šedobílé zdi se skvrnami světla a stínu, prádelník ve

francouzském stylu, béžový koberec, dvě pohodlné židle,

/ 45

dvojitá postel. Ze zdi nad psacím stolem s roletou na mě upíral

zrak rebe. Také tenhle obraz byl asi dvacet let starý.

Debora se vrátila a vlezla si do postele. Matrace se pod její

vahou sotva prohnula.

„Budeš chtít nechat rozsvíceno, Debi? Můžeme rozsvítit

noční lampičku, kterou mi dal otec.“

„Nech svítit, Ašere.“

Ležela s rukama složenýma pod hlavou, štíhlounká,

drobná, lokty zalomené po stranách obličeje, z nabíraných

rukávů bavlněné růžové košile jí vykukovala bílá zápěstí.

Krátké hnědé vlasy, místy prokvetlé šedinami a za prahem

našeho pokoje vždycky skryté pod parukou nebo šátkem, jí na

hlavě ležely v drobných prstýnkách. Otočila hlavu ke mně.

Šedé oči měla zastřené slzami.

„Co asi dělá John.“

„Bezpochyby pije. Možná píše. A určitě se mu po tobě

stýská.“

„Chudák John. Nesmíme zapomenout na ty americké

bloky na psaní, co jsme mu slíbili.“

„Mám je na seznamu. Americké bloky pro exkomunistu

Johna Dormana.“

„Ty máš ale náladu, muži.“

„Deboro?“

„Copak.“

„Chceš tu zůstat déle než na týden smutku?“

„Měli bychom o tom popřemýšlet, Ašere. Udělá nám to

něco, když zůstaneme o pár týdnů déle? Prarodiče mají právo

trochu si užít vnoučata. Chce se mi hrozně spát. Nechápu, že

jsem ještě neusnula. Dobrou noc, muži.“

„Musím být příští týden s Maxem v Paříži.“

„Pro podobné případy nám Bůh dal telefon, Ašere. Aby se

schůzky daly posouvat. Max to pochopí. Já spím, Ašere. Už s

tebou mluvím ze spaní.“

Tiše si pro sebe přeřikala krias šema, pak se obrátila na

bok, tváří ke mně. Usnula skoro okamžitě.

Ležel jsem v ostrém světle lampy na nočním stolku mezi

postelemi, vůbec se mi nechtělo spát. Z chodby za zavřenými

dveřmi se ozýval zvuk šoupavých kroků a slabé, tiché

pohvizdování. Zachvěl jsem se, zavřel oči a zůstal potichu ležet

s rozsvíceným světlem. Před očima mi vyvstal Bakův tisk:

klíče v krajině poseté skalisky, zářící klíčová dírka v obloze; a

Morehův tisk: vousatý muž na sloupu ve tvaru kříže opatřeném

kolem, jak se vznáší nad ponurou, vodou zpustošenou krajinou.

/ 46

Štítivý výraz bratrance Jonkela, jako bych byl nedoknutelný,

prohnilý hmyz. Teta Lea pláče. Uvidím vůbec děti? Rebe na

mě kyne z olejové malby na zdi mezi kresbami Arona v pustině

a Izáka svázaného na oltáři. Usínám a rebe mi nepřestává

kynout, lampa mi svítí přímo do očí.

Trávník před domem rodičů přetínala vybetonovaná

cestička. Od chodníku a dvou sousedních pozemků oddělovaly

trávník řady rododendronů.

Dům jim koupil strýček nějakých deset let po mém

odchodu do Evropy. Když mi matka o té koupi psala, dokázal

jsem si představit strýčka Jicchaka, jak říká: „V tom mrňavém

bytě už nemůžete dál žít! Jak to vypadá? Rebeho pravá ruka, a

takhle bydlí! Lidé k vám chodí na návštěvy, a mají se na tohle

koukat? Pán světa byl ke mně štědrý. Proč bych já neměl být

štědrý k bratrovi a švagrové?“

Napravo od domu rodičů stál třípatrový dům strýčka s

tetou. O tři domy dál od nich, na mírném travnatém návršíčku,

stál za jalovcovým živým plotem velký dům rebeho z

červených cihel.

V tom týdnu jsme s otcem každé ráno vstávali brzy a

odcházeli společně do strýčkova domu. Mezi ústími

betonových cestiček, které vedly ke vchodům obou domů, bylo

třeba ujít asi dvacet kroků po chodníku.

První ráno po pohřbu jsme vyšli ven do kalného a

chladného svítání. Z holých větví stromů visely chumáče mlhy.

Studený vzduch mě štípal do tváří a chvěl jsem se zimou.

Kdysi jsem si hrával s matkou ve sněhu, běhali jsme spolu v

závějích, v mrazivém vzduchu vířily přepršky sněhu, který nám

odletoval od galoší. Trefovala se vždycky sněhovými koulemi

do kmenů stromů, rukou máchala nemotorně, jako malá holka.

Dřív jsem zbožňoval sníh a často jsem kreslil maminku ve

sněhu. Teď mi i mírný chlad dubnového rána připadal

nesnesitelný.

V obývacím pokoji v domě mého zesnulého strýčka bylo

asi třicet mužů, někteří seděli tiše, zahalení modlitebními plášti

a s tefiliny na pažích a hlavách, jiní si modlitební řemínky

teprve upevňovali. Na všech bylo znát, že ještě před chvílí

leželi a spali, nestačili se rozkoukat. Posadil jsem se na židli v

zadní řadě, zahalil se talisem a rychle si navlékl tefilin. Někdo

vklouzl na židli vedle mě: tentýž dvaadevadesátiletý stařec,

který vedle mě seděl předešlého dne. Velký talis měl zažloutlý

/ 47

věkem; přehnaně velká pouzdra jeho tefilinu a nezvykle široké

řemínky se černě leskly. Lehce na mě kývl a zabral se do

Žalmů, které držel v ruce.

Mladší ze strýčkových dvou synů, bratranec Nachům,

malý, obtloustlý, proplešatělý čtyřicátník, vedl bohoslužbu

slabým a nemelodickým hlasem. Slova mě brzy vtáhla, přestal

jsem vnímat okolí. Před očima se mi prolínaly obrazy ranní

modlitby. Otevírá oči slepým; odívá nahé; jeho hráz drží

pohromadě mořské vody. Izák na oltáři. Píseň na břehu

mořském. Boží jednota. A vcházím v šíř i v dél i v hloub řeky,

vstupuji do pramínku vyvěrajícího nad zem, do vodního

proudu, tápu až k puklině podzemního pramene. Hlavu mám

plnou představ, ale ruka zůstává podivně netečná. Zírám na

svoji pravici: kůže zhrublá od pigmentů a chemikálií; prsty

hubené, kostnaté; nehty ulámané, okousané; ruka přístavního

dělníka. Prsty mi kdysi samy od sebe pocukávaly, dávaly

popud ke vzniku obrazu, jako by to byla svébytná stvoření,

nezávisle napojená na představy za mýma očima. S tím je

konec. Ruka leží bez života.

Bohoslužba skončila. Začal jsem si stahovat tefilin. Z

chodby, kde seděla během bohoslužby, vešla teta a její dvě

dcery a vrátily se na své stoličky před olejovou malbu rebeho.

Bratranci Nachům a Jonkel si sundali tefiliny a modlitební

pláště. Lidé k nim přicházeli, pronášeli slova útěchy a spěšně

odcházeli. Byl pracovní den a muži většinou měli práci, do

které museli jít, a živobytí, o které se museli postarat.

Stařec vedle mě si složil svůj modlitební plášť a řekl:

„Dobré ráno, Ašere Leve.“

„Dobré ráno.“

„Modlíš se jako pravý ladovský Žid.“

„Aby ne. Vždyť jsem ladovský Žid.“

„Musím říct, že bych u člověka, který maluje obrazy, jaké

maluješ ty, nikdy nečekal schopnost takhle se modlit. Žasnu

nad tím.“

„Proč?“

„Tóra takové obrazy zakazuje.“

„Kde je to psáno?“

„V Desateru.“

„Desatero zakazuje klanění se obrazům, ne jejich

malování.“

„Ašere Leve, zakazuje klanění se i malování. Je

nepředstavitelné, aby obrazy, jako jsou ty tvoje, nebyly

zapovězené.“

/ 48

„Ne všichni vykládají Druhé přikázání tímto způsobem.“

„Chápou ho tak ladovští Židé. Řekni mi, opravdu jsi

ladovský chasid? Čím je otec, to je jiná věc. Syn ne vždycky

následuje otce.“

„Považuju se za ladovského chasida.“

„Jak to ale přijde, aby ladovský chasid maloval takové

obrazy? Tomu nerozumím.“

„V téhle otázce s ladovskými Židy nesouhlasím.“

„Není to nijak zanedbatelná otázka. Ašera Leva a jeho dílo

zná celý svět.“

„Při vší úctě, není to tak docela jasné. Tóra zakazuje

zpodobňování plné tváře.“ Ocitoval jsem danou pasáž. „A

přitom se podívejte tamhle na ten obraz rebeho.“

Vyvalil na mě letité oči. Vypadal zděšeně. „Srovnáváš

portrét rebeho s obrazy, které maluješ? Bůh chraň!“

„Nechtěl jsem se vás dotknout.“

„Takové věci říkat! To je nestoudnost, hanebnost!“

Přitiskl si talis a tefilin těsně k sobě, jako by se bál, aby je

nepošpinil můj dotek. Když odcházel, vrtěl hlavou a něco si

pro sebe mumlal. Sledoval jsem, jak jde k pozůstalým, chvatně

jim cosi říká a spěchá z místnosti. Na dvaadevadesátiletého

starce šel hezky svižně, bezpochyby hnán potřebou dostat se co

nejdál od Ašera Leva posedlého zlými démony.

Skládací dřevěné židle zůstaly nevzhledně rozestrkané po

místnosti, rychle jsem je srovnal zpátky do úhledných řad. V

pokoji teď nebyli žádní hosté. Otec a strýčkova rodina odešli

do kuchyně. Zůstal jsem v obývacím pokoji sám s olejem

rebeho a šel jsem si ho prohlédnout zblízka. Vybroušený a

přímočarý. Malíř ale dobře vystihl oči a ústa. Oči nepřestávaly

člověka sledovat, z úsměvu úst vyzařovala na diváka

blahovůle, dávala tiché požehnání. Tři nás spasí, slyšel jsem

ústa vyslovovat zřetelně do ticha obývacího pokoje. Ten třetí je

naše budoucnost. Rychle jsem se otočil. Byl jsem v místnosti

sám.

Zavolala mě teta. Přisedl jsem si k otci a strýčkově rodině

ke stolu prostřenému k snídani ve sluncem prozářené jídelně.

Okno rámovalo výhled na terasu a zadní trávník. Na okenním

parapetu mezi množstvím pokladniček na milodary stály dva

květináče, ze kterých rostly květiny s velikými listy. Ve zdi

byla zabudovaná knihovnička plná kuchařek a knih v měkkých

deskách. Bylo mezi nimi i souborné vydání esejů jistého

současného newyorského kritika. Věděl jsem, že jedna kapitola

/ 49

se týká také mě a mojí práce. Zajímalo mě, kdo v tomhle domě

čte umělecké kritiky.

Seděl jsem mezi otcem a bratrancem Nachumem.

Sestřenice vypadaly, že jim moje přítomnost v místnosti nedělá

dobře. Velký kulatý stůl byl obložený uzenými rybami,

pečivem, sýrem, ovocným džusem a kávou.

„Jak se ti vede, Ašere?“ zeptal se bratranec Nachum. „Ještě

jsme si ani nepopovídali.“

„Vezmi si něco k jídlu, Ašere,“ vybídla mě teta vlídně.

„Jak frčí kšefty?“ zeptal se bratranec Jonkel. Byl mladší,

vyšší a štíhlejší než bratr, měl nestříhaný tmavý vous, zlostně

stažená ústa a jiskřivé temné oči, které dávno našly odpověď na

nesnadné otázky světa.

„Jonkele, na tvoje žertíky je trochu moc brzy,“ napomenul

ho bratranec Nachum.

„Poslouchali jste tuhle Jackieho Masona?“ zeptal se

bratranec Jonkel. „V jedné scénce vykládal, že Michelangelovi

trvalo dvacet let, než vymaloval strop Sixtinské kaple.

Představte si to. Dvacet let. No a Jackie Mason říkal, že jeho

švagr by to zvládl za dva dny.“

„Jonkele,“ řekla jedna z jeho sester. „Teď není vhodná

doba na vtipy.“

„Bylo to vtipné vysílání,“ odporoval Jonkel.

„Jonkele,“ řekl můj otec tiše.

To ho umlčelo. Zíral na ubrus před sebou a tiše jedl.

„Četli jsme o tvojí výstavě v Paříži,“ řekl bratranec

Nachum.

Mlčky jsem se na něho podíval.

„Možná se nám nelíbí, co maluješ, Ašere, ale také nám

vadí, když ti ubližují.“

„Mluv za sebe,“ řekl bratranec Jonkel.

„Jonkele,“ řekla teta Lea. „Nevyvolávej rozbroje, pomysli

na otce.“

Jonkel opět zmlkl.

„Ašere,“ řekl bratranec Nachum. „Můžeš se chvíli zdržet?“

„Ovšem.“

„Chci ti něco ukázat.“

Viděl jsem, jak bratranec Jonkel zvedl oči a zůstal na

bratra zírat.

„Víš, co děláš?“

„Po tom ti nic není,“ odpověděl Nachum.

„Jak, nic mi po tom není? Jsi snad jediný syn v rodině?“

Bratranec Nachum se podíval na tetu. „Mami?“

/ 50

„V téhle záležitosti rozhoduje Nachum,“ řekla teta Lea.

„Tak si to přál váš otec.“

Rozhlédl jsem se po všech kolem stolu. Bylo zřejmé, že

jsem jediný, kdo neví, o čem je řeč.

„O co tu běží?“ zeptal jsem se.

„Dojez snídani,“ řekl otec tiše, „Nachum ti to vysvětlí

později.“

„Chci ti jenom něco ukázat,“ řekl bratranec Nachum.

„Co děti, Ašere, jak se jim vede?“ zeptala se teta Lea.

„Jsou v pořádku. Avrumel má jenom trochu teplotu.“

„Rochele dneska začíná v naší ješivě,“ řekl otec.

„Vážně?“ řekla teta Lea. „To je výborný nápad!“

„Přišla s tím Rivka,“ řekl otec.

„Vezmi je někdy k nám, Ašere,“ řekla teta.

„Naše Rochele je moc chytrá holčička,“ řekl otec. „Mluví

výborně anglicky.“

„Jak by ne, je to přece dítě Ašera Leva,“ řekl bratranec

Jonkel.

„Pro všechno na světě, Jonkele,“ řekl bratranec Nachum.

„Ašer je v našem domě hostem. Vidíme ho jednou za sto let.

Tak trochu kroť svou skvělou náladu.“

Bratranec Jonkel opět upadl v rozmrzelé mlčení a vrátil se

k jídlu.

Dojedli jsme snídani a potichu odříkali požehnání po jídle.

Teta a její dcery začaly sklízet ze stolu. Otec a bratranec Jonkel

se vrátili do obývacího pokoje.

„Pojď se mnou nahoru, Ašere,“ řekl bratranec Nachum.

Vedl mě přes jídelnu, chodbou, a nahoru po schodech. Šel

pomalu, zdálo se, že má potíže s dechem, a mě napadlo, jestli

nemá něco se srdcem. Jedny schody potažené kobercem

stačily, aby sípavě dýchal a potil se. Došlo mi, že vlastně

nevím, kde bydlí. Má vlastní dům? Nebo byt? Ani o jednom ze

svých bratranců a sestřenic jsem nevěděl, kde žijí. Dokonce

jsem nikdy neviděl jejich manželky, manžely ani děti.

Následoval jsem ho chodbou ve druhém patře ke dveřím

strýčkovy pracovny. Zalovil v kapse, vytáhl svazek klíčů, jeden

vybral a otevřel dveře.

„Otec říkal, že ty to dokážeš ocenit.“

Vešli jsme dovnitř. Dveře se za námi hladce a bezhlučně

zavřely.

Když jsem v domě bydlel, byl jsem ve strýčkově pracovně

mnohokrát. Teď jsem kvůli šeru sotva dokázal rozlišit nábytek

a zdi. Okna byla zatažená těžkými závěsy. Vzduch v místnosti

/ 51

byl ale čerstvý. Slyšel jsem slabé předení, jako zdušené vrčení

jakéhosi přístroje.

„Roztáhnu závěsy,“ řekl bratranec Nachum a přistoupil k

oknu.

Odkrytými okny proniklo do místnosti ranní slunce.

Ukázalo se, že místnost je úplně jiná, než bývala někdy před

dvaceti lety, kdy jsem tu byl naposledy. Uviděl jsem bohatě

vyřezávaný stůl, křeslo s vysokým opěradlem potažené tmavou

kůží, lehátko v tmavé kůži, velkolepý perský koberec s

květinovými a zvířecími motivy, poblíž dveří do místnosti

veliké dveře z tmavého dřeva a na stěnách s tmavým

obložením – obrazy. Tři ohromné obrazy. Do očí mě uhodil

lehce rozpoznatelný styl každého z nich. Jejich přítomnost v

domě byla natolik šokující a záhadná, že jsem zůstal dočista

ohromen.

„Můj Bože!“ slyšel jsem svůj hlas.

Na zdech visela Matissova krajinomalba z jihu Francie, na

které uplatnil téměř celou škálu své palety: kadmiovou červeň,

purpur, smaragdovou zeleň, pařížskou modř, kobaltovou modř,

ultramarín, kadmiovou žluť, okr, sienu pálenou, čerň, zinkovou

bělobu; Cézannův olej na plátně, pohled na Mont Sainte

Victoire přes větve a vrcholky řady ohýbajících se vysokých

cypřišů; a mihotavý Renoir, zahrada z doby, kdy žil v Cagnes,

pár kilometrů od mého domova.

Dělalo mi potíže se nadechnout.

„Prima, co?“ poznamenal bratranec Nachum. „Líbí se ti?“

„Nemůžu uvěřit, že vidím to, co vidím.“

„Jonkelovi se hnusí.“

„Jonkel je barbar.“

„Zastává názor, že v tomhle ohledu byl barbar táta.“

„Jsou to skvostné obrazy.“

„Po pravdě řečeno: já umění zbla nerozumím. Nepoznám,

jestli je obraz takový nebo onaký. Tátovi někdo poradil, že

umění je dobrá investice, a tak do něj investoval stejně, jako

investoval do akcií.“

„Kdo mu radil?“

„Jeden obchodník z Chicaga. Stoupenec ladovského hnutí.

Znal mého dědečka, mámina otce, ať odpočívá v pokoji.“

„Moudrý člověk.“

„Kdo? Ten obchodník? Nebo táta?“

„Oba.“

„Dostalo by se za ně hodně peněz?“

„Peněz! V každém z těch obrazů je obrovský lidský duch.“

/ 52

Zíral na zdi. „Já nacházím ducha v Tóře a v přikázáních, ne

v obrazech. Mají nějakou cenu, Ašere?“

„To nemyslíš vážně! Tady na těch zdech je celé jmění.“

„Vážně? Tak to možná Jonkela trochu udobří. Já o tom

docela nic nevím. Připomíná mi to jednoho mého přítele, není

to ladovský Žid, ale řídí se přikázáními, a ten sbírá vzácná

vína, i když máme zakázáno pít gójské víno. Jednou jsem se ho

zeptal, proč sbírá víno, které nemůže pít, a on mi řekl, že je to

dobrá investice. Víno jako investice! Věřil bys tomu? Já to

nechápu. Počkej. Ukážu ti ještě něco. Pojď se mnou.“

Zatáhl závěsy, odvedl mě zpátky do chodby a zamkl dveře.

„Tady to budeš znát. Byl to tvůj ateliér, když jsi u nás bydlel.“

Následoval jsem ho ke dveřím do podkroví. Otevřel je

jiným klíčem, než kterým odemkl dveře do pracovny. Úzké

schodiště se nahoře ztrácelo v hlubokém stínu. Cvakl

vypínačem na ostění hned za dveřmi a schodiště i prostor nad

ním zalila záplava světla. Dřevěné schody, v době, kdy jsem

tam pracoval hrubé a o štípané, teď byly potažené vysokým

kobercem. Následoval jsem ho do podkroví.

Vzduch byl chladný a čerstvý. Když jsem tady maloval,

bylo v podkroví nasáklém pachem mých olejových barev v létě

často k zalknutí a v zimě jsem mrznul. Místnost, velká skoro

přes celý dům, bývala holá, s obyčejnou prkennou podlahou, ve

stropě byly obnažené trámy, jediné vysoké okno s výhledem na

stromy v ulici jsem nikdy nezakrýval, aby dovnitř mohlo

světlo. Teď na podlaze leželo plno koberců; přes okno visely

těžké závěsy; a podél stěn byly upevněné kovové konstrukce se

závěsnými rámy, od podlahy až ke stropu, plné pláten, kreseb a

tisků.

Bratranec Nachum vysunul rám s kresbami a nastavil je ke

světlu. Ukázal mi kresbu harlekýna od Picassa s datem 1919;

Chagallovu kresbu Virginie Haggardové s jeho signaturou

„Marc“ – pod slovy Pour Virginia mon amour a datovanou

Věnce, 1952; jeden obraz od Magritta, na kterém je muž

zírající na svůj portrét na čele jiného muže, jehož tvář je stejná

jako tvář toho prvního; kresby a plátna od Chirica, Bonnarda,

Modiglianiho, Soutina. Sledoval jsem, jak zasouvá Soutinovo

plátno zpátky mezi ostatní, a pak jsem se zeptal, jestli bych si

mohl všechno projít sám, a on řekl, že samozřejmě ano, ale

budeme se muset brzy vrátit dolů, protože do domu začnou

přicházet lidé. Na jednom místě visely olejové malby a tisky od

Reuvena Rubina, Raphaela Soyera, Bergnera, Baka, Ardona,

Bezema, Thea Tobiasseho, Bena Shana. Vedle byly kresby a

/ 53

litografie současných mistrů; našel jsem mezi nimi Picassovu

studii ke Guernice, o které jsem ani nevěděl, že existuje. Další

konstrukce byla celá zaplněná mojí vlastní prací – oleje,

kresby, pastely, tisky. Prošel jsem tenhle soubor jenom zběžně

– bratranec Nachum začínal být netrpělivý – a všiml jsem si, že

strýček získal jeden exemplář mého karborundového tisku,

který jsem udělal v Paříži s pomocí Jákoba Kahna během

jednoho z prvních roků mého vyhnanství. Jeho list měl číslo

7/20. Všechny otisky z této série byly po muzeích a

soukromých sbírkách; víc než deset let se žádný z nich

neobjevil na trhu.

V celé sbírce strýčka Jicchaka jsem neviděl ani jeden akt.

Bratranec Nachum říkal, že ještě budu mít příležitost si

díla prohlédnout; museli jsme se vrátit do přízemí. Následoval

jsem ho dolů po úzkém schodišti. Zhasl světlo a zamkl dveře.

Šli jsme do obývacího pokoje plného mužů v tmavých oblecích

a žen s šátky na hlavách.

Byl to dlouhý a únavný den, první celý den smutku. Seděl

jsem v obývacím pokoji a poslouchal rozpravy o Tóře a

chvalozpěvy na strýčka a klípky o něčí nemoci a o dětech

kohosi jiného a věcné hovory o problémech bezpečnosti v

okolí a o nedávném nárůstu pouličního násilí. Kolem otce se

shromáždil hlouček lidí, kteří poslouchali a reagovali na jeho

slova, a všiml jsem si, jak všichni tichnou, když hovoří, jak se

naklánějí dopředu, aby jim neuniklo nic z toho, co říká.

Rytmus řeči, mírně nosová výslovnost některých slov, nosní

dírky, které se mu chvílemi rozšiřovaly, a pohyb rtů, to vše

vysílalo jakýsi jemně elektrizující náboj. I v sedě se zdál vyšší

než všichni ostatní v místnosti.

Lidé se scházeli snad ze všech stran. Z Bostonu přiletěla

teta Lea Chaja, která se nemohla zúčastnit pohřbu, protože její

manžel den předtím podstoupil operaci srdce. Byla to malá,

robustní žena něco mezi šedesáti a sedmdesáti. Ano, operace

dopadla dobře. Dokážou dneska úplné zázraky. Musíme

děkovat Pánovi světa. Seděla celá rozechvělá a bavila se s

otcem a strýčkovou rodinou. Matka měla hodinu na universitě,

přijde pozdě odpoledne. Byli tam lidé z Filadelfie, Clevelandu,

Detroitu, Chicaga, Miami, Albany, Tucsonu, Houstonu, San

Franciska, Seattlu. Setkal jsem se s oním obchodníkem s

obrazy, který strýčkovi pomáhal dát dohromady sbírku. Byl to

spokojeně vyhlížející muž s kulatým obličejem, jmenoval se

Abraham Vorman a měl na sobě bleděmodrý oblek, růžovou

košili, světlezelenou vázanku, hnědé boty barvy hlinky a temně

/ 54

rudý tyrolák se žlutým pírkem. Napadlo mě, kdo mu asi dělá

poradce v oblékání: vypadal jako fauvistický obraz. „Je mi ctí,

pane Leve. Opravdovou ctí. Škoda přeškoda, že už máte

zprostředkovatele, jinak bychom si mohli vážně promluvit o

obchodě. Má vás na starost Douglas Schaeffer, že? S tím se

tedy nic nenadělá. Jinak kdykoliv byste měl pocit, že

potřebujete změnu, jsem vám vždy k službám.“

Dostavil se vůdce ladovského hnutí ze západního pobřeží a

bratranec Nachum nás představil. „Rav Josef Kroner. Ašer

Lev.“ Byl to malý, přísný muž asi tak v mém věku, temného

vzezření, s tmavým vousem, černě se lesknoucíma očima a

mrazivým úsměvem. „Ašer Lev? Vy nám působíte ale

starosti!“ Později jsem ho viděl v chodbě, jak mluví ke

skupince mladších ladovských Židů a zaslechl jsem z jeho úst

slova mridó bemalchus – výraz, který znamená „vzpoura proti

království“ – a vyplivoval je s tak jedovatou zlobou, až mě

zamrazilo, i když jsem neměl nejmenší tušení, o čem mluví.

Otevřely se hlavní dveře a vstoupil Saul Lasker, ředitel

ladovské ješivy v Paříži. Malý, podsaditý, bodrý, s mírně

šedivějícím tmavým vousem. Přivítali jsme se v zasmušilém

duchu. ‚Je to tragická ztráta, pro vás i pro nás pro všechny. Bez

vašeho strýce by nebyla ješiva v Paříži, nebyla by ani v Milánu

nebo v Nice.“ Nemám být příští týden v Paříži? Ano, mám tam

pracovat na jednom tisku s Maxem Lobem. Je to ten malíř,

Debořin bratranec, ten, který nás s Deborou seznámil. On a

Debora strávili poslední dva roky války v zapečetěném bytě v

Paříži, kde se skrývali před policií. Ano, vzpomíná si na Maxe

Lobeho. „Zavolejte mi, až dorazíte do Paříže, Ašere.“ Vykročil

směrem k mému otci, a když si ho otec všiml, viděl jsem, jak

se mu Saul Lasker mírně uklání a sedá si vedle něho.

Dvaadevadesátiletý stařec se při odpolední bohoslužbě

posadil daleko ode mne; jeho místo zaujal mladý muž s řídkým

vousem, který mi krátce vyjádřil soustrast a jinak byl zticha.

Dorazila matka a začala s přípravou večeře. Dům se

vyprázdnil, návštěvníci odešli. Otec seděl a četl Knihu Jobovu.

Chvíli jsem studoval některé oddíly v jedné z knih, které napsal

rebeho dědeček a které byly ve strýčkově sbírce náboženské

literatury v knihovně u vchodu do obývacího pokoje. Vrátil

jsem knihu na polici, přejel očima po titulech, a vytáhl jinou

knihu od rebeho dědečka, tentokrát svazek věnovaný

hádankám. Byl napsaný hebrejsky, stejně jako kniha, do které

jsem se díval předtím, a hned úvodní slova mě zaujala:

/ 55

I ten největší nevzdělanec ví, že v životě je skutečně

důležité jen to, pro co nemáme slov. Přesto o tom musíme

hovořit. Hovoříme, dalo by se říci, kolem toho, pod tím, skrze

to, ale ne přímo o tom. Pán světa patrně mínil, že bude nejlepší,

nedá-li nám tato slova, neboť ovládnout je znamená porozumět

bázeň vzbuzujícím tajům stvoření a smrti, a taková vědomost

by nám mohla učinit život nesnesitelným. Ve své nekonečné

moudrosti a slitovnosti nám tudíž Pán světa daroval raději

nejasnou hádanku než zjevující slovo. A za to bychom Mu měli

děkovat a chválit Jeho jméno.

Zběžně jsem knihu prolistoval. Byl to útlý svazek vytištěný

na

hadrovém papíře někdy na přelomu století v ruském Ladově,

původním středisku ladovského chasidismu. Přečetl jsem si pár

hádanek. „První neznám, druhé nevidím, třetí si nepamatuji:

smrt, věk a narození. Jsi ve mně a já jsem v tobě: duše.

Beztvářnost v masce tváře: hádanka.“ Chvíli jsem četl dál, ale

témata byla čím dál tím složitější, až jsem se ztratil v řetězci

myšlenek a knihu odložil. Pak přišla Debora s dětmi. Avrumel

mi ukázal nového Šimšona, kterého jsem přivítal vřelým

objetím. Avrumel ho bral tak trochu s rezervou, spíš jako

nového známého než jako starého kamaráda. Všichni jsme se

posadili kolem stolu v jídelně, byla večeře. Musel jsem se

pořád dívat na obraz strýčkovy rodiny, který jsem namaloval, a

myslet na obrazy v pracovně a podkroví. Teta Lea, nadšená z

dětí, se zeptala Rochele, jak prožila svůj první den v ješivě.

Rochele se na ni krátce zadívala a pak svou angličtinou s

francouzským přízvukem podala podrobný a sáhodlouhý popis

dne stráveného ve škole – jak se jí líbili učitelé, jací byli

spolužáci, které měli předměty. Teta Lea byla okouzlená. Mí

rodiče jen zářili.

„Nikdy se Rochele na nic neptejte, pokud nestojíte o

skutečně vyčerpávající odpověď,“ řekl jsem. „To Avrumel je

zase docela jiný případ. Jak se ti vede, synku?“

„Ça va, Papa,“ řekl Avrumel, před cizími lidmi ještě trochu

šišlavěji než jindy. „Půjdem spolu ven?“

„Nejdřív se uzdrav, pak se půjdeme projít.“

„Avrumel už je v pořádku,“ řekla Debora.

„Co mu bylo?“

„Nejběžnější známý neduh. Teplota z rozrušení.“

Když jsme večer vyšli s otcem na cementový chodníček

mezi oběma domy, bylo chladno. Zeptal jsem se ho, jestli ví o

strýčkově umělecké sbírce.

/ 56

„Samozřejmě jsem o tom věděl.“ Jeho hlas zněl trochu

podrážděně. „Ješivy, které mi bratr pomohl postavit, jsou

důležitější než obrazy, které sbíral. Ty peníze se měly dostat

raději nám než tomu jeho vymaškařenému obchodníkovi z

Chicaga. Je mi záhadou, jak mohl do té sbírky investovat

takové množství peněz a energie.“

Rochele už spala, když jsme přišli domů, Avrumel se ale

ve své posteli vrtěl a převaloval. „Čeká na Godota,“

poznamenala Debora unaveně.

Dal jsem mu pusu, přikryl ho peřinou a poslouchal, jak

přešišlává krias šema. Nový paňáca Šimšon mu ležel na

polštáři vedle hlavy.“

„Půjdem spolu ven?“ řekl v polospánku.

„Zítra, až se vrátíš ze školy.“

„Ze kčoly,“ řekl, s jazykem zamotaným.

„Školy,“ opravil jsem ho. „Říká se škola.“

V našem pokoji mi Debora, která už ležela v posteli, světla

rozsvícená, ospale řekla: „Zeptám se tě, co se dneska událo

zajímavého, ale jenom když mi slíbíš, že se nebudeš zlobit,

jestli uprostřed tvojí odpovědi usnu.“

„Což abychom usnuli oba?“ svlékal jsem si šaty. „Cos ty

dělala celý den?“

„Dneska byl Avrumelův den. Ráno jsme podnikli výpravu

za Šimšonem a po obědě spal a já si četla básně od Browninga,

které jsem našla v knihovně tvojí matky. Je to dobrá poezie.“

„To muselo být příjemné.“

„Krásné. Dokud jsem si nevzpomněla na příběh, který mi

Max kdysi vyprávěl o místě nazvaném Ostrov poezie. Byl to

jeden ze spousty příběhů, které mi vyprávěl za ty dva roky tam

v tom bytě. Ostrov poezie. Za celá dlouhá léta jsem si na něj

nevzpomněla, až dneska.“

„Co je to zač, Ostrov poezie?“

„Jeho lidé hodně sní a moc nemluví. Počínají děti v

hlavách a rodí své potomky prsty. Ano, prsty. Hodně z těch

dětí jsou zrůdy, ale ti lidé je neodvrhují; krmí je zvláštní

potravou zvanou ‚úcta’. Když některý z ostrovanů zemře, jeho

tělo nabalzamují. Při pohřbu se hraje na trumpety. Na ostrově

se nepěstuje politika. Lidé celý čas bloumají jak osamělé

mraky podél pobřeží a pozorují vlny, nebo vysedávají u

potůčků a píší básně. Takový je Ostrov poezie. Chce se mi

hrozně spát – ale jak vidíš, jsem ještě vzůru. Byla to velká

nuda? Neměl by ses mě na nic ptát, Ašere, pokud nejsi

připraven vyslechnout skutečně vyčerpávající odpověď.“

/ 57

„Tenhle příběh ti vyprávěl Max Lobe?“

„Ano.“

„Kde k němu přišel?“

„Nevím. Nejspíš v nějaké knížce. Není to zvláštní, že jsem

si na to vzpomněla zrovna dneska? Už usínám.“

„Dobrou noc, Debi. Až se vrátíme domů, měli bychom

udělat něco s Avrumelovým šišláním.“

„Matka říkala, že jsi taky šišlal.“

„Vážně? Na to si nevzpomínám.“

„Nikdo si nepamatuje svoje šišlání. Pamatuješ si snad, jak

ses počůrával?“

„Nezapomeň mi připomenout, abych ti pověděl o

strýčkově sbírce obrazů.“

„Bůh nám činí milosrdenství, když nás někdy nechává

zapomínat.“

Byt byl odvždycky temný a já vím, že zůstane temný už

napořád. Lidé v něm spí: někteří chrápou; jeden naříká.

Zataženými žaluziemi lomcuje ledový vítr. Ulice venku,

dlážděná kočičími hlavami, je prázdná, žádní chodci, žádný

provoz; tmou se jen občas rozlehne dusání okovaných bot. Přes

chladnou omítku zdi, když na ni přiložím ucho, slyším dětský

pláč, zastřený, sílí a slábne a znovu sílí, v dálce pronikavý –

najednou utichá. Dřevěná podlaha je studená a tvrdá, a když na

ni položím ucho, vydává podivné zvuky, strašidelné vzdechy,

sténá, jako by už nemohla unést naši tíhu. Potrubím probublává

voda; skřípe pružina v posteli; nějaká žena se potichu směje.

Když vychází slunce, proniká žaluziemi ten nejkalnější z

odstínů světla; v něm sedí Max, opřený o zeď obývacího

pokoje, a kreslí, a já ležím na podlaze a sním o obloze a

mracích a poletujících ptácích a o oranžovorudých úponcích

révy na zdi venkovského domku, který jsem kdysi viděl na

obraze. Když je zataženo, neproniká žaluziemi vůbec žádné

světlo, takže sotva poznáme, kdy máme jíst a kdy spát. Někdy

mám tělo tak těžké, že se měním v kámen; někdy jsem tak útlý

a lehký, že bych dokázal proklouznout štěrbinou v žaluzii a

vznášet se venku ve větru, vysoko nad uloupenými ulicemi.

Vím ale, že v tomhle pokoji budu celý život a i po něm,

navždycky a napořád a ještě i pak a dokonce déle než potom.

Vím to s naprostou jistotou. S tím vědomím, s plným vědomím

téhle skutečnosti, s chladným vědomím, které cítím a jehož

chuť mám na jazyku, beze zbytku a se vším všudy, se

/ 58

vytrhávám prudce ze sna a ležím s očima vytřeštěnýma do

světla pokoje, do kterého nás s Deborou uložili rodiče ve svém

domě.

Dům je tichý.

Debora spí ve své posteli, její tvář ve světle lampy na

nočním stolku je klidná. Naslouchám jemnému pochrupkávání

a pobublávání vzduchu procházejícího dovnitř a ven jejími

nosními dírkami. Leží na pravém boku, s obličejem obráceným

ke mně, ruce sepjaté pod tváří, kučery krátkých vlasů spočívají

na polštáři pod její hlavou. Celá její něžná, trpící, hebká bytost

pod přikrývkou na prostěradle postele.

Ten sen se mi zdál už dřív, sen o Debořině životě za války

v Paříži. Nikdy jsem ho nenamaloval; není to můj život ani můj

sen. Po mnoha letech manželství se to někdy stává: na člověka

přecházejí noční můry milované bytosti.

Ráno bylo chladné. Větvemi stromů vytrvale padal déšť.

Šerými ulicemi opatrně projížděla auta s rozsvícenými světly a

zapnutými stěrači. Cestou do strýčkova domu jsem se zeptal

otce, jestli během týdne smutku přijde na návštěvu rebe.

„Rebe málokdy vychází.“

„Kvůli pohřbu byl venku.“

„To byla pocta mému bratrovi. Rebe někdy vychází o

šabatu.

O svátcích.“

„Mluví se vůbec někdy o budoucnosti?“

„O té mluvíme vždycky, Ašere.“

„Myslím o tom, co bude, až nebude rebe.“

Jeho tvář pozbyla výrazu, uzavřela se. Cítil jsem náhle

ledové ticho, které ho obklopilo. Po chviličce řekl: „O

takových záležitostech nehovoříme, Ašere. Rebe předpokládá,

že vykoupení může přijít každým dnem.“

„Rebe nemá děti.“

Opět ztráta výrazu, ledový chlad, jako bych vstupoval na

zakázané území. „To právě mám na mysli, Ašere. Bůh by

neupřel rebemu děti, pokud by nebylo jisté, že přijde

vykoupení. Přijde ještě za rebeho. Konec vyhnanství. Konec

utrpení všech našich lidí

I celého světa. Každým dnem, Ašere. Rebe si tím je jistý.

Proto tolik pracujeme. Všechno, co uděláme, každý Žid,

kterého přivedeme k Tóře, nás přibližuje k vykoupení.

Neuvažujeme, co bude potom. Žádné potom není.“

Mluvil tichým, napjatým hlasem; hlasem plným jistoty,

konečné platnosti, víry. Šli jsme deštěm ke strýčkovu domu.

/ 59

Uvnitř byly už dva tucty mužů shromážděných k ranní

bohoslužbě. Byli tam Saul Lasker z Paříže a Josef Kroner ze

západního pobřeží, oba s talisem a tefilinem. Otec mi řekl, že

během dneška a zítřka přijede množství dalších oblastních

ředitelů a učitelů ladovských ješiv. Hluboce si strýčka vážili;

teď mu skládají velkou poctu. Bylo rozhodnuto, že všichni

zůstanou přes neděli, aby se mohli setkat s otcem a s rebem, až

týden smutku skončí. Bylo hodně o čem mluvit: rozpočty;

veřejné sbírky; kde otevřít nové ješivy; které university by v

budoucnu mohly připadat v úvahu pro zřízení ladovských

fakult; které oblasti na celém světě potřebují obřezávače a

rituální řezníky; důsledky glasnosti pro ladovský chasidismus v

Sovětském svazu.

Bratranec Jonkel vedl bohoslužbu tak monotónně a

nezaujatě, jako by z něho slova vycházela po předlouhé cestě

jalovou pustinou. Jak mohl můj milý, bodrý strýček Jicchak

vychovat bytost tak suchopárnou, jako je bratranec Jonkel?

Další hádanka.

Po bohoslužbě ke mně pomalým krokem došel Josef

Kroner. Jeho zahnutý nos a upjatý výraz mu zblízka dodávaly

vzezření, jaké jsem si ve svých představách vždycky spojoval s

dravými ptáky, které nám Tóra zakazuje jíst.

„Dobré ráno, Leve.“

„Dobré ráno.“

„Na západním pobřeží jste známá osobnost. Hodně se o

vás píše a mluví. Jeden producent se mi nedávno svěřil, že o

vás možná natočí film.“

„Ještě nejsem mrtvý. Proč by o mně točil film?“

„To nevím. Třeba si myslí, že váš životní příběh je

zajímavý a že lidé zaplatí peníze, aby ho mohli zhlédnout.“

Uklidil jsem svůj složený talis do sametového pouzdra.

Dostal jsem talis jako dar od otce, když jsem se ženil s

Deborou. Jeho stříbrný lem se zachytil v zipu a bylo potřeba

hnout zipem několikrát tam a zpátky, než se uvolnil.

„Lidi na západním pobřeží zajímá, jestli jste ladovský

chasid.“

Díval jsem se na něho a neodpovídal.

„Pořád se mě někdo ptá: ‚Je Ašer Lev opravdu ladovský

Žid?’“

„A co jim na to říkáte?“

„Odpovídám, že pokud je mi známo, ještě pořád jím je.

Jsou z toho zmatení, protože vědí, co malujete.“

„Lituji, jestli někoho matu.“

/ 60

„Je to pěkné – být umělcem a nemuset se starat, co si lidé

myslí.“

„Správně. Proto jsem se stal malířem. Abych se nemusel

starat, co si lidé myslí. Udeřil jste hřebíček na hlavičku,

Kronere.“

„Není to legrace, Leve. Vy s tím dennodenně nežijete. Ale

je s tím plno nesnází.“

„Ty nesnáze mě mrzí. A myslím to naprosto vážně.

Upřímně toho lituji.“

Chvíli na mě zíral obezřelýma, nevěřícnýma očima, pak se

náhle otočil a odkráčel pryč.

Šel jsem do kuchyně. Teta na bohoslužbě nebyla; necítila

se dobře. Seděli jsme kolem stolu, v tichosti jedli, otec upřeně

sledoval, jak déšť za oknem dopadá na moruši a azalky na

zadním trávníku. Nad nízkými keříky a mladou jarní trávou se

v chumáčích vznášel mlžný opar. Vybavila se mi zahrada na

Renoirově obrazu na zdi strýčkovy pracovny, pestrá a smyslná

hra nespoutaných barev, hebkých, tak hebkých, jako by je

nanášel peříčkem, jako ony něžné odstíny růžové a bílé na

prsech a stehnech a hýždích jeho aktů; znovu a znovu je hladil

štětcem, cítil je na konečcích svých prstů přes štětiny a dřevo,

jejich hutnou a překypující hebkost, jejich –

Někdo na mě mluvil. „Haló, Ašere. Haló! Jsi tam?“

„Ašer se takhle občas někam ztrácí,“ slyšel jsem říkat otce,

jakoby z dálky. „Na to si budete muset zvyknout.“

„Při vší úctě, já jsem jenom jeho bratranec.“ To mluvil

Jonkel. „Já si na to zvykat nepotřebuju. Ašere, jsi doma?“

S bolestným přemáháním jsem se odtrhl od Renoira.

„Co si myslíš o tátově sbírce obrazů?“ Kyselým výrazem a

znechuceným tónem dával až příliš okatě najevo, co si o ní

myslí on.

„Je to velkolepá sbírka, Jonkele. Vlastně jsou to sbírky tři.

Židovské práce, moderní mistři a moje vlastní věci. Moc chytře

uspořádané.“

„Chceš znát můj názor? Podle mě je to znesvěcení Božího

jména.“

„Prosím tě přestaň s tím, Jonkele,“ řekl bratranec Nachum.

„Co ty o tom víš?“

„A co o tom víš ty? Ty umění asi rozumíš, co?“

„Alespoň se dokážu zeptat.“

„Já se nepotřebuju ptát na nic kolem umění. Tvrdím, že se

zcela jasně jedná o znesvěcení Božího jména. Je to klanění se

modlám, tak je to.“

/ 61

„Pro Boha, Jonkele! Dost už!“

„Tak moment, moment! Proč mě nenecháte říct k tomu

svoje! Jsme tu všichni z rodiny. A když už člověk nemůže

mluvit ani před vlastní rodinou, kde potom? Nevíte? Kde asi?“

„Ať nám to Jonkel poví, Nachume,“ řekl otec.

„Léta jsem v tomhle domě kvůli té sbírce špatně spal.

Zpodobeniny a modly ve vlastním domě. Ani teď nemůžu spát.

Ležím, nespím a myslím na ty obrazy.“

„Jsou to umělecká díla,“ řekl jsem. „Není to žádný Satanáš

ani anděl smrti.“

„Gójské umění pod touhle střechou!“

„Mezi těmi umělci je spousta Židů.“

„Gójských Židů. A k nim, když dovolíš, patříš i ty, Ašere.

Takový je můj názor. Je mi líto. Ale takhle to upřímně cítím.“

Rty v černé změti vousu se mu chvěly. „Táty se musel zmocnit

démon, že se rozhodl kupovat takové věci.“

Otcova tvář potemněla. Nic ale neříkal.

„Můžu vám slíbit jedno,“ řekl bratranec Jonkel. „Při první

příležitosti to všechno prodáme.“

Nikdo u stolu – ani jeho bratr, sestry, ani můj otec – na to

nic neřekl.

„Otec byl hodný člověk,“ řekl bratranec Jonkel. „Dobrý

člověk. Miloval jsem ho. Ale v téhle věci chyboval.“

Zvedl se od stolu a s hlasitým šoupáním pantofli se

odštrachal z jídelny do předsíně, nazlobený, shrbený, na útlých

ramenou naloženou veškerou trudnomyslnost, kterou se můj

bodrý strýček snažil zahánět.

Zeptal jsem se bratrance Nachuma, jestli by mu nevadilo,

kdybych ještě zašel nahoru podívat se na sbírku.

„Proč by mi to mělo vadit? Kdo jiný už by si ji měl

prohlížet? Vezmi si klíče.“

Vyšel jsem po schodech a prošel chodbou ve druhém patře.

Dveře do pokoje bratrance Jonkela byly pootevřené, viděl jsem

ho ležet na posteli, na nohou ponožky, ruku přeloženou přes

oči, dlouhý tmavý vous rozprostřený na ptačí hrudi. Zdálo se

mi, že si pro sebe potichu přeříkává verše z Knihy žalmů –

bezpochyby proto, aby zapudil zlé démony, kteří podle něho

vystupovali ze sbírky obrazů nebožtíka jeho otce.

Potichu jsem otevřel dveře do strýčkovy pracovny, vešel

dovnitř a zavřel za sebou. Už předešlého dne jsem si všiml

panelu se dvěma kovovými vypínači hned vedle dveří. Slabě se

leskly ve tmě. Cvakl jsem jedním, nic. Stiskl jsem druhý. Na tři

veliké obrazy na zdech dopadlo od stropu světlo bodových

/ 62

reflektorů. Barvy ožily, zářivé, jako by přímo dýchaly. Stál

jsem tam a zíral na obrazy. Pak jsem si všiml, že štěrbinami

velkých dveří vedle vstupních dveří do pracovny prosvítají

proužky světla. Zkusil jsem kliku; byly zamčené. Odemkl jsem

si jedním ze svazku klíčů, který mi dal bratranec Nachum.

Vešel jsem do velké místnosti s policemi podél stěn. Bylo

v ní chladno, lehce zatuchlo; ovzduší knižních skladišť. Na

jedné z polic ležely pečlivě srovnané komínky časopisů,

uměleckých periodik v angličtině a ve francouzštině, a

informačních bulletinů ze světa umění. Byla tam odrbaná

hromádka oznámení a pozvánek na vernisáže výstav, které

jsem měl v průběhu let v New Yorku, Paříži, Londýně, Tokiu,

Buenos Aires, Kapském Městě, Ženevě, Bruselu, Benátkách,

Nice, Římě, Tel Avivu, Berlíně. Na ostatních policích stály

desítky kartonových krabic, hezky srovnaných a označených

štítky. Dvě z nich jsem otevřel a zběžně prošel jejich obsah:

články v angličtině a francouzštině týkající se některých děl,

která jsem včera viděl ve strýčkově sbírce: studie proměn

Cézannova

stylu;

výčet

několika

nejvýznamnějších

Matissových prací a jejich místo v celkovém kontextu jeho

díla. Jeden obsáhlý článek ve francouzštině se věnoval faktuře

a sdělení. Další byla studie Picassových raných příspěvků k

rozvoji textury. Články v angličtině a francouzštině se

zabývaly Chagallem, Renoirem, Bonnardem. Jedna monografie

v angličtině srovnávala obrazy Ašera Leva s tematikou

ukřižování, Brooklynské ukřižování I a Brooklynské ukřižování

II, s Bílým ukřižováním Chagallovým. V krabici s článkem o

Picassově užívání textury byl obšírný popis, převzatý z

jednoho francouzského výtvarného časopisu, o technice

karborundového tisku používané Jákobem Kahnem a jeho

žákem Ašerem Levem. Pod ním byl popis Picassovy kresby z

doby, kdy mu bylo dvacet let: ukřižování.

Zavřel jsem krabice, vrátil je zpátky na polici a vyšel z

místnosti. Chvíli jsem postál v pracovně a zíral na Matisse,

Cézanna a Renoira na zdech. Podíval jsem se na strýčkovo

lehátko, všiml si prohlubně vytvarované jeho tělem a představil

si ho, jak tam sedí, obtloustlý, usmívá se, kouří svůj doutník a

dívá se na obrazy. Zamkl jsem místnost s policemi, zhasl

světla, zavřel a zamkl dveře do pracovny a vrátil se zase dolů.

Obývací pokoj se trochu zaplnil, většinou ženami, seděly

na židlích v první řadě a bavily se s tetou, které teď už zřejmě

bylo natolik dobře, že se mohla vrátit na svou nízkou stoličku,

kde držela smutek. Mezi ženami byla i Debora, stála skloněná

/ 63

v truchlivém polostínu, který tetu obklopoval, a něco jí říkala.

Prošel jsem obývacím pokojem do studovny, abych si

zatelefonoval. Studovna byla veliká, obložená dřevem, s

kobercem na podlaze a bohatě zařízená koženými pohovkami a

křesly. U zdi stál stůl z tmavého dřeva a židle s vysokým

opěradlem potažená kůží. Vysoké, široké posuvné dveře se

skleněnými výplněmi se otevíraly na vydlážděnou terasu a

zadní trávník. Na promáčenou zem a černé stromy dopadal

hustý déšť. Posadil jsem se na koženou židli a civěl ven. Pak

jsem zvedl sluchátko telefonu na stole a vyťukal číslo. Ozval se

ženský hlas. Řekl jsem, že chci mluvit s Douglasem

Schaefferem, a představil se.

Hned si to vzal. „Ašere? Jak se máš kamaráde? Co

počasí?“

„Stejné jako u vás na Manhattanu.“

„Jak to? Odkud voláš?“

Odpověděl jsem.

„Co děláš v Brooklynu, kamaráde? To někdo umřel?“

Odpověděl jsem.

„Ten strýček, co si od tebe koupil kresbu, když ti bylo

šest? To je mi moc líto.“

„Děkuju. Poslouchej, Douhgu, mohli bychom se v pondělí

ráno sejít?“

„Galerie má v pondělí zavřeno, kamaráde. To už jsi

zapomněl? Jedeme s Catherine do Connecticutu k její sestře.

Můžeš v úterý? Výborně. Tak tedy v úterý. Je mi strýčka moc

líto. Catherine tě zdraví. Je tady u mě. Cože? Ne, jeho strýček.

Přijmi soustrast od Catherine, Ašere. Na shledanou.“

Zavěsil jsem, opřel se v kožené židli a díval se

prosklenými dveřmi ven na déšť. Padal bezútěšně skličující

mlhou na prosáklou zem a hrob strýčka Jicchaka. Chladný a

šedivý, pleskal o mokré náhrobní kameny a vsakoval se do

hrobů Judela Krinského a Anny Schaefferové. Přeléval se přes

hroby staré i nové, bezhlesně prosakoval rozbahnělou zemí,

kolem oblázků a kamenů a dřevem až na bezduchá těla.

Lhostejný, nemilosrdný déšť, bičující živé i mrtvé.

Vedle telefonu ležel blok a nazelenalá destička

žilkovaného mramoru, do které byla špičkou zasazená dlouhá

štíhlá tužka. Tou tužkou jsem do bloku nakreslil, jedinou

nepřerušovanou linkou, strýčkův profil. Pak jsem nakreslil

strýčkův obličej zpředu, jak vypadal, když jsem byl malý:

kulaťoučký, s tmavým vousem, úsměv na plných, vlhkých

rtech, veselé oči. Strýček se objevil vedle židle a podíval se na

/ 64

kresbu své tváře. Pak si ji vzal a položil na stůl minci. Teď

vlastním raného Leva. Jednou z tebe bude druhý Picasso. Kdo

je to Picasso? Největší umělec světa. Jak vypadá? Je malý a

holohlavý a má temné žhnoucí oči. Jak to vím? Čtu. Když je

někdo hodinář, ještě to neznamená, že je zároveň ignorant.

Kreslil jsem profil Anny Schaefferové: oválná tvář plná vrásek

vepsaných věkem, krátké stříbrné vlasy, v očích odraz grácie a

úspěchu. Jsi bledý jako Chagall, Ašere Leve. Netrpíš návaly

mdloby? Opravdu jsi tak zbožný? Věříš, že rebeho seslal tvým

lidem Bůh, aby pomohl posvětit vaše životy? Skutečně tomu

věříš? Umění není pro lidi, kteří chtějí udělat svět svatým.

Jestli chceš udělat svět svatým, zůstaň v Brooklynu. Dobrá,

dobrá. Budeš se učit u Jákoba Kahna. On tě bude učit a já budu

prodávat tvoje obrazy. Udělá z tebe druhého Picassa. „Ne,“

slyšel jsem, jak říkám nahlas. „Já se jmenuju Ašer Lev.“

Někdo na mě volal.

„Jmenuju se Ašer Lev,“ opakoval jsem.

„Dobrý den, Ašere Leve,“ řekl někdo. „Těší mě. Já jsem

Debora Levová.“

S leknutím jsem otevřel oči.

Debora stála u stolu. „Usnul jsi vsedě. Zdálo se ti něco?“

Podíval jsem se na blok a na tužku. Ležely netknuté na

stole.

„Pořád jsi opakoval: ‚Jmenuju se Ašer Lev.’“

Otevřel jsem blok. Prázdný papír na mě zíral stejně jako

obrovská plocha holého plátna v mém ateliéru v Saint-Paul.

Přistoupila k židli, sklonila se nade mnou a objala mě

rukama kolem krku. Cítil jsem na zátylku teplo a hebkost jejích

paží, její rty na zarostlém spánku. „Chceš, abych zůstala u tebe,

manželi?“

Kam se poděly tváře, které jsem nakreslil? Určitě jsem je

nakreslil. Cítil jsem tlak tužky na konečcích prstů, viděl jsem,

jak do čar vstupuje život. Kam se jen kresby těch tváří poděly?

„Jsi v pořádku?“

„Ne. Ale s tím nic nenaděláme.“

„Prostírají k obědu, Ašere.“

Vyšel jsem za ní ze studovny a následoval ji do kuchyně.

Kam se poděly ty kresby? Ptal jsem se neustále sám sebe.

Cožpak jsem si je vysnil?

Seděl jsem u stolu, jedl oběd a nevnímal nic z toho, co se

kolem mě povídalo.

/ 65

Lidé přicházeli a odcházeli celé odpoledne. Déšť polevil,

pak přestal úplně, ale v azalkách a ve větvích stromů dál visela

mlha. Debora řekla, že jde vyzvednout děti ze školy.

„Rochele chce od zítřka vodit brášku domů sama.“

Samostatná Rochele. V Saint-Paul se jednou odpoledne

ztratila z domu a šla daleko po silnici, přes celou vesnici a přes

hřbitov až k hřbitovní zdi a zase celou cestu zpátky – v šesti

letech.

„Není to nebezpečné, Ašere?“

„Jak to mám vědět? Zeptej se matky.“

„Říkala, že děti přes den běžně chodí samy tam i zpátky.“

„Pak to asi nebude nebezpečné.“

Jak přestalo pršet, začalo do domu proudit víc lidí. Matka

se prodrala zástupem a někdo jí hned uvolnil místo vedle otce.

Bratranec Jonkel seděl na své stoličce a tvářil se upjatě a

rozmrzele. Bratranec Nachum naslouchal a snažil se hovořit.

Teta a její dvě dcery vypadaly unaveně a sklíčeně. Muži v

tmavých oblecích a ženy s šátky na hlavách se tísnily na

verandě, v chodbě, v jídelně, v obývacím pokoji, na schodišti.

Vzduch se chvěl tichým hučením, bzučivým zvukem stovky

přidušených rozhovorů pronášených naráz. Zaslechl jsem, jak

se někdo zmínil o nedávném rebeho proslovu v rádiu a

kabelové televizi. Jiní probírali diamanty, burzu šperků na

Manhattanu, postavení japonských fotoaparátů a počítačů na

trhu, noční bezpečnostní hlídky v ulicích čtvrti, akci na získání

peněz pro místní ladovskou ješivu, požár ladovské ješivy v

Jeruzalémě, místní obecní politiku, politiku v Izraeli. Seděl

jsem na dřevěné židli se zavřenýma očima, ztracený v hovoru

kolotajícím všude kolem, a uvažoval, kam se poděly moje

kresby; byl jsem si jistý, že jsem je nakreslil. Všechno to bylo

tak skutečné: tváře, rozhovor; šel z nich tak příjemný pocit,

taková radost, jako na úsvitu světa.

Zaslechl jsem vzdálený výkřik. Všude kolem mě se

rozhlížely polekané tváře, hovor vázl. Někdo znovu zavolal,

slovům nebylo rozumět. Ozývalo se to odněkud zvenku, z

ulice, pak na chodníku a na verandě. Vzduchem se nesl

podivný, skoro hmatatelný šepot, jako by sto hrdel naráz

vydechlo v úžasu. Najednou se dalo všechno do pohybu a

současně začaly skřípat židle o podlahu. Všichni kolem mě se

zvedali, také jsem se zvedl a vstoje sledoval zástup, který se

tlačil v chodbě a zatarasil dveře do domu. Dům prostoupilo

ticho a nehybnost, jako by zvuk a pohyb náhle vymizely ze

světa. Lidé v chodbě se pak začali rozestupovat, nehlučně, jen

/ 66

za sotva slyšitelného šustotu nohou, a uličkou mezi nimi

procházeli dva muži s tmavými vousy v tmavých kabátech a

kloboucích. Za nimi, majestátně vznešeným krokem a

podpíraný z levé strany třetím vysokým mužem s tmavým

vousem, přicházel rebe. Za rebem šel čtvrtý muž, hodně

vysoký, vrhal pohledy nalevo napravo. Rebe měl na sobě

tmavý kabát, oblek a obyčejný tmavý klobouk. Vous měl

dočista bílý, tvář bledou. Jeho oči, šedé a pronikavé, hleděly ze

stínu vrženého střechou klobouku. Vysocí muži prošli pomalu

zástupem lidí a pak blízko místa, kde jsem stál, takže jsem z

jejich kabátů cítil vlhkost vodou prosyceného ovzduší, viděl

ostražitost a odhodlání v jejich tvářích a prsty, které svíraly

jemně, a přece pevně, rebeho levou paži, viděl jsem, jak rebe

přejíždí očima tváře kolem, jako by mezi nimi hledal známý

obličej. Pak jsem ucítil jeho oči na své tváři. Na zlomeček

okamžiku se zastavil, s očima upřenýma na mě, pokývl hlavou,

jen jedinkrát, a pokračoval dál – a všichni v místnosti to

pokývnutí viděli. Těmi okolo mě prochvělo potlačované

vzrušení. Přímo fyzicky jsem pokývnutí ucítil: jako by mi po

tváři přejela čísi ruka. Přes hlavy lidí, kteří stáli v přední části

místnosti, jsem viděl otce, na jeho tváři se nepokrytě zračilo

překvapení nad rebeho příchodem. Bratranec Jonkel stál

prkenný a ztrnulý, pusu otevřenou. Bratranec Nachum byl u

vytržení. Po otcově boku se okamžitě objevilo další křeslo.

Rebe se opatrně posadil. Všichni zaujali svá místa. Začala

odpolední bohoslužba vedená bratrancem Nachumem.

Rebe seděl ve svém křesle docela nehybně, modlil se.

Zvuky krátké bohoslužby naplnily obývací pokoj a znělo to,

jako by se ozvěnou vracely z verandy. Ti na verandě se také

modlili. Rebe povstal na tichou modlitbu, na Kedušó a na

závěrečnou

modlitbu.

Recitoval

se

Kadiš

truchlícího

pozůstalého. Odříkali jsme jeden žalm a Kadiš se opakoval.

Bratranec Nachum se vrátil na svou stoličku.

Všichni potichu seděli, plni očekávání, s očima upřenýma

na rebeho.

Rebe se obrátil k mému otci a krátce pokývl hlavou. Někdo

otci podal Talmud. Otec otevřel mohutný svazek a začal

přednášet z Komentáře k Mišně, z traktátu Sanhedrin.

„.Veškerý Izrael má podíl na budoucím světě,’“ pronesl.

„.Neboť je psáno: „Tví lidé jsou všichni spravedliví; zdědí

zemi navěky, sémě, které jsem zašil, dílo mých rukou, abych

mohl být veleben.“ Tito však v ní místo nemají…’“

/ 67

Oči všech se upíraly na otce. Hovořil příjemně

melodickým tónem, tradiční intonací pro přednes talmudského

textu. Vnímal jsem soustředěnou pozornost zástupu a současně

jsem si ponenáhlu uvědomil, že v místnosti mírně ubylo světla,

jako by se na lustru uprostřed stropu usadil sotva znatelný stín

a zatemnil ho. Stín sklouzl pomalu po stropě do rohu za

otcovou židlí. Tam se zastavil, odlepil se od stěny a stal se z

něj tenoulinký mráček. Viděl jsem, jak mrak nabývá hloubky a

barvy a dostává tvar, až z něho byl strýček Jicchak, vystoupil z

mraku a přišel ke mně.

„‚Ten, kdo tvrdí, že vzkříšení není biblickou doktrínou,’“

pokračoval otec. ‚“A ten, kdo tvrdí, že Tóra nepochází od

Boha; a požitkář.’“

Strýček pomalu a hladce proplul zástupem do chodby a

nahoru po schodech. Slyšel jsem hlas otce, který pokračoval v

předčítání z Mišny.

Strýček bezhlučně prošel chodbou ve druhém patře a

dveřmi do své pracovny. Rozsvítil světla a posadil se do

lehátka.

„‚Tři králové a čtyři prosťáčci nemají podíl na budoucím

světě,’“ řekl otec.

Strýček seděl v lehátku, zahleděný na obrazy na zdech. Na

tváři zarostlé bílým vousem měl výraz posvátné úcty; patrně se

ocitl tváří v tvář hlubokým tajemstvím stvoření, o kterých

věděl, že do nich nikdy nepronikne. U kořene této záhady jistě

stojí Pán světa! Ale co když ne? Co když je její jádro zanesené

pošpiňující sedlinou pohanství, nebezpečným mámením

kentaurů a satyrů, ověnčených a dovádivých najád a dryád,

nebo, ještě hůř, skrznaskrz ďábelským světem sitra achera,

Druhé strany, zhoubce? Je jisté, že taková díla nevzešla ze

světa Tóry. Jejich vábení je o to úchvatnější! Pohled na ně

působí tím větší blaženost, tím lépe jejich barvy a tvary hasí

žízeň! Člověk je může vnímat jako výtvory Pána světa a

současně jako nestvůrné zplozence říše temnot. Dvě strany téže

mince? Ano. Tančící a mihotající světlo a stín. Proto nejsou na

zárubních dveří mezuzy, strýčku Jicchaku? Protože ve tvých

pokojích se současně nabízí velebnost a zkaženost, a tím jsou

poznamenané? Jak tiše sedí ve svém lehátku, strýček Jicchak.

Přímo do sebe obrazy vpíjí. Bůh je všude, dokonce i v

Renoirovi. Nebo snad ne?

Strýček se zvedá z lehátka a zhasíná světla. Obrazy mizí.

Sedím v obývacím pokoji. Večerní bohoslužba končí. Slyším,

jak bratranci Nachum a Jonkel recitují závěrečný Kadiš

/ 68

truchlícího pozůstalého. Teta a její dvě dcery potichu vklouzly

do místnosti a posadily se na své stoličky.

Rebe vstal. Všichni v místnosti, kromě pozůstalých, ihned

povstali.

Rebe přešel několik kroků k tetě, bratrancům a sestřenicím.

„Ať vás Bůh utěší spolu s ostatními truchlícími Sionu a

Jeruzaléma.“ Hlas měl tichý, třaslavý. „Byla to dobrá duše,

dobrý člověk. Miloval jsem ho bratrskou láskou. Dávám vám

své požehnání, abyste v tomto smutném čase byli silní. Brzy,

brzy přijde vykoupení a bude konec našemu vyhnanství a

utrpení. Už brzy…“

Otočil se a v doprovodu své vousaté družiny prošel pomalu

obývacím pokojem, chodbou, a hlavním vchodem ven z domu.

Následovalo ticho. Lidé postávali nebo pomalu přecházeli,

jako by se báli, že by neuvážený zvuk nebo pohyb potrhal

jemné předivo svatosti, kterou do strýčkova domu vnesl rebe.

Dům se pomalu vyprázdnil.

O něco později jsme se sesedli kolem stolu v jídelně. Přišla

Debora s dětmi. „Bylo ve škole něco zajímavého?“ zeptal

jsem se Rochele. Vždycky jsem se jí takhle vyptával, když

přišla ze školy.

Nic zvláštního se jí nepřihodilo, sdělila mi Rochele.

Obrátil jsem se k Avrumelovi.

„Ça va, Papa,“ pravil Avrumel. Vyznělo to jako „Ta va.“

„Nic, co by stálo za řeč?“

„Učitelka se mě ptala, jestli je můj táta Ašer Lev.“

„Aha? Cos jí na to řekl?“

„Řek jsem, že jasně, že můj táta je Ašer Lev.“

„A co na to učitelka?“

„Neřekla na to nic.“

Podíval jsem se na Deboru. Pokrčila rameny. Otec pohlédl

na matku. Zdálo se mi, že slyším, jak si povzdechl.

„Co říká to dítě?“ zeptala se teta Lea.

Přeložil jsem jí to.

„Už i ve školce se mluví o Ašeru Levovi,“ poznamenal

bratranec Jonkel svým nejkyselejším možným tónem.

„Pro Jicchaka, blahé paměti, je to ohromná čest, že rebe

přišel,“ řekla matka ve snaze změnit téma hovoru.

„Byla bych radši, kdyby byl manžel naživu,“ řekla teta,

„než aby mě rebe chodil utěšovat, protože je mrtvý.“

„Rebe skoro nikdy nevychází,“ řekl otec. „Žasnu, že

přišel.“

/ 69

„Tisíc takových překvapení mi nevynahradí ztrátu

manžela,“ řekla teta.

Večer jsem se v kuchyni u rodičů nad šálkem kávy zeptal

matky: „Vy s tátou jste sbírku obrazů strýčka Jichcaka viděli?“

„Ovšem.“

„Jonkel říkal, že ji při první příležitosti rozprodají.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Jonkel by ji nejradši spálil, kdyby neměla takovou cenu.

Té sbírce někdo věnoval spoustu péče. Byla by hrozná škoda ji

rozpustit.“

„Je jejich, tak si s ní mohou dělat, co uznají za vhodné.“

„Renoir, Matisse, Cézanne a strýček Jicchak. Krásný

spolek!“

„Měl by ses trochu vyspat, Ašere. Vypadáš hrozně

unaveně.“

Otec se z domu strýčka Jicchaka vrátil vyčerpaný a šel si

hned lehnout. Debora ukládala Avrumela do postele. Rochele

byla u sebe v pokoji a četla si svou francouzskou Alenku v kraji

divů.

„Debora se tě prý snaží přesvědčit, abyste ještě nějaký ten

týden zůstali,“ poznamenala matka.

Nic jsem neříkal.

„Ty nechceš?“

„Mám rozdělanou spoustu věcí.“

„Měli jsme za vámi do Paříže a Saint-Paul víc jezdit. Jenže

jsme měli pořád hromadu práce, otec i já. A cestování je moc

drahé. Bylo to hrozně těžké, hlavně pro otce.“

„Bylo pro něho těžké, když byl s námi, nebo když s námi

nebyl?“

Smutně se usmála. „Obojí bylo těžké, Ašere.“

Těžké. Dvakrát přijeli na návštěvu do Paříže a jednou

přijel otec sám. A jednou byli u nás v Saint-Paul, a přijeli také

každý zvlášť. Seděli v našem bytě v Rue des Rosiers a

prohlíželi si naše zdi. Zdi pokryté obrazy, plakáty a tisky.

Seděli tam, rozhlíželi se po bytě a viděli neznámý svět barev a

tvarů: podivně tvarované sochy v rozích a na policích s

knihami; modernistické a někdy bizarní postavy a vzory na

stěnách. Ze stropu visely absurdní křehké konstrukce a pomalu

se otáčely v neviditelných vzdušných proudech. Otec seděl,

ošíval se, zíral kolem sebe a pročesával si prsty vous. Jaká

otřesná shoda osudných okolností způsobila, že z takového

/ 70

otce vzešel takový syn? Měl snad nečisté myšlenky, když ležel

se svou ženou? Nebo snad okamžik početí nějak narušil ničivý

démon z Druhé strany? Další hádanka! Seděl, zíral na zdi, vrtěl

hlavou a co nejdřív zas utíkal pryč.

Těžké. Tak proč chce, abychom zůstali? Možná je pro

něho snazší, když nás má tady, protože to je jeho svět. Možná

je to teď snazší, protože jsme všichni starší, unavenější, blíž

šedivému údobí před konečnou temnotou.

Debora nakoukla do kuchyně. „Godzilla se dožaduje otce,“

řekla. „A já bych si dala trochu kávy.“

Šel jsem do pokoje za Avrumelem. „Spi,“ řekl jsem, „nebo

tě už nikdy nenechám sedět modelem.“

„Modelem ano,“ řekl, moje unavená hrozba ho zjevně

nezastrašila. Seděl mi modelem jednou, poznal se v hotovém

obraze, připadalo mu zázračné, že může jakýmsi způsobem

existovat současně uvnitř a vně sama sebe, a pak mi seděl ještě

třikrát. Dvakrát jsem ho namaloval se Šimšonem. Občas

potichu proklouzl ke mně do ateliéru a tam seděl se Šimšonem

na klíně, díval se, jak pracuju, a čekal, až ho budu malovat.

Dal jsem mu pusu. Voněl teplem, čistým pyžamkem,

vodou a mýdlem. Na chvilku se mě chytil, rezaté kudrny mi

přitiskl na tvář. Pak se nechal přikrýt. Usnul, když došel

kousek za polovinu krias šema.

Vrátil jsem se do kuchyně. Debora s matkou seděly u stolu.

Dolil jsem si kávu a přisedl si k nim.

Matka řekla: „Vykládala jsem právě Deboře o sbírce

obrazů strýčka Jicchaka.“

„Kdy s tím začal?“

„Kdy přesně? Tím si nejsem jistá. To bude vědět otec. Já

myslím, že to mohlo být někdy po tvé výstavě v New Yorku,

po té výstavě s těmi – tam s těmi obrazy. Kdysi mi řekl, že

jeden z těch vystavených obrazů koupil.“

„Ne, nekoupil. Obě ukřižování koupilo jedno muzeum.“

„Ne, nemyslím tyhle. Takový obraz by nekoupil. Koupil si

z té výstavy jiný obraz.“

„Na to si nevzpomínám. A dozvím se vždycky, kdo si

koupil moje obrazy.“

„Někdo ho koupil za něj. Nechtěl, abys to věděl.“

„Proč?“

„Protože ta výstava způsobila tolik… problémů.“

„Proč si tedy kupoval obraz?“

„Byl na tebe hrozně hrdý a taky se za tebe styděl, obojí

naráz.“

/ 71

Mrkl jsem na Deboru. Dívala se do stolu, dlouhým štíhlým

prstem objížděla okraj svého šálku.

„Rok poté, co obraz koupil, mu za něj někdo – myslím, že

to byl jeho právník nebo jeho účetní – nabídl dvakrát tolik, než

kolik ho stál. Začal si prý tehdy uvědomovat, že umění je i

něco víc než jen pastva pro oči. To jsou jeho slova, Ašere.

Spojil se s přítelem rodiny tety Ley, s tím obchodníkem z

Chicaga, a začal sbírat obrazy.“

Chvíli jsme seděli potichu, pili kávu a naslouchali tichým,

rytmickým zvukům kuchyně. Znovu začalo pršet a bylo slyšet

bubnování deště na oknech.

„Ašere, jak tě mám přesvědčit, abyste zůstali o něco déle?“

zeptala se matka.

Podíval jsem se na Deboru. Dál kroužila prstem po okraji

šálku.

„Ašere,“ řekla matka. „Pro klid v rodině.“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl jsem. „Opravdu si myslíš, že

to přinese klid? Popřemýšlím o tom. Klid to ale nepřinese.“

V koupelně jsem se osprchoval, osušil se a zíral na

rozteklý obrys svého obličeje a ramen, který jsem na zrcadlo

nakreslil první noc v domě. V páře ze sprchy znovu vyvstal:

přízračné linie vykrojené do zamženého povrchu skla. Přitiskl

jsem k obrysu obličej a ramena a stál jsem tam s ručníkem

kolem beder, vlasy a vousy ještě mokré. Španěl bytostně

nenáviděl zrcadla! Pokaždé, když se do některého podíval,

viděl, jak se blíží smrti. Rychle jsem po zamženém skle přejel

ručníkem. Obrys se rozostřil, rozmazal a zmizel.

Když o pár minut později přišla do našeho pokoje Debora,

řekl jsem jí, že nechci měnit plány; poletíme domů v úterý

večer.

„Rodiče to raní,“ řekla. Vypadala najednou se vším všudy

na svých padesát let, unavená a zlomená.

„Vracíme se domů,“ řekl jsem. „Já už jsem si tady svoje

odbyl.“

Nervózně pomrkávala očima. „Nechápu tě.“

„Snaží se mě vtáhnout zpátky a pak ubít poslední zbytky

toho, co ve mně ještě zůstalo.“

Zdálo se, že ji to úplně ohromilo.

„Jedeme domů, Debi. Přijeli jsme na strýčkův pohřeb, ne

na můj.“

/ 72

Rozednilo se do promoklého a skličujícího dne. Mraky se

protrhaly během ranní bohoslužby, kdy vykouklo bledé slunce.

Po snídani se strýčkovou rodinou – bratranec Jonkel i nadále

mlel o tom, jak nemůže spát, protože se neustále cítí

poskvrňován tím, co vyzařuje strýčkova sbírka obrazů – jsem

vyšel z domu, došel až na konec ulice a zahnul na třídu vedoucí

k hlavní lemované parkem. Minul jsem obchod s ovocem a

zeleninou, se zbožím vystaveným v otevřených lískách na

chodníku a uvnitř naaranžovaným v pestrobarevných

obrazcích; hebrejské knihkupectví s výkladní skříní přetékající

knihami, hračkami a portréty rebeho, obchod zasahující

hluboko do domu, plný polic od podlahy ke stropu

zarovnaných knihami v angličtině a hebrejštině pro dospělé i

děti, papírnickým zbožím, hrami, hračkami, tričky s

ladovskými moty – JE ČAS PŘIVÉST MESIÁŠE, ZACHRAŇ

ŽIDA A POMŮŽEŠ SVĚTU, KOŠER SE NOSI – a jednou

stěnou skoro celou pokrytou zarámovanými portréty rebeho v

různých pozicích. O něco dál jsem přešel průčelí realitní

kanceláře, obchod s kosmetikou, potřeby pro výtvarníky a

rámařský krámek, bufet s celonočním provozem. Ulice bez

jediného stromu, lemovaná většinou dvoupatrovými cihlovými

domy a zahlcená chodci a pátečním ranním provozem,

vypadala omšele; lepší časy už měla dávno za sebou. Zapadlé

uličky za hranicemi malé ladovské čtvrti byly domovem

městské chudiny a pomalu je pohlcovala špína a zmar.

Zahnul jsem na Brooklyn Parkway. Kvůli rekonstrukci

měla stržený povrch a byla rozkopaná, z hnědočervené hlíny

trčely výstražné kužely, hlučné stavební stroje překážely

provozu. Chlapci v jarmulkách a s rituálními třásněmi a dívky

v kabátcích a punčocháčích spěchali do školy. Slunce svítilo

zešikma mezi vysokými činžáky z červených cihel a bílého

kamene a jako průzračná oranžovorudá lazura dopadalo na

popraskané betonové čtverce chodníků, stromy bez listí a

temný asfalt. Minul mě asi deseti nebo jedenáctiletý kluk se

zrzavými vlasy, rozhoupanými pejzy, hubeným bledým

obličejem, na hlavě tmavou sametovou jarmulku, v mírném

předklonu, měl někam naspěch – a celá ta dlouhá léta jako by

se najednou proměnila v sklo, zázračně zprůhledněla, takže

jsem až děsivě jasně viděl skrz ně a musel jsem se držet, abych

se ho nezeptal, jestli přišel na svět obdařený malířským

nadáním.

/ 73

Na rohu stál činžák, ve kterém jsem vyrůstal: pět poschodí,

červené cihly, široký betonový chodník k dvojitým vchodovým

dveřím. Obývací pokoj s výhledem na ulici a stromy; okno, kde

vždycky někdo z nás čekal, až se jiný člen rodiny vrátí domů,

kde nás pálily napjaté a netrpělivé oči a srdce nám poplašeně

tloukla při temné vzpomínce na předčasnou smrt mého strýčka

– matčina staršího bratra – při jedné z cest pro rebeho; matka

čekala, až se otec vrátí ze svých cest pro rebeho; otec a já jsme

čekali, až se matka vrátí z postgraduálních seminářů; matka

čekala, až se já vrátím z dlouhých hodin malby u Jákoba

Kahna. Okno čekání. Stejné je čekání na konec vyhnanství, na

vykoupení, na Mesiáše. Nekonečné čekání. Kdo žije v tom bytě

teď? Kdo spí v mém pokoji? Jsou to ladovští chasidé? Neptal

jsem se rodičů. Nechtěl jsem to vědět.

Půldruhého bloku od místa, kde jsme bydleli, stála budova

ústředí ladovského hnutí: tři poschodí, žlutohnědé kamenné

průčelí, okna s barevnými tabulkami zalitými do olova, po

vzoru gotiky vroubená bílým vápencem, dlážděný vstup s

bílým kamenným zábradlím. K dřevěným vchodovým dveřím

vedl z ulice široký betonový chodník procházející nízkou

zídkou z červených cihel. Před budovou vždycky stálo auto

policejní hlídky a seděli v něm dva policisté. Nikdo tu neměl

takový strach z teroristických bombových útoků jako my v

Paříži. Tady nikoho neroztrhala bomba v synagoze nebo v

židovské restauraci. Vytanula mi Paříž a Lucien Lacamp a

restaurace v Rue de Rosiers, hned přes ulici od místa, kde jsme

svého času bydleli. Výbuch určitě vyrazil všechna okna bytu

obrácená do ulice a sklo se rozprsklo po místnostech. Kdyby

nebylo Rochele, ještě bychom tenkrát v tom bytě bydleli. Tou

dobou jsme ale žili už v Saint-Paul. Kdo byl v bytě, když

bomba explodovala? Nikdy jsem se na to neptal. Nechtěl jsem

to vědět.

Odbočil jsem z ulice na betonový chodník a vstoupil do

budovy ústředí.

Široké dřevěné schodiště stoupalo ze vstupní haly do jasně

osvětleného druhého patra. Nalevo i napravo z haly vybíhaly

chodby, které vedly ke spleti kanceláří, z nichž mnohé byly

oddělené jen nízkými zdmi se skleněnými příčkami. Dveře

kanceláří se neustále otevíraly a zavíraly. Dovnitř a ven

procházeli muži v tmavých oblecích, tmavých jarmulkách a s

tmavými plnovousy. Mluvili spolu v jidiš nebo anglicky. Slyšel

jsem zvonění telefonů a všude na stolech viděl počítače.

Pomalu jsem procházel budovou. Otec tu léta pracoval, než se

/ 74

stal rebeho osobním tajemníkem. Sám rebe dřív bydlel v bytě

ve druhém patře a pak se přestěhoval do pohodlnějšího domu,

kde žije teď. Ve druhém patře jsem prošel kolem televizního

studia; a kolem místnosti s řadami telefonů, pod kterými stála

jména, jak se mi zdálo, snad všech světových velkoměst; a

kolem velkého okna zaskleného tónovaným zrcadlovým sklem,

za kterým byla místnost přecpaná ovládacími pulty, panely,

pásky a spínači rozhlasového studia. Nic z toho tu nebylo, když

jsem vyrůstal.

Ze dveří rozhlasové stanice vyšel muž, něco pod třicet. Byl

sporý, se zrzavým plnovousem a měl tmavou jarmulku a bílou

košili s rukávy vyhrnutými těsně pod lokty. Spěšně vyrazil

chodbou, pak si mě všiml a zastavil se.

„Můžu pro vás něco udělat?“

„Ne, děkuju. Jen tak se tu dívám.“

Také se díval – na mě, oči se mu zúžily. Pytlovité kalhoty,

pomačkaná košile a kožená bunda, rybářská čepice. Utahaný,

zarostlý a tak trochu ucouraný. Bezdomovec, který se poohlíží

po něčem na zub, po záchodě, po místě, kde by se vyspal?

„S radostí se vám budu věnovat. Hledáte někoho

konkrétního?“

„Ne. Jestli tu překážím, půjdu pryč.“

„Neviděli jsme se už někdy? Můžu se zeptat, jak se

jmenujete?“

„Ašer Lev.“

Strnul a jen se na mě díval. „Áá,“ pravil potom. „Jistě.

Ašer Lev. V pořádku. Prosím, jen se tu porozhlédněte. Rád vás

sám provedu.“

„Vyznám se tu.“

„Áá. Ovšem. Dobře. Tak tedy, těšilo mě.“

Spěšně zapadl do jedné z kanceláří.

Než jsem sešel do poloviny schodiště, pozotvíraly se dveře

kanceláří v chodbách prvního patra a vousatí muži, kteří v nich

stáli, na mě teď upřeně zírali. Vyšel jsem z budovy.

Počítače. Rozhlas. Televize. Knihy. Noviny. Časopisy.

Přes dvě stě ješiv po celém světě. Všude synagogy.

Vysokoškolské koleje. Spolupráce na vládní úrovni. Emisaři

křižující planetu, na cestách, stále na cestách – pro Tóru, pro

ladovský chasidismus, pro rebeho, pro Pána světa. Kde se to

všechno vzalo? Od jediného muže, který uprchl z východní

Evropy a pak z Francie, s nacisty v patách; od pár stovek

přívrženců v jedné čtvrti v Brooklynu – vzešlo impérium! V

Paříži žil krátce s Deborou a její rodinou; její otec, blahé

/ 75

paměti, byl stoupencem rebeho otce a potom rebeho.

Pamatovala si rebeho, i když jí tenkrát byly teprve čtyři.

Příběhy o něm vyprávěla Rochele; příběhy na dobrou noc o

rebeho boji za záchranu Židů, o tajných schůzkách, nočních

příchodech a odchodech. Vyprávěla je i Avrumelovi, hrdinské

historie, příběhy o nezištnosti. Tuhle zachráněná celá rodina,

tamhle jeden Žid, falešné pasy, výjezdní víza, klamání

francouzské policie, únik před gestapem; stále na útěku. Dostal

se až do Brooklynu, kde přestál vlny renesance amerického

fundamentalismu a vybudoval z ladovského hnutí celosvětové

misionářské židovské hnutí, přičemž dobré rady byly

směřovány pouze Židům: milujte se navzájem; buďte hrdí na

své židovství; rozsvěcujte Šabatové svíčky; dodržujte přikázání

ohledně rodinné neposkvrněnosti; upevněte mezuzy na zárubně

svých dveří; pronášejte požehnání nad palmovou ratolestí a

etrogem; uctívejte Pána světa s moudrostí a radostí; podporujte

rebeho a jeho úsilí o uspíšení spásy. Rebe není rebem jenom

ladovských Židů, ale všech Židů. Rebe se nemodlí jenom za

Židy, ale také za spravedlivé mezi góji. Rebe je král. Rebe je

Mesiáš. Rebe je Boží dar seslaný světu.

Jednou, když jsme popíjeli na terase Maxova domu, mi

John Dorman řekl: „Žiješ v tom, Leve. Proto to nevidíš.“ Max

mu dolil a on pokračoval. Právě úspěch ladovských Židů coby

fundamentalistického

hnutí

na

americké,

v

zásadě

volnomyšlenkářské, půdě, je tím důvodem, proč se o nich

pořád ví, tvrdil John, díky němu se dostávají na přední stránky

newyorských Timesů, mají celostránkové články v náboženské

rubrice časopisu Time, ukazují se na titulu časopisu New York,

úspěch z nich činí předmět zájmu na kulturní úrovni dostatečně

vysoké, aby jim zaručila opakovanou pozornost New Yorkeru.

Hnutí je příkladem amerického příběhu o úspěchu. Proto se

nemůže tak snadno odvrátit od svého nejproslulejšího syna:

Ašera Leva. On je jejich věčným dilematem, jejich Velkým

trnem v oku. Hnutí se pyšní tím, a všude to hlásá, že je

důsledně tradiční a zároveň patří do současného světa. Každý

článek o ladovských Židech se zaručeně zmiňuje o Ašeru

Levovi, současném umělci; žádný článek o ikonoklastickém

Ašeru Levovi spolehlivě nevynechá zmínku o jeho

fundamentalistickém ladovském původu. Jste vzájemně

nerozlučně propojení. Ladovšti Židé a Lev. Lev a ladovští

Židé. „Je to prosté jako jarmulka, kterou máš na hlavě, Leve,“

řekl John Dorman, usrkával přitom ze své sklenice a hleděl

přes zelené údolí do dálky, na zdí obehnanou vesnici,

/ 76

kubistické domy a vzdálené kopce. „Nejdeš jim dvakrát pod

nos, přitom pro ně můžeš znamenat značný přínos – ty, dřív

takový utřinos. Promiň. Jsem ochlasta, Leve, lepší už to nebude

a Shakespeare byl jenom jeden.“

Když jsem teď čtvrtí procházel, kolem ješivy, kam začali

chodit Rochele a Avrumel, kolem ladovské synagogy, kde se

začátkem týdne konal strýčkův pohřeb, a zíral na lidi a auta, na

celý ten spletitý svět čtvrti Crown Heights, zázrak jednoho

zrození, nepřál jsem si nic jiného než být zpátky doma,

prožívat tiché chvilky mezi květinami, v nádherných

zahradách, s provoněným vzduchem, kopci a údolími jižní

Francie. Poslali mě do vyhnanství; ve vyhnanství jsem našel

nový domov. Teď jsem byl v Brooklynu exulantem.

Pomalu jsem se vydal zpátky k domu strýčka Jicchaka.

O šabatu se smutek odkládá. Sedmý den se truchlení

zapovídá.

Večer, když matka, Debora a Rochele zapálily Šabatové

svíčky, jsem šel s otcem do synagogy. Bratranci Nachum a

Jonkel při bohoslužbě tiše stáli a pronášeli Kadiš truchlícího

pozůstalého. Rebe se neukázal. Vraceli jsme se pak všichni

společně, procházeli jsme stíny, které vrhaly stromy ve světle

pouličních lamp. Bratranec Jonkel působil nervózně, byl ještě

podrážděnější než kdykoliv jindy. Začínal jsem ho mít po krk.

Později jsme seděli u rodičů kolem krásně upraveného

jídelního stolu, jedli první ze tří Šabatových jídel, povídali si a

zpívali zmirot. Otec nadchl Rochele několika rafinovanými

hádankami.

„Co je to ‚hádanka’?“ zeptal se Avrumel v jednu chvíli a

zvedl oči od mišmaše na svém talířku s masem.

„C’est une énigme,“ vysvětlila mu Debora.

„Enigme,“ opakoval Avrumel a vychutnával si nové slovo;

problém mu nikterak neosvětlilo, ale protože to bylo slovo z

jeho mateřštiny, poskytlo mu jistou útěchu. Rozhodil trochu

zeleniny po stole a trochu si strčil do pusy.

„Podívej se na sebe,“ řekla mu Debora. „Vždyť ty už i jíš

jako Godzilla.“

„To nic,“ řekla matka vesele. „V suterénu máme novou

pračku a sušičku.“

Jedli jsme, povídali a zpívali, a měli spoustu jídla a vína a

brandy a likérů, a světlo změklo a kolem svíček se udělaly

kruhy. Matka začala mluvit o své rozepsané knize zabývající se

/ 77

mocenskou struktúrou politbyra: pokračování její dřívější práce

o porevolučních rusko-amerických vztazích, která vyšla asi

před deseti lety a vynesla jí uznání ze strany odborníků a

řádnou profesuru na Newyorské universitě. Bylo jí tehdy

kolem pětapadesáti. Dostala se k odbornému vzdělání pozdě,

studovala dlouhé hodiny, tvrdě dřela a přitom byla ženou

rebeho

osobního

vyslance

a

matkou

nadaného

a

problematického dítěte. Během let jí vydali hezkou řádku věcí;

přestala konečně trávit dlouhé osamělé hodiny, kdy byl otec na

cestách pro rebeho, u okna obývacího pokoje a uchýlila se k

peru, psacímu stroji a nakonec k počítači. V její pracovně,

místnůstce vedle ložnice, byly police nacpané kartotéčními

lístky, krabice s různými kartičkami, papíry, počítač s

tiskárnou, psací stůl a dvě židle. Větší část své knihovny měla

v kanceláři na universitě.

Kolik hodin týdně věnuje záležitostem kolem ladovských

Židů? zeptal jsem se jí.

„Hodně,“ odpověděla. „Dvě nebo tři schůze, situační

zprávy pro otce a pro rebeho. Hodně.“

„Chodí na ty schůze rebe?“

„Někdy.“

„O takových záležitostech bychom o šabatu neměli

mluvit,“ přerušil nás otec. „Šabat je tu pro Pána světa a pro

Tóru. Pojďme si zazpívat ještě nějaké zmirot. Máš nějakou

oblíbenou, Rochele? Máš? Zazpívej nám ji.“

Zpívala, svým vysokým, rozechvělým hláskem, píseň,

kterou ji naučila Debora – píseň, kterou zpívával u šabatového

stolu Debořin otec. „Mosaj jovo hamošiach,“ zpívala. „Kdy

přijde Mesiáš…“ Na bledém, útlém obličejíku se jí mihotalo

světlo svíček, bradu měla trošku vysunutou dopředu, aby slova

a melodie mohly lépe klouzat přes průdušky, které ji občas

zradily a nedovolily jí se nadechnout. Debora seděla s

pohledem upřeným na desku stolu, snažila se ovládnout, hryzla

si spodní ret. Pak se k Rochelinině písni připojil otec a za chvíli

už jsme zpívali všichni společně. „Mosaj jovo hamošiach…“

Potom otec zazpíval melodii svého otce k Joh Ribon Olom,

melodii, kterou jsem od něho slýchal jen málokdy – když

zemřela jeho matka, když má matka onemocněla – jejíž

znepokojivý nápěv se mi ale vryl do paměti jako palčivé

vyznání bolesti, víry a naděje. Avrumel otce chvíli upřeně

sledoval, vyvedený z míry; pak najednou sjel se židle a už mu

seděl na klíně, a otec ho něžně objal a pokračoval ve zpěvu.

Hlas se mu s léty prohloubil a vytratilo se z něj něco z jeho

/ 78

rozechvělosti. Zpíval potichu, zvolna, oči zavřené, kýval se na

židli dopředu a dozadu. „… Ant hu malko, melech, melech

malchajo…“

Zajíkavě

se

nadechl.

„Ovad

gevurtoch

vesimhajo…“ Z koutků zavřených očí mu začaly přes obliny

tváří pomalu kanout lesklé korálky slz, v drobounkých

potůčcích se rozbíhaly vráskami a mizely ve spleti jeho bílého

vousu. Avrumel na slzy nejdřív zíral a pak natáhl ruku a začal

je prstíčky utírat. Odvrátil jsem zrak a vzpomínal, jak jsem

otce, ještě jako dítě, slyšel tu melodii zpívat poprvé, když

zemřela jeho matka, a později jsem ho kreslil, jak ji zpívá;

znovu a znovu jsem tátu kreslil, jak zpívá melodii svého otce.

Když jsme později sklízeli ze stolu, na chvíli jsme s

matkou v kuchyni osaměli a já se jí zeptal, kde otec přišel na

ten nápad dávat dětem hádanky; se mnou si takhle nikdy

nehrál.

„Viděl to u strýčka Jicchaka, blahé paměti, ten se takhle

bavil s Nachumovými dětmi. Je to dobrý nápad, ne?“

Souhlasil jsem, že to je dobrý nápad.

Všechno to jídlo, víno, zpívání a vysedávání dlouho do

večera mělo přímo zázračný uspávači účinek na Rochele a

Avrumela, takže prozívali půlku modlitby po jídle a pak brzy

usnuli. Seděl jsem s Deborou a rodiči v obývacím pokoji a

povídali jsme si o strýčkovi Jicchakovi. Otec vyprávěl, jak byl

veselý, jaké měl dobré srdce, jak byl oddaný rebemu a hnutí,

jak optimisticky nahlížel do budoucnosti. Strýček Jicchak si

byl jistý, že vykoupení se blíží. Že nás čekají divy a zázraky.

Příchod Mesiáše může nastat každým okamžikem. Strýček

Jicchak viděl budoucnost ladovského hnutí růžově a v

blahobytu. Mně v daném momentě připadalo nejrozumnější

využít bezprostřední budoucnost ke spánku. A skutečně, otec

za chvíli usnul v křesle, jarmulku trochu ke straně. Matka ho

probudila a odešli spolu do svého pokoje.

Seděli jsme s Deborou v obývacím pokoji sami. „Je tu

dobře,“ řekla po chvíli.

Byl jsem zticha.

„Dětem se tu hrozně líbí. Mají tu společnost.“

Nic jsem neříkal.

„Haló. Jsi tam? Je někdo doma?“

„Jenom jeden blázen umělec,“ řekl jsem.

„A tady sedí jeho žena a snaží se s ním mluvit.“

„Byl jsem se dneska projít a viděl místa, kde jsem vyrostl.“

„A? Jak ti bylo?“

/ 79

„Bídně. Něco mezi prázdnotou a zoufalstvím. Měl jsem sto

chutí vrátit se domů.“

„Chudáčku Ašere. Tobě se Crown Heights nelíbí?“

„Ne. A Crown Heights zrovna neplesají ze mě.“

„Já nemám ráda Paříž.“

„Já Paříž miluju. Jenomže já tam nevyrůstal. Neztratil jsem

tam rodiče. Nežil jsem tam od čtyř do šesti let v zapečetěném

bytě. Takže co já o ní vím? Je to tak?“

„Ano. Správně. Co ty víš o Paříži?“

„Přesně to, co ty víš o Crown Heights. Takže pojeďme

zpátky do Saint-Paul. Ano?“

„Jak jsme my dva vůbec dokázali přežít dětství, můj

muži?“

„S milosrdnou pomocí Boží.“

„Tak? Škoda, že Bůh nebyl o něco milosrdnější. Že nebyl

o trošku milosrdnější k mojí mámě a tátovi, ke strýčkům a

tetičkám, k –“

„Debi.“

„Jenom o trošku milosrdnější.“

„Měli bychom si jít lehnout.“

„Naše Rochele zpívala krásně. Že zpívala krásně?“

„Ano.“

„Můj otec nádherně zpíval. Měl tenor. Nevyprávěla jsem ti

to? Krásně zpíval. Jednou mě naučil křesťanskou písničku. Pro

případ, že bych se někdy musela skrývat na venkově u sedláků,

abych obalamutila nacistické vojáky. Je me croyais au Paradis,’

zpívala tiše, ‚entre les bras de Jesus Christ.’ Věřil bys, že mě

tohle naučil můj otec? Ladovský chasid? Znal ji od jednoho

sedláka, s kterým měl nějaké obchody. Slyšela jsem, jak říká

matce, že on půjde vstříc smrti hrdě jako Žid, ale chce, aby děti

válku přežily a vytvořily novou budoucnost. A zemřel. Že je to

krásná křesťanská písnička? Kolik mi to bylo, když mě ji

naučil? Tři nebo čtyři. Před víc jak pětačtyřiceti lety. A pořád

si ji pamatuju. Je to taková gójská krias šema. Otec říkal, abych

si ji zapamatovala, protože by mi mohla zachránit život. Nikdy

jsem ji ale nepotřebovala. Ano, Bůh je milosrdný.“

Šel jsem k ní a pomohl jí vstát. Doprovodil jsem ji do

našeho pokoje a pomohl jí svléknout si šaty a obléknout si

noční košili. Byla jako omámená, napůl spala a pořád si

prozpěvovala francouzskou písničku o náruči Ježíšově.

Najednou se úplně probrala, vytřeštěně se rozhlížela kolem

sebe, a vydržela vzhůru ještě dost dlouho na to, aby se umyla a

/ 80

vyčistila si zuby. Pak si vlezla do mojí postele a spánek ji

přemohl, jako by dostala narkózu.

Lampa na stole svítila. Automatický spínač ji brzy zhasne,

protože o šabatu je zapovězeno dotýkat se vypínače. Oblékl

jsem si pyžamo, opláchl jsem se a posadil se ke stolu, abych si,

jako vždycky v pátek večer, znovu prošel týdenní úsek z Tóry.

Stolní lampa za chvíli zhasla. Při matném světle noční

lampičky jsem si vlezl do Debořiny postele a rychle usnul.

Probudila mě uprostřed noci. Ještě ve spánku jsem cítil, jak

ze mě stahuje pokrývku, napůl probuzený jsem vnímal, že

vklouzla ke mně do postele, a už docela vzhůru jsem cítil

všechno její teplo, nahotu a náruživost, s jakou se ke mně

přitiskla. Cítil jsem k ní velikou lásku, k mojí Deboře; objala

mě kolem krku a přitiskla se stehny k mým. „Drž mě, Ašere.

Pevně, jen pevně. Ano! Řekni, že Bůh má záměr. Řekni. Vstup

do mě, můj muži. Ach, Ašere. Ach, můj muži. Ach!“

Rebe vstoupil druhý den ráno do synagogy během

modlitby šacharit. Vešel dveřmi poblíž svatostánku, podpírán

dvěma vysokými muži s tmavými vousy. Všichni měli přes

sebe modlitební šály. U svatostánku stála rebeho židle s

vysokým opěradlem a před ní pultík, obojí v nízké dřevěné

ohrádce zdobené vyřezávanými arabeskami. Ohrádka vysokým

mužům dosahovala asi tak ke kolenům a byla v ní dřevěná

dvířka, která se otvírala dovnitř i ven. Rebe měl přes hlavu talis

a vysocí muži ho posadili na židli a sami si sedli v první řadě

sedadel.

Synagoga byla plná. Seděl jsem mezi otcem a bratranci v

přední řadě. Hlasy víc než tisíce modlících se mužů a žen se

slévaly v rytmický mručivý šum. Rebe seděl s hlavou zakrytou

talisem; dokonce i pramen vousu měl skrytý pod černobíle

pruhovanou látkou s třásněmi. Starší muž, který vedl

bohoslužbu, provedl shromáždění přes šemu, tichou modlitbu a

Kedušó.

Zatímco předříkávač pokračoval v přednesu tiché modlitby

po

Kedušó a všichni odříkávali s ním, přišel ke mně muž s

šedým plnovousem a podal mi kartičku, na které bylo natištěné

hebrejské slovo maftir. Ani se na mě nepodíval, když mi lístek

podával, a odspěchal pryč, nedal mi příležitost odmítnout.

Zastrčil jsem si kartičku do kapsy saka.

/ 81

O pár minut později otevřeli svatostánek, vyjmuli svitek

Tóry a svatostánek zase zavřeli. Svitek Tóry přenesli na

řečniště uprostřed synagogy, pod masivní mosazný lustr.

Začalo předčítání z Tóry.

Před lety, při jedné z cest do Spojených států, jsem se zašel

v pondělí ráno pomodlit do synagogy u města Spring Valley ve

státě New York. Prokázali mi tu čest, že jsem měl být třetím

mužem vyvolaným k Tóře během čtení. Přistoupil jsem k

řečništi, postavil se před posvátný svitek a chystal se k

požehnání, když jsem na rameni ucítil něčí prsty. Otočil jsem

se a do mezery mezi mnou a stolem proklouzl čahoun s řídkou

bradkou. Měl na sobě talis a tefilin, zatarasil mi tělem přístup

ke svitku, zavrtěl na mě hlavou a pak ukázal na svitek a znova

zavrtěl hlavou. Bylo mu něco přes třicet, oči měl temné, v

zarputilém obličeji se mu zračilo odhodlání. Natáhl jsem ruku,

abych se talisem dotkl svitku a pronesl požehnání, ale on mi

ruku odstrčil a nacpal se mezi mě a stůl tak, že jsem přes něho

nemohl požehnání provést. Muži stojící u podia na něho užasle

zírali, ale nic nepodnikli. S rozpáleným obličejem a bušícím

srdcem jsem poodstoupil od stolu a vrátil se na svoje místo.

Cítil jsem, jak mi podklesávají kolena a dme se ve mně zlost.

„Náš rabín je pošetilec,“ řekl mi posléze jeden ze členů

shromáždění, starší člověk. „Pro nás je pocta, že jste tu s námi.

Pro něho je to zneuctění. Přijměte naši omluvu. Co jen se to

dneska učí na ješivách? Co si odtamtud studenti odnášejí, že se

pak mohou takhle chovat?“

Teď mě volají k Tóře v ladovské synagoze. Slyšel jsem své

jméno. „Povstaň, Ašere, synu rava Arje, maftir.“

Šel jsem ke stolu a pronesl požehnání. Jeden muž s bílým

plnovousem odříkal úsek z Tóry. Provedl jsem druhé

požehnání. Někdo svitek Tóry zvedl a odnesl ho pryč. Stál

jsem u stolu sám, četl oddíl z jedné z prorockých knih a

uvědomoval si přitom ticho synagogy. Koutkem oka jsem

vnímal bílou nehybnost rebeho v talisu. Došel jsem k závěru

oddílu a se závěrečnými slovy se ke mně připojil sbor. Odříkal

jsem poslední požehnání a se sborovým „Amen“ rezonujícím v

uších jsem se otočil, abych opustil řečniště, když jsem

pohledem zachytil záblesk světla, jakýsi pohyb. Přehlédl jsem

vzdálenost mezi řečništěm a svatostánkem a uviděl rebeho

ruku, jenom ruku, zápěstí a prsty vysunuté zpod třásní talisu,

jak na mě kyne. Pak zase zmizela v bílé spoustě.

Všichni v synagoze tu kynoucí ruku viděli.

/ 82

Zavládlo ticho, nepřítomnost zvuku skoro hmatatelná.

Rychle jsem tím tichem procházel, cítil jsem, jak se prodírám

podivně zhoustlým vzduchem, vyšel jsem několik schůdků do

prostoru svatostánku a prošel nízkou dřevěnou brankou. Ruka

se znovu vysunula zpod talisu a já ji uchopil do své, ucítil jsem

její chlad, hladkost vyschlého papíru, její věk – a zjistil jsem,

že hledím do rebeho očí, šedých očí zapadlých v temných

jamkách, očí jako klidné čiré tůňky, které jistě přetrvají nás

všechny, jak tady jsme. Stiskl mi ruku a položil mi přes ni svou

druhou ruku, a s mojí rukou v obou svých dlaních se ke mně

naklonil a promluvil v jidiš sotva slyšitelným hlasem. „Přeji ti

hodně sil, Ašere Leve. Rád bych s tebou mluvil o jisté

záležitosti, až skončí týden smutku. Zavolají ti.“ Pak mi pustil

ruku a stáhl se do svého talisu.

Vrátil jsem se na své místo v tichu, které nastalo, když tisíc

lidí zadrželo dech.

Otec seděl s pohledem upřeným na modlitební knihu na

svém stojánku, obličej bez výrazu. Bratranci Nachum a Jonkel

na mě užasle a nevěřícně civěli.

Bohoslužba pokračovala. Hned po Musaf Kedušó opustil

synagogu rebe doprovázený dvěma muži s tmavými vousy.

Odříkali jsme závěrečný Kadiš a bohoslužba byla u konce.

Otec mě objal a popřál mi dobrý šabat. Bratranec Nachum

mi zapumpoval rukou. Bratranci Jonkelovi se podařilo vyloudit

neslaný nemastný úsměv, sotva jím však dokázal skrýt

nevěřícný výraz, který se mu dosud držel na vyschlém obličeji:

jeho bratranec malíř byl pozván na posvátné místo poblíž

rebeho a rebe uchopil malířovu pošpiněnou ruku a sevřel ji!

Celý svět je vzhůru nohama!

Zapletl jsem se do davu vycházejícího ze synagogy. Lidé,

které jsem neznal, potichu pronášeli Šabatové pozdravy a třásli

mi rukou. Debora a děti stáli u policejního auta zaparkovaného

u obrubníku. Prodíral jsem se k nim davem. Rochele moc

slušel kabátek, který jí matka v týdnu koupila; Avrumel strnule

stál v novém tmavém oblečku a tmavé čapce, které mu nejspíš

nebyly nejpohodlnější. Kousek od Debory stáli rodiče. Cizí děti

na mě zírali, když jsem je míjel. Cítil jsem se jako na vernisáži:

odhalený, vydaný všanc, vystavený; kolem šepot, upřené oči,

letmé pohledy. Probojoval jsem si cestu davem a pozdravil se s

matkou, Deborou a dětmi.

„Táta mluvil s rebem!“ informoval Avrumel hbitě

policistu, který seděl u otevřeného okénka hlídkového vozu

směrem k chodníku.

/ 83

Policista se na něho shovívavě usmál.

Vydali jsme se k domovu.

„Co ti rebe říkal?“ zeptala se Rochele.

„Rebe říkal, že se mnou chce mluvit.“

Pohled, který si vyměnili matka s otcem, mi neunikl.

„O čem?“ ptala se Rochele.

„To mi neřekl.“

Děti popoběhly dopředu a šly s rodiči.

„Co myslíš, že to má znamenat, Ašere?“ zeptala se Debora.

„Nemám zdání.“

Chvíli jsme šli mlčky. „Byla jsem včera v noci hodně

nesnesitelná?“

„Včera v noci jsi byla úžasná.“

„Myslím to s tou písničkou.“

„S kterou písničkou?“

„Ty víš s kterou. S tou gójskou písničkou.“

„Já si pamatuju jenom písničku naší společné chvilky. Ta

byla nádherná.“

Radostně se usmála.

„To byl můj Ostrov poezie,“ řekl jsem.

„Co?“

„Včera v noci. Znovuzrození přes konečky prstů.“

Zrudla. „Ty jsi hrozný.“

„A ty jsi krásná.“

„Máš v sobě démona, Ašere Leve.“

„To není žádná novina.“

„Já toho démona miluju.“

„To je novina.“

„O šabatu bychom neměli takhle mluvit.“

„Kdy už, když ne o šabatu?“

Vesele se zasmála. Šli jsme dál a před námi šli mí rodiče s

dětmi.

Po bohatém šabatovém jídle jsme si všichni na chvilku

zdřímli a pak jsme se s Deborou a dětmi šli projít po okolí.

Avrumel si s sebou vzal svého nového paňácu Šimšona. Ukázal

jsem jim činžák, ve kterém jsem vyrostl, a ulici, kde jsem si

hrával, a lavičky na zeleném pásu mezi jízdními pruhy ulice, na

nichž jsem sedával a kreslil staroušky, kteří tam posedávali a

nastavovali tváře slunci, a děti poskakující kolem mě a mladé

ladovské páry s jejich četnými potomky.

/ 84

„Kreslils taky černochy, tati?“ zeptala se Rochele a já řekl,

že ano, někdy, ale tady jsem kreslil víc ladovské Židy, a

černochy jsem kreslil spíš v Jižní Africe nebo při toulkách

Manhattanem.

„Proč je v Americe tolik černochů?“ chtěl vědět Avrumel.

„Přivezli je sem jako otroky,“ řekl jsem.

Vypadal zmateně.

„Jako v Egyptě,“ vysvětlila mu Rochele.

Prohlížel si černochy, kterých byla ulice plná, od hlavy k

patě.

„Ještě pořád jsou to otroci?“

„Ne,“ odpověděla Debora. „Už dávno dostali svobodu.“

„Dal jim Hašem Tóru?“

„Ne,“ řekla Rochele. „Hašem dal Tóru jenom nám.“

Bylo teplé, slunečné odpoledne. Na ulicích se procházely

spousty lidí. Prokladl se kolem nás černý mladík, přes rameno

obrovské řvoucí rádio. Rochele a Avrumel se za ním dívali.

„Proč to hraje tak nahlas?“ zeptal se Avrumel.

„Poslouchají rádi hlasitou hudbu,“ řekl jsem. „Jako my o

svatbách a při Simchat Tóra. Pojďte, půjdeme do muzea.“

Ukázal jsem jim průčelí muzea a knihovny a oni užasle

zírali na širokou ulici a ohromné sochy a oblouky.

„Teď už chápu, proč máš rád Paříž,“ řekla mi Debora.

„Vyrostl jsi kousek od bulváru.“

Potom jsme šli přes Prospect Park k jezírku, kam jsme s

matkou chodívali veslovat; do zoo, kde jsme viděli lvy, tygry,

slony a opice;

pak zase zpátky do botanických zahrad, které brzy

explodují skoro stejnou škálou barev jako Renoirova zahrada

na zdi pracovny strýčka Jicchaka.

Avrumel se mě jednou rukou držel, v druhé nesl Šimšona.

Co chvíli se k hadrovému paňácovi obracel a zapřádal s ním

důvěrný hovor. „Tohle je jezero, kam táta chodil veslovat se

svojí mámou. Tohle je knihovna, kde si táta půjčoval knížky.“

Rochele mě nepřestávala bombardovat otázkami. Kdepak si

tatínek koupil svoje první olejové barvy? Kdy byl tatínek

poprvé v muzeu? Jaké obrazy byly v muzeu? Dovolili tatínkovi

dívat se na akty? Naše Rochele byla ladovská Židovka, ovšem

současně také Francouzka a dcera Ašera Leva. Věděla, že

existují akty. Max Lobe měl velkou sbírku aktů. Na zdech

našeho domu v Saint-Paul visely obrazy nahých žen a jejich

reprodukce byly i v knihách o mně.

/ 85

Avrumel tentokrát výjimečně dával pozor, o čem jeho

sestra mluví. „Akty?“ řekl. „To jsou obrazy paní bez šatů?“

„Správně,“ řekla Debora a rozhlížela se ulicí, která byla

plná chodců.

„Táta maluje akty,“ sdělil Avrumel neadresně.

„Ano,“ řekla Debora. „Ale není nutné to všude

vytrubovat.“

„Prtě jedno,“ řekla Rochele. Vadí ladovským Židům, že

táta maluje akty? chtěla vědět. Z nějakého důvodu ji až teď

napadlo se mě na to zeptat.

Ano, vadí jim to.

Proč je tedy táta maluje?

Protože je táta malíř.

„Takhle se mluví o šabatu?“ zeptala se Debora. „O

aktech?“

„Akty,“ prozpěvoval si Avrumel. „Akty.“

Proti nám šel postarší ladovský pár, podívali se překvapeně

na Avrumela a šli dál.

„Avrumeli,“ řekl jsem. „Jestli s tím nepřestaneš, už mi

nikdy nebudeš sedět modelem.“

„Modelem ano.“

„Kdy ty vyrosteš?“ zeptala se ho Rochele.

„Až přijde Mesiáš,“ řekl. Začínal být navztekaný, což u

něho byla neklamná známka únavy. Chůze ho utahala. Brblal

něco Šimšonovi do ucha. Pak řekl nahlas: „Až vyrostu, budu

taky malíř, jako táta.“

„Bůh chraň,“ řekla Debora.

Podíval jsme se na ni. Slova z ní vyjela bez rozmyslu.

Rozesmáli jsme se.

„Budu malíř a budu malovat akty,“ řekl Avrumel.

„Budeš vším, čím si Bůh přeje, abys byl.“

„Umělec,“ trval Avrumel hlasitě na svém.

„Dobře, tak z tebe bude umělec.“

To ho uchlácholilo. Mohli jsme v klidu dojít domů.

Později odpoledne přišlo rodiče navštívit několik známých

– většinou manželské páry v jejich věku nebo o málo mladší, a

několik lidí v mém věku s malými dětmi. Muži měli na sobě

tmavé obleky a tmavé klobouky; ženy měly hezky upravené

paruky a šaty, mnohé vypadaly, jako by se řídily

nejposlednějšími čísly módních časopisů představujících ty

nejelegantnější šaty s dlouhými rukávy a ke krku. Vzduch byl

prohřátý, a tak seděli v křesílkách na terase, rozebírali ranní

úsek Tóry a komentář z midraše, a slovo dalo slovo a nějak se

/ 86

dostali až na příběhy o rebem a rebeho otci a dědečkovi.

Dospělí seděli zvlášť; děti byly někde v domě a hrály si spolu.

Někdo vyprávěl o vůdci jiné chasidské skupiny a to vedlo k

hovoru o Ba’al Sem Tovovi a na základě toho začali mluvit o

rivalitě mezi různými chasidskými sektami. Jeden ze starších

mužů hovořil o podivném mlčení rebeho z Kotzku, desetiletích

mlčení, během kterých nepromluvil slovo ke svým lidem ani k

vlastní rodině; o rozkolu mezi jeho stoupenci; o rozštěpení

sekty. Jiný ze starších mužů vykládal o rozpadu ryžinských

chasidů, jedné z největších chasidských dynastií minulého

století. Pak mluvil o neshodách mezi belsskými, karlínskými a

satmarskými chasidy. Když se zmínil o satmarských, ozvalo se

tiché reptání, protože to byli zapřísáhlí nepřátelé ladovských

chasidů, už dávno v Evropě a i nadále v ulicích Brooklynu:

slovní ani fyzické útoky mezi těmito dvěma sektami nebyly

ničím neobvyklým. Byl to zvláštní, důvěrný, rozjímavý hovor,

u ladovských chasidů o šabatovém odpoledni nečekaný – začal

jsem vnímat podtón čehosi utajovaného; rozhovor se točil

kolem tématu, které všichni považovali za klíčové, ale o

kterém ve skutečnosti nikdo nechtěl hovořit. Vyrostl jsem v

téhle komunitě; moje nervová zakončení na ni ještě stále byla

napojená; dokázal jsem číst nepsané věty, slyšet nevyřčená

slova. Něco se tu dělo, cosi nevysloveného viselo ve vzduchu,

jakási nepojmenovaná obava. Sluneční paprsky zbarvily kůru

platanu a dopadaly na podlážku terasy z červenavého dřeva a

na skvrny holé země v trávníku, kde trávu vyhubil zmrzlý sníh.

Trávník byl kropenatý občasnými trsy vyrážející mladé trávy a

na hyacintech se ukazovaly první náznaky poupat. V šikmém

pásu slunečního světla chvíli líně bzučela moucha a pak

odletěla někam do stínu platanu. Řeč šla dál – zvěsti o

soupeření, neshodách a rozkolech – a najednou jsem si všiml,

že rodiče se hovoru neúčastní. Otec tiše seděl, upřeně

zahleděný na dřevěnou podlahu terasy. Když rozhovor došel do

určitého bodu, otec pojednou vzhlédl a tiše něco poznamenal.

Kdosi se toho okamžitě chytil a další člověk posléze navázal a

o chvilku později jsem si uvědomil, jak elegantně a zkušeně

otec odvedl hovor od tématu rozbrojů k něčemu tak

neškodnému a radostnému, jako byla připravovaná nová náplň

letních táborů pro ladovské děti. Také matka si to

uvědomovala; všiml jsem si jejího významného úsměvu.

Odpoledne pomalu uplynulo. Šel jsem s ostatními muži do

synagogy na odpolední a večerní bohoslužbu. Rebe se

/ 87

neukázal. Po závěrečném Kadiši jsme se s otcem a bratranci

vrátili do domu strýčka Jicchaka. Období smutku pokračovalo.

Nikdy bych si nepomyslel, že rodinný dům může pojmout

takové množství lidí, jaké se toho dne vešlo do strýčkova

domu. Mnozí z těch, kteří tam byli uplynulý týden, se vrátili;

jiní přišli poprvé. Byl poslední úplný den smutku. Přijeli

ladovští Židé z Říma a Londýna; dva přijeli z ladovské vesnice

v Izraeli; jeden z Bukurešti; jeden z Buenos Aires. Lidé tiše

rozmlouvali s mými rodiči; znovu a znovu zněla vyjádření

soustrasti tetě, bratrancům a sestřenicím. Strkání nahuštěných

lidí a šoupání židlí; tlumené hlasy; vzduch vyhřátý množstvím

těl. Bylo hodně pozdě, když jsme se s rodiči vrátili domů.

Děti už spaly. Debora ležela v posteli, četla si. Usnul jsem

při rozsvíceném světle a zdálo se mi, že jsem v ateliéru Jákoba

Kahna na Manhattanu, maluju akt a otec sedí opodál, dívá se,

obličej ve tvaru koule, klidný a bez výrazu.

Druhý den ráno po bohoslužbě a závěrečném Kadiši zůstali

strýčkova rodina a otec ještě sedět na svých nízkých stoličkách.

Skládací dřevěné židle obsadily asi dva tucty mužů. Seděli

a tiše rozmlouvali o strýčkovi Jicchakovi. Potom muži

procházeli v řadě před truchlícími a pronášeli tradiční slova

soustrasti – a truchlící se zvedli ze svých stoliček, pomalu

obešli blok a vrátili se zpátky do domu. Týden smutku byl u

konce.

Dům byl ztichlý, bez návštěvníků. Pomohl jsem

bratrancům Nachumovi a Jonkelovi složit židle a naskládat je

na sebe. Požádal jsem bratrance Nachuma o klíč od pracovny

jeho otce. Bratranec Jonkel se nasupil, ale bratanec Nachum mi

beze slova podal svazek klíčů. Šli jsme do kuchyně na snídani.

Teta seděla u stolu a plakala. Bez zástupu těšitelů; bez

všech činností, které ji rozptylovaly. Utekla do studovny a její

dvě dcery a matka šly za ní. Bratranci Jonkel a Nachum řekli,

že mají něco na práci; omluvili se a odešli. Otec řekl, že se

chce podívat na poštu, která se mu za uplynulý týden

nahromadila v kanceláři. Ocitl jsem se v kuchyni sám s talíři,

jídlem a tíživým tichem, které se najednou v domě rozhostilo.

Seděl jsem a zíral oknem na terasu a trávník a myslel na Maxe

Lobeho a Johna Dormana a naše údolí a vesnici na kopci

obehnanou zdí a hrozně jsem si přál vrátit se domů. Zítra ráno

se setkám s Douglasem Schaefferem. A večer letíme domů.

Seděl jsem tam a myslel na domov.

/ 88

Pak jsem vyšel po schodech, prošel po koberci chodbou ve

druhém patře a otevřel dveře do strýčkovy pracovny. Jak

sametové tam vládlo ticho, jako pápěří hebký klid v

nevzrušeném očekávání okamžiku, kdy člověk strne v úžasu!

Rozsvítil jsem světla, posadil se do lehátka a zíral na obrazy na

zdech.

Každý z obrazů byl ohraničen ozdobným zlaceným

rámem, který dokazoval, že majitel byl na své klasiky náležitě

hrdý. Obrazy ve světle jen zářily; zdálo se, že každý vyzařuje

vlny světla z pigmentů na povrchu plátna. Cézannovy

drobounké plošky barvy, jako úlomky rébusu, dokonale

promyšleného, prozkoumaného, prostudovaného, vyřešeného,

každý dotek barvou jen další dílek jeho odpovědi na největší

hádanku všech hádanek: jak vidíme a vnímáme svět. Stromy a

údolí a hora a obloha; složené dohromady kousek po kousku, s

nekonečnou selskou úporností. Tady pruská modř; bleděfialová

tamhle; tady ultramarín; tamhle kadmiová červeň. Ze stromů a

údolí a hory a oblohy je najednou na dvourozměrné ploše svět.

Jaký tvůrčí počin křehkých umělcových prstů! A Renoirovy

květy a listy; popínavé rudé a bílé růže, záplava pelargonií,

svlačců, pivoněk a netýkavek; rozechvělý, oslnivý gejzír barev

květin v květináčích a na záhonech. A kadmiová žluť záclon a

arabesky balkonu v sieně pálené a kobaltová modř moře a

kadmiově rudá rybka ve smaragdově zeleném akváriu a purpur

a červeň a ultramarín zdí od Matisse. Jaká radost, po celém

týdnu smutku moci jen tak sedět a beze spěchu se dívat právě

na tyhle obrazy! Kdyby jen existovalo požehnání, které by se

dalo proslovit nad takovou ukázkou pohanské krásy!

Seděl jsem sám s obrazy. Po nějaké době jsem zhasnul

světla, vyšel z pracovny, sešel dolů po schodech a vykročil z

domu.

Dopolední vzduch byl prohřátý a prozářený sluncem. Na

stromech brzy bude listí a trávníky se zazelenají. Ulicí šli staří

manželé, opírali se o hůlky. O tři domy dál stál dům rebeho. Na

chodníku potichu rozmlouvali bělovousí stařešinové, dovnitř a

ven pořád procházeli muži v tmavých oblecích. Ke strýčkovu

domu křepce přiběhl toulavý pes, označkoval javor a

mimochodným krokem odklusal pryč. Došel jsem cestičkou k

domu rodičů, odemkl si a vešel dovnitř.

Byl jsem hrozně unavený. Oblečený jsem si lehl na postel

a usnul. Debora mě vzbudila k obědu. Byla v nedalekém

hebrejském knihkupectví a vrátila se s pár knížkami pro děti: V

moskevských ulicích, Newyorský expres, Výrobce mezuz,

/ 89

Pokladnice chasidských příběhů pro děti, Příběhy reba

Nachmana, Emuna. Jedli jsme společně v kuchyni rodičů.

Nemá mi něco koupit, ještě než začne balit na zpáteční cestu?

Nic jsem nechtěl. Vlastně ano, nesmíme zapomenout na bloky

pro Johna Dormana.

Ten den odpoledne jsem na terase domu svých rodičů

měkkou tužkou nakreslil strýčka. Nakreslil jsem ho, jak jsem si

ho pamatoval z doby před dvaceti lety, s tmavým plnovousem,

kulatý obličej, úsměv. Kreslil jsem zvolna a pečlivě – vějířky

drobných vrásek od vnějších koutků očí; zaoblený bachratý

nos; vysoké čelo s rýhou pod linií vlasů, svažující se do

vrásčité úžlabinky, vystouplý oblouk kosti nad každým

obočím. Črtal jsem jemné útržky čar, zjemňoval přechody mezi

jednotlivými plochami prostředníkem a malíčkem, kreslil jsem

tak, jak by to Renoir namaloval. Rochele s Avrumelem přišli ze

školy a nejspíš si mě všimli prosklenými dveřmi obývacího

pokoje, protože jsem najednou zpoza dveří ucítil jejich

pohledy, jak tam stojí a pozorují mě. Vydrželi potichu, dokud

jsem nepoložil tužku a nezvedl oči k vysokým větvím platanu

prozářeným sluncem.

„Kdo je to, tati?“ zeptal se Avrumel. Jednou rukou držel

Šimšona, kterému se plouhaly nohy po zemi.

„Můj strýček Jicchak.“

„Takhle jindy nekreslíš,“ řekla Rochele.

„Správně. Tohle je zvláštní kresba.“

Toho večera jsme jedli u kuchyňského stolu. Otec mluvil o

horách dopisů, které ho přivítaly, když se vrátil do kanceláře, o

schůzích, po nichž celý den chodil, o lidech, kteří s ním chtěli

mluvit, rozhodnutích, jež musel udělat, programech cest, které

bylo třeba schválit, o rozpočtech, jež se musely přezkoumat.

Vypadal unaveně.

Něco pro něho mám, řekl jsem. Dárek. A otevřel jsem

velký skicář, který jsem měl celou dobu na klíně, vytáhl kresbu

strýčka Jicchaka a ukázal mu ji.

Seděl a prohlížel si ji, ústa pootevřená.

„Ašere,“ řekla matka užasle. „To je nádhera.“

„Vdechls… vdechls mu život,“ zamumlal otec. Zamrkal a

přejel si rukou přes oči. Najednou se rozplakal, docela tiše.

Seděl tam a mlčky, beze studu plakal, s kresbou v ruce. Debora

upírala pohled do talíře. Děti ani nedutaly.

„To je umění, které dokážu ocenit,“ řekl otec přes slzy.

„Omluvte mě na chvíli, prosím.“

/ 90

Vyšel z kuchyně, kresbu si vzal s sebou. Po pár minutách

se vrátil, už bez kresby. Dojedli jsme jídlo. Musel zpátky do

kanceláře. Schůze, poznamenal.

Za chvíli zazvonil telefon. Debora nakoukla do našeho

pokoje a oznámila, že je to pro mě. Otočil jsem se od skicáře

na stole a podíval se na ni.

„Kdo je to?“

„Neptala jsem se. Mám se zeptat?“

Náhlá připomínka syčivého hlasu a vyhrožování smrtí.

„Ne.“ Vzal jsem si telefon v chodbě.

„To je Ašer Lev?“ řekl hlas na druhém konci, zřetelně,

nosově. Řekl jsem, že ano.

„Volám z rebeho kanceláře. Mé jméno je rav Heršel

Specter. Jsem jedním z rebeho pomocníků. Rebe by s vámi rád

mluvil.“

„Dobře.“

„O samotě. Dnes večer.“

„Dneska večer?“

„V jedenáct hodin. Ve svém domě.“

„Ano.“

„Přijďte o pár minut dřív.“

„Dobře.“

„Šel jste dnes do mikve?“

„Ne.“

„Měl byste zajít do mikve, než půjdete za rebem. Až

přijdete, některý z mužů u vchodu vám řekne, co máte dělat a

kde počkáte.“

„Děkuju vám.“

„Zdravím vás, Ašere Leve.“ Zavěsil.

Položil jsem sluchátko, ruce se mi ještě třásly. Vrátil jsem

se do pokoje ke stolu. Tužka rozechvěle tančila po papíře.

Rozeklané křivky. Hrubé čáry. Ještě pořád jsem měl v hlavě

telefonát starý osmnáct let. Debora se zeptala, co to bylo za

telefon a já jí to řekl. Seděl jsem, zíral na fotografii rebeho na

zdi nad stolem a nedokázal pokračovat v kreslení.

Pár minut před jedenáctou jsem vyšel z domu a vydal se

ulicí směrem k rebeho domu, opatrně jsem našlapoval

krajkovím matného světla a stínů, které vrhaly lampy na

popraskaný a hrbolatý chodník vzdutý následkem vytrvalého

tlaku vzhůru se deroucích kořenů stromů. Vzduch byl chladný,

ulice tichá. Z domů svítily žluté obdélníky oken. Zachvěl jsem

/ 91

se chladem; vlasy vzadu na krku jsem měl ještě mokré po

koupeli. Strýčkův dům byl temný a tichý, teta Lea už určitě

spala a bratranci byli pryč. Bratranec Nachum mi popřál

šťastnou cestu zpátky do Saint-Paul. Bratranec Jonkel řekl, že

doufá, že mě dlouho neuvidí, protože my dva se znovu uvidíme

zase jenom v čase smutku, vzhledem k tomu, že jiný důvod,

abychom se setkali, rozhodně neexistuje. Bratranec Nachum

zavrtěl hlavou a obrátil oči v sloup. „Je to tak,“ řekl bratranec

Jonkel. „Říkám jenom čistou pravdu. Pokud to bolí, nedá se nic

dělat.“

Sešel jsem z chodníku a dal se úzkou cestičkou ke

kamennému vchodu. U dřevěných vstupních dveří stáli z každé

strany dva vysoci muži s tmavými plnovousy. Jeden z nich mi

řekl, abych počkal ve velké místnosti po pravici, hned u

vstupní haly. Vešel jsem do domu a dveře se za mnou tiše

zavřely.

Ocitl jsem se v rozlehlé hale s parketovou podlahou,

holými bílými zdmi a dvěma obloukovými dveřmi otevřenými

na každé straně do dalších místností. Na vzdálenějším konci

haly se v šeru vyššího patra ztrácelo kobercem pokryté

schodiště. Odkudsi z domu se ozývaly hlasy, vzdálené,

nezřetelné. Místnost napravo byla velká, s kobercem, zařízená

židlemi a nízkými stolky, na kterých ležely četné ladovské

tiskoviny: informační bulletiny, dětské časopisy, katalogy knih

vydaných ladovským nakladatelstvím, nejposlednější rebeho

rozhlasové a televizní projevy, časopisy pro mládež, přihlášky

do ladovských letních táborů pro děti. Tiskoviny byly v

angličtině, hebrejštině, jidiš, francouzštině, ruštině, italštině a

španělštině. Zdi byly holé, až na velký olej rebeho zdobně

zarámovaný stylem, který připomínal rámy, v jakých visely

Cézanne, Matisse a Renoir v pracovně strýčka Jicchaka.

Posadil jsem se na židli u okna obráceného do ulice. Na druhé

straně místnosti proti mně byla bílá stěna s ořechově hnědými

dveřmi, dřevěný povrch vykládaný křivkami tmavého kovu, na

rámu připevněné dlouhé trojúhelníkové klíny z černého kovu.

Do místnosti pořád zalétaly odněkud z domu vzdálené hlasy.

Někde jedenáctkrát odbily hodiny, zvuk, který ke mně

dolehl jako přes silné závěsy a čalouny. Seděl jsem tiše, čekal.

Dveře se otevřely úplně nehlučně. Do místnosti vešel muž,

zavřel za sebou, přešel přes místnost a posadil se na židli vedle

mě. Na sobě měl starou koženou bundu a hnědé pytlovité

kalhoty. Drsný obličej měl ošlehaný větrem a zbrázděný

hlubokými rýhami, ruce obrovské, prsty mozolnaté a

/ 92

potřísněné barvou. Z hlavy mu splývala hustá bílá kštice, na

které měl nasazený tmavý baret. Zíral jsem na něho a náhle

jsem strnul v úžasu a pocítil závrať z rotace světa.

Muž na mě upřeně hleděl a usmíval se přes svůj mroží

knír. „Překvapuje mě, jak mladě vypadáš. Vážně je ti třináct?“

Přikývl jsem.

„Jsi takový hubený a bledý. Jako Chagall.“

„Jmenuju se Ašer Lev,“ řekl jsem.

„Ano,“ řekl. „Já vím, jak se jmenuješ. Já se jmenuju Jákob

Kahn.“

Potřásli jsme si rukama. Měl mocný stisk. Cítil jsem, jak

mě jeho modré oči do sebe vtahují.

„Máš vůbec ponětí, do čeho se pouštíš? Udělal bys líp,

kdyby ses vyučil tesařem. Staň se ševcem.“

Neodpovídal jsem.

„Znám tvého otce. Znepřátelím si ho.“

Nic jsem neříkal.

Povzdechl si. „Náš rebe je moc chytrý. Když tě nebude

učit Jákob Kahn, najde se někdo jiný. Radši to riskne se mnou.

Můj otec byl celý život stoupencem jeho otce. Já sám nejsem

zbožný Žid. Dám na tebe ale pozor. Ano, náš rebe je chytrý.“

Vrhl na mě pronikavý pohled. „Víš, do čeho se pouštíš, Ašere

Leve? Tohle je neklidný svět. Nečekej spásu, jestliže vstoupíš

do světa umění. Spása je smrt umění. Klid je jed, který umělec

polyká, když hodlá se svým uměním skončit. Posloucháš mě,

Ašere Leve?“

„Ano.“

„Slyšíš?“

„Ano.“

„Ašere.“

Otevřel jsem oči.

„Ašere.“ Stál přede mnou otec. Zíral jsem vzhůru na něho

a cítil, jak se třesu. „Jsi v pořádku?“

„Na chvilku jsem usnul.“

„Nečekej spásu, Ašere Leve,“ ozval se Jákob Kahn ze

židle, na které seděl.

„Pojď se mnou,“ řekl otec.

Postavil jsem se na nohy a následoval otce k dřevěným

dveřím. Když jsem se ohlédl přes rameno, židle, na které seděl

Jákob Kahn, byla prázdná.

Otec se zastavil přede dveřmi. Při své výšce, v tmavém

obleku, s tmavou vázankou, bílým vousem a malou tmavou

jarmulkou působil důležitě – a já vůbec poprvé zažil pocit

/ 93

hrdosti, že to v životě dopracoval až sem, na šéfa rebeho

personálu. Všechna ta procestovaná léta; muka spojená s

matčinou nemocí a mým postupným únikem do cizího světa

umění; veškerá energie, kterou vložil do zakládání ladovských

škol v Americe a Evropě; všechna houževnatost soustředěná

jen na jeho nesobecké odhodlání uspět ve jménu Pána světa a

rebeho – vše, čím naplnil svůj život, ho vyneslo do

významného postavení rebeho pravé ruky. Lehce se dotkl mé

paže a já z jeho doteku vycítil, jakou úctu chová k člověku,

který seděl v místnosti za dveřmi, a vybavil jsem si, co mi řekl,

když jsem šel poprvé navštívit rebeho, v týdnu, kdy jsem se

stal bar micva: „Nezapomeň, s kým budeš mluvit.“

Otec otevřel dveře, ustoupil stranou a pokynul mi směrem

přes práh. Vstoupil jsem do místnosti. Dveře se za mnou

nehlučně zavřely.

Zůstal jsem stát hned u dveří. Na podlaze ležel koberec. U

protější zdi, před vysokým oknem s barevnými tabulkami

zalitými do olova, stál velký tmavý dřevěný stůl s ozdobným

vyřezáváním na hranách a nohách. Stěny od podlahy ke stropu

zakrývaly knihovny plné knih. Před stolem stála tři křesla.

Naleštěný orientální lustr visící ze stropu skvrnitého vrženými

stíny vydával matné světlo, které měkce dopadalo na knihovny,

na stůl a na postavu, jež seděla za stolem v tmavé kožené židli

s vysokým opěradlem.

Zdál se velmi malý a jeho tmavé oblečení splývalo s kůží

židle, takže jsem zprvu sotva dokázal rozlišit jeho obličej, čistě

bílý vous, bledé tváře a tmavé oči. Jako by z něho zbyla jen

tvář, jasná, vznášející se, nehmotná, tělo tak zvetšelé

desetiletími posvěceného vůdcovství, že z něho zbyla jen duše.

Stál jsem, zíral na něho přes celou místnost, až jsem uviděl, jak

pozvedá ruku a kyne mi, pak jsem došel ke stolu.

Měl na sobě tmavý oblek a obyčejný tmavý klobouk.

Zdálo se, že všechno světlo potemnělé místnosti se soustřeďuje

v jeho očích; zářily jasně z šera stínů vržených okrajem

klobouku. Ukázal na křeslo. „Posaď se, Ašere Leve.“ Hlas měl

slabý, vlídný. „Už dlouho jsme se nesešli o samotě.“

Posadil jsem se na jedno z křesel.

„Jak se daří ženě?“

„Moje žena je, díky Bohu, v pořádku.“

„Jak se vede dceři? Její nemoc je pod kontrolou?“

„Díky Bohu, ano.“

„A Avrumel? Jak se má Avrumel?“

„Díky Bohu.“

/ 94

„A jak se daří tobě, Ašere Leve? Vedlo se ti celá ta léta

dobře, ano?“

„Děkuji za to Všemohoucímu.“

„Náš Ašer Lev o sobě dává světu vědět. Svět o našem

Ašeru Levovi ví. Je snad někdo, kdo neslyšel o Ašeru Levovi?“

Byl jsem zticha.

„Pamatuji si, když jsi ke mně přišel poprvé. Právě ses

tehdy stal bar micva a setkal ses s Jákobem Kahnem, blahé

paměti. Vzpomínám si, že jsi pak ke mně přišel ještě později,

když jsem tě žádal, abys studoval ruštinu. Pamatuji si, když

jsem tě poslal pryč kvůli tvým obrazům. Všechny příležitosti si

pamatuji.“

Nic jsem neříkal.

Naklonil se na své židli dopředu; byl to jen náznak pohybu,

pohyb stínů. „Poslat tě pryč bylo kruté rozhodnutí, bylo to

strašné. Ale bylo to tak lepší pro všechny, že jsi od nás odešel.“

Zachvění, které mnou projelo až jsem se celý otřásl, bylo

tak prudké, že si toho nemohl nevšimnout. Mlčky na mě upíral

zrak. Pak zavřel oči a hlava mu pomalu klesla na prsa a já

nabyl dojmu, že usnul. Seděl jsem tam a nevěděl, co mám

dělat. Ubíhaly nekonečné minuty. Právě jsem se rozhodl dojít

potichu ke dveřím a odejít pryč, když jsem zaslechl, jak říká, s

hlavou stále svěšenou na prsou: „Ašere, chci ti něco říct. Musíš

mě dobře poslouchat, je to důležité.“ Zvedl hlavu a bez

jediného mrknutí na mě upřeně hleděl zpod okraje tmavého

klobouku. „Můj otec, blahé paměti, mi kdysi řekl v souvislosti

s veršem z Genese: ‚Bůh viděl, že všechno, co učinil, je velmi

dobré’ – že Bůh vidí jinak, než jak vidí člověk. Člověk vidí

jenom mezi jednotlivými mrknutími oka. Neví, jak svět

vypadá, právě když mrkne. Vidí svět rozkouskovaně,

úlomkovitě. Pán světa ale vidí svět vcelku, neroztříštěný.

Takový svět je ten správný. Naše vidění je roztříštěné, Ašere

Leve. Umí se někdo dívat jako Bůh? Lze to vůbec?“

Na okamžik se odmlčel, pak pokračoval. „Jednou jsem

tohle řekl Jákobu Kahnovi, blahé paměti. Ano, tatáž slova. A

on mi řekl, že umělec také musí vidět svět vcelku, musí se

nějak naučit vidět, i když právě mrkne a oči má zavřené, musí

dohlédnout tam, kam nikdo jiný nevidí, musí vidět

souvztažnosti světa, to co je mezi. I když jsou to souvztažnosti

ošklivé a zlé, umělec se musí naučit je vidět a zaznamenat.

Řekl jsem Jákobu Kahnovi, že rebe také musí vidět

souvztažnosti, a pokud rebe opravdu vidí, pokud je schopen,

díky laskavosti a milosti Pána světa, vidět, jako vidí Pán světa,

/ 95

pak uvidí, že všechno je dobré. Jákob Kahn mi řekl: ‚Ukolem

umělce je vidět. Pokud to, co vidí, je dobré, v pořádku. Pokud

ne, tak ne.’ Všichni se ale shodnou, Ašere Leve, že úkolem

rebeho a umělce je vidět a dívat se. Je to jasné?“

Pomalu jsem přikývl.

„Jasné?“ zeptal se rebe znovu.

„Ano,“ slyšel jsem svůj hlas, jakoby z dálky.

„Je to jasné. Dobře. Velmi dobře. Pak mě tedy poslouchej,

Ašere. Jsou věci, které jsem schopen vidět a které ti nemohu

prozradit. Musíš pochopit, že oč tě teď požádám, pramení z

mého vidění. Poslouchej. Žádám tě, aby ses zítra nevracel do

Francie. Žádám tě, abys tu s námi ještě pár týdnů zůstal. Zůstaň

u nás. Slyšel jsem, že musíš do Paříže. Žádám tě, abys

nejezdil.“

Následovalo dlouhé ticho. Seděl jsem úplně nehnuté.

Lehce se naklonil dopředu. „Ašere Leve, dávám tobě, tvé

ženě a tvým dětem své požehnání.“

Naznačil posuněk pravou rukou. Pak se v křesle opřel a

zdánlivě zmizel v jeho stínu.

Tiše jsem vyšel z místnosti.

Celý dům byl tichý. Nakoukl jsem do otcovy kanceláře

vedle schodiště. Seděl za stolem. Vzhlédl. Řekl jsem mu, že

mohu jít. Odpověděl, ať tedy jdu, on má ještě nějakou práci a

rebe v noci přijme další lidi. U východu jsem minul dva muže s

tmavými plnovousy a cestičkou došel na chodník. Šel jsem

rychle světlem proděravělými stíny pod korunami stromů.

Debora seděla u stolu v noční košili, před sebou otevřený

blok. Paruku měla sundanou; její štíhlý bílý krk vypadal díky

krátce ostříhaným hnědým vlasům prokvetlým šedými

pramínky nezvykle dlouhý, jako krky žen na středověkých

francouzských tapiseriích a ilustracích starých rukopisů.

Otočila se a zadívala se na mě přes horní obroučky sesunutých

brýlí.

„Už jsem začínala mít strach. Tos byl celou tu dobu u

rebeho? O čem jste mluvili?“

„Rebe mě požádal, abychom nejezdili domů zítra, ale

zůstali o něco déle.“

Sundala si brýle a podívala se na mě.

„Co myslíš?“

„Tví rodiče budou šťastní.“

„Týden, Debi. Nanejvýš dva.“

/ 96

„Děti budou nadšené. Všiml sis, jak si Avrumel oblíbil

tvého otce? Budeš muset poslat Maxovi telegram nebo mu

zavolat.“

„Bude potřeba změnit datum našeho odletu. Asi bychom si

raději měli zažádat o otevřenou rezervaci.“ Podíval jsem se ke

stolu. „Pracuješ na té nové knížce? Je zázrak, že tady dokážeš

psát. Já nenakreslil ani ň, kromě toho obrázku strýčka.“

„Manželi můj, co bys od sebe ještě nechtěl? Máš za sebou

týden smutku.“

„Jsem vážně unavený. Nechápu, jak může rebe zůstávat

takhle dlouho vzhůru. Ještě po mně měl přijmout někoho

dalšího. O čem je ten příběh, Debi?“

„Vypadáš, že napůl spíš, Ašere.“

„A to není pohádka na dobrou noc?“

Tiše se zasmála. „Vážně tě to teď zajímá? Tak dobře.

Napadlo mě, že by mohlo být nádherné, kdyby existoval svět,

kde by v nás navždycky zůstávaly příjemné pocity, které v nás

vyvolávají příběhy nebo písně, že bychom si je mohli v sobě

udržet napořád a ne jenom na pomíjivý okamžik. Poslechneme

si písničku, nebo si přečteme příběh a příjemné pocity, které z

nich máme, v nás nezůstanou. Buď je dopředu tušíme, nebo

jsme ve stavu, kdy jsme je už zakusili, ale jsou zase pryč.

Nikdy je nevnímáme jako právě teď. Víš, co tím myslím? Píšu

příběh o holčičce, která objeví jeskyni, kde je pořád teď.“

„Jak jsi to nazvala?“

„Jeskyně věčného nyní.“

„Chytré. Jeskyně věčného nyní. Panečku, jsem opravdu

unavený, Debi.“

„Tak se svleč a pojď si lehnout.“

„Jeskyně věčného nyní. Moc chytré. Teď nebo nikdy. Teď

a navždycky. Kdy, když ne teď?“

Trpělivě se usmívala.

„Zůstaneme ještě týden, Debi. Pak pojedeme domů.

Nechci, aby se tady z toho stalo moje věčné nyní. Už tady

nežiju. Jeden týden. Nanejvýš dva. Ani o den déle. Pro klid v

rodině. Jdu se umýt.“

Zanechal jsem ji s blokem a jejími sny o věčném nyní a

odešel do koupelny.

Budím se a ležím s otevřenýma očima, zírám do matného

kruhu světla kolem noční lampičky. Debora spí ve své posteli.

Slyším její klidný, melodický dech. Místnost jemně pulsuje

životem.

/ 97

Pomalu se otevírají dveře, ale nikdo nepřichází. Otevírají

se o něco víc. Zvedám se na posteli, dívám se pod úroveň kliky

a vidím Avrumela s přeleželými vlásky. Opírá se o zárubeň

dveří, drží Šimšona a upřeně kouká do místnosti.

„Ošklivý sen, tati,“ slyším ho, dává se do pláče.

Deboru to neprobudilo. Jdu k němu a tisknu ho k sobě,

jeho rozechvělé vyhřáté tělíčko, s pihovatým obličejíkem na

mém vousu, nesu ho zpátky do postele.

„Copak se ti zdálo?“

„Nepamatuju se. Moc se bojím, tati.“ Tiskne si hadrového

paňácu pevně k hrudi.

„Pšt. Jen hezky spi. Táta je s tebou.“

Zůstávám s ním, dokud znovu neusne. Pak se vracím

tichou chodbou do svého pokoje. Jak jdu k posteli, mám pocit,

že se něco hnulo v záhybech záclon před širokými skleněnými

dveřmi na terasu a zadní trávník. Rozhrnuju závěsy, abych se

podíval ven.

Úplněk omývá terasu modrobílým světlem. Vidím stíny

poblíž kropenatého kmene a pod změtí větví vysoké koruny

platanu: mihotající cáry tmy se pohupují tam a sem v

tajemném, bledém nočním svitu. Zatahuju závěsy a lezu zpátky

do postele. Trvá dlouho, než dokážu znovu usnout.

Ráno při snídani jsme s Deborou řekli rodičům a dětem, že

se zdržíme o trochu déle. Matka se samou radostí rozplakala.

Rochele řekla, že je to dobrý nápad, aspoň bude moct ve škole

něco dokončit, co ve třídě rozdělali. Avrumel, na tváři

vítězoslavný výraz, se obrátil na Šimšona a řekl: „Vidíš, já ti

říkal, že zůstaneme,“ skočil ze židle, vylezl otci na klín a

pověsil se mu kolem krku. Otec se na mě zadíval přes

Avrumelovu šešulku. Oči mu zářily a hluboko v nich měl

jakýsi podivně tajnůstkářský, vědoucí výraz.

/ 98

Kapitola druhá

Scházím po kamenných schodech do stanice metra Kingston

Avenue. Schodišťovou šachtou provívá studený, zatuchlý

vzduch čpící zemí. Jímá mě podivný, mrazivý pocit, že se

družím k strýčkovi Jicchakovi, Jákobu Kahnovi, Anně

Schaefferové a Španělovi v jejich chladných hrobech.

Na spoře osvětleném nástupišti čekám na vlak na

Manhattan. Následuje hřmotný průjezd temnými tunely. Když

jsem jel vlakem newyorského metra naposled, před lety, stěny

jako by sebou cukaly a otřásaly se pod tíhou šílených kreseb a

nápisů sprejem, které je pokrývaly; teď se v záři stropních

svítidel leskne úplně čistý vagon.

Na Manhattanu jdu vzhůru po špinavém schodišti

přecpaném lidmi a ven z metra do přelidněných ulic, mezi

strmící rozhraní světla a stínu. Procházím se a nahlížím do

galerií, dívám se na umění ve výlohách a na zdech. Vidím pop-

art, minimalismus, konceptualismus, figurativní malbu.

Svrchované

technické

provedení.

Kdosi

to

nazval

Bouguereauovým efektem. Umění bez rizika. Umění

osmdesátých let. Jeden přední kritik to nedávno označil za

Umění

důležitosti:

nabubřelé,

nesoudržné,

strojené

opovrhování vkusem, lacině efektní užití malby, odbytá kresba,

odpudivé kombinace barev, každý se opičí po starším bratrovi.

Galerie se blyštěly jak obchodní domy. Karnevalový mišmaš

všeho druhu. Umění jako masopust. Plebejec králem. A

dvořany jsou: popularizace, povrchnost, nejistota, cynismus.

Století se vyčerpalo.

Přál jsem si být zpátky v Saint-Paul. Zůstanu tady týden,

nanejvýš dva. V Brooklynu se dělo cosi podivného. Cítil jsem

to dokonce i na Manhattanu, mezi věžáky a zmatkem, davy lidí

a žebráky: nepostižitelnou aktivitu ladovských chasidů; tažení

vpřed; nejasný pocit, že já sám jsem do toho vtahován.

Nedokázal jsem si s tím spojit určité slovo nebo pocit. Cosi.

/ 99

Odbočil jsem za roh, vešel do vysoké budovy a vyjel

výtahem do čtvrtého patra. Naposledy jsem tu byl před třemi

lety, na zahájení jedné výstavy. Kritici byli tenkrát vlídní, i

když jisté náznaky pochybností jsem vystopoval. „Levův styl

hraničí s módností,“ napsal jeden. „Jeho práce místy postrádá

hlubší záběr, který uspokojuje naše nejopravdovější potřeby, a

nebezpečně si pohrává se sentimentem a melodramatem.“

Tehdy jsem tomu nevěnoval pozornost a vybavilo se mi to až

po výstavě v Paříži. Dobrý kritik. Dříve příznivě nakloněný a

chápající. Varovné znamení. Nepostřehnuta.

Vystoupil jsem z výtahu na podlahu pokrytou tlustým

kobercem a ocitl se před velkou sochou ženské postavy od

Matisse. Lenivý spád linie od ramene a torza až k výstupku

oblého stehna. Právě probíhala výstava Matissových soch.

Mezi jednotlivými kusy se procházel asi tucet lidí. Ve světle

spadajícím od stropu sálala mírná záplava pozvolné smyslnosti.

Na druhé straně od výtahu, na vzdáleném konci galerie po

mojí levici, stál tentýž velký, tmavý, rafinovaně vyřezávaný

stůl, který kdysi používala Anna Schaefferová. Za ním seděla

krásná světlovlasá žena, sekretářka Douglase Schaeffera, a

telefonovala. Uviděla mě a spěšně hovor ukončila. Pan

Schaeffer mě očekává, řekla. Vešel jsem do zadní kanceláře.

Douglas Schaeffer seděl za malým, světle lakovaným

dřevěným stolem, který svého času patřil francouzskému

šlechtici, jenž přišel o hlavu pod gilotinou. Douglas mžoural do

papírů na stole přes drátěné brejličky. Na dlouhém stole za ním

stál počítač, fax a průhledný telefon, ve kterém bylo skvěle

vidět složitou spleť drátů, jako síť žil a tepen. Zdi byly pokryté

díly jeho umělců. Visel tam jeden z mých menších obrazů:

Malířův syn a jeho Samson. Švihák, středně velký, jako ze

škatulky, oblečený v tmavěmodrém blejzru, šedých kalhotách,

bleděmodré košili s červeným motýlkem a světlezelným

kapesníčkem v náprsní kapse, Douglas vyzařoval šarm a

starosvětskou eleganci své matky. Bylo mu kolem pětačtyřiceti

a zdědil po Anně chladné, pronikavé oči. Hladký obličej měl

opálený; rovné světlehnědé vlasy sčesané dozadu a rozdělené

pěšinkou; nehty pečlivě ošetřené. Vzduch v místnosti jemně

voněl jeho kolínskou.

Když jsem vešel, vzhlédl, rychle obešel stůl a oběma

rukama uchopil mou nabízenou pravici. „Rád tě vidím, Ašere.

Jak se vede? Co děti? Rochele je dobře?“ Vyslovil její jméno

správně, i s hrdelní hláskou uprostřed. „A Debora? Prosím tě,

posaď se, kamaráde. Přijmi mou soustrast. Jediný strýček. To

/ 100

je smutné. Moc smutné. Viděls ty Matisse venku? Nádhera, ne?

Kolem výstavy je pěkný humbuk, hlavně mezi kritiky a

odborníky. Kdy se vracíš do Francie?“

Miloval ovzduší velkého umění: výstavy, kritiky,

odborníky, média, soukromé sběratele, kurátory muzeí a

společností. Vystudoval výtvarné umění na Harvardově

universitě, kterou ukončil s bakalářským titulem. Šel dál do

Oxfordu, kde získal titul magistra dějin umění a jaksi přirozeně

a s úspěchem převzal během matčiny poslední nemoci její

galerii, někdy před deseti lety. Před třemi lety otevřel pobočky

v Los Angeles a Tokiu, z obou se staly vzkvétající podniky.

Byl vykonavatelem pozůstalosti Jákoba Kahna. Tři z největších

obrazů mé poslední výstavy šly do muzeí; čtvrtý získal do své

vlastní sbírky. Visel na zdi jeho domu v Upper East Side.

Podědil matčinu strojenou povýšenost a noblesní způsoby, a

pokaždé, když jsem ho viděl, mi ji připomněl a s ní

nevyhnutelně i Jákoba Kahna, mého učitele a nejbližšího

přítele jeho matky.

Řekl jsem mu, že zůstanu s rodinou v Brooklynu ještě tak

týden nebo dva. Že dětem udělá dobře, když poznají své

prarodiče; hlavně to potěší Avrumela, který si dědečka moc

oblíbil. Debora a moje matka spolu dobře vycházejí. Stojí za to

zůstat o něco déle. Ale jak jsem to říkal, slova jako by

získávala temný nádech. Věděl snad otec, že mě rebe požádá,

abychom zůstali? Nepřemluvil rebeho, aby mě o to požádal?

Ráno u snídaně měl otec v očích nápadně vědoucí výraz.

„A co ty, kamaráde? Co ty budeš dělat?“

Řekl jsem mu, že budu chodit na dlouhé procházky a občas

si odpočinu mezi díly ve strýčkově sbírce.

„Co je to za sbírku?“

Pustil jsem se do popisu sbírky strýčka Jicchaka: obrazy,

které jsou jejími úhelnými kameny; kresby; tisky; židovští

umělci; moje vlastní díla; články z časopisů, monografie a

oznámení o vernisážích. Jak jsem pokračoval, všiml jsem si, že

si sundal brýle a zastrčil je do kapsy saka za zelený kapesníček.

Jenom na mě zíral. Když jsem skončil, následovala pauza.

Dotkl se pěstěným prstem svého motýlku a zlehka si odkašlal.

„To vypadá na úctyhodnou sbírku.“

„To bych řekl, ano.“

„Není to trochu zvláštní u člověka, jakým byl tvůj

strýček?“

„Ze začátku to bral jako investici. Pak se z toho stalo něco,

čemu se obdivoval. Možná si sbírku i zamiloval.“

/ 101

„Co s ní udělají strýčkovi dědicové?“

„Coby, rozprodají to. Už se nemůžou dočkat, až se do toho

dají. Hlavně jeden z mých bratranců, jehož druhou přirozeností

je hamižnost. Z peněz, které dostanou, otevřou tucet obchodů.“

„Velká škoda, kamaráde. Pokud s tím ty vůbec máš co do

činění, s radostí bych vaší rodině prodej částečně, nebo i

kompletně zprostředkoval.“

„Rozhodně jim to navrhnu. Mimochodem, Doughu, chtěl

jsem se tě zeptat, neobjevily se nějaké kopie mého prvního

pařížského tisku?“

„Toho, který jsi dělal s Jákobem Kahnem? Kamaráde,

žádný sběratel, který má všech pět pohromadě, by se toho tisku

nezbavoval. Neobjeví se, dokud si stojíš na trhu tak jako teď.“

„Potřebuju jednu kopii.“

„Kde máš autorské nátisky, Ašere? Cožpak jsi nedostal

autorské nátisky?“

„Byly v tom náklaďáku, který vykradli, když jsme se

stěhovali na jih.“

„Aha, vzpomínám si. To byla smůla.“

„Viděl jsem jeden ve strýčkově sbírce a najednou jsem si

vzpomněl, že jsem ho někomu před lety slíbil a úplně jsem na

to zapomněl. Co s tím mám dělat?“

„Kdo to tiskl? Zapomněl jsem to.“

Pověděl jsem mu to.

„Tak mu napiš, nebo mu zavolej, a zeptej se ho, jestli

náhodou ještě nemá bon à tirer. Většinou si je nechávají,

protože někdy začnou být cenné.“ Mluvil o konečném

zkušebním tisku, na který umělec napíše „bon à tirer“ –

schváleno k tisku – a podepíše se. „Musím říct, kamaráde, že se

nedokážu vyrovnat s tou zprávou o umělecké sbírce tvého

chasidského strýčka. Jenom žasnu.“

„Ani strýčkova rodina se s tím nedokáže vyrovnat.“

„To si dovedu představit.“ Podíval se na mě zblízka.

„Nevypadáš dobře, Ašere. Už ses vzpamatoval z té Paříže? Jak

jsi na tom? Upřímně?“

„Jakž takž.“

„Nesmíš si to tak brát. Musíš pokračovat v práci.“

„O tom jsem si s tebou přišel promluvit. Chci na chvíli

přestat s malováním, Dougu. Poslední dobou jsem byl pořád na

očích, potřebuju si chvíli odpočinout někde schovaný.“

Vypadal šokovaně. „Vůbec nebudeš malovat? Neuvažuješ

snad, že skončíš s kariérou, jenom proto, že ti kritici v Paříži

dali za vyučenou?“

/ 102

„Nemluvím o konci. Jenom o odpočinku.“

„Na jak dlouho, kamaráde?“

„Nevím. Dokud to zase nepřijde.“

„To mě tedy vůbec netěší. Doufal jsem, že od tebe budeme

mít něco v podzimní sezóně.“

„Letošní podzim ne, Doughu. Přenech moje místo Maxovi.

Max má vždycky něco v zásobě.“

„To vypadá zle. Doufám, že s tím nechceš praštit.

Nehodláš si hrát na Duchampa, že ne?“

„Ne, to si nemyslím.“

„Nemyslíš? Děláš mi starost, kamaráde.“

Ještě pár minut jsme probírali obchodní záležitosti a pak

jsme si podali ruku. Vždycky mě vyprovázel k výtahu,

tentokrát jsem mu ale řekl, že si chci prohlédnout sochy, a tak

se mnou došel jen ke dveřím své kanceláře, přepadlý výraz ve

tváři.

„Musíš na sebe dávat pozor. Svět umění si nemůže jen tak

dovolit ztratit Ašera Leva. Dělá se teď spousta nejrůznějších

náhražek, všude vidíš jen vykalkulovaná gesta, kulturu pro

pobavení. Na tohle nezapomínej, až si budeš lebedit v té své

skrýši. Moc ode mě prosím pozdravuj Deboru a děti.“

Prošel jsem kolem sekretářky a pomalu se procházel

galerií. Bylo chvilku před polednem a uvnitř postávalo

nějakých dvacet lidí. Plyšový světlešedý koberec, příjemně

krémové zdi, měkká světla, smyslné sochy. Zadívala se na mě

krásná žena procházející mezi sochami a pak řekla potichu

muži, který byl s ní: „Mám dojem, že tamhleto je Ašer Lev.“

Odsunul jsem se od nich. V téhle galerii byly prvně vystaveny

mé dva obrazy ukřižování. Tady je viděli rodiče, na ohromné

zdi před odbočkou k výtahu. Zděšený výraz na matčině tváři;

zmrzlá nevěřícná grimasa na šokovaném obličeji otce.

Mumlání davu: „To jsou oni, na těch obrazech.“ Pak zlostný

odchod rodičů z galerie. Obrazy teď byly v jednom

newyorském muzeu, kde visely bok po boku v ohromné

výstavní síni. Lidé za mnou občas chodili: „Viděli jsme vaše

ukřižování, pane Leve. Ohromující.“ Nebo: „Viděli jsme vaše

obrazy ukřižování. Co přesně jste tím chtěl říct? Jak to přijde,

že někdo vychovaný jako ladovský chasid namaluje

ukřižování?“ První roky jsem se snažil na jejich otázky

odpovídat: Chtěl jsem namalovat utrpení a v židovském umění

nejsou žádné motivy, které by se daly použít jako na první

pohled srozumitelný estetický prostředek a posloužit mi k

vyjádření matčiných muk zažívaných za ta léta, kdy otec

/ 103

cestoval pro rebeho a já jezdil sem a tam kvůli svému umění.

Chtěl jsem do obrazu vložit její bolest. Potřeboval jsem

estetickou formu, která by jasně říkala: Tělo a duše v nekončící

osamělé trýzni. Chtěl jsem… Potřeboval jsem… Měl jsem

zapotřebí…

Někteří kývali, jako by rozuměli. Většina se na mě dívala

skelným pohledem. Po čase jsem přestal na jejich otázky

odpovídat. Připadalo mi, že u lidí jen posiluju jejich zlost tím

svým snažením vysvětlovat, ospravedlňovat, usměrňovat,

objasňovat, odškodňovat. Kdo skutečně porozumí umělcovým

vnitřním pochodům? Přál jsem si, abych býval neměl potřebu

ta ukřižování namalovat. Kéž bych býval nikdy nezpůsobil

všechnu tu bolest. Přál jsem si, aby obrazy nebyly v muzeu,

kde je může každý vidět. Přál jsem si… Přál jsem si…

Vyšel jsem z galerie, sjel výtahem dolů na ulici a rychle

zamířil k metru.

Vystoupil jsem na křižovatce Šestadevadesáté ulice a

Broadwaye. Nad hustou spletí aut a přecpanými chodníky visel

hnědavý závoj prachu a výfukových plynů. Chvíli jsem šel po

Broadwayi, pak jsem uhnul z kopce do postranní ulice, která se

rozšiřovala v jakýsi náznak parku na svahu posetém stromy a

obehnaném nízkou kamennou zídkou. Za zdí ležela dálnice a

břidlicově šedá hladina řeky Hudsonu.

Zastavil jsem se před vysokou starou budovou a skoro

jsem ji nepoznával. Kdysi zašlé průčelí bylo čistě opískované a

andezitová fasáda se třpytila na slunci. Býval to dům s

vysokými prostornými mansardami, s předními dveřmi z

rezavějícího železa a špinavých skel a s temnou halou, kde to

bylo jako v jeskyni. Teď od naleštěných vchodových dveří ze

skla vedla až k obrubníku zelená markýza. Vnitřek obložili

světlešedým mramorem protkaným namodralými žilkami. U

výtahu seděl za stolem hubený mužík v tmavém obleku a na

stěně za ním svítila celá řada televizních monitorů. Kde kdysi

býval pomalý a rozhrkaný výtah s prastarou harmonikovou

mříží a šoupacími dveřmi, tam se teď blyštěly mosazné dveře

nahoře s okýnkem.

U vchodu pod markýzou stál uniformovaný dveřník,

ramenatý, s olivovou kůží, tmavýma očima, samý sval. Viděl

jsem, že si mě prohlíží.

„Čím posloužím?“

/ 104

„Kdysi jsem znal člověka, který měl v tomhle domě ateliér,

v pátém patře.“

„Áha. Kdy to bylo?“

„V padesátých a šedesátých letech. Pracoval jsem u něho.“

„Aha. No, teď jsou z toho ze všeho byty. Ti, co jim to tu

patřilo, rozprodali mansardy na byty.“

„Kdy to udělali?“

„Asi před deseti lety. Kdo že tu měl mít ten ateliér?“

„Umělec jménem Jákob Kahn.“

„Ten si tu nic nekoupil?“

„Ne. Odstěhoval se do Francie.“

„Jákob Kahn. To mi nic moc neříká. Co maluje?“

„Už zemřel. Byl to velký sochař. A také maloval abstraktní

expresionistické obrazy.“

„Já nevím nic o tom – jak tomu říkáte. To jako když se po

tom všude rozlejvá barva? Jo, už vím. Spousta lidí na to

neměla, když to tu rozprodávali. Všichni umělci odešli.

Majitelé to dali moc pěkně dohromady, prodali to a vydělali

balík. Měl byste to vidět vevnitř. Prima. Nemůžu vás tam ale

pustit, jestli tam nemáte jednání nebo vás tam někdo nezná.“

„To nic, díky.“

„Jasně. To nestálo za řeč.“

Šel jsem dolů ulicí. Svažovala se prudce k řece. Jako ulice,

ve které jsem dřív bydlel v Paříži, kde jsem pracoval ten první

rok, namaloval ukřižování a poznal Maxe a Deboru: v úzké

dlážděné ulici, která ústila na bulvár. Před očima mi naskočil

obraz. Max supící do poslední etapy pětipatrového výstupu,

tenkrát poprvé v Debořině doprovodu; přivedl ji ke mně,

protože jsem právě domaloval ukřižování, nezvedal telefon a

nestaral se o svět; řekl jí, že o mně může napsat do časopisu,

pro který pracovala; já jim otevírám do půl těla nahý, jen ve

spodkách, a s pleskáním bosých nohou se řítím pro džínsy a

tričko, oni dva stojí ve dveřích, Debora zaražená a celá zrudlá,

Max se směje.

Městská dálnice za zdí byla plná rychle jedoucích aut. Po

hladině klouzala směrem na sever loď okružní turistické trasy,

hloučky cestujících se tísnily u zábradlí. Rackové se

skřehotáním kroužili nad proplouvajícím nákladním člunem,

bílí v paprscích slunce. Na nedalekém hřišti si na pískovištích,

prolézačkách a houpačkách hrály děti pod bedlivým dohledem

matek a vychovatelek. Minula mě mladá žena ve žlutém svetru

a džínsách, před sebou kočárek. Co uviděla, když se na mě

letmo podívala? Chlapa ve středním věku, s šedivějícími

/ 105

rezatými vlasy a vousy, bledým obličejem, v kožené bundě,

pytlovitých kalhotách a námořnické čepici. Jak překvapená

byla Anna Schaefferová, když jsme se poprvé setkali v ateliéru

u Jákoba Kahna, v té mansardě, ze které je teď byt! Nemohla

odtrhnout oči od mojí jarmulky, od mých rozhoupaných pejzů,

které už nenosím, od mého bledého obličeje. „To jsi mi

neřekl,“ řekla Jákobu Kahnovi. A Jákob Kahn odpověděl, „Je

to génius, Anno. Zázrak s pejzy.“ Ateliér měl ohromnou

rozlohu. Byl v něm nádherný nepořádek. Vysoká stěna tvořená

okny proti zamračenému nebi, které se zdálo doléhat až na

skleněné pláty; střešní okno v sešikmené střeše; všude porůznu

rozestavěné bronzové, kamenné a dřevěné sochy; stojany a

plátna a pracovní stolky na třínožkách; a opojné vůně

pigmentů, lněného oleje, terpentýnu a surového kamene a

dřeva – svůdný odér umění. Pět let jsem v tom ateliéru

pracoval, dojížděl z bytu v Brooklynu, jednou, někdy dvakrát

týdně, v některých týdnech i každý den. Začal jsem ve třinácti.

Pětačtyřicet bez třinácti. Dvaatřicet let. Je z mých očí znát

vědomí pádícího času, které občas působí, že trnu děsem?

U kamenné zídky byla dřevěná lavička, posadil jsem se a

nastavil tvář slunci cezenému přes holé větve stromů. Slunce

na obličeji působilo jako teplé a uklidňující pohlazení. Vítr

vanul napříč mým zorným polem; větve se mírně pohupovaly.

Jsou už to pupeny, tam nahoře na krajkové klenbě? V Sain-

Paul bylo jaro v plném proudu, naše terasa se stala rájem

květin. Max Lobe určitě chodí po zahradních dýcháncích v

Nice; John Dorman se prochází mezi květinami na své zahradě.

Vždycky rád nahlížel do srdíčka květu. „Čiročiré srdce,“ říkal

tomu. „Pohled do mystéria bytí.“ Jednou jsem zaslechl, jak

říká, že je to „jediná vernisáž, o které ještě vůbec stojí za to

uvažovat“ a vzápětí se omluvil. „Jsem starý opilec,“ řekl. „A

spisovatel. Co skara můžeš čekat od spisovatele?“

Po chvíli jsem se z lavičky zvedl a vydal se strmou ulicí k

Broadwayi. Třpytivé průčelí starého domu Jákoba Kahna

ozařovalo odpolední slunce. Uniformovaný dveřník se po mně

podíval, když jsem ho míjel. Ulice působila zvláštně

zneklidňujícím dojmem, stíny v ní ležely v podivných úhlech,

její hluky zněly přidušeně: Chiricova ulice tajemných stínů a

snů.

Jel jsem metrem zpátky do Brooklynu. Slunce bylo bledé,

když jsem vyšel z podzemí na ulici. Šel jsem po Kingston

Avenue, zahnul za roh do ulice, kde bydleli rodiče, a první, co

jsem uviděl, byly blikající majáčky policejního auta.

/ 106

Auto stálo před domem rodičů. Na chodníku postával

hlouček sousedů. Zlověstná červená a modrá otáčející se světla

policejního auta se odrážela na jejich úzkostných obličejích.

Procházel jsem rychle zástupem a přitom slyšel praskání

policejní vysílačky.

Přední dveře byly otevřené. Ve vstupní hale stáli rodiče s

Deborou a dvěma policisty. Avrumel se držel otce, Šimšona v

náručí.

„Rochele se nevrátila ze školy,“ řekla Debora, když mě

uviděla. Nervózně pomrkávala očima a byla popelavě bledá.

Rochele poslala Avrumela domů s jednou spolužačkou a

sama někam odešla. Debora obtelefonovala spolužačky,

učitele, kamarády, známé. Rochele měla být doma před víc jak

dvěma hodinami.

Policisté stáli opodál, poslouchali, jak se s Deborou

dohadujeme francouzsky. Jeden z nich nás zdvořile přerušil a

požádal Deboru o popis Rochele. Vlasy. Oči. Oblečení.

Poznávací znamení. Došlo doma k neshodám, než šla do

školy? Už někdy něco takového udělala? Měla někdy konflikt

ve škole?

„Co řekla Avrumelovi?“ zeptal jsem se Debory anglicky.

„Aby šel domů s její spolužačkou, která bydlí tady vedle.“

„O tom, kam jde, nic neříkala?“

„Ne. To už jsme všechno probrali, Ašere.“

Rodiče stáli úplně tiše u nástěnného zrcadla. Viděl jsem,

jak matka zavřela oči a rty se jí začaly pohybovat. Otec jí

nepoložil útěšně paži kolem ramen; v přítomnosti jiných lidí se

nikdy neobjímali.

„Má u sebe svoje léky?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě,“ odpověděla Debora.

„Co je to za léky?“ zeptal se jeden z policistů.

„Proti astmatu,“ řekl jsem.

Udělal si poznámku do zápisníku. „Může to mít za

následek ztrátu orientace?“

„Ne.“

„Měli bychom to nahlásit na centrálu a uvědomit

nemocnice,“ řekl druhý policista kolegovi.

Pocítil jsem chlad na šíji a náhlou mrazivou slabost v

nohou.

„Do nemocnic už jsem volal,“ řekl otec. „Žádná

pohotovost dnes nepřijala dítě odpovídající jejímu popisu.“

/ 107

„Stejně to uděláme,“ řekl první policista. Vyšel ven.

Otevřenými dveřmi jsem viděl shluk na chodníku, policejní

auto a světla odrážející se na obličejích lidí a na větvích

stromů.

„Celou čtvrť projíždí spousta aut s našimi lidmi,“ řekl mi

otec v jidiš. „S pomocí Boží se najde.“ Otec, bledý v obličeji, s

očima potemnělýma obavami a vlasy pod sametovou

jarmulkou poněkud pocuchanými, se svým strachem netajil, ale

nesl ho statečně.

„Rochele je celý táta,“ řekla matka. Pokoušela se trochu

zlehčit svůj strach, ale marně: její hlas zněl přiškrceně, oči

měla vyjevené a těkala jimi z místa na místo. „Chodil sám ven.

Na dlouhé vycházky, domů přicházel pozdě, strachovala jsem

se o něho k smrti. Stávala jsem u okna a čekala na něho. Úplně

jako Ašer.“

„Policajti Rochele najdou,“ řekl Avrumel francouzsky

Šimšonovi. „Uvidíš.“

Zástupem prošla dívka asi tak ve věku Rochele a šla k

domu.

Zastavila se ve dveřích: vykulené tmavé polekané oči;

podlouhlá bledá tvář; tmavé vlasy zapletené do copů; šedé

podkolenky.

„Rochele ještě není doma?“ zeptala se v jidiš.

„Ne,“ řekla Debora. „Děláme si velké starosti.“

Poznal jsem to děvče, viděl jsem ji, když si jednou hrála s

Rochele na terase. „Sáro, co ti Rochele řekla?“

„Říkala, ať vezmu Avrumela domů a dovedu ho až ke

dveřím.“

„To je všechno?“

„Říkala, ať řeknu její mámě, že přijde domů brzy.“

„Kterým směrem šla?“

„Nevím. Tohle mi říkala na školním dvoře.“

„Nestalo se dneska ve škole něco? Nepohádaly jste se?“

Třásl se jí dolní ret. Měla slzy na krajíčku. „O žádné hádce

nevím.“ Řekla, že musí domů na večeři a vyšla ven.

„Pane světa,“ slyšel jsem matku říkat v jidiš. V očích se jí

zrcadlily vzpomínky na veškerá její vlastní čekání – na otce a

na mě. Přes vnouče se k ní pojednou vrátila minulost.

Policista stál na chodníku a mluvil do vysílačky. Červená a

modrá světla auta se otáčela a pableskovala mu v obličeji a na

uniformě. Vypadal jako postava z hrůzostrašné detektivky, na

jakou by se ladovští chasidé nikdy nesměli dívat. Ulicí pomalu

přijelo auto s blikajícími výstražnými majáčky. Policista k

/ 108

němu obrátil oči. Zastavilo za policejním vozem, kvůli zástupu

lidí jsem ale neviděl, kdo je uvnitř. Avrumel se hlasitě zeptal

otce, jestli Pán světa jeho sestru už brzy najde. Viděl jsem, jak

ho otec i se Šimšonem vzal do náruče. Policista, který někam

volal vysílačkou, se prodíral zástupem zpátky. Šel s ním muž,

který mi připadal známý. O moment později jsem si vzpomněl,

že nás byl přivítat na letišti a odvezl nás k rodičům. Kráčel s

kloboukem ležérně posunutým dozadu a s úsměvem na tváři.

On a policista vyšli z davu a mezi nimi se ukázala Rochele s

aktovkou. Vypadala klidně a vyrovnaně, lidé kolem ji

nevyváděli z míry.

„Zdravím vás, Ašere Leve,“ řekl muž. „Vedu vám dceru.“

„Rochele je doma!“ zakřičel Avrumel šťastně francouzsky

na Šimšona ze svého vyvýšeného místa v otcově náručí.

„Kde byla?“ zeptal jsem se.

„Na hlavní, zrovna šla domů. Je to moc chytré děvče.“

„Děkuji vám.“

„Rádo se stalo. Zrovna mám dneska večer hlídku.“

„Díky Bohu,“ řekla matka.

„Odvedl jste dobrou práci, Binjomine,“ řekl otec. „Děkuji

vám.“

Muž se otci zlehka uklonil. Debora mluvila s Rochele.

„Kdes byla?“ zeptala se jí. „Víš, kolik je hodin?“

„V knihovně,“ řekla Rochele s pohledem upřeným na

zástup lidí a policisty.

„V knihovně na začátku hlavní?“ zeptal jsem se.

„Jaks nás tam vzal, tati.“

„Rochele, New York není Saint-Paul. Tady nemůžeš sama

chodit na delší vycházky. Tos nám nemohla zavolat, když jsi

viděla, že už je pozdě?“

„Utratila jsem všechny peníze za kopírku. Musela jsem si

půjčit dvacet centů od knihovníka.“

Mluvili jsme francouzsky. Policisté stáli a trpělivě nás

poslouchali. Řekl jsem jim, kde Rochele byla.

„V knihovně,“ zopakoval jeden z nich mechanicky.

„V knihovně na Grand Army Plaza?“ zeptal se druhý.

Podívali se na sebe. „Jsi v pořádku?“ zeptal se jí první

policista. „Neublížil ti nikdo, nebo tě nějak neobtěžoval?“

„Nic se mi nestalo, děkuju,“ řekla Rochele.

„Omlouvám se vám,“ řekl jsem.

„Dobře, že to dopadlo takhle,“ řekl druhý policista. „Sám

mám dítě v tomhle věku.“

„Jsme vám moc zavázaní,“ řekl otec.

/ 109

„Děláme jen svoji práci,“ řekl první policista.

Vyšli z domu. Matka zavřela dveře, ulice a dav zůstaly

venku.

Stáli jsme v předsíni a koukali na Rochele.

„Je mi to moc líto, že jste se kvůli mně všichni tak báli,“

řekla Rochele.

„Proč jsi neřekla Sáře, že jdeš do knihovny?“ zeptala se jí

Debora.

„Bála jsem se, že řekne, že je to moc daleko a nevezme

Avrumela domů. Nemuseli jste volat policii. Nejsem malá.“

Pak nám oznámila, že má hrozný hlad, jde si dát do pokoje

knihy a umýt se k večeři.

„Zavolej Sáře a řekni jí, že žiješ,“ řekl jsem. „A příště, až

se někde zdržíš, nejdřív zatelefonuj, a pak teprv utrácej za

kopírku nebo co. Proto nám Bůh umožnil vynález telefonu.

Abychom si vzájemně ušetřili trápení.“

Avrumel následoval sestru z předsíně.

O pár minut později jsem šel kolem Rochelinina pokoje a

zeptal jsem se jí, co v knihovně hledala.

„Dala jsem si to na nástěnku, tati.“

Matka nás svolávala k večeři a já se už nezastavil, abych se

podíval, kam Rochele ukazuje. Nakoukl jsem do pokoje znovu

po večeři a na korkové nástěnce nad jejím psacím stolem jsem

uviděl přišpendlený půltucet zřetelných fotokopií svých dvou

obrazů ukřižování.

Udělala si po jedné kopii od každého z obrazů, jednu

zvětšeninu mého obličeje, jednu otcovy tváře, a dvě zvětšeniny

tváře mé matky. Fotokopie, každá ve velikosti devět krát

dvanáct, byly uspořádané ve třech svislých řadách a zabíraly

celou plochu nástěnky.

Skláněla se nad stolem a psala.

„Rochele, můžu tě na chvíli vyrušit?“

Vzhlédla, trochu na mě zamžourala přes brýle.

„Proč sis přinesla tohle domů?“ ukázal jsem na fotokopie

na nástěnce.

„Protože jsem to potřebovala.“

„Víš, co to je?“

„Jsou to kopie obrazů mého táty, na kterých je vidět, jak

umřel bůh gójů.“

„Ty víš o ukřižování?“

„Samozřejmě. Nejsem malá, tati.“

/ 110

„Pro koho to je?“

„Pro naši učitelku angličtiny.“

„Učitelka angličtiny po tobě chce, abys napsala něco o

mých obrazech ukřižování?“

„Chce po nás, abychom napsaly dvě stě slov o tom, co

dělají naši tátové. Píšu o svém tátovi, který je malíř.“

„Kdes našla ty reprodukce, které sis okopírovala?“

„V knihovně, v knize o tobě.“

„To tě pustili do oddělení pro dospělé?“

„Neříkala jsem nikomu, aby mi knihu vyndal, tati. Našla

jsem si ji sama a obrazy si ofotila.“

„Co o nich budeš psát?“

„Teď zrovna to píšu. Píšu, že táta ty obrazy namaloval,

protože je umělec. V té knize se říká, žes je namaloval, protože

neexistuje židovský symbol vyjadřující utrpení. Nechápu, co to

znamená. Proč jsi do obrazu přidělal babiččin obličej?“

„To je moc složité. Jednou, až budeš starší, ti to

vysvětlím.“

„Napíšu, co jsi právě teď říkal. Takhle vypadal dědeček,

než mu zbělely vousy?“

„Ano.“

„A tohle jsi ty, jako chlapeček?“

„Jsem tu trochu starší než chlapeček. Rochele, poslouchej,

myslím, že by sis to tu neměla takhle nechávat viset. Jestli to

uvidí dědeček s babičkou, hrozně je to rozčílí.“

„Sundám to, jen co to dopíšu. Pomáhá mi, když to vidím

takhle všechno pohromadě. Ty obrazy se mi nelíbí, tati. Mám z

nich takový ošklivý pocit.“

„To mě mrzí. Jednou na ně možná budeš mít jiný názor.

Nezapomeneš je sundat, až skončíš, viď?“

„Ne.“

Prošel jsem chodbou a nakoukl do Avrumelova pokoje.

Spal stočený do klubíčka v koutku postele, nového Šimšona na

polštáři vedle sebe. Na jeho nástěnce byl přišpendlený portrét

starého Šimšona zapomenutého v Saint-Paul, který jsem

nakreslil tužkou.

Později jsem v našem pokoji řekl Deboře: „Počkej, až

najde obrazy, když jsem tě maloval po svatbě. Tady v té knize

jí unikly.“

Debora zrudla v obličeji. „Řekni jí, prosím tě, že jsem ti

pro ty obrazy neseděla modelem. Žes je namaloval dočista

zpaměti a podle své představivosti.“

„Nebude mi věřit.“

/ 111

„Někdy, můj muži, mám pocit, že si libuješ v

nestydatostech.“

„Jenom když jsem se svou ženou v určitou noční dobu.“

„Napadlo tě vůbec, že by se něco takového mohlo jednou

stát, když jsi ty obrazy maloval?“

„Ne. Ale i kdyby, stejně bych je namaloval. Když maluju,

myslím na to, aby obraz byl pravdivý. Snažím se nikdy

nepřemýšlet o následcích.“

„Některé pravdy by neměly nikdy vyjít na světlo, Ašere.“

„V tom případě mi Bůh neměl dávat talent. Jdu do

postele.“

Časně ráno cestou do synagogy mi otec řekl: „Matka

nemohla včera v noci spát. Pořád vzpomínala, jaks chodil

pozdě ze školy.“

„Rochele už to neudělá.“

„Hledala v knihovně něco do školy?“

„Ano.“

„Jaké má téma?“

„Její otec – umělec.“

„Nevěděl jsem, že je o tobě kniha.“

„Je jich víc.“

„O čem psala?“

„O ukřižováních.“

Chvíli na mě upřeně hleděl, pak zavrtěl hlavou. „Tvoje

práce mě nepřestává pronásledovat.“

Nic jsem neříkal.

„‚Omyl jednou zakořeněný nelze vyvrátit,’“ odcitoval

aramejsky z Talmudu. „Tolik let uplynulo, a já stále nechápu,

proč děláš to, co děláš. Přinášejí ti ty věci uspokojení? Jsi díky

nim šťastný?“

„Nikdy jsem neslyšel o skutečném umělci, který by byl

šťastný. Možná kromě Rubense.“

„Tak proč to potom děláš, Ašere?“

„Nevím. Zkrátka to dělám. Proč ty pracuješ pro rebeho?“

„Kvůli nebesům.“

„Já to možná dělám kvůli zemi.“

„Co tím myslíš?“

„Možná je to jen jiná cesta, jak se dobrat pravdy.“

„Tvoje ukřižování a ty ostatní obrazy, které jsi namaloval,

jsou cestou k pravdě?“

„Kdyby na mé práci nebylo aspoň něco pravdivého, proč

myslíš, že by se jí lidé zatěžovali? Někdo mi říkal, že jen v

samotné Paříži je šedesát tisíc činných umělců. Šedesát tisíc.

/ 112

Kritici, umělci, kurátoři – proč se zatěžují mojí prací? Proč se

zabývají zrovna mnou’?“

„A kdo jsou ti lidé, Ašere? Jsou to gójové. Co mají co do

činění s námi?“

„Myslíš, že gójové jsou hlupáci? To jsi chtěl říct?“

„Nejsou to hlupáci, Ašere. Ale jejich způsoby se liší od

našich. Nemají s námi nic společného.“

Při snídani jsem se zeptal Rochele: „Dopsalas ten sloh?“

Přikývla.

„Moc ti to sluší. Máš krásnou mašli ve vlasech.“

„Tu mi koupila babička.“

Matka se usmála. „Jenom takový dáreček.“

„Je čas jít do školy,“ řekla Debora Rochele a Avrumelovi.

„Dojezte tu snídani.“

„Musím dneska do Bostonu,“ řekl otec. „Na večeři budu

zpátky.“

„Dobře dojeď,“ řekla matka.

Ve dveřích do domu jsem se zeptal Rochele: „Máš ten

sloh?“

„Jasně.“

„Kdo mě dneska dovede domů?“ chtěl vědět Avrumel.

„Rochele tě dovede domů,“ řekla Debora. „Dneska, zítra,

každý den. Jasné?“

„Ano, mami.“

„Rozumělas, Rochele?“

„Mami, nejsem malá.“

Dívali jsme se, jak jdou spolu ulicí. „Co máš na dnešek v

plánu?“ zeptal jsem se Debory.

„Psát. Co ty?“

„Něco vymyslím.“

Rodiče odešli. Debora seděla u stolu v našem pokoji. Zašel

jsem do strýčkova domu. Teta Lea byla doma. Dala mi klíče od

pracovny a podkroví. Strávil jsem dopoledne se strýčkovou

uměleckou sbírkou.

Na oběd jsem se vrátil do domu rodičů a našel Deboru v

pracovním vytržení, do jakého občas upadala. Vyškrábal jsem

pro nás něco v lednici, přinesl jsem jí talíř k nám do pokoje a

položil ho na stůl. Seděla s obnaženou hlavou, paruku měla

sundanou, krk dlouhý a štíhlý. Ve světle stolní lampy jsem

viděl drobné rýžky v koutcích jejích úst a začínající vrásky na

jemných bledých tvářích v barvě smetany. Ve chvílích, kdy

psala, vypadala se vším všudy na svých padesát let; tehdy na ni

doléhala veškerá tíha jejího věku a vzpomínek.

/ 113

Potom jsem šel zase do domu tety Ley a byl jsem ve

strýčkově pracovně, ztracený v obrazech, když někdo zaklepal

na dveře. Byla to teta Lea. Mám telefon. Volali mi k rodičům a

Debora jim řekla, kde jsem. V ložnici je telefon; můžu si to vzít

tam.

Telefon stál na mahagonovém nočním stolku mezi

přepečlivě ustlanými manželskými postelemi. Na jednu z

postelí jsem se posadil – byla strýčkova? nebo tetina? – a zvedl

sluchátko. Ruka se mi podivně chvěla.

„Haló,“ řekl jsem.

„Reb Ašer Lev?“ Byl to mužský hlas.

„Ano.“

„Rebe Ašere, tady je rav Šlomo Greenspan. Jsem ředitelem

ješivy, do které momentálně chodí vaše děti.“

„Šalom alejchem.“

„Alejchem šalom. Rebe Ašere, o něčem jsme, já a učitelka

angličtiny, která učí vaši dceru, uvažovali. Napadlo nás, jestli

byste zítra nemohl přijít do školy a třeba dát třídě vaší dcery

takovou malou přednášku o umění, případně odpovědět na pár

otázek, které vám děti položí.“

Podíval jsem se po zdech ložnice patřící tetě a nebožtíku

strýčkovi. Nádherná zahrada od Bonnarda. Květiny ve váze od

Chagalla. Pouliční výjev od Utrilla. Expresionistická krajina od

Soutina plná napětí.

„Zítra?“ slyšel jsem, jak se ptám.

„Dopoledne. V deset hodin.“

„Víte jistě, že o něco takového stojíte?“

„Ovšem. Naprosto jistě.“ Měl veselý, bujarý hlas a mluvil

bez přízvuku. „Mimochodem, slohové cvičení vaší dcery o vaší

práci – víte o tom slohu, ano? – vyvolalo ve třídě rozruch.

Učitelka mě k tomu zavolala. Možná byste mohl přijít chvíli

před desátou, abychom si pár minut promluvili.“

„Dobře. Máte na mysli něco určitého, o čem bych měl

mluvit nebo co bych si měl připravit?“

„To necháme na vás, rebe Ašere. Vy jste umělec.“

Zavěsil jsem, seděl na posteli a díval se na obrazy na zdech

strýčkovy ložnice. Soutine byl skvostný: bylo to tam, jeden ze

zárodků abstraktního expresionismu. Bonnarda hrozně nesnášel

Španěl! Stalo se, že vstoupil do místnosti, kde jeden Bonnard

visel, a otočil obraz ke zdi. Chagallovy květiny byly svěží a

šťavnaté; člověk si dokázal přímo představit, jak voní. A

dočista znehybnělá Utrillova ulice: stísněná melancholií a

zádumčivostí. Ve světle z chodby se na zárubni dveří leskla

/ 114

stříbrná mezuza. Proč tady mezuza je, a na zárubních pracovny

a podkroví není žádná? Protože tuhle místnost měl společně se

svou ženou? Protože tu není žádná sbírka monografií ani

kreseb, a tak lze obrazy považovat za pouhou dekoraci? Další

hádanka. Po chvíli jsem vyšel z ložnice, vrátil klíče tetě Lee a

šel domů.

Rochele se vrátila ze školy s Avrumelem za ruku a

oznámila nám, že přečetla svůj sloh před celou třídou a některé

žákyně byly zděšené. Mnohé neměly o těch obrazech tušení.

Všechny věděly o onom muži, o bohu gójů, z jehož smrti vinili

gójové Židy. Jak mohl otec Rochele namalovat obrazy, které

mají s tím mužem cokoliv společného? Cožpak není otec

Rochele ladovský chasid, věrný stoupenec rebeho? Vždyť s

ním rebe zrovna o minulém šabatu hovořil v synagoze před

celým shromážděním! Proč otec Rochele něco takového

udělal? A jak mohla Rochele o těch obrazech napsat a mluvit o

nich v jedné a téže místnosti, kde visí obraz rebeho? Učitelka

musela zavolat ředitele, aby ve třídě zjednal pořádek.

Sdělila nám své hodnocení. Jednička za obsah, dvojka za

pravopis.

Debora řekla, že by si sloh ráda přečetla.

„Učitelka si ho nechala, aby ho mohla ukázat ještě jiným

učitelům,“ řekla Rochele a odešla do svého pokoje.

Avrumel, pevně svírající Šimšona, se nechal slyšet, že také

on měl celý den plno práce. Poslouchal příběhy o jednom z

velkých talmudských učenců, rabi Akivovi, za války proti

Římanům; o rebeho dědečkovi a jeho boji proti ruským

komunistům; o rebem v době velké války proti Němcům. Pak

si hrál a kreslil obrázky. Je prý unavený a chce si jít na chvíli

lehnout.

O pár minut později přišla domů matka a oznámila nám, že

má za sebou náročný, únavný a plodný den. Učení; schůzi

akademického senátu; schůzi výkonného výboru; postgraduální

seminář zaměřený na glasnosť s akademikem z moskevské

university, který se jí svěřil, že bezprostřední dopad nové

politiky, pokud jde o Židy, bude značný, on si ale nemyslí, že

tato politika bude mít dlouhého trvání, a to s ohledem na moc

komunistické strany a byzantinské manévrování pevně

zakotvené sovětské byrokracie. Může se ale mýlit, říkal.

Mohou nastat překvapení. Je to jako kdyby Petr Veliký vlekl

Rusko do západní civilizace.

/ 115

Otec přišel z kanceláře, kde se stavil při zpáteční cestě z

Bostonu. Nad šálkem kávy nám sdělil, že během dne volali do

rebeho kanceláře nějací lidé ohledně problémů v ješivě, které

nějak souvisely s dcerou Ašera Leva. Protože otec nebyl ve

městě, řešil záležitost v kanceláři jeden z mladších mužů.

„‚Omyl jednou zakořeněný nelze vyvrátit,’“ citoval otec

znovu a díval se na mě přes okraj šálku.

Matka, která měla i s Deborou plné ruce práce u

kuchyňského pracovního pultu, se mě zeptala, jaký jsem měl já

den. Odpověděl jsem, že jsem za celý den nic neudělal. Vůbec

nic.

„Umělec,“ poznamenala matka.

Večer v našem pokoji se mě Debora, když už ležela v

posteli, zeptala: „Zajímá tě, co jsem já dělala celý den, Ašere?“

„A cos dělala celý den, ženo?“

„Psala jsem, a najednou se mi vybavilo něco, na co jsem si

nevzpomněla už víc jak pětačtyřicet let.“

„Co to bylo?“

„Období, kdy u nás v Paříži bydlel rebe, než přišli Němci.

Byly mi asi čtyři roky. Jednou o šabatu seděl rebe u stolu a

zpíval zmirot a najednou zmlkl a podíval se na mě. Dlouho jen

tak seděl a díval se na mě. Matka myslela, že se mu udělalo zle,

ale otec jí naznačil, aby ho nerušila. Vzpomínám si, že rebe

měl černé vlasy, černý plnovous a žhnoucí šedé oči. Díval se

na mě, jako by viděl můj zrod i můj konec. Měla jsem pocit, že

ty jeho oči vystoupí a vtáhnou mě do sebe. Začínala jsem se už

trochu bát, když najednou několikrát zamrkal a pokračoval ve

zpěvu. Jen tak jsem si na to dneska vzpomněla při práci na své

knize. Čas a paměť jsou tolik zvláštní. Tak tím jsem se dneska

zabývala.“

Pověděl jsem jí o telefonátu ze školy.

„O čem jim budeš vykládat?“

„Něco vymyslím.“

„Prosím tě, neudělej nic, co by Rochele způsobilo

nepříjemnosti.“

„Nechápu, proč mě tam chtějí. Přednáška o umění pro

jedenáctileté děti v ladovské ješivě. To je určitě Boží trest za

to, že jsem ta ukřižování namaloval.“

„Jdi spát, Ašere. Máš za sebou náročný den.“

„Náročný den? Za celý den jsem nehnul prstem!“

„Pro tebe, můj muži, je takový den ten nejnáročnější, jaký

tě může potkat.“

/ 116

Ve větvích stromů se držela mlha a časný ranní vzduch byl

šedý a chladný. Šli jsme s otcem do synagogy. Stroje určené k

opravě povrchu ulice ležely v mlžném oparu jako spící mamuti.

Po bohoslužbě jsem se zmínil bratranci Jonkelovi, že se mi líbí

obrazy v ložnici jeho rodičů, což ho, zdálo se, překvapilo.

Vysvětlil jsem mu, co jsem v té místnosti pohledával.

„Měl váš otec obrazy ještě někde jinde?“

„Do obrazů mého otce ti nic není.“

Roztomilý bratranec Jonkel.

Zpátky jsme s otcem šli v hustém dešti. Dal si šálek kávy a

hned odešel do kanceláře. Debora se rozhodla, že když prší,

dovede děti do školy. Seděl jsem sám u kuchyňského stolu.

Matka stála u dřezu, přes šaty převázanou zástěru.

„Už jsi uvažoval, co řekneš dětem ve škole?“

„Uvažoval, ale ještě nevím.“

„Chtějí po tobě někdy v Saint-Paul, abys přednášel

školákům?“

„Do škol mě nezvou. Ale děti někdy chodí za mnou do

ateliéru a ptají se mě na mou práci.“

„To organizují školy?“

„Ano.“

„Vypadáš podrážděně, Ašere. Lituješ, že jste zůstali?“

„Ne.“

„My s tátou z vás tady máme velkou radost. Děti jsou

překrásné. Je tak hezké být pohromadě. Všímáš si, jak dobře si

otec rozumí s Avrumelem?“

„Ano, to mě těší.“

„Vadí ti, že nemůžeš malovat? Potřebuješ tu něco

přebudovat? Můžu pozvat tesaře.“

„Myslím, že bych teď stejně nemohl malovat.“

„Ve starém bytě jsi maloval pořád. Nevadilo ti, že tam

nebylo místo. A v tomhle domě je místa spousta.“

Slyšel jsem, jak se přední dveře otevřely a zase zavřely.

Debora vešla do kuchyně.

„Leje jako z konve. Tvůj syn objevil, že ho baví procházet

Rudým mořem. Od domu k ješivě nevynechal jedinou kaluž.“

Seděli jsme kolem stolu, popíjeli kávu a povídali si. Matka

za chvíli odešla na universitu. Deboře se na tváři objevil

unavený, ztrhaný výraz.

„Není ti nic, Debi?“

Jenom zlé sny. O zapečetěných bytech.“

„Nechceš něco?“

/ 117

„Možná nové dětství.“

„Takový zázrak nedokáže ani rebe.“

„Co budeš povídat dětem v Rochelinině třídě?“

„Nemám ponětí.“

„Chudáčku

Ašere.

Pochybuješ

o

sobě

i

před

jedenáctiletými dětmi.“

„Nechápu, že mě vůbec pustí do dveří.“

Odešel jsem z domu krátce po půl desáté. Stromy byly

zmáčené a ztmavlé, na chodnících a u obrubníků stála v

kalužích dešťová voda. Déšť odkapával z větví a bubnoval mi

na deštník. Obchody podél Kingston Avenue byly pusté. V

mléčném baru s nepřetržitým provozem jsem viděl u stolků

sedět mladé muže v tmavých oblecích a tmavých kloboucích,

pili kávu, kouřili cigarety a povídali si. Vešel jsem do

papírnictví a od jeho vousatého majitele s jarmulkou na hlavě

si koupil krabičku měkkých kříd různých barev. Zatímco

obchodník počítal drobné, rozhlížel jsem se po obchodě. Judel

Krinský kdysi vlastnil podobný obchod, pár bloků odsud.

Ruský Žid, kterého otec nějak zachránil a přivezl do

Brooklynu. To od něho jsem si koupil své první tužky na

kreslení, uhly, skicáře, fixativ, olejové barvy, plátna. Jak já

toho člověka zbožňoval! Teď byl mrtvý. Ležel v zemi nedaleko

strýčka Jicchaka a do jeho kostí se pomalu vsakoval déšť.

Velebeno a posvěceno budiž jméno Boží. Po hlavní chodili lidé

a nakláněli se dopředu proti dešti. Auta na rozestavěné silnici

složitě kličkovala. Rozmoklé jarní ráno se jevilo bezútěšně

jako zmírající zimní odpoledne.

Široká čtyřpatrová ladovská ješiva stála napravo od

budovy ladovského ústředí, čelem k hlavní třídě. Na její okna a

průčelí z červených cihel zhusta dopadal déšť. Rychle jsem

prošel po betonové cestičce k dvojitým dveřím.

Vstupní hala byla veliká, na podlaze hrubé tmavěhnědé

dlaždice obdélníkového tvaru, stěny bledězelené a holé, až na

veliký zarámovaný portrét rebeho na zdi proti dveřím. Napravo

od haly byly dveře s tabulkou, na které stálo KANCELÁŘ

Vešel jsem dovnitř.

Zdi byly pokryté oznámeními, rozvrhy, kalendáři v

hebrejštině a angličtině a visel tam obraz rebeho. Za stolem

sekretářky seděla robustní žena s šedými vlasy a skly brýlí ve

tvaru půlměsíců. Vzhlédla od psacího stroje a přejela očima po

mém plášti do deště (byl to jeden z otcových starých kabátů,

který mi byl o dvě čísla větší), zarostlé tváři a rybářské čepici.

„Čím posloužím?“

/ 118

„Jsem Ašer Lev.“

Vstala. „Rav Greenspan vás očekává.“ Vstoje zvedla

sluchátko telefonu a stiskla knoflík. „Pan Lev je tady.“ Položila

telefon a obešla stůl. „Prosím,“ řekla. Následoval jsem ji ke

dveřím označeným ŘEDITELNA. U dveří řekla polohlasně:

„Zbožňuju vaše práce, pane Leve. Viděla jsem vaši poslední

výstavu v Schaefferově galerii. Kdy to bylo – před třemi lety?

Ten obraz tančících žen, ten, co byl tak – hm – kontroverzní.

Moc se mi líbil. Koupila jsem si jeden váš tisk. Číšníka v

pařížské kavárně. Je nádherný.“

„Jste s manželem sběratelé?“

„Já trochu něco sbírám. Můj manžel, blahé paměti, je na

pravdě Boží. Byl to velký rebeho stoupenec. Neznal ale než

diamanty. Dělám tohle“ – ukázala po kanceláři – „abych se

zabavila. Zdržíte se dlouho? Musíte se vrátit a namalovat další

obrazy.“ Otevřela mi dveře a já vešel do kanceláře rava

Greenspana. Tiše za mnou zavřela.

Za stolem stál vysoký muž se sudovitou hrudí a tmavým

plnovousem, velikou rukou si u ucha přidržoval sluchátko.

Neustále se za stolem pokyvoval zepředu dozadu. Uviděl mě,

natáhl se přes stůl, mocně mi stiskl ruku, přitiskl si mluvítko k

hrudi a zvučným hlasem pronesl: „Šalom alejchem.“

„Alejchem šalom.“

Naznačil mi rukou, abych se posadil na židli, a dál mluvil v

jidiš do telefonu – něco o zásilce učebnic, která nedorazila. „Co

jste to za podnik?“ slyšel jsem ho říkat. „Mám tady čtyřicet

dětí, které na ty knihy čekají, a vy nevíte, kam se zásilka

poděla. Příště se obrátím na konkurenci.“ Rozhlédl jsem se po

kanceláři: bledězelené zdi; nízké přenosné police nacpané

učebnicemi; školní rozvrhy na nástěnce podél jeho stolu; a, na

zdi za stolem, portrét rebeho. Mezitím se zvedl vítr a jediným

oknem jsem přes stůl viděl, jak na hlavní šikmo dopadá a ve

vlnách naráží déšť, šplíchá na okenní tabulky a rozmazává

stromy, auta a lidi na ulici. Rav Greenspan už položil telefon a

mluvil na mě. Nechci šálek kávy? Čaj? Jsem hodný, že jsem

přišel. Ví, že jsem tu jen na pár dní a nemám času nazbyt.

Nejupřímnější soustrast, pokud jde o strýčka. Velký muž,

šlechetný člověk. Nebude mi vadit, když ve třídě budou učitelé

z jiných oddělení? Výborně. Nepotřebuju nebo nechci něco?

Můžu mluvit bez jakýchkoliv omezení; ješiva není žádné

vězení, chraň Bůh. Můžu mluvit dvacet minut nebo půl hodiny

a pak nechat děti, ať se ptají. Už děti povzbudili, aby se nebály

klást otázky. Všechny už se na mě moc těší. Podíval se na

/ 119

hodinky. „Je načase. Třída bude připravená. Jsme my

připraveni? Výborně.“

Následoval jsem ho do přední kanceláře, kolem sekretářky,

ven do vstupní haly, a hnědě vydlážděnou chodbou ke schodišti

z šedého mramoru. Stoupali jsme po schodech. Zajímá mě,

kolik je ve škole žáků? Čtyři sta padesát dva. Od školky po

osmou třídu. „Osnovy jsou stejné, jako když jste sem chodil

vy. Duchovní předměty ráno, světské předměty odpoledne. V

pátek ráno světské; v neděli ráno duchovní. Střední škola je na

Oceán Parkway. Tady pro ni není místo. Rozrůstáme se.

Každým rokem se rozšiřujeme, díky Bohu.“ Okýnky ve

dveřích do tříd jsem viděl učitele, žákyně, tabule, bledězelené

zdi. Rav Greenspan nepřestával mluvit. Nedávno viděl na státní

televizi pořad o umělci Jákobu Kahnovi. Znal jsem Jákoba

Kahna?

Ano, znal jsem ho.

„V pořadu se neuvádělo, že byl stoupencem rebeho.

Nedodržoval přikázání, měl ale velkou důvěru v rebeho, stejně

jako před ním jeho otec, a občas jsme od něho dostávali tisky a

kresby, které jsme mohli prodat prostřednictvím jeho agenta,

jistého pana Douglase Schaeffera. Tak naší ješivě vypomáhal.

Dobrý člověk. Je pro nás užitečné, když máme rebeho

stoupence, který je světově proslulým umělcem. Děti alespoň

vidí, že svět o ladovských chasidech ví.“

„Tak teď ještě potřebujete pár romanopisců, rockovou

hvězdu a Barbru Streisandovou a můžete dobýt svět.“

Domníval jsem se, že jsem do své hloupé poznámky vložil

dostatečně žertovný tón, on ho ale vůbec nepostřehl. Zaskočil

mě nečekaně vážně míněným dotazem. „Vy se znáte s Barbrou

Streisandovou? Můžete nám ji sehnat?“

„Co tím myslíte,,sehnat ji’?“

„Na koncert. Nebo aby zazpívala na večeři.“

„S Barbrou Streisandovou se neznám.“

„Kdybychom dokázali sehnat někoho takového, jako je

Barbra Streisandová, mohl bych do roka postavit novou

budovu. Dva bloky odsud máme pozemek pro nižší střední

školu. A, jsme tady. Tohle je ta třída.“

Zastavili jsme se přede dveřmi v tiché chodbě. Malým

okénkem jsem za stolem zahlédl mladou, oslnivě krásnou ženu

s tmavými vlasy a řady dětských tváří a vysokou stěnu plnou

oken mokrých od deště.

„Měl byste vědět,“ řekl rav Greenspan, „že učitelka není

Židovka. Je to jedna z nejlepších učitelek na celé škole.

/ 120

Všichni naši učitelé jsou buď ladovští Židé, nebo to vůbec Židé

nejsou. Nevěřící Židy tu učit nenecháváme. Jsou pro děti

špatným příkladem. Pojďte, už na vás čekají.“

Strčil do dveří, ty se otevřely, a já ho následoval do

místnosti. Dveře se zavřely s tichým zasyčením hydraulického

mechanismu.

Všechny hlavy ve třídě se otočily směrem ke mně.

Učitelka za stolem vstala. Měla na sobě blůzu v barvě

slonové kosti, vysoko ke krku, s dlouhými rukávy, a

tmavomodrou sukni. Jako na povel se postavily všechny

žákyně.

„Slečno

Sullivanová,“

oslovil

ji

rav

Greenspan.

„Představuji vám pana Ašera Leva.“

„Je mi ctí, že vás poznávám,“ řekla. Ruku mi nepodala.

„Posaďte se, prosím,“ pokynul rav Greenspan třídě.

Jak si žákyně rychle sedaly, ozvalo se tichounké zašustění.

Slečna Sullivanová přešla zpoza stolu ke stěně s okny, kde

zůstala stát jako silueta v šedém světle mokrého rána. Černé

vlasy měla sčesané hladce dozadu a spletené do francouzského

copu.

Rav Greenspan se postavil před třídu. „Dobré ráno, děti.

Chci vám představit pana Ašera Leva, proslulého umělce.

Mnohé obrazy pana Leva se nacházejí v amerických i

evropských muzeích. Vyrostl v této čtvrti a navštěvoval naši

ješivu. Byl ochoten sem dnes přijít a říci nám něco o umění a o

své práci a zodpovědět všechny otázky, které vás napadnou.

Prosím, pane Leve.“

Rav Greenspan se vzdálil od stolu a podél stěny proti

oknům odkráčel do zadní části místnosti. Vstoje se opřel o zeď

a založil si ruce na prsou. Jak tam tak stál vzadu ve třídě,

pojednou se jevil jako temná a bdělá strážná bytost.

Stál jsem před třídou sám.

V místnosti bylo asi pětadvacet žákyň, samé dívky;

chlapecká část ješivy sídlila v sousední budově. Seděly ve

čtyřech řadách, každá u zvláštního stolku. V páté řadě byli tři

dospělí, dvě z nich ženy; třetí byl starší muž s šedým

plnovousem, v tmavém obleku, s tmavou vázankou a tmavým

kloboukem. Vzpomněl jsem si, že jsem ho viděl v domě

strýčka Jicchaka někdy během týdne smutku, nevěděl jsem ale,

kdo to je. Rochele seděla ve druhé lavici u okna. Slyšel jsem

sílící a zase se vzdalující troubení klaksonu projíždějícího auta,

které se najednou ozvalo do tíživého ticha místnosti.

/ 121

Viděl jsem, jak na mě všichni upírají zrak, a nevěděl jsem,

co říci. V místnosti bylo teplo a pod rybářskou čapkou mi začal

vyrážet pot. Venku dál padal déšť a rohy okenních skel byly

zamžené. Podíval jsem se na řady tváří. Děvčátka s vlasy do

ohonů a s copy a krátkými kudrnami a rozpuštěnými vlasy na

patku uchycenou sponkou. Tváře útlé, čtvercové, obdélníkové,

oválné, kulaté, trojúhelníkové, tváře bledé, tváře zardělé. Byla

tam Rochele, plná očekávání. Jedna z dívek měla rezaté vlasy a

seděla zapadlá ve své židli, jako by se bála, že ji bude moc

vidět. Sledovala mě široce rozevřenýma modrýma očima. Oči,

oči vyčkávající. Začni, jako bys začínal obraz. Začni bodem.

Pak druhý bod. Čára. Čistá a přímá pravda.

„Dobré ráno,“ slyšel jsem sám sebe a odkašlal si a řekl to

ještě jednou. „Dobré ráno,“ a nějak se mi podařilo pokračovat.

„Studoval jsem svého času v téhle ješivě a děkuji Bohu, že mě

zachoval při životě a že tu můžu tedy být dnes s vámi. Studoval

jsem angličtinu a psal kompozice a hodně koukal z okna.

Umělec má ale říkat pravdu a pravda je taková, že většinu času

jsem si kreslil do sešitů a hrozně tím zlobil učitele.“ Třídou

prošuměla vlna potlačovaného smíchu. „Spolužáci mě měli za

podivína. Nedělal jsem skoro nic jiného. Jen jsem kreslil a

kreslil a kreslil. Taky někdo z vás pořád jen kreslí a kreslí a

kreslí?“

Bylo ticho.

„Každý ale někdy kreslí.“

Všeobecné pokyvování hlavami.

„Co kreslíte?“

Po celé místnosti se ihned zvedly ruce. Ukazoval jsem na

jednu po druhé.

„Pesach seder.“

„Suku a lulav etrog.“

„Tanec s Tórou.“

„Hru s luky a šípy na Lag ba-omer.“

„Domy.“

„Zahrady.“

„Mojžíše na hoře Sinaji.“

„Stůl prostřený o šabatu.“

„Noeho v arše.“

„Výborně,“ řekl jsem. „Zdá se, že kreslíte všechny. Teď mi

povězte tohle. Proč kreslíte?“

/ 122

Ruce znovu vystřelily vzhůru. Rochele seděla tiše u okna,

všechno sledovala.

„Pro zábavu,“ řekla jedna z dívek.

„Baví mě to,“ řekla jiná.

„Učitelé říkají, abychom kreslily,“ přidala se třetí.

Třída se ozvala tlumeným smíchem. Slečna Sullivanová se

usmála. Rav Greenspan stál opřený o zadní stěnu, ruce

založené na své sudovité hrudi. Dvě ženy a muž v zadní řadě

naslouchali bez výrazu. Rochele doposud nezvedla ruku. Na

hlavní ulici se snášely pásy deště a zdálo se, jako by padla noc.

„Proč to učitelé dělají?“ zeptal jsem se.

„Lépe si tak něco zapamatujeme,“ odpověděla dívka v

první řadě.

„Ano. Co ještě?“

Ticho.

„Nedává vám to ještě něco, když kreslíte? Přemýšlejte o

tom chvíli. Všechny.“

Dívka s copy v druhé řadě, váhavě: „Myslím, že mi to

někdy pomáhá vyjádřit, co cítím.“

„Jak se to děje?“

„Když se zlobím, přidávám hodně červenou.“

„Kreslí ještě některá z vás někdy svoje pocity?“

„Někdy, když někoho nemám ráda, nakreslím mu ošklivý

obličej,“ řekla dívka kousek od Rochele.

Dvě dospělé ženy v zadní lavici se na sebe podívaly.

„A co když kreslíš někoho, koho máš ráda?“ zeptal jsem

se.

„Pak se je snažím udělat hezké.“

„Nakreslila ještě některá z vás někdy svoje pocity?“

Bylo ticho.

Po zádech mi sjel čůrek mrazivého potu. Měl jsem chuť

ustoupit k tabuli za sebou a poškrábat si o ni záda. Ticho

pokračovalo. Mnohé z dětí se na židlích netrpělivě vrtěly. Co

dál? Mysli. Mysli! Dva body. Čára. Tvar. Prostor.

Dvojrozměrná plocha. Barva. Malba. Obrazy na zdech u

strýčka Jicchaka. Cézanne, Renoir, Matisse, Bonnard, Chagall,

Utrillo, Soutine.

„Jsou všechny obrazy stejné?“ zeptal jsem se.

„Ne!“ zaznělo místností.

„Čím se liší?“

„Některé jsou lepší než druhé,“ řekla dívka sedící přímo

přede mnou.

„V čem jsou lepší?“ zeptal jsem se jí.

/ 123

„Jsou lepší. Jsou víc opravdické.“

„Jsou přesnější,“ řekla jiná dívka.“

„Chcete říct, že jsou víc jako fotografie?“

„Ano, tak,“ odpověděla ta druhá dívka.

„Souhlasíte všechny, že kresba, která je jako fotografie, je

lepší než ta, která není?“

Mezi všeobecným pokyvováním hlavami jsem si všiml

Rochele; jako jediná ve třídě vrtěla hlavou. Nic ale neřekla.

„Chcete říct, že takováhle kresba,“ – vyndal jsem z

krabičky, kterou jsem si koupil v papírnictví, tyčinku oranžové

křídy a rychle jsem na tabuli nakreslil dětskou kresbu beránka:

podivně nasazené, vytáhlé nohy, špatný poměr velikosti hlavy

a těla, křivé rohy – „je méně pravdivá než takováhle?“

Nakreslil jsem jedinou nepřerušovanou čarou realistický obrys

berana, pak jsem křídou naplocho vystínoval břicho, takže se

jevil trojrozměrný.

Od dívek ve třídě se ozvalo všeobecné „Ano!“

„Ale co třeba takovýhle beránek?“ Bez jakéhokoliv

stínování jsem nakreslil lineární zobrazení berana, přehnaně

jsem zvýraznil jeho hýždě, abych dal důraz na jeho sílu, a

přikrášlil jsem mu rohy vzletným, majestátním obloukem.

„Který z těch beranů je opravdovější?“

Ticho. Viděl jsem, jak jejich široce rozevřené, mladické

oči putují od kresby ke kresbě – dětská, realistická, stylizovaná

– a také jsem si všiml lehkého úsměvu na tváři Rochele.

„Nepřipadá vám, že všechny tři jsou jen různými způsoby

vidění téhož objektu?“ zeptal jsem se. „Ten první je beránek,

jak ho vidí dítě. Druhý je realistický způsob pohledu, jak by ho

zachytil například fotoaparát. A třetí“ – ukázal jsem na

stylizovanou kresbu – „no, co je ten třetí? Jak byste ho

porovnaly s tím druhým?“

„Je takový víc zvláštní,“ řekla jedna z dívek.

„Proč je zvláštní?“ zeptal jsem se.

„Vypadá divně,“ řekla. „Takového berana jsem nikdy

neviděla.“

„A takovéhleho berana jste někdy viděly?“ ukázal jsem na

druhou kresbu.

„Jistě. V zoo.“

„Kolik z vás někdy vidělo takového berana?“

Zvedla se většina rukou.

„Vy všechny jste viděly takovéhleho beránka?“ řekl jsem.

„Takhle malého? A v téhle barvě?“

Třídou proběhlo zmatené mumlání.

/ 124

„Co je to?“ zeptal jsem se a ukázal na kresbu.

„Kresba je to,“ řekla jedna dívka.

„Přesně tak,“ řekl jsem. „Je to kresba. Je nejblíž tomu, jak

se beran zvnějšku jeví našemu oku. A teď, jaký je rozdíl mezi

tímhle vnějškovým pohledem na berana a touhle třetí kresbou

berana?“

Jedna dívka ve čtvrté řadě – dlouhé tmavé vlasy, tmavé

oči, úzké rty – zvedla ruku. „Má ta třetí kresba být vnitřním

pohledem na berana?“

„Co myslíš tím.vnitřním’?“

Neodpovídala.

„Kdo to nakreslil?“

„Vy jste to nakreslil,“ řekla. „Vaše nitro.“

„Ano. A jak říkáme takovému vnitřnímu pohledu? Je pro

to jedno hrozně důležité slovo, které všechny znáte.“

Napjaté ticho a urputné úsilí najít klíč k tajemství. Nechal

jsem uplynout pár chvilek.

„Nikdo neví?“

Nespouštěl jsem oči z řad ke mně obrácených tváří. Dvě

ženy, muž s šedým plnovousem a rav Greenspan vzadu ve třídě

byli jako přibití, s očima upřenýma na mě v napjatém

očekávání. Proti oknu se rýsovala silueta slečny Sullivanové s

rozšířenýma očima a lehkým úsměvem na rtech. Beránek.

Viděl jsem snad berana v zoo, když jsme tam byli s Deborou a

dětmi? Ze všech možných zvířat, která jsem mohl nakreslit,

proč jsem si vybral právě berana?

Rochele zvedla ruku. Pak, váhavě, zvedla ruku ona plaše

vyhlížející zrzečka skoro vzadu a já kývl na ni.

„Je to výklad,“ řekla.

„Ano,“ řekl jsem. „Přesně tak. Je to výklad. A teď mi

povězte tohle. Dílo kterého velkého vykladače studujete?

Nemyslím kreseb, ale slov.“

Následovalo další ticho.

„Nosíte si ho s sebou,“ řekl jsem. „Každý den ho studujete.

Je to ten nejlepší a nejsrozumitelnější ze všech vykladačů.“

„Raši!“ zvolalo půl tuctu hlasů. Jeden z nich patřil

Rochele.

„Jaké máme jiné slovo pro vykladače?“

„Komentátor,“ zvolaly hlasy.

„Je Raši jediným komentátorem?“

„Ne!“

„Kdo jsou ti další?“

„Ibn Ezra.“

/ 125

„Ramban.“

„Rašbam.“

„Jsou všichni stejní?“ zeptal jsem se.

„Ne!“

„Mají všichni stejné myšlenky?“

„Ne!“

„Co vykládají?“

„Tóru.“

„Všichni vykládají tutéž věc. Vidí ale její jednotlivé části

odlišně, je to tak?“

„Ano!“

„Proč je máme všechny vytištěné v jednom chumaši? Proč

se netiskne jenom Raši?“

„V chumaši, který používáme v naší třídě, je jenom Raši,“

řekla jedna dívka váhavě. „Můj bratr má v chumaši ale i ty

ostatní.“

„V chumaši, co je v synagoze, jsou také ti ostatní,“ ozvala

se dívka se zrzavými vlasy skoro úplně zezadu.

„Proč se tisknou všichni komentátoři?“ zeptal jsem se

znovu.

‚Je to tak zajímavější,“ řekla jedna dívka.

„Jak bychom poznali, které vynechat?“ zeptala se jiná.

„Všichni ti dobří se musí vytisknout. Můj bratr říká, že je

podnětné, mít je všechny.“

Díky Bohu za tvého bratra, pomyslel jsem si. „Velmi

dobře. Ano. Umění začíná tam, když někdo, kdo umí kreslit,

přejde od tohohle“ – ukázal jsem na druhou kresbu – „k

tomuto.“ Ukázal jsem na třetí. „Když někdo vykládá, když vidí

svět vlastníma očima. Umění vzniká, když se to, co je vidět,

začne mísit s nitrem člověka, který to vidí. Když je výsledkem

nějaký podnětný nový pohled na starý předmět, pak je to tedy

zajímavé, ne? To je začátek opravdového umění. Ukážu vám,

co mám na mysli.“

Smazal jsem beránky. Chvíli jsem si pečlivě prohlížel

slečnu Sullivanovou: vysoko posazené lícní kosti, štíhlý rovný

nos, oválný obličej, tmavé oči, tmavé vlasy hladce sčesané do

francouzského copu. „Předvedu vám rozdílné způsoby, jakými

by tři velcí moderní umělci viděli a nakreslili tutéž osobu.

Prvním z nich je umělec jménem Matisse.“

Napsal jsem jeho jméno na tabuli. Nad jméno jsem modrou

křídou nakreslil jedinou nepřerušovanou linkou tvář slečny

Sullivanové. Přeskočila z křídy na tabuli, náhle poznatelná.

/ 126

Místností proběhlo vzrušení, překvapené mumlání nad

rozpoznanou podobou.

„Druhý způsob je podle umělce jménem Modigliani.“

Pečlivě jsem napsal jeho jméno na tabuli a červenou křídou

nakreslil slečnu Sullivanovou s dlouhým krkem, přehnaně

vysedlými lícními kostmi a očima ve tvaru mandlí, zaoblením

krku jsem zdůraznil kouzlo a eleganci, které čišely z jejího

vystupování.

„Třetím umělcem je Picasso. Kolik z vás slyšelo o

Picassovi?“ Zvedly se ruce. „Dobře. Skoro tolik, kolik vás

slyšelo o Ašeru Levovi.“ Rav Greenspan se připojil k

všeobecnému smíchu.

Napsal jsem na tabuli Španělovo jméno a nakreslil slečnu

Sullivanovou okrem, jako kdysi on namaloval Gertrudu

Steinovou: masivní, jakoby vysochanou, iberského vzezření,

bytost spíš z kamene než z masa, ale s očima pronikajícíma do

nejvzdálenější budoucnosti. Podíval jsem se přes rameno a

uviděl slečnu Sullivanovou, která na kresby zírala s otevřenou

pusou. Byl to váš nápad mě sem pozvat, slečno Sullivanová.

Tady vidíte sílu umění, slečno Sullivanová. Přímo na svém

mladém a krásném těle.

„Tři různé způsoby pohledu na tutéž osobu,“ řekl jsem.

„Život je bohatší, když dokážeme vidět tolika odlišnými a

podnětnými způsoby. Právě tak jako rebe a ladovští chasidé

obohacují Tóru a jidiškejt.“

Sebral jsem z římsičky na tabuli houbu a rozmáchl se

rukou nad první kresbou. Za mnou se ozvalo lapání po dechu a

někdo vykřikl: „Jé, ne!“ Položil jsem houbu a obrátil se ke

třídě.

Nastalo dlouhé, rozpačité ticho. Lil ze mě pot. Zdálo se, že

mlha pronikla do místnosti, zahustila vzduch, rozostřila tváře a

zatemnila zářivky na stropě. S křídou na prstech jsem měl

pocit, jako bych měl všude písek.

„Nejspíš nastal čas na vaše otázky,“ řekl jsem.

Uplynulo pár chvilek. Pak pomalu zvedla ruku dívka, která

měla na svůj útlounký obličejík příliš široké brýle.

„Kdy jste začal kreslit?“ zeptala se.

„Asi tak ve čtyřech nebo pěti letech.“

„Myslím doopravdy kreslit.“

„Asi tak ve čtyřech nebo pěti letech.“

Ukázal jsem na dívku, která seděla před Rochele. Měla

nepoddajné hnědé vlasy a světlou pihovatou pleť. Chtěla vědět,

kde beru nápady.

/ 127

„Všude. Na ulici, v domě, ve kterém žiju, od lidí, které

potkávám, v téhle třídě. Všude.“

Mávla na mě zavalitá dívka s kulatým obličejem. „Jste

ladovský chasid?“ chtěla vědět.

Tentokrát byla odmlka delší, tíživější. Rav Greenspan

lehce zašoupal nohama. Dvě dospělé ženy se po sobě podívaly.

Muž s šedým plnovousem vytáhl z kapsy u saka bloček a zdálo

se, že si dělá poznámky.

„Narodil jsem se jako ladovský chasid,“ řekl jsem.

„Studoval jsem ladovský chasidismus. V Nice, což je město ve

Francii kousek od místa, kde žiju se svojí rodinou, se o

svátcích modlím v ladovské synagoze a někdy také o šabatu.

Bydlíme dost daleko od synagogy, takže kdykoliv se tam

jdeme modlit, musíme přespat u přátel. Jsem stoupencem

rebeho. Věřím v budoucnost ladovského chasidismu.“

Než jsem se stačil obrátit na někoho jiného, dívka řekla:

„Otec říkal, že děláte věci, které jsou proti Tóře. Malujete

obrazy, které jsou nevhodné, jako ty, o kterých nám Rochele

včera povídala.“

Místnost se rozvlnila těly a zaplavilo ji mručení hlasů,

téměř hmatatelný neklid. Na všech stranách bylo vidět opatrné

pokyvování hlavami. Rochele vrhla na dívku zlobný pohled.

Slečna Sullivanová stála úplně tiše, s hlavou mírně

pozvednutou v gestu, které jsem si vykládal snad jako skrytou

výzvu. Šedovousý muž vytrvale psal do bloku.

„Tóra říká, že bychom neměli malovat obrazy za účelem

uctívání,“ řekl jsem.

„Říká:.Nezobrazíš si Boha zpodobením ničeho, co je

nahoře na nebi nebo dole na zemi.“‚ Dívka četla verš z papírku

na lavici. Přišla připravená.

„Nemáme dovoleno malovat obrazy za účelem uctívání,“

opakoval jsem. „Ten verš má ještě pokračování, ne? Neříká

snad: ‚Nebudeš se ničemu takovému klanět ani tomu sloužit’?

Obrazy byly v prvním chrámu, v chrámu krále Šalomouna. Ve

starověkých synagogách byly obrazy. Zpodobení jsou v

modlitebních knihách a v Pesachové agadě.“

„Ne takové, jako malujete vy,“ zavolal vysoký hlásek

odněkud z prostředka třídy.

„Snažím se malovat nové obrazy.“

„Proč?“ zavolal tentýž hlásek. Patřil hubené dívence se

zlostným obličejem a krátkými světlými vlasy.

„Protože je umělec,“ řekla jiná dívka.

/ 128

„Je to proti Tóře, malovat takové obrazy,“ řekla další

dívka.

„Je to ztráta času, který se má věnovat studiu Tóry,“

zakřičela ještě jiná.

„To je tahle hodina angličtiny taky,“ řekla jakási dívka

hlasitě.

Poznámky poletovaly třídou. Dívky překřikovaly jedna

druhou, jako bych tam nebyl. Začínal jsem ztrácet nad třídou

vládu.

Rav Greenspan se odlepil od zadní zdi a stál teď těsně za

pátou řadou židlí. Slečna Sullivanová udělala krok od stěny s

okny směrem ke stolu. Dvě sedící ženy se po sobě nervózně

podívaly. Muž s šedým plnovousem přestal psát a ohlédl se

přes rameno na rava Greenspana.

Zbývaly mi jediné zbraně: tyčinka křídy, mé rozechvělé

prsty a obraz, který mi naskočil v hlavě. Rychle jsem přešel k

tabuli a začal kreslit portrét. V místnosti zavládlo mlčení v

okamžiku, kdy jsem dokončil obrys obličeje, a když jsem

nakreslil oči, bylo ticho tak hluboké, že jsem jasně slyšel tlukot

vlastního srdce a bubnování deště do oken. Dokončil jsem

kresbu, položil křídu a obrátil se čelem ke třídě.

„Je tohle taky ztráta času určeného ke studiu Tóry?“

Ticho. Dívky seděly a zíraly na tvář na tabuli. Viděl jsem,

jak se slečna Sullivanová pousmála. Rav Greenspan mrkl na

hodinky, podíval se na mě, zavrtěl hlavou, pak se zahleděl na

tabuli. Všichni v místnosti upírali zrak na obličej na tabuli:

obličej rebeho, jak vypadal před mnoha lety. Přes délku

místnosti jsem viděl oči oněch dvou žen, muže s šedým

plnovousem a rava Greenspana a mohl jsem v nich vyčíst

náhlou spontánní rozdychtěnost, která z nich vyzařovala vůči

portrétu, a cítil jsem, jak se chvěju.

Zvedla se ruka; nepoddajné hnědé vlasy, tmavé rozohněné

oči, úzké bledé rty, smetanová pleť tu a tam rozsvícená

růžovou skvrnkou. „Rochele nám včera vysvětlila, proč jste

namaloval tamty obrazy ukři – toho ukři – víte, co myslím. Já

jenom nechápu, proč jste musel utrpení vyjádřit zrovna takhle.

Můj táta říká, že jste mohl použít něco jiného, něco víc

židovského, jako třeba Izáka na oltáři.“

Následovalo všeobecné pokyvování hlavami. Muž s šedým

vousem si zapisoval do bločku. Dvě ženy se na sebe usmály.

Rav Greenspan se vrátil ke zdi a stál s rukama založenýma na

hrudi. Pokusil jsem se představit si debaty, které musely

probíhat doma u každého z těch dětí, když večer řekly rodičům,

/ 129

že příští den přijdu do školy. Ašer Lev, ladovský chasid. Ašer

Lev, věčná příčina potíží. Ašer Lev, který zanáší jed do

dětských myslí. Proč mě pozvali? Jak to, že mě vůbec trpí pod

touhle střechou?

„Izáka na oltáři?“ zeptal jsem se. „Je to skutečně symbol

utrpení?“

S použitím různě barevných kříd jsem nakreslil malého

chlapce svázaného na oltáři s hranicí dřeva a vousatého muže

tyčícího se nad ním, v pozvednuté paži nůž s dlouhou čepelí a,

na pozadí sotva viditelnou, velebnou hlavu beránka. Pracoval

jsem rychle, střídal jsem křídy, cítil tvrdost tabule, sotva jsem

si uvědomoval, jak se měkké křídy drolí, bříškem pravého

prostředníku jsem přejížděl přes břidlicově hladký povrch a

prolínal barvy jednu do druhé. Nakreslil jsem chlapce s

vytřeštěnýma očima, tenký krk prohnutý v záklonu, hrdlo

vystavené čepeli visící nad ním; vousatého muže zmučeného

bolestí a odhodlaného, volnou ruku přitisknutou k hrudi v gestu

vyjadřujícím současně lítost i rozhodnost – vše zachycené v

nehybnosti křídou a prací mých prstů. Tohle je moje Jeskyně

věčného nyní, napadlo mě na základě jakýchsi podivných

souvislostí. Kresba. Obraz. Zachytit něco navždycky.

Schopnost uvidět všechno naráz. Žádná budoucnost, žádná

minulost. Jenom věčně trvající daný okamžik, nic než

nynějšek. Bylo to hotové, otočil jsem se, a všichni jen zírali –

studentky, slečna Sullivanová, rav Greenspan, dvě ženy i muž s

šedým plnovousem – zírali na kresbu barevnými křídami na

tabuli. Pozorně jsem se na kresbu zahleděl, uviděl jsem tváře,

které jsem nakreslil, a pojednou jsem propadl zmatku a zděšení

a napadlo mě, jestli i Rochele si kresbu pořádně prohlédla, a

postavil jsem se před kresbu tak, abych, pokud to jen šlo, tváře

zakryl. Rychlými tahy prstů jsem tváře pozměnil. Netrvalo to

ani minutu. Pak jsem se obrátil ke třídě.

„Obětování Izáka vypráví o muži, který tak bezmezné věří

v Pána světa, že je ochoten obětovat svého jediného syna. Co

to má co do činění s tématem dlouhého a osamělého utrpení?“

Zíraly na mě nepřístupné tváře; strnulé rty, nic neříkající

oči; a na vysokých oknech místnosti déšť.

„Z toho důvodu jsem namaloval tamty obrazy.“

Pochyboval jsem, že chápou, co jim říkám. Šedesátiletí to

nedokázali pochopit za celá léta. A těmhle bylo jedenáct. Potil

jsem se jako myš. Taková ztráta času pro všechny! Vzal jsem

houbu a otočil se k tabuli.

/ 130

Místností zašumělo lapání po dechu jako závan větru,

následované bezděčným, mnohohlasým „Ne!“

Polekaný jsem položil houbu a obrátil se ke třídě.

Po straně místnosti, podél oken, se rychle blížil rav

Greenspan. Postavil se vedle mě.

„Vřele poděkujeme panu Levovi za výklad a ukázku jeho

umění. Je konec hodiny.“

Mrkl jsem směrem k Rochele. Její silueta se rýsovala proti

oknu; s obličejem těžko čitelným, neproniknutelný výraz.

Pokynul jsem slečně Sullivanové a následoval rava Greenspana

ven ze třídy. V jeho kanceláři jsem si vyzvedl svůj příliš velký

pršiplášť a rozloučil se s paní sekretářkou. „Vytvořte pro nás

další obrazy, pane Leve,“ řekla a zamrkala.

Stál jsem s ravem Greenspanem ve dveřích školy. „Mělo to

vůbec nějakou cenu?“

„Rozhodně myslím, že ano,“ odpověděl bodře. „Učitelka

to s žákyněmi ještě probere. Další dvě učitelky, které byly ve

třídě, o tom pohovoří ve vyšších ročnících. Bylo to velmi

cenné. Poslyšte, opravdu byste nám nemohl sehnat Barbru

Streisandovou?“

Podíval jsem se na něho a zavrtěl hlavou.

„To je velká škoda,“ řekl smutně. „Skutečně by se nám

hodila pomoc nějaké proslulé osobnosti, jestli máme postavit tu

novou budovu.“

Stál jsem na schodech před školou a hleděl do deště.

„Upřímně řečeno, pořád nechápu, proč jste mě pozvali a vůbec

mě strpěli pod touhle střechou.“

„Pane Leve, pozvali jsme vás a strpěli vás pod touhle

střechou, protože rebe řekl, abychom to tak udělali. Ten

postarší pán, který seděl ve třídě, je rav Simon Seligson z

rebeho kanceláře. Jděte v pokoji.“

Poplácal mě po předloktí a odkráčel směrem ke své

kanceláři.

Spěchal jsem deštěm po hlavní. Okna papírnictví a

mléčného baru byla zamžená. Prošel jsem pod stromy v naší

ulici a vešel do domu. Debora seděla za stolem u nás v pokoji a

ani nevzhlédla, když jsem vešel. Šel jsem do koupelny, smyl si

křídu s prstů a pak jsem si opláchl pot s obličeje. Z rýh na

prstech a zpod nehtů se mi nepodařilo dostat úplně všechno.

Křídy zabarvily ručník a dno umyvadla. Vydrhnul jsem bílý

porcelán kartáčkem a díval se, jak barvy víří a mizí v temném

ústí odpadu.

/ 131

Ten den odpoledne se Avrumel vrátil ze školy s modřinou

na pravé lícní kosti a s rozseknutým dolním rtem. Byl jsem

zrovna v obývacím pokoji a díval se ven do deště padajícího na

trávník, když přišli s Rochele domů.

„No tohle,“ řekl jsem. „Tys někde upadl?“

Bez odpovědi odešel chodbou do svého pokoje. V obličeji

byl úplně bledý.

„Jeden kluk ve škole ho uhodil,“ řekla Rochele.

Avrumel vyšel z pokoje se Šimšonem v náručí.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se ho.

Prošel kolem mě do kuchyně.

„Kvůli čemu?“ zeptal jsem se Rochele.

„Nechtěl mi to říct. Zdravotnice mu to prý ošetřila.“

„Ty o tom nic nevíš?“

„Ne. Máma píše?“

„Ano. Rochele, jaká byla odezva na moji přednášku?“

„Když jsi odešel, ve třídě se všechno hrozně moc

probíralo. Všem se líbily ty portréty slečny Sullivanové, které

jsi nakreslil.“

„Co se stalo s kresbami na tabuli?“

„Nevím. Když končilo vyučování, ještě tam byly.“

„To je nikdo nesmazal?“

„Ne. Mně se líbilo, jak jsi nakreslil rebeho. Některé

spolužačky říkaly, žes to neměl kreslit, protože teď to nebude

možné smazat. Tati?“

„Ano.“

„Proč jsi do té kresby Izáka na oltáři nakreslil sebe a

Avrumela?“

Tak si toho všimla. Bystrá, pohotová Rochele. Kdo ještě si

toho všiml? „Nevím. Samotného mě to překvapilo.“

Její oči za skly brýlí dostaly nevěřícný výraz. „Ty něco

kreslíš a nevíš o tom?“

„Někdy. Kresba mi potom sama poví, co jsem chtěl vlastně

vyjádřit.“

„Co jsi chtěl říct kresbou Abrahama a Izáka na oltáři?“

„Nevím. Musím o tom přemýšlet.“

„Nechápu, jak můžeš kreslit, a nevědět, co kresby

znamenají.“

„Ty chceš už ve svých jedenácti úplně všemu rozumět?

Nech si něco na později. Máš nějaké úkoly?“

Odešla do svého pokoje.

/ 132

Přesunul jsem se do kuchyně. Avrumel seděl u stolu se

Šimšonem. Nalil jsem do sklenice mléko a postavil ji před něj

na stůl. Počkal, až se posadím, a pak začal mluvit k hadrovému

paňácovi. „Šimšone, chceš vědět, co se dneska stalo? Řeknu ti,

co se dneska stalo. O přestávce se mě jeden prvňák zeptal,

jestli jsem Avrohom Lev, syn Ašera Leva, a já mu odpověděl,

že jo, že jsem. Ten kluk řek, že můj táta je hříšník. Tak to řek,

hříšník, a taky člověk, který veřejně znectil Pána světa. Můj

táta! Co bys udělal Šimšone? Já mu ukázal. Praštil mě. Prali

jsme se na zemi, až nás jedna učitelka zarazila. Tak to bylo.“

Uplynula nějaká chvilka. Avrumel vzal sklenici, trošku

sebou cuknul, zašklebil se, když se sklo dotklo jeho

rozseknutého rtu, a napil se. Postavil sklenici na stůl. „Jestli se

mnou ten kluk ještě někdy bude takhle mluvit, jednu mu

vrazím,“ řekl Šimšonovi. Napil se ještě trochu mléka. „O mém

tátovi nikdo takhle mluvit nebude.“

Uslyšel jsem na chodbě kroky. Debora přišla do kuchyně.

„Rochele mi řekla, že Avrumelovi někdo něco udělal.“

Řekl jsem jí, co se stalo. „Syn pyká za otcovy hříchy,“ řekl

jsem. „V Nice jsme takovéhle potíže nikdy neměli.“

„Tohle není Francie,“ řekla. „Tady jsme v Brooklynu.“

Avrumel dopil mléko a slezl ze židle, se Šimšonem v

těsném objetí.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho Debora.

Zvedl k ní oči, ale neodpověděl.

„Ça va, Avrumel?“ zeptal jsem se.

„Ça va, Papa,“ řekl a odešel z kuchyně.

„Tohle není jen tak, zavolám ravu Greenspanovi,“ řekla.

„Měli jsme jet domů v úterý, jak jsme původně chtěli.“

„Rebe tě požádal, abychom zůstali. Měli jsme snad na

vybranou?“

„Ne,“ řekl jsem.

Otec přišel z kanceláře, podíval se na Avrumelovu tvář,

nechal si od něj vyložit, co se stalo, a rázným krokem vyrazil k

telefonu ve své ložnici. Zatímco telefonoval, vrátila se matka.

Avrumel v kuchyni znovu převyprávěl celý příběh nad druhou

sklenicí mléka a matčinými lívanci s cukrem a skořicí, které se

mu ale kvůli rozbitému rtu špatně žvýkaly. Otec se vrátil z

ložnice. Avrumel šel k němu. Otec ho zvedl a sevřel v náručí.

Avrumel objal otce kolem krku. Chumáče otcova bílého vousu

splývaly Avrumelovi přes tváře a ramínka, skoro se v nich

ztrácel. Vyšli spolu z kuchyně.

/ 133

„Kam se hneš, tam to tvoje umění působí potíže, Ašere,“

řekla matka a zavrtěla hlavou.

„Vzala jsem si potížistu nad potížisty,“ řekla Debora a

vyslala ke mně úsměv. „Proč nemůžeš malovat hezké obrázky

jako Max?“

„Takhle se mě vždycky ptala matka, když jsem byl malý.“

„Na to si vzpomínám,“ řekla matka.

„Cos na to říkal?“ zeptala se Debora.

„Říkal jsem, že svět není hezký, tak proč bych měl malovat

lež?“

Odněkud daleko z domu zazněl otcův zpěv. Jeho hluboký,

mírně nosový hlas se nesl chodbami až do kuchyně. Zpíval

píseň, kterou jsem ještě nikdy neslyšel, pomalou, sladkobolnou

písničku v jidiš o jelínkovi, který prchá před lovci a ztratí se v

temném lese. Po dlouhém putování dojde na paseku, kde stojí

starý kamenný dům s měkce zářícím bílým světlem nade

dveřmi. V domě žije starý vousatý muž. Má sotva dost jídla

sám pro sebe, ale vezme jelínka k sobě a jelínek u něho bydlí a

je šťastný. Ukáže se, že muž je divotvorný a svatý Ba’al Šem

Tov, zakladatel chasidismu, první a největší cadik.

Otcův hlas přivábil do kuchyně i Rochele. Všichni čtyři

jsme pak poslouchali, jak otec zpívá Avrumelovi.

Následujícího dne svolal rav Greenspan shromáždění celé

školy, chlapce i dívky. Oznámil, že jedním z přikázání Tóry je

pohostinnost. Dodržoval je Otec Abraham a budou je

dodržovat i všichni žáci ladovské ješivy. Ve škole jsou hosté z

Francie a má se s nimi jednat tak, jako Otec Abraham zacházel

se třemi anděly. Je to přání rebeho, který mu ráno telefonoval.

Má někdo nějaké otázky?

Žádné otázky nebyly.

Rochele a Avrumel nám s Deborou o shromáždění řekli,

když přišli ze školy. Avrumel říkal, že kluk, s kterým se popral,

přišel do školy s fialovým monoklem na levém oku. Jak se

váleli po asfaltu, zasáhla chlapcovo oko Avrumelova bota.

„Nechtěl jsem ho uhodit,“ řekl Avrumel. „To samo.“ Náhodná

rána do oka nezůstala bez uspokojivé odezvy. Mnozí ve třídě

teď Avrumela považovali za někoho, s kým je třeba počítat, a

našli se i tací, kteří k němu vzhlíželi se směsicí úcty a strachu.

Ladovští chasidé se ne vždy zříkají pěsti – či vlastně, v tomto

případě, boty.

Zeptal jsem se Rochele, jestli jsou kresby, které jsem den

předtím nakreslil, ještě pořád na tabuli. Řekla, že když přišla

do školy, byly už smazané.

/ 134

Později jsem se zeptal Debory: „Proč myslíš, že se té

pranice zhostili takovým způsobem?“

„Jakým způsobem?“

„Shromážděním. Mohlo se to odbýt během pěti minut,

jenom s těmi dvěma kluky. K čemu svolávat celou školu?“

„Nevím.“

„Je to vůbec nějak zvláštní. Celá škola shromážděná kvůli

jedné rvačce.“

„Telefonoval jim rebe.“

„Přesně to mám na mysli. Proč se rebe zabývá takovou

prkotinou?“

„Určitě mu o tom pověděl tvůj otec.“

„To jistě. Ale proč? Já se ve škole pořád pral. Otec ani

jednou jedinkrát nezakročil. A chodit hned za rebem. Proč

nezavolal otec ravu Greenspanovi?“

„Co tě trápí, muži?“

„Nevím Debi. Jsem zralý jet domů.“

„Za týden, nebo tak nějak. To chceš, aby děti odjely domů

s chutí rvaček na jazyku? Pro klid. Ještě tak týden. Platí, můj

muži? V zájmu hezkých vzpomínek a klidu.“

Ovzduší kolem našeho šabatového stolu bylo ten pátek

večer ve znamení zmirot a hádanek. Avrumel si vlezl otci na

klín a usnul. Spal u něho a maličko chrápal, zatímco jsme

odříkávali modlitbu po jídle. Ret už se mu hojil a modřina na

tváři změnila barvu na nevýrazně fialovou se suchým

stroupkem. Debora.ho uložila do postele a vrátila se do

kuchyně. Rochele, na bleděmodrých šatech uvázanou jednu z

matčiných zástěr, pomohla Deboře a matce s nádobím. Otec se

mě zeptal, jestli bych s ním nešel na chvíli studovat, a šli jsme

do obývacího pokoje, kde jsme společně studovali dílo napsané

rebeho pradědečkem, četli jsme si jednotlivé úryvky nahlas a

navzájem si je vysvětlovali. Studovali jsme oddíl o tom, kdo je

schopen zabývat se studiem Tóry, a místo toho se zaměstnává

nicotnými záležitostmi; takový člověk se dočká přísných trestů.

Obdobně, „ten, kdo se zabývá naukami národů světa, se řadí k

těm, kdož utrácejí svůj čas světskými otázkami, pokud jde o

hřích zanedbávání Tóry… Co víc, nečistota nauk národů je

horší než nečistota světské mluvy…“ Strávili jsme notný čas ve

snaze pochopit, proč tomu tak je. Rozebírali jsme, že nauky

jsou zakázané, protože vedou ke zprznění intelektuálních

schopností od Boha pocházející duše, a pak jsme narazili na

/ 135

oddíl, který říkal, že studium věd je dovoleno, pokud „člověk

užije těchto nauk coby užitečného nástroje, coby prostředku k

blahobytnějšímu živobytí, aby byl schopen sloužit Bohu, či

pokud ví, jak je užít při službě Bohu a jeho Tóře. Proto se jimi

zabývali Maimonides a Nachmanides, blahé paměti, i jejich

stoupenci.“ Zamýšleli jsme se nad tím, že „veškeré chtíče,

pýcha, zloba a podobná hnutí mysli jsou v srdci a ze srdce šíří

se po celém těle, stoupají také do mozku a do hlavy… Sídlo

duše od Boha je však v mozku, který je v hlavě, a odtamtud

dosahuje do všech údů…“ Rozjímali jsme o „dokonale

počestném člověku“, v němž všechny sklony ke zlému přešly v

dobro, který zcela pohrdá radostmi tohoto světa a nenachází

pražádné potěšení v pouhém uspokojování tělesných choutek

namísto služby Bohu, protože tělesné choutky pocházejí ze

sitra achera a dokonale počestný člověk nenávidí vše, co je ze

sitra achery. Četli jsme slova velkého moudrého rabína Simona

ben Jochaje: „Vím o výjimečně moudrých mužích a není jich

mnoho. Jsou.výjimeční’ dík své schopnosti obracet zlo a

způsobit, že se povznese až ke svatosti…“

Otec vzhlédl od knihy a zahleděl se kamsi do dálky, tmavé

oči se mu leskly. Pročesával si prsty dlouhý vous, mírně se v

křesle pohupoval dopředu a dozadu a dal se do zpěvu ladovské

melodie. Slova a nápěv zlehka zaplnily obývací pokoj, laskaly

nehybný vzduch. Závěsy byly roztažené, takže jsem viděl na

trávník a stromy, vysoké a přízračné ve světle pouličních lamp.

Přes trávník přeběhla cik cak veverka, vyskočila na kmen

platanu a zmizela v temném bludišti větví. Seděl jsem a

naslouchal otcovu zpěvu, se zavřenýma očima jsem se nechal

pohltit melodií a v tu chvíli mi připadalo, že nic není nemožné,

že svět ještě nezaklapl zářivou bránu smíření, a sliboval jsem

si, že pokročím alespoň na práh a nahlédnu dovnitř, abych

viděl, co mě uvnitř čeká. Zůstal jsem úplně tiše a poslouchal,

jak otec zpívá.

Ráno seděl Avrumel v synagoze s otcem, zachumlaný v

chladivém bílém světě jeho velikého talisu. Rebe nepřišel.

Bratranec Jonkel byl mrzutý jako vždy a mou přítomnost bral

sotva na vědomí. Byl teplý jarní den, promývaný jasně zářícím

sluncem s baldachýnem čistého modrého nebe. Domů jsme šli

pod pučícími stromy. Rochele řekla, že modré nebe nad hlavou

jí připomíná oblohu u nás doma v Saint-Paul. Avrumel,

kterému modřiny už skoro zmizely, šel s mými rodiči. Debora

se zeptala Rochele, jestli se jí stýská po domově. Ne,

odpověděla. Líbí se jí tady. Je tu spousta děvčat v jejím věku a

/ 136

učitelé jsou výborní. „Počasí se mi ale nelíbí,“ řekla. „Je jako

počasí v Paříži.“

„A to ještě bez krás Paříže,“ řekl jsem.

„Tady je taky krásně, tati,“ řekla. „Mít nové kamarádky je

krásné. Být blízko rebemu je krásné.“

Debora se pro sebe usmála.

„Ano,“ řekl jsem. „Máš pravdu. To obojí je krásné.“

Toho dne pak přišlo rodiče navštívit několik přátel, seděli

jsme na terase a povídali si. Teplý odpolední vzduch prozářený

sluncem už v sobě nesl lehké náznaky blížících se letních dnů.

Matka, s Debořinou pomocí, podávala koláče a džus.

Poslouchal jsem a občas se vmísil do hovoru, nechal jsem se

unášet sem a tam na vlnách konverzace. Bylo to tak nějak

uklidňující sedět mezi lidmi, kteří mě přijímali, brali v úvahu.

Jeden z přítomných byl počítačový inženýr; další matematik.

Kousek ode mě seděl profesor filosofie a profesorka klasické

filologie. Všichni buď bydleli kousek od synagogy, nebo trávili

šabat s příbuznými či přáteli ve zdejší čtvrti. Všichni byli

stoupenci rebeho. Mluvili jsme o chasidismu, Tóře a Ba’al Šem

Tovovi a rebem. Ba’al Šem Tov položil otázku: Proč bylo

stvořeno zlo, či projevy zla? Aby se člověk, po překonání té

nejobtížnější z překážek, mohl tím více radovat, až se dostane

do blízkosti Pána světa. Vyprávěli jsme si příběhy o jiných

chasidských

rebech.

Menachem

Mendel

z

Vitebska

prohlašoval, že není strůjcem zázraků, že pouze Ba’al Šem Tov

je schopen činit zázraky, dokáže vydat rozhodnutí a Bůh je

vykoná; ale on, Menachem Mendel, se modlí za své chasidy,

aby měli děti, pevné zdraví a možnost vydělat si na živobytí.

Někdo hovořil o Nachmanovi z Braslavi, který věřil v

blahodárné účinky samoty. Člověk by měl strávit alespoň

hodinu denně sám v místnosti nebo na vycházce v krajině,

zabrán do vnitřního rozhovoru s Pánem světa. A měl by myslet

jen na to, co má ten den učinit pro Boha, a pak jej prožije bez

nesnází. Člověk na světě nemá než přítomný okamžik, den a

hodinu, kterou právě žije, potože zítřek přináší už zcela jiný

svět. Někdo další vyprávěl o Aharonovi Rokeachovi z Belzu,

kterému činilo obtíže kárat své lidi, protože na nich pokaždé

shledal něco dobrého, ať už se dopustili čehokoliv, a který

nedovolil, aby se v jeho synagoze používala elektřina, protože

totéž vedení zásobovalo proudem nedaleký katolický kostel.

Profesor filosofie, muž něco málo přes šedesát, elegantní,

šedovlasý, s pronikavýma modrýma očima a energickým

vystupováním, se mě zeptal, co si myslím o Chagallovi

/ 137

pohřbeném na katolickém hřbitově v Saint-Paul. Řekl jsem mu,

že podle mě je to ostuda a hanebnost; poprvé za dva tisíce let

se mezi Židy objevil umělec světové velikosti, jeden z těch,

kdo utvářeli modernismus – a je pohřben na gójském hřbitově,

protože ho jeho asimilovaná rodina chtěla mít blízko a

židovský hřbitov v Nice se jim zdál příliš daleko nebo příliš

židovský. Nemůžu na hřbitov v Saint-Paul zajít a odříkat mu

nad hrobem žalm, protože věřící Žid má vstup na takový

hřbitov zapovězený. Vidím hřbitov z okna svého domu, a

kdykoliv se tam podívám, vzpomenu si na Chagalla, který je

tam pohřbený. Je to skličující. Viděl jsem, jak mě otec při řeči

sleduje; na obličeji měl ztrápený výraz, jako by myslel na to, že

i já bych mohl takhle skončit, pokud budu i nadále žít svým

životem umělce.

Profesorka klasické filologie, dobře vypadající žena kolem

padesátky, se mě zeptala, co si myslím o zhroucení estetických

kánonů v současném umění, v době, kdy Picasso je mrtev a

modernismu odzvonilo, a chvíli jsme se o tom bavili. Někdo,

myslím, že to byl ten matematik, se zmínil, že nedávno viděl

film Au Revoir les Enfants, a tvrdil, že by ho měl vidět každý.

Mrkl jsem na Deboru, která seděla vedle matky; viditelně

strnula, ale byla zticha. Připadalo mi zvláštní, že stoupenec

rebeho doporučuje při hovoru o šabatovém odpoledni film, byť

se jedná o film s tematikou holocaustu. Takhle se ladovští Židé

o šabatu obyčejně nebaví. Byli to zajímaví lidé. S takovými

bych dokázal žít. Možná nakonec ještě všechny překvapím.

Padla na mě lehká ospalost – to tím teplem, sluncem, hrou

světla procházejícího platanem, který byl teď obsypaný pupeny

– a ztratil jsem nit hovoru.

Večer jsme se s otcem vrátili ze synagogy a otec pronesl

krátkou havdalovou modlitbu. Avrumel držel svíci spletenou ze

čtyř pramenů; Rochele kořenku. Bylo po šabatu.

O pár minut později mi Debora v našem pokoji řekla, že by

byla ráda, kdybych ji vzal na Au Revoir les Enfants.

Odpověděl jsem, že mi to nepřipadá jako dobrý nápad a

kdo by nám také hlídal děti.

„Poprosila jsem tvoje rodiče. Rádi děti pohlídají.“

„Víš, co s tebou takové filmy dělají, Debi.“

„Nemůžu si pořád nechat předpisovat život, Ašere. Když si

to nechám líbit, zůstanou oni pány a já budu poražená. Dva

roky mi diktovali, jak mám žít. Jestli se ti nechce, půjdu sama.“

Do kina na Manhattanu, kde film dávali, jsme jeli metrem.

Na ulici před kinem stála dlouhá fronta. Ulice rozzářená neony

/ 138

byla přeplněná lidmi na procházce a mladými zamilovanými

páry. Čekali jsme ve frontě na lístky, pak ještě uvnitř v kině.

Před pultem s praženou kukuřicí byla dlouhá fronta. Debora se

zdála bledá, nemluvila. Posadili jsme se v sále a zhlédli film.

Film je o židovských chlapcích, kteří se během druhé

světové války dostanou do katolické internátní školy na jih od

Paříže, nedaleko Fontainebleau. Jejich židovství se udržuje v

tajnosti a oni se snaží splynout s ostatními studenty. Jsou ale

vyzrazeni a Němci je odvezou i s páterem, který je ředitelem

školy. Chlapci i páter zahynou při holocaustu.

Během filmu jsem se co chvíli díval po Deboře; v

mihotavém světle odrážejícím se od obrovského plátna

vypadala v obličeji úplně bílá.

V metru cestou domů nepromluvila slovo. Hlavní a ulice

mezi domy byly temné a pusté, stromy vypadaly jako matně

hrozící strážci. Vešli jsme do domu. Rodiče i děti spali. Uvařil

jsem trochu kávy a posadili jsme se v kuchyni.

„Vzpomínky,“ řekla a nervózně pomrkávala očima. „Věci,

o kterých si myslíme, že jsme je už zapomněli.“

„Neměli jsme na to chodit.“

„Moc mě chráníš, Ašere. To chceš, abych se schovávala

před světem? Byla jsem schovaná dost dlouho.“

„Nemusíš se pořád trestat, protožes přežila a druzí ne.“

„Vzpomínky nejsou trest, Ašere. Vzpomínáním člověk

vítězí nad sitra achera, nad Hitlerem, budiž jeho jméno

vymazáno. Ten film je posvěcením Božího jména. Proč bych

se toho neměla účastnit?“

Upila ze šálku. Sundala si paruku. Dlouhý krk, nakrátko

ostříhaná hlava a popelavá tvář jí dodávaly vzezření oběti

koncentračního tábora. Zadíval jsem se na ni a po zádech mi

přeběhl mráz.

Když jsem potom přišel do našeho pokoje, Debora ležela v

posteli se všemi světly rozsvícenými a rukou položenou přes

oči.

„Debi, prosím tě, odpusť si napříště takovéhle filmy.“

Odvrátila se ode mě.

„Debi?“

„Nech mě být, Ašere. Potřebuju, abys mě teď nechal na

pokoji. Nezhasínej světla, prosím tě.“

Usnula se všemi světly rozsvícenými.

/ 139

Probudil jsem se uprostřed noci, když jsem ucítil, jak

vklouzla ke mně do postele. Třásla se, kůži měla rozpálenou a

suchou. Světla svítila. V obličeji byla celá brunátná a oči se jí

leskly jako v horečce. Přivinul jsem ji k sobě a poslouchal, co

říká.

„Nevzpomínám si, co jsme jedli za jídlo. Pamatuju si

všechno, jenom jídlo ne. Není to zvláštní?“

„Nevím, Debi. Co myslíš?“

„Pamatuji si, jak tam byl cítit ten studený vzduch, jako

kameny. Jako jeskyně. Můj ty Bože, v tom bytě byla ale zima!“

„Zkus zase usnout, Debi.“

„Nebylo tam vůbec mýdlo. Všichni měli vši. A kurděje.

Vidíš, co všechno se mi nevybaví, Jenom si nemůžu

vzpomenout, co jsme jedli. Vím, že jsme za celou dobu vůbec

neměli maso a skoro nikdy nebyl chleba. Pamatuju se na muže,

který nám jídlo nosil. Tohle jsem ti už vyprávěla, viď, muži?“

„Ano. Ale pověz mi to znovu.“

„Byl plešatý, měl rozštěp patra a někdy měl rozepnutý

poklopec. Osm měsíců nám nosil jídlo a pak jeden den

nepřišel. Nic jsme nejedli. Už jsem ti to říkala.“

„Ano.“

„Pak přišla nějaká stařena. Jsem z odboje,’ řekla.

‚Armanda zavřeli. Odteďka vám budu nosit jídlo já.’ Měla

obličej jako zmačkaný papír. Bleděmodrý vlňák. Odrbaný

kabát. Bílé vlasy. Byla cítit jako někdo, kdo se nemyje.

Dvakrát týdně nám nosila jídlo. Ale nevzpomínám si, co jsme

jedli. Čím to je?“

„Nevím, Debi.“

„Vzpomínám si, že Maxův otec té ženě jednou dal peníze,

aby na černém trhu koupila dvě kila másla. Musela pro něj

daleko. Vrátila se s máslem zabaleným do novin. Stáli jsme

okolo a sledovali, jak Maxův otec balík rozbaluje. A když byly

všechny noviny dole, viděli jsme, že to není máslo, ale stará

bota. Někdo stařeně vyměnil máslo za botu přímo pod nosem.

Stařenu to rozlítilo a říkala, že příští den půjde zpátky za tím

člověkem, který jí máslo prodal, Maxův otec jí ale řekl, aby to

nedělala, nechtěl vyvolat problémy, nechtěl, aby se někdo

vyptával, co je zač a jestli kupuje takovou spoustu másla pro

sebe nebo pro někoho jiného. Maxův otec byl pořád nervózní.

Na to si vzpomínám, můj muži. Úplně jasně. Byl to malý muž s

jarmulkou a kozí bradkou a vždycky stál v nějakém temném

rohu a povídal si pro sebe. Pokaždé mě to lekalo, když jsem

viděla Maxova otce v temném koutě, jak mluví sám k sobě.“

/ 140

„Co říkal?“

„Nevím. Mluvíval přitom jazykem, kterému jsem

nerozuměla. Maxova matka k němu po chvíli vždycky přišla a

odvedla ho do jejich ložnice. Vyprávěla mi příběhy pro děti z

knih, které znala zpaměti. To už jsem ti říkala. Pracovala

předtím jako knihovnice v dětském oddělení obvodní

knihovny. Příběhy o býkovi, který odmítl zápasit, o slonovi,

který dovedl lítat, a o malé holčičce a jejím bratříčkovi, kteří se

ztratili v lese. Těch příběhů byla spousta. Vyprávěla mi je

pořád dokola. Vidíš, co všechno si pamatuju za podrobnosti,

ale nepamatuju si, co jsme jedli.“

„Zeptáme se Maxe, až se s ním uvidíme.“

„Víš, co si pamatuju úplně nejvíc? Maxovi věčně scházely

barvy. Připravoval si soubor prací, aby měl po válce co ukázat,

až si bude shánět práci. Pořád říkal otci o peníze na barvy. Otec

mu říkal, že nemá dost peněz ani na jídlo, tak kde má věčně

brát peníze na barvy? Max říkal, že se otec o něho nezajímá,

nechce, aby z něho byl umělec. Jednou tam došlo k hrozné

hádce. Bylo to po té záležitosti s máslem z černého trhu a

botou. Strašlivě mě to vyděsilo. Myslela jsem, že to sousedi

určitě uslyší a zavolají policii. Max barvy nedostal. Vidíš, na

co všechno si dokážu vzpomenout, Ašere. Ale nevzpomenu si,

co jsme jedli. Je jako můj starší bratr, můj Max. Jsem hrozně

ospalá, ale bojím se usnout. Takhle jsem to měla v tom bytě.

Pokaždé jsem se bála usnout. Myslela jsem, že zatímco budu

spát, přijde policie, Maxe i s jeho rodiči odvedou, a já se

probudím a zjistím, že jsem v celém bytě sama.“

„Mám ti vyprávět některou z těch tvých pohádek?“

Tiše se zasmála. „Jsi na mě tak hodný, můj zlatý Ašere.

Mrzí mě, že máš se mnou tolik trápení.“

„To neříkej, Debi. Já tě miluju.“

„Cos viděl na té ženské trosce, když mě tenkrát Max

přivedl k tobě do ateliéru?“

„Chceš říct, co se mi líbilo na té krásné mladé ženě, kterou

Max přivedl, aby se mnou udělala rozhovor?“

„Ano. Co?“

„Že je chytrá a vypadá o deset let mladší, než kolik jí je.“

„Děkuju.“

„Připadala mi sympatická.“

„Děkuju ještě jednou.“

„Že pochází z ladovské rodiny a překvapivě má ponětí o

umění.“

„Max byl dobrý učitel.“

/ 141

„Že se podívala na jeden z mých obrazů na zdi a řekla, že

je to významné dílo, ale že se jí nelíbí.“

„Je to významné dílo a ani teď se mi nelíbí.“

„Že mě nechala, abych si po rozhovoru nakreslil její tvář.“

„To byla dobrá kresba a líbila se mi.“

„A dokázal jsem si ji představit jako svou ženu a matku

našich dětí.“

„Byla bych matkou mnohem víc dětí nebýt těch potratů.“

„To je Boží vůle, ženo moje.“

„Je? Opravdu? Proč si nemohl Bůh přát, aby aspoň jeden z

mojí rodiny přežil? Měla bych někoho z vlastní krve, s kým

bych mohla mluvit o tom, co se stalo.“

Tiskl jsem ji k sobě. Třásla se.

„Není to zvláštní, že si nemůžu vzpomenout, co jsme jedli?

Dva roky jsme v tom zapečetěném bytě jedli, a já si

nevzpomenu na jediné jídlo. Ašere, nelituju, že jsme viděli ten

film. Je to kvalitní film. I když si někdy, když sedím v temném

kině, vzpomenu na ten temný byt. Jestli to je Boží vůle, muži,

pak tu musí být nějaký záměr. Nemyslíš, že v tom musí být

nějaký záměr?“

„Kdo ví? Možná všechno slouží nějakému záměru.“

„Když jsem zjistila, co se stalo s mým otcem, měla jsem

pocit, jako by se mi ani nechtělo žít. Když mi Maxova matka

řekla, že moje máma je taky mrtvá, věděla jsem určitě, že

nechci žít. Celou tu dobu, kdy jsem žila s Maxovými rodiči,

chodila na střední školu, na Sorbonnu a pak psala pro ten

časopis – jsem vlastně nechtěla žít. Když jsem potkala tebe,

začala jsem si myslet, že je to možná součást nějakého záměru.

Člověk musí mít důvod žít, a tím nejlepším důvodem je druhý

člověk. Společně si mohou sestavit plán, podle kterého budou

žít svůj život. Co když jenom uskutečňujeme záměr, který

připravil Bůh? Rozumíš mi, můj muži?“

Držel jsem ji, cítil, jak se chvěje, až po chvíli upadla do

neklidného spánku. Ležel jsem, nespal, poslouchal, jak dýchá,

a snažil se představit si dva roky, které strávila v tom bytě, a

nedokázal jsem to. Zdálo se mi, že zpod dveří na terasu slyším

výsměšný řehot a šoupání nohou, které se štrachají směrem k

temné spleti větvoví platanu.

O dva dny později se ráno v synagoze bratranec Jonkel

jevil ještě zarputilejší než kdy jindy. Co chvíli jsem ho přistihl,

jak se po mně dívá, a zdálo se mi, že jeho sinalý obličej sžírá

/ 142

vztek v míře nezvyklé i u něho. Po bohoslužbě jsem za ním šel

a zeptal se ho, jak se věci mají, on zabručel něco o „potížích s

těmi nechutnými modlářskými hnusotami“ a odpochodoval.

Bratranec Nachum s rozpačitým výrazem zamumlal: „Dobré

ráno, Ašere,“ a chvátal pryč.

Na hlavní byl malý provoz. Stromy obrostly drobnými

lístečky, které vypadaly křehce proti modrému nebi. Cestou

domů jsme se s otcem stavili pro nedělní Timesy. Titulní strana

se věnovala americké prezidentské kampani, která byla v

plném proudu. Ve Francii také brzy proběhnou volby. Ve

Francii silná pravicově nacionalistická strana děsila Maxe

svými rasistickými hesly. Všude docházelo k otřesům v jádru

bytí. A tady, mezi ladovskými Židy v Brooklynu, v srdci

ladovského světa, byl devětaosmdesátiletý rebe – a nikdo

otevřeně nehovořil o jeho nástupci, nepadla o tom ani zmínka,

ani slovo. Vykoupení přijde bezpochyby dřív. Ale co když…?

Ani slovo.

Cestou k domu mi otec řekl, že koncem června musí být

kvůli nějaké rebeho záležitosti v Paříži, a jak by bylo příjemné,

kdybychom tam mohli jet společně. Řekl jsem, že do konce

června jsou ještě celé týdny a my se pravděpodobně budeme

vracet do Saint-Paul někdy začátkem příštího týdne. Aniž by se

na mě podíval, zeptal se: „Všichni?“

„Samozřejmě.“

„Jak si přeješ, Ašere.“

Později dopoledne, když odcházela na universitu,

zaklepala matka na dveře hostinského pokoje, kde jsem seděl u

stolu a nepřítomně zíral do skicáře. Stála ve dveřích a moc jí to

slušelo, v tmavěmodrém kostýmku a krémově bílé blůze, s

kufříkem v ruce. Otec už byl v kanceláři a Debora někde pryč,

na nákupech.

„Můžu tě na chvíli vyrušit, synu?“

Řekl jsem jí, že mě neruší; vlastně vůbec nic nedělám.

„Otec mi sdělil, že pomýšlíte na brzký odjezd.“

„Debora říkala, že s tebou o tom promluví.“

„Nebylo by rozumnější, aby tu děti dokončily školní rok?

Zbývá už jen pár týdnů.“

„Debora a já se musíme vrátit. Máme práci.“

„Tomu nerozumím, Ašere. Cožpak nemůžeš dělat svoji

práci tady? Debora říká, že se jí tu píše moc dobře. Potřebuješ

ateliér? Proč si nepromluvíš s Douglasem Schaefferem o

nějakém prostoru na Manhattanu? Nebo, jestli chceš, můžeme

ti snadno najmout něco tady v naší čtvrti, kde by sis mohl

/ 143

udělat ateliér.“ Vešla do pokoje. Tvář měla zrůžovělou, hnědé

oči jí podivně svítily; na výstupcích lícních kostí jí vyvstávaly

skvrnky sytější červeně. „Děti by třeba mohly jet do našeho

letního tábora,“ řekla.

Zíral jsem na ni.

„Máte v Saint-Paul pro děti letní tábor?“

„Ne.“

„Co děti celé léto dělají?“

„Vždycky se něco najde. Chodí plavat k Maxovi do

bazénu.“

„Náš letní tábor by se jim moc líbil. Uvažuj o tom, Ašere.

Promluv si s Deborou.“

Odcházela chodbou. Slyšel jsem, jak se zavřely přední

dveře. Seděl jsem u stolu a zíral na prázdnou stránku skicáře.

Debora přišla domů chvíli potom, obtěžkaná balíčky. Šel

jsem za ní do kuchyně. Řekla, že bychom měli o matčině

návrhu vážně uvažovat. Nejprve si promluvíme s dětmi, řekla.

Pokud se jim nápad bude zamlouvat, ještě si všechno

rozmyslíme.

„Může Rochele jet na letní tábor?“

„Nevím.“ Vyndávala jídlo z tašek a ukládala je na police a

do ledničky. „Zavolám doktorovi tvých rodičů a zeptám se ho.“

„To je letní tábor i pro pětileté děti?“

Existuje ladovský denní tábor, řekla. Viděla, že ho inzerují

ve škole.

„Já se musím vrátit domů, Debi. Mám tam práci.“

„Pro děti to může být moc dobrá zkušenost, Ašere. U nás

není přes léto moc dětí v jejich věku, se kterými by si mohly

hrát. A v srpnu je v Nice a Saint-Paul nesnesitelně kvůli

turistům. Ty o tom vlastně ani nevíš; jsi pořád zavřený v

ateliéru. Pro děti by to tady mohlo být požehnání.“

„Slíbil jsem Maxovi, že s ním budu pracovat v Paříži.“

„Do Paříže můžeš jet. Co ti brání, abys jel do Paříže?“

„Kde budeš ty?“

„Nevím. Co abychom si nejprve promluvili s dětmi?

Nebudeme z toho moudří, dokud si nepromluvíme s dětmi.“

Naobědvali jsme se a já pak šel do strýčkova domu.

Otevřela mi teta Lea. Vypadala nezvykle neupraveně:

bleděmodré domácí šaty na ní neforemně visely, paruku měla

nakřivo. Do očí jí vstoupil podivný chlad, když mě uviděla.

„Copak chceš, Ašere?“

Zeptal jsem se jí, jestli bych mohl chvíli pobýt se sbírkou

obrazů.

/ 144

„Dneska ne,“ řekla.

„Nebudu nikomu na obtíž.“

„Teď se to nehodí, Ašere.“

„Tak já přijdu později.“

„Dneska se to vůbec nehodí.“

„Není ti nic, teto?“

„Jak se můžeš takhle ptát? Můj muž je mrtvý a ještě mi po

něm zbyly starosti. Jak mi asi může být? Omluv mě, prosím,

Ašere. Musím si jít lehnout.“

Vrátil jsem se do domu rodičů a strávil odpoledne v

obývacím pokoji, kde jsem střídavě zíral z okna na trávník a

četl si Rilkeho Dopisy o Cézannovi. Ze stránek ke mně

pronikla jedna pasáž:

Pokud jde o jeho pracovní návyky, tvrdil, že do čtyřiceti žil

jako bohém. Teprve potom, až když se seznámil s Pissarem,

našel zálibu v práci. Zato však to té míry, že příštích čtyřicet let

nedělal nic jiného, než že pracoval. Pracoval dokonce bez

radosti, zdá se, v neustálých záchvatech vzteku, s každičkým

svým obrazem se pral…

Připadalo

mi,

že

jsem

zaslechl

tiché,

vzdálené

pohvizdování a vzhlédl jsem, ale nikoho jsem neviděl.

Pokračoval jsem ve čtení:

… starý, nemocný, každý večer po pravidelné celodenní

práci vyčerpaný až na pokraj zhroucení (často chodil spát v šest

hodin, před setměním, poté, co do sebe bezduše nasoukal

nějaké jídlo), zlostný, nedůvěřivý, vysmívaný a zesměšňovaný

pokaždé, když šel do svého ateliéru – světil však neděli, chodil

na mši a na nešpory, jako v dětství…

Zavřel jsem oči. V hloubce koruny platanu potichu

zacvrlikal pták a ztichl. Kniha se zdála být podivně nehmotná,

jako by měla odplout pryč. Pevně jsem ji sevřel a otevřel oči.

… byl tu rozpor, vzájemný střet mezi dvěma pochody,

nejprve díváním se a důvěřivým přijímáním, a poté

/ 145

přivlastněním si a využitím toho, co bylo přijato; a tyto dva

pochody, snad proto, že se staly vědomými, se ihned začaly

stavět proti sobě, jaksi se vehementně hlásily o slovo, a nadále

se neustále vzájemně rušily a popíraly. A stařec vzdoroval

jejich nesouzvuku a pobíhal sem a tam po svém ateliéru… s

porůznu poházenými zelenými jablky, nebo v zoufalství vyšel

na zahradu a tam jen tak seděl. A před ním leželo městečko, nic

netušící, se svojí katedrálou; město pro počestné a obyčejné

měšťany…

Dívání se a přijímání… přivlastnění si a využití… a před

ním leželo městečko, nic netušící…

U večeře si Debora promluvila s dětmi o létě. Avrumel

nevěděl, co to takový denní tábor je, a když se to dozvěděl,

sdělil Šimšonovi, že chce jet na léto domů, být u strýčka Maxe

a plavat v jeho bazénu. Rochele představa, že by měla strávit

léto někde bez nás, podle všeho vylekala: co by se dělo, kdyby

dostala záchvat? Obě děti ale řekly, že by se jim zamlouvalo

zůstat tady u dědečka s babičkou a dochodit školní rok v

brooklynské ješivě.

„Ještě jsme se nerozhodli tak ani tak,“ řekla jim Debora.

„Popřemýšlíme o tom.“

„Zůstaňte aspoň do léta,“ řekla matka.

„Jestli zůstaneme, budu moct hrát ve školním představení,“

řekla Rochele. „Učitelka mi chtěla dát velkou roli. Je to o

prorokyni Deboře.“

„My to s tátou probereme,“ řekla Debora.

Toho večera na mě v synagoze bratranec Jonkel neustále

vrhal vzteklé pohledy.

„Stalo se tvému bratrovi něco?“ zeptal jsem se bratrance

Nachuma. „Dívá se na mě, jako bych mu ublížil.“

„Zeptej se bratra,“ řekl Nachum podivně nabroušeným

hlasem a šel pryč.

„Co se to bratrancům děje?“ zeptal jsem se cestou domů

otce. „Najednou se tváří, jako bychom byli nepřátelé.“

Bez odpovědi pokrčil rameny.

Druhý den ráno jsem byl v domě sám, když zazvonil

telefon. V prázdných místnostnech zněl jeho zvuk obzvlášť

pronikavě. Telefon stál na poličce mezi kuchyní a obývacím

pokojem. Chvíli jsem ho nechal zvonit, pak jsem odložil skicář

a šel ho vzít. Sluchátko v ruce mi připadalo nepřirozeně

chladné.

/ 146

Uslyšel jsem ženský hlas. Říkal, že u telefonu je Alice

Tomleyová z právní firmy Saperstein, Schneerson, O’Connor a

Diamond.

Volá jménem pana Diamonda a ráda by mluvila s panem

Ašerem Levem.

„Ašer Lev, u telefonu.“

Počkal bych okamžik, než mě spojí s panem Diamondem?

Čekal jsem. Hlas z telefonu. Před osmnácti lety. Některé

věci se nedají zapomenout. Jako Rochelin obličej v tu noc, kdy

dostala vůbec první záchvat: ztrnulý hrůzou, smrtelně bledý.

Jako neděle, kdy zemřel Španěl. Král je mrtev, ať žije král.

Také rebe je králem. Hlas. Anděl smrti. Přidušený. Sykavá

výslovnost. Všechna s prodloužená. Trochu jako když jednomu

našemu učiteli skřípala při psaní křída o tabuli. Kdo smazal

kresby z tabule ve třídě slečny Sullivanové? Neměl jsem kreslit

rebeho tvář. Proč jsem to udělal? A Avrumelův obličej jako

obličej Izáka. Proč?

„Pan Lev?“ Muž měl čistý, hluboký hlas.

„Ano.“

„Ašer Lev?“

„Ano.“

„Tady Moše Diamond. Jste synovcem zesnulého pana

Izáka Leva?“

„Ano.“

„Pane Leve, naše právní firma má na starost poslední vůli a

testament vašeho zesnulého strýčka. Telefonuji vám, abych

vám oznámil, že na základě závěti jste se stal správcem

umělecké sbírky vašeho zesnulého strýčka.“

„Nerozumím.“

„Váš strýc vás učinil opatrovníkem své umělecké sbírky.

Jsou tu jisté podmínky, které je třeba dodržet. Dostal jste však

velmi širokou plnou moc v nakládání s celou sbírkou.“

„Jaké podmínky?“

„Pane Leve, podrobnosti ohledně této záležitosti by nebylo

dobré řešit po telefonu. Dopis shrnující podmínky poslední

vůle týkající se umělecké sbírky vám odešleme zítra. Budete-li

mít nějaké dotazy, můžete se na mě s důvěrou obrátit. Pro

všechny zúčastněné by bylo nejlepší, kdybyste zhruba do týdne

mohl přijít k nám do kanceláře a podepsal patřičné dokumenty,

i když bychom vám je mohli zaslat poštou, pokud byste byl

mimo zemi. Žijete prý ve Francii.“

„Ano.“

„Kdy se vracíte?“

/ 147

„Ještě nevíme přesně.“

„Tedy, jak jsem řekl, pomohlo by nám, kdybyste asi tak za

týden mohl přijít sem do kanceláře. Moje sekretářka se s vámi

spojí, jakmile budeme mít připravené všechny nezbytné

papíry.“

„Děkuji.“

„Mimochodem, pane Leve, jsem velkým obdivovatelem

vašeho díla a vlastním dva vaše obrazy, izraelského vojáka na

stráži na Chrámovém návrší a ten, na kterém je stařec, jak

připevňuje mezuzu. Rád jsem vás slyšel. Na shledanou.“

Zavěsil.

Položil jsem sluchátko a stál jsem tam, zíral na telefon a

cítil, jak se mi třesou ruce. Po nějaké chvíli jsem sluchátko zase

zvedl a vyťukal číslo. Ozval se ženský hlas.

„Schaefferovy galerie.“

„Tady Ašer Lev, chtěl bych pana Schaeffera.“

„Okamžik, pane Leve.“

Nastala kratičká pauza.

„Zdravím, kamaráde. Co počasí?“

„Počasí v Brooklynu nakonec není tak zlé.“

„Přítelíčku, ty jsi ještě pořád v Brooklynu? Drží tě tam pod

zámkem?“

„Potřebuju poradit, Doughu.“

Řekl jsem mu o telefonátu z právní kanceláře. Nechal mě

mluvit, aniž mě přerušil. Když jsem skončil, nastalo dlouhé

ticho.

„Doughu?“

„Jsem tady, kamaráde.“

„Co to přesně znamená?“

„Myslím, Ašere, že to znamená, že si můžeš s uměleckou

sbírkou zesnulého strýčka dělat skoro všechno, co si zamaneš.“

„Říkal, že tu jsou podmínky.“

„Řekl ti jaké?“

„Ne. Prý mi přijde dopis a rád by mě viděl ve své

kanceláři, abych podepsal nějaké papíry.“

„Ašere, dej na mě a nic nedělej, nic neříkej, nic

nepodepisuj. Zavolám okamžitě svému právníkovi a zeptám se

ho, jak bys měl postupovat. Správce celé té umělecké sbírky,

říkáš? Úžasné. Řekni mi jméno a telefon toho právníka, který ti

volal.“

„Jmenuje se Moše Diamond. Číslo na něj nemám.“

„Tak mi řekni, jak se jmenuje ta právní firma. To si

pamatuješ?“

/ 148

„Ano.“ Řekl jsem mu to.

„Ať si spolu pohovoří právníci. Jim to jde brilantě. Vůbec

nic nenaznačil, pokud jde o ty podmínky?“

„Ne.“

„Při nejbližší příležitosti ti zavolám. Na shledanou,

kamaráde. Úžasné zprávy.“

Ten den už nevolal.

Večer v synagoze se ke mně oba bratranci otočili zády.

Otec to viděl a vrtěl hlavou. Když jsme se vraceli domů tmou,

pověděl jsem mu o telefonátu z právní kanceláře a řekl jsem:

„Vy jste to s mámou celou dobu věděli.“

„Ano.“

„Proč jste mi to neřekli?“

„Můj bratr, blahé paměti, to svěřil mně a tvojí matce jako

sdělení nejdůvěrnějšího rázu. Cožpak jsme ti to mohli říct dřív

než právník?“

Téhož večera, když už děti spaly, jsem v kuchyni vylíčil

rodičům a Deboře všechny podrobnosti telefonátu z právní

kanceláře a zeptal se rodičů, jestli nevědí něco o ustanoveních

a podmínkách závěti.

„Ano,“ řekl otec. „Ale nejsem oprávněn ti to říct.“

Právníci spolu jednali celé dny. Toulal jsem se naší čtvrtí,

četl Rilkeho knihu o Cézannovi, trochu kreslil, navštívil

muzeum umění na hlavní a viděl tam na zdech viset obrazy

Jákoba Kahna: víření nekonečně se prolínajících abstraktních

tvarů: malíř v boji se svým plátnem. Jednou odpoledne jsem

stál před jedním z jeho obrovských pláten a představil jsem si

ho v barvou pocákaných kalhotách, svlečeného do půl těla,

barvu na bíle chlupaté hrudi, barvu na zešedlé tváři, pot na

obličeji, pot v podpažních jamkách, zabraného do práce. Krátce

se na mě zahleděl a zmizel.

Pak mi zavolal strýčkův právník, a tak jsem jel metrem k

mrakodrapu na Manhattanu a ocitl se v kanceláři s dřevěným

ostěním a v kobercem vyložené zasedací místnosti s dlouhým

mahagonovým stolem se skleněnou deskou a koženými křesly,

zúčastnil se vážných rozhovorů s důležitě se tvářícími právníky

a podepsal spoustu papírů. Spolu s právníkem Douglase

Schaeffera, elegantním mužem ve středních letech s příjemným

hlasem a uhlazeným vystupováním, u toho byl právník strýčka

Jicchaka, Moše Diamond, vysoký, rtuťovitý muž něco málo

přes čtyřicet, který měl na sobě uhlově šedý vycházkový oblek,

/ 149

růžovou košili s bílým límcem, tmavě šedou hedvábnou

kravatu a tmavě šedou pletenou jarmulku. Na stěně v jeho

kanceláři visel magisterský diplom z Columbijské university a

diplom doktora práv z právnické fakulty Harvardovy

university. Posadili jsme se k dlouhému stolu v zasedací

místnosti a on mi sdělil podmínky. Umělecká sbírka byla

svěřena zcela do mé péče. Mohu s ní nakládat, jak uznám za

vhodné. Mohu obrazy prodávat a z výtěžků z prodeje kupovat

nové; mohu na tom prodělávat nebo vydělávat; mohu sbírku

zachovat nedotčenou nebo ji rozpustit. Avšak na konci každého

roku musí veškeré zisky plynoucí ze sbírky dostat ladovská

organizace.

Právníci hovořili tlumenými hlasy. Vysokými, hermeticky

uzavřenými okny svítilo slunce. Přes masu střech jsem viděl na

bludiště městských silnic a mostů, na v dálce se lesknoucí East

River a na trysková letadla nalétávající k přistání na letišti La

Guardia. Míle za tím vším leželo Kennedyho letiště, odkud se

létá k nám domů. Toužil jsem být doma, zavřený ve svém

ateliéru, a když už bych nemaloval, tak bych aspoň bázlivě

zíral na vyzývavé plátno opřené o zeď, jak na něj skleněnými

panely ve stropě dopadá tlumené světlo. Domov! Přijel jsem na

pohřeb a týden smutku – a teď tohle!

„Co když odmítnu vyhovět strýčkovu přání?“ zeptal jsem

se Moše Diamonda.

Upravil si vázanku, prohlédl si nehty u rukou a upřel

pohled ven z okna. „V takovém případě připadne celá sbírka

dětem vašeho strýčka,“ řekl.

Na dřevem obložené zdi proti oknům visely tisky Chagalla,

Miróa a Agama, spolu s mým tiskem, který jsem jako první

udělal v Paříži s pomocí Jákoba Kahna při použití karborunda.

Další kopie tohoto tisku byla ve sbírce strýčka Jicchaka a já

uvažoval, jestli je strýček získal oba a pak jeden věnoval

svému právníkovi darem. Vzpomněl jsem si, jak mi Lucien

Lacamp pomáhal vynést těžký balík autorských nátisků od

téhle práce do pátého patra činžáku v Rue de Rosiers. Pachtili

jsme se po úzkém dřevěném schodišti s nákladem těžkého

papíru. Tenkrát jsem mu něco slíbil a zapomněl na to. Jeden z

opravdu spravedlivých gójů tohoto světa. Nesplněný slib. Co si

o mně myslel? To je skutečné znesvěcení Božího jména. Jako

pohřbít Chagalla na hřbitově v Saint-Paul. Znesvěcení

vyvádějící svět z rovnováhy. Je třeba napravit tolik věcí. Tolik

toho udělat, aby se svět dostal do rovnováhy.

/ 150

Podepsal jsem Prohlášení o svěření majetku. Moše

Diamond mi vysvětlil, že budu muset nechat sestavit soudní

protokol, úřední listinu udávající odhadnutou hodnotu každého

díla ve strýčkově sbírce. Odhadce bude muset být osoba

všeobecně uznávaná ve světě umění. Je pravděpodobné, že

Státní finanční úřad bude požadovat, aby jejich poradní tým

vytvořil vlastní odhad. Ať už je to jak chce, další podrobnosti

ohledně odhadní listiny obdržím později.

Měl jsem podepsat ještě další papíry. Právník Douglase

Schaeffera každý pečlivě pročetl, než jsem na něj připojil svůj

podpis.

Cestou ze zasedací místnosti mi Moše Diamond řekl:

„Pane Leve, mohl bych s vámi na chvíli mluvit?“

Vyndal z náprsní kapsy saka zapečetěnou obálku a podal

mi ji. „Váš strýček, ať odpočívá v pokoji, mě jmenovitě

požádal, abych vám toto předal v případě, že se správcovství

sbírky ujmete.“

Zastrčil jsem si obálku do kapsy.

Na rušné ulici před budovou jsem poděkoval právníkovi

Douglase Schaeffera. Jak dlouho bude trvat odhad hodnoty

sbírky? zeptal jsem se ho. „Týdny,“ řekl. „Možná měsíce.

Záleží na tom, kdo bude odhad dělat.“ Ano, Douglas Schaeffer

by mohl dělat odhadce. Ne, soud nemusí schvalovat, kterého

odhadce si zvolím. „Douglas vám s tím jistě pomůže, budete-li

si přát.“

„Děkuju.“

„Je to cenná sbírka? Douglas trochu mlžil, pokud jde o její

obsah.“

Řekl jsem mu, co v té sbírce je.

Stál tam uprostřed přecpané manhattanské ulice a

poslouchal, oči vykulené.

„Váš strýček byl chasid?“ zeptal se.

„Ano.“

„Podivný chasid.“

„Byla to složitá povaha, jak začínám zjišťovat.“

„Jak se na to dívají vaši bratranci?“

„Nejspíš se cítí podvedení a určitě jsou velmi rozhořčení.“

„V tom případě byste možná měl vážně uvažovat o

přestěhování celé sbírky na nějaké bezpečné místo, a to co

nejdříve. Lidé, kteří se cítí podvedení a rozhořčení, se někdy

dopouštějí věcí, kterých později litují.“

„Co obnáší takové přestěhování?“

/ 151

„Zjistím vám to. Tak tedy hodně štěstí, pane Leve.

Doufám, že vás tohle opatrovnictví příliš nerozptýlí od vaší

skutečné práce. Patřím k vašim obdivovatelům. Mám za to, že

váš obraz beznohého muže na předměstí Kapského Města je

mistrovské dílo.“

„Děkuju vám.“

„Někde jsem četl, že jste měl problémy s vývozem vašich

kreseb z Jižní Afriky.“

„Celníci mi připravili horké chvilky.“

„Říkali, že se jedná o lživá a podvratná díla.“

„Jako francouzská pohraniční policie, která považovala

některé Picassovy kubistické kresby za plány obranného

systému země.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Ano. Když pracoval s Dagilevem v Římě. Tak tedy na

shledanou, pane Leve. Hodně štěstí s tou sbírkou. Zavolejte mi,

kdykoliv byste mě mohl potřebovat.“

Zamíchal se do davu.

Byla skoro jedna hodina. Vešel jsem do přelidněného

mléčného baru a objednal si ovocný salát. Vyndal jsem z kapsy

obálku. Byla to bílá podlouhlá obálka; na přední straně stálo

moje jméno, napsané rukou černým inkoustem. Otevřel jsem ji

a vyndal z ní jediný list krémově bílého dopisního papíru, který

měl v záhlaví hůlkovým písmem vytlačené strýčkovo jméno

IZÁK LEV. Text dopisu byl napsaný rukou v jidiš:

Můj milý Ašere,

pokud držíš v ruce tento dopis, pak se udály dvě věci. Já

jsem se odebral do Spravedlivého světa a Tys svolil, že na sebe

vezmeš odpovědnost za budoucnost mojí umělecké sbírky. Pán

světa mě ve své nekonečné moudrosti povolal k sobě a já

přijímám Jeho soud s vírou a pokorou. Projevil jsem přání,

abys odpovědnost za péči o moji sbírku umění na sebe vzal Ty,

protože nevěřím, že by se toho ujaly moje děti. Nejsou to

špatné děti, ale nedokáží pochopit, jaká je skutečná cena takové

sbírky. Zato Ty, můj Ašere, budeš vědět, co s ní. Budeš vědět,

že taková krása, třebaže zrozená z gójské duše a myšlení, může

posloužit k povznesení jména Pána světa. Od chvíle, kdy jsem

navštívil Tvůj byt v Paříži a dům na jihu Francie, kde jsem na

stěnách viděl Tvou vlastní uměleckou sbírku, žiju v naději, že

třeba nejsou dvě domény, posvátný svět Boží a profánní svět

gójského umění, ale že velké umění může také sloužit Bohu.

/ 152

Přeji si, můj milý synovce, abys při zacházení s těmito

uměleckými díly nepřestával myslet na Pána světa. Nechť se z

těchto děl také stane „dílo mých rukou, které mě bude

oslavovat“. Můj Ašere, za všechna ta léta, kdy jsem byl

obdařen schopností pohlížet s radostí na dílo lidských rukou,

vděčím Tobě. Přeji Ti, abys byl obdařen těmi největšími

Božími výtvory, moudrostí a dobrým srdcem, až budeš

zacházet s nejkrásnějšími z výtvorů lidských. Prosím Tě, abys

tento dopis nikomu neukazoval, ani svým rodičům ne. Je to

úmluva mezi námi dvěma, úmluva v zájmu Božím. Tvůj strýc,

který Tě má moc rád a který vždycky obdivoval a moc se mu

líbilo dílo Tvých rukou.

A podepsal se hebrejsky.

Přečetl jsem si dopis znovu, složil ho, rozložil ho a přečetl

si ho ještě jednou, dal jsem ho zpátky do obálky a obálku uložil

do náprsní kapsy saka. Cestou metrem zpátky do Brooklynu

jsem se podíval do protějšího okna a uviděl, jak se z něho na

mě upřeně dívá strýček, šťastně se usmívá a kouří doutník.

„Umění také může sloužit Bohu,“ pronesl v temném a

zaprášeném okně. Zamával na mě doutníkem a zmizel.

Vystoupil jsem na stanici Kingston Avenue a pod stromy,

najednou obsypanými mladými listy, šel pěšky k domu rodičů.

Děti byly ve svých pokojích. Otec se vrátil z kanceláře a

přišel do kuchyně, kde jsme seděli s Deborou a matkou.

Pověděl jsem jim o svém rozhovoru s právníkem strýčka

Jicchaka. Rodiče se nezdáli být překvapení. Debora na mě

užasle zírala.

„Cos mu řekl?“ zeptal se otec.

„Přijal jsem.“

„Tys přijal?“ Vypadal polekaně. „Co jsi přijal?“

„Že se stanu správcem té umělecké sbírky.“

„Ašere,“ řekla matka. Byla bledá v obličeji.

Podíval jsem se na ně. „Je něco v nepořádku?“

„Bylo to rozumné?“ zeptala se matka.

„Nechápu. Právník říkal, že rozhodnutí je na mně.“

„Měls na vybranou,“ řekl otec. „Nezvolils ale moudře.

Problémy s touhle záležitostí nebudou brát konce.“ Zavrtěl

hlavou. „Bratr v určitých věcech nejednal rozumně.“

/ 153

„Může Ašer své rozhodnutí ještě změnit?“ zeptala se

matka.

„Ašer může své rozhodnutí změnit, kdykoliv ho napadne,“

řekl otec.

„Nechci své rozhodnutí měnit,“ řekl jsem. „Je to pocta,

moci spravovat takovou sbírku.“

Rodiče zmlkli.

V synagoze ten večer bratranec Jonkel seděl strnulý

zlobou, vyhublý obličej úplně bledý. Bratranec Nachum se mi

vyhýbal pohledem. Po bohoslužbě přišel Jonkel prkenným

krokem až k místu, kde jsem stál vedle otce. Nachum šel v

závěsu za ním.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ řekl bratranec Jonkel.

„Chceš si promluvit tady?“

„Tady nebo jinde. Na tom nesejde. Brzy se to stejně dozví

celý svět. Prý jsi byl dneska za právníkem.“

„Myslíš právníka tvého otce?“

„Ne, asi právníka tvého hrdiny Picassa, toho zářného

příkladu lidské mravopočestnosti. Samozřejmě, že otcova

právníka. Jak ses rozhodl?“

„Když víš, že jsem tam byl, musíš taky vědět, jak jsem se

rozhodl.“

„Ašere,“ řekl bratranec Nachum. „Nech toho.“

„Neměls nejmenší právo takhle se rozhodnout,“ řekl

bratranec Jonkel.

„To právo mi dal tvůj otec.“

„Je to náš majetek. Chceš nás okrást.“

Stáli jsme kousek od řečniště, skoro uprostřed synagogy. V

synagoze vždycky byli lidé, mezi bohoslužbami i v jejich

průběhu. Někteří teď postávali kolem a povídali si; jiní seděli u

dlouhých stolů a studovali. Náš rozhovor začínal budit

pozornost.

„Snad byste si měli promluvit někde jinde,“ řekl otec.

„Neměls to přijímat,“ řekl bratranec Jonkel zlostně. „Otec

udělal chybu. Co někdo udělá ve slabé chvíli, druzí by měli

napravit, ne toho zneužívat.“

„Dopis, který mi napsal, není dopis od slabocha.“

„Jaký dopis?“

„To je jedno.“

„Ukaž mi ten dopis.“

„Je to osobní dopis adresovaný mně.“

/ 154

„Obalamutils ho! Uvedls ho v pokušení! Zmocnil ses jeho

myšlenek! Z návštěv u tebe ve Francii se vracel jako úplně jiný

člověk!“

„To je směšné.“

„Ašere,“ řekl otec. „Už neříkej ani slovo.“

„Co se to stalo s tvým bratrem?“ zeptal jsem se Nachuma.

„Souhlasím

s

Jonkelem,“

řekl

Nachum

tichým,

roztřeseným hlasem. „Měls to odmítnout.“

„Okrádáš naši rodinu!“ vyhrkl Jonkel ječivě. „Slyšíš?“

„Jonkele,“ řekl Nachum. „Je to přece jen rodinná

záležitost. Neměli bychom to rozebírat před všemi těmi lidmi a

celým shromážděním.“

„Všichni ti lidé se to stejně brzy dozví. Dám to k soudu.

Ať celou záležitost rozhodne soudce. Uvidíme, kdo má

pravdu.“

„Vidíš, cos způsobil?“ řekl mi Nachum.

„Co jsem já způsobil? Bylo to přání vašeho otce!“

Jonkel se nachýlil celým svým vychrtlým tělem těsně ke

mně. Oči mu žhnuly. „Jsi zkázou Izraele!“ zakřičel, přičemž

použil hebrejský obrat, který vmetl Achab Elijášovi. „Kam

přijdeš, působíš potíže. Když jsi mezi námi žil, dělals potíže.

Ve Francii jsi taky dělal potíže. Vrátíš se sem a zase děláš

potíže. Proč neodejdeš a nenecháš nás napokoji? Kdo tě tady

potřebuje? Kam se hneš, působíš jenom trápení.“

„Jonkele, žádám tě, abys neříkal nic, čeho budeš později

litovat,“ řekl otec přísně.

„Při vší úctě, strýčku Arje,“ řekl bratranec Jonkel. „Kolik

toho má člověk unést? Cožpak tohle nemá konce? Byli jsme

dobrá rodina, dokud se otec, ať odpočívá v pokoji, nevrátil z

návštěvy u tvého syna. On otce obloudil. Jako Satan mu

našeptával do ucha.“ Obrátil se ke mně. „Přišels ze sitra

achera!“ ječel, pojednou neschopen se dál ovládat. „Jsi

odporný člověk! Hnus!“ Rozhlížel se divoce kolem.

„Pryč od toho satana! Pryč od něj!“

Hrubě do mě strčil. Ucítil jsem na hrudi prudký náraz jeho

paže, ale nepohnul jsem se. Hloučkem kolem nás proběhlo

vzrušení, ozvaly se hlasy. Zahlédl jsem otcův obličej; zračilo se

v něm zděšení. Bratranec Nachum se pohnul směrem k bratrovi

ve snaze ho zadržet. Bratranec Jonkel teď do mě vrážel vší

silou oběma rukama, vytrhával se lidem, kteří se ho snažili

držet, kolem se míhala skrumáž tváří a těl, někdo do mě strkal

zezadu. Kolem hlavy mi poletovaly ruce, prsty mě škrábaly v

obličeji a celou dobu jsem slyšel jekot bratrance Jonkela:

/ 155

„Ničitel Izraele! Pryč od něho!“ Někdo mi loktem rozbil nos a

klouby něčí ruky dopadly na moje pravé oko. Ozvaly se

výkřiky: „Nechte toho! Okamžitě! Stát! Znesvěcujete Boží

jméno!“ Dav se rychle stáhl a rozešel. Bratranci byli pryč.

Krvácel jsem z obou nosních dírek. Teplá krev mi v

pramíncích stékala do vousu. Někdo mi přinesl kousek ledu

zabaleného v igelitu. Držel jsem si na obličeji kapesník a na

chvíli jsem se posadil na židli, s ledem přiloženým k nosu.

Starší studenti ješivy pořád chodili tam a zpátky, aby si mě

mohli prohlédnout. Otec se mě neustále ptal, jestli jsem v

pořádku. Za chvíli krvácení přestalo. Vypadalo to, že oko

zraněné nemám. Šel jsem s otcem domů, dýchal jsem ústy a v

nose cítil tuhnoucí sraženou krev. V uších mi pořád zněl křik

bratrance Jonkela: „Držte se od něho stranou! Pryč od něho!“

Děti byly ve svých pokojích. Lehl jsem si na postel. Matka

s Deborou za mnou přišly z kuchyně.

„Otec nám zrovna všechno pověděl,“ řekla matka.

„Můj Bože, ty vypadáš!“ řekla Debora.

„Jako za starých dobrých časů,“ řekl jsem. „Návrat do

mého krásného dětství.“

„Ašere,“ řekla matka.

„Jsem strašně unavený,“ řekl jsem.

Odešly z pokoje. Ležel jsem na posteli, pomalu dýchal ústy

a cítil, jak mi vzduch vysušuje patro a hrdlo. Polkl jsem sliny a

dál dýchal ústy.

Následující dny pořád zvonil telefon. Buď volali z právní

firmy Moše Diamonda, nebo telefonoval právník Douglase

Schaeffera. Dvakrát se ozval Douglas a dlouze jsme spolu

hovořili. Jednou zavolal právník, kterého jsem neznal, a ptal se,

jestli nemám zájem, aby mě zastupoval v soudním řízení proti

panu Jákobu Levovi pro urážku na cti – slyšel o pranici v

synagoze. Praštil jsem mu telefonem.

Vzpomínám si, že jsem se hodně načekal a nachodil: doma

jsem čekal, až mi nějaký telefonát přinese odpovědi na určité

otázky; chodil jsem po okolí a kreslil lidi a věci, které jsem

viděl a tušil. Bratranců jsem se stranil. V synagoze jsem se

držel daleko od nich. Nebylo to ale moc platné: cítil jsem

Jonkelovu nenávist, i když jsem byl k němu zády. Jednou jsem

zašel do strýčkova domu a zeptal se tety Ley, jestli bych se

mohl na sbírku podívat. Zabouchla mi dveře před nosem.

/ 156

Když doktor prohlédl Rochele, řekl, že podle jeho názoru

by snad mohla na tábor jet. Musí omezit fyzickou námahu, vzít

si s sebou svůj speciální polštář a léky a o jejím zdravotním

stavu bude třeba uvědomit vedoucí tábora. Konečné rozhodnutí

nám sdělí, až přijdou laboratorní výsledky. Rochele řekla, že

nechce být celé léto bez nás – nebyla vždycky tak dospělá, jak

se tvářila – chce jet domů a být u strýčka Maxe. Rodiče to

vyslechli, své zklamání nedali najevo a nijak to nekomentovali.

Avrumel přišel jednoho dne ze školy a sdělil nám, že byl

jmenován kapitánem jejich třídního sportovního družstva pro

hry na Lag ba-omer. Ne, prý nechce zůstat na léto v New

Yorku a chodit přes den do ladovského letního tábora; chce jet

domů ke strýčkovi Maxovi a plavat u něho v bazénu. A Šimšon

to chce taky tak.

Jeden den jsem zajel metrem na Manhattan a v kanceláři

Moše Diamonda strávil část dopoledne podepisováním papírů a

debatou ohledně bratranců. Ano, řekl, mohou způsobit celou

řadu svízelných nepříjemností: mohou zpochybnit poslední

vůli; mohou mě obvinit, že jsem proti nim jejich otce nemístně

poštvával; mohou se pokusit přimět soudy, aby mi úředně

zakázaly se sbírkou jakkoliv nakládat. Nic z toho ale k ničemu

nepovede. Poslední vůli nelze změnit. Ano, souhlasí s právním

zástupcem Douglase Schaeffera: myšlenka sbírku přestěhovat a

uložit na bezpečném místě se zdá být rozumná. Jeden nikdy

neví, čeho mohou být lidé schopni, jednají-li ve veliké zlosti a

napětí. Proč je pokoušet? „.Neklaď překážku do cesty slepci,’“

citoval.

Potom jsem zašel do galerie Douglase Schaeffera a chvíli

jsme se bavili o sbírce. Byl jsem na odchodu, když se mě

zeptal, co si to nesu. Odpověděl jsem, že skicář, a on mě

požádal, jestli by se do něho mohl podívat. Podal jsem mu ho.

Posadil se za stůl, pomalu obracel listy. Vzhlédl ke mně.

„Jsou vynikající,“ poznamenal.

Nic jsem neříkal.

„Jak to děláš? Díváš se, jako bys měl tři oči.“

Pořád jsem nic neříkal.

„Máš takových kreseb víc?“

Přikývl jsem.

„Tak přece bude na podzim výstava,“ řekl. „Když nejsou

obrazy, budou to kresby.“

Řekl jsem mu, že o tom popřemýšlím, sjel jsem výtahem

dolů na ulici a pak se procházel kolem a díval se po galeriích.

V některých mě rychle poznali, a když si lidé začali chodit pro

/ 157

autogramy, omluvil jsem se a utekl. Viděl jsem práci Jaspera

Johnse, která byla skvělá, a kresby Larryho Riverse, Roberta

Rauschenberga a Jima Dinea, které byly obdivuhodné. V

mléčném baru jsem si objednal ovocný salát, seděl jsem, jedl a

kreslil. Když kresby začaly přitahovat pozornost, zaklapl jsem

skicář. Slyšel jsem, jak někdo říká: „Mám dojem, že je to Ašer

Lev, támhle ten chlápek s tou rybářskou čepicí.“ Zaplatil jsem

a jel metrem domů.

Odpoledne jsem byl v domě rodičů sám a všiml jsem si, že

pokoj, který s Deborou obýváme, začíná být přecpaný knihami.

Hodně z nich byly nové knihy koupené v místním hebrejském

knihkupectví na Kingston Avenue: knihy pro děti a díla o

chasidismu; také populární romány v měkké vazbě; některé

byly z nedaleké veřejné knihovny. Debora měla sklon

vyplňovat volná místa knihami: odkládací plochy, vršky

prádelníků, okraje pracovních stolů, občas dokonce i židle.

Přepečlivě knihy rovnala a přerovnávala, zarovnávala hřbety,

aby žádný nepřečníval: řady knih jako stráž. Byl to její způsob,

jak si zabrat prostor, jak dát najevo, že hodlá určité místo po

nějaký čas obývat.

Večer jsem se jí zeptal, jak se jí podařilo dostat knihy z

knihovny. Řekla, že používá matčin čtenářský průkaz. Je to

úplně legální, naprosto v pořádku. V posledních dnech strávila

spoustu času o samotě s matkou, buď v její pracovně, nebo

venku na terase. To si mají tolik o čem povídat? O našich

rodinách, řekla. „Zjišťuju, jaké máš významné předky. Nikdy

ses ani nezmínil o svém rodokmenu. Tvoje matka mi vypráví o

svojí rodině a o rodině tvého otce a já jí vyprávím o své rodině.

Jenomže o své nejbližší rodině jí toho moc povědět nemůžu.

Rodiče si sotva pamatuju. Nevím, jak vypadali ani jak zněly

jejich hlasy. Po mých rodičích nezůstaly dokonce ani žádné

fotografie. Ty máš ale krásnou rodinu, Ašere, významnou

rodinu.“

„Zmínila se matka o nějakých umělcích v rodině?“

„Ne, nezmínila.“

„To proto, že tam žádní nejsou. Já jsem se zvrhnul.“

„Chudáčku Ašere.“

„Ašer Lev, umělec a podivín. Zeptej se libovolného

ladovského Žida. Každý ti poví: Ašer Lev, umělec a podivín.

Ašer Lev, potížista. Pryč od Ašera Leva.“

„Jsi moc unavený, muži? Chceš jet domů?“

„To tedy chci.“

/ 158

„Předtím volal doktor a říkal, že přišly Rocheliny testy,

které potvrzují, co už nám řekl. Chce jí zkusit dát nějaký nový

lék, co se objevil. Na tábor může jet, když bude chtít.“

„Ona ale nechce.“

„Dneska zjistila, že na tábor jedou některé její kamarádky

ze školy.“

„Já musím do Paříže, Debi.“

„Nic ti nebrání, abys jel do Paříže, Ašere.“

Když přišel Avrumel druhý den ze školy, vykládal, že k

nim do třídy přišel rav Greenspan a promítl jim film o denním

táboře. Na začátku filmu se ukázal rebe a kladl dětem na srdce,

aby do tábora chodily. Viděly záběry z tábora: barevné stany,

zvlněnou krajinu a travnaté louky kdesi na Staten Islandu.

Táborníci tam každé ráno v osm dojíždějí autobusem a domů

se vracejí v pět odpoleď ne. Záběry chlapců, jak hrají hry,

chodí na výlety, plavou a učí se Tóře. Mají tam velký bazén.

„Větší než u strýčka Maxe,“ řekl Avrumel. Rebe se objevil

ještě jednou na konci filmu a dal požehnání všem dětem, které

budou do tábora chodit. Šimšon je toho názoru, že tábor

vypadá dobře, říkal Avrumel. Viděl jsem, jak se rodiče na sebe

podívali a vyměnili si nenápadný náznak úsměvu.

„Děti tu mají kamarády,“ řekla mi Debora později. „Je tu

rodina. Je tu komunita.“

Měla pravdu.

O dva dny později, krátce po poledni, zastavilo před

domem strýčka Jicchaka nákladní auto a vystoupili z něho tři

muži. Šel jsem s nimi k předním dveřím. Otevřela nám teta

Lea, beze slova ustoupila stranou a nechala nás vejít dovnitř. S

ledovýma očima a tváří zlobně zamračenou mi podala klíče od

pracovny a podkroví. Pak odešla do kuchyně.

Sledoval jsem, jak muži opatrně vynášejí celou strýčkovu

uměleckou sbírku z pracovny, ložnice a podkroví a ukládají ji

do náklaďáku. Vzali obrazy, kresby, tisky, oznámení o

výstavách, tiskoviny, kartotéku. Litografie v obývacím pokoji

nechali být. Nahlédl jsem do jídelny a viděl jsem, že obraz

strýčka Jicchaka s rodinou, který jsem kdysi namaloval, tam

není. Obraz nebyl uveden jako součást sbírky; strýček ho

patrně nechal rodině. Na zdi byl slabě vidět jeho obrys, známka

toho, že v místnosti dlouhá léta visel.

Den předtím jsem v hebrejském knihkupectví koupil dvě

krásné stříbrné mezuzy. Když bylo všechno umění z pracovny

a podkroví pryč, rychle jsem mezuzy připevnil na zárubně

dveří a odříkal nad nimi patřičnou modlitbu.

/ 159

Náklaďák se odlepil od obrubníku a stočil se ulicí k hlavní,

směrem na dolní Manhattan, do depozitáře, který mi doporučil

Douglas Schaeffer. Chtěl jsem se rozloučit s tetou Leou, ale

když jsem ji zavolal jménem, neozvala se. Vrátil jsem se do

domu rodičů.

Ze Saint-Paul zavolal Max Lobe. Kdy se vracíme domů?

Jak to myslím, že nevím? Co se to v Brooklynu děje? Všechno

je v pořádku, dům je v pořádku, ateliér je v pořádku, Saint-Paul

stojí na svém místě, jenom John Dorman na tom není nejlíp, už

je zase v nemocnici, tentokrát se zánětem průdušek a

ledvinami. On, Max, uvažuje, že pojede do Tokia na vernisáž

své výstavy. Ano, pozvali ho. Japonci se ho nemohou dočkat.

Debora si ho vzala a chvíli s ním mluvila. Pak s ním mluvily

děti. Avrumel mu řekl, že nejspíš zůstane přes léto v New

Yorku a bude chodit do tábora. Šimšonovi se ten nápad

zamlouvá, řekl. Podal mi sluchátko. „Strýček Max s tebou chce

ještě mluvit, tati.“ Vzal jsem si telefon.

„Co se to tam děje?“ zeptal se Max.

„Je to hrozně složité. Povím ti o tom, až se uvidíme.“

„A kdy to bude, příteli?“

„Brzo ti zavolám.“

„Jsi v pořádku?“

„Ano.“

„Rochele je dobře?“

„Ano.“

„John si myslí, že vás všechny unesli a teď vám – jak se to

říká? – vymývají mozky.“

„John taky píše romány.“

„To mu řeknu. Na shledanou, příteli.“

Zavěsil jsem a vrátil se do kuchyně. Všichni seděli kolem

stolu, dojídali večeři. Sedl jsem si na své místo a pokračoval v

jídle. „Co se to tam děje?“ zněla mi v uších Maxova otázka a

dovedl jsem si představit, jak se tvářil, když to říkal, ustaraný

výraz na kulatém obličeji, holou hlavu celou lesklou.

„Potřebuju vědět, co budeme letos v létě dělat,“ řekl jsem.

„Já a Šimšon chceme chodit do tábora,“ řekl Avrumel.

„Do denního tábora,“ řekla Rochele a obrátila oči ke

stropu.

„Rebe říkal, že se nám v táboře bude líbit.“

Podíval jsem se na Deboru. Koutkem oka jsem viděl rodiče

s pohledy upřenými do talířů.

/ 160

Zazvonil telefon. Rochele to šla vzít. Slyšeli jsme, jak

telefonuje. Pak nastalo krátké ticho. Vrátila se do kuchyně.

„Je to z rebeho kanceláře,“ řekla hlasem plným posvátné

úcty. Otec odložil ubrousek a začal se zvedat.

„Je to pro tátu,“ řekla Rochele.

Všichni se na mě podívali. Otec si zase pomalu sedl.

Vyšel jsem z kuchyně k telefonu.

„Haló,“ řekl jsem.

„Ašer Lev?“

„Ano.“

„Ašere Leve, rebe by s vámi rád hovořil.“

„Kdy?“

„Dnes večer. V jedenáct hodin.“

„Dobře.“

„Dovoluji si vám připomenout, Ašere Leve, abyste, než

půjdete k rebemu, zašel do mikve, pokud jste tam dnes ještě

nebyl.“

Zavěsil. Položil jsem sluchátko a šel zpátky do kuchyně.

Temnou ulicí vanul vlahý vítr a profukoval větvemi

stromů. Šel jsem stíny třepetajících se mladých listů. Ulice byla

pustá, v domech se většinou nesvítilo. Žluté světlo pouličních

svítilen dopadalo měkce na kmeny stromů, větve a auta

zaparkovaná na noc. Někde nahoře prošumělo zamženou,

černou oblohou tryskové letadlo. Zahnul jsem na cestu k

rebeho domu. Dva vysocí muži s tmavými plnovousy stojící u

vchodu mě pozdravili kývnutím hlav. Jeden z nich otevřel

dveře a já vešel dovnitř.

Dům byl tichý. V čekárně jsem se právě chystal posadit,

když z rebeho kanceláře vyšel otec. Rukou naznačil, abych šel

k němu. Když jsem kolem něho pomalu procházel, všiml jsem

si, že má oči potemnělé znepokojením. Zavřel za mnou dveře.

Rebe seděl za stolem. Na sobě měl tmavý kaftan, tmavou

vázanku a obyčejný tmavý klobouk, který mu stínil oči.

Pokynul mi, ať jdu blíž, a viděl jsem, že mě sleduje, viděl jsem

jeho oči, které se třpytily ve stínu vrženém střechou klobouku.

Vypadal přízračně, nehmotně; nepostižitelná a nekonkrétní

bytost. Tvář měl úplně bílou: bílou jako listy papíru v mém

skicáři, bílou jako našepsovaná plátna, která na mě čekala v

mém ateliéru v Saint-Paul, bílou jako Rochelina tvář, když

kašle a nemůže dýchat. Žádná tvář nemůže být tak bílá. Musela

to být hra světla z lustru, nebo přelud mých unavených očí,

/ 161

které nedokázaly správně zachytit lom světelných paprsků v

místnosti.

Rebe mi něco říkal, ale neslyšel jsem ho. Dlouze jsem se

na něho zahleděl, a přesto jsem nedokázal rozlišit, co mi říká.

Zvedl ruku a naznačil, abych se posadil na jednu z židlí blízko

u stolu.

„… tvá rodina?“ zaslechl jsem. „Jsou v pořádku?“

Přikývl jsem.

„A malý Avrumel? Avrumel je v pořádku?“

„Díky Bohu.“

„Jak se daří tobě, Ašere?“

„Mám těžkosti. Těžkosti, jaké mívá umělec.“

„Práce ti nejde lehce?“

„Ne, nejde.“

„Jákob Kahn, ať odpočívá v pokoji, míval stejné potíže.

Jednou mi řekl, že s takovými překážkami se musí vyrovnávat

všichni umělci. Jenom ti nadaní menší měrou ducha a srdce

dokáží pracovat neustále, říkal. Ale ani toto vědomí mu nebylo

útěchou.“

„Není útěchou ani mně.“

„V knize o – podle tebe – největším z umělců, kterou jsem

kdysi četl, se psalo, že dokonce i on, Picasso, měl období, kdy

nedokázal malovat. Ty máš teď takové období, Ašere?“

„Ano, rebe.“

„Velice mě mrzí, že trpíš. Umělec, který nemůže dělat své

umění, je jako chasid, který přišel o svého rebeho, a jako rebe,

který, Bůh nás ochraňuj, ztratil klíč k bráně, kterou musí projít

k Pánovi světa. Avšak braslavský rebe učil, že překážky jsou

před nás kladeny, aby naše tužby byly tím silnější. Čím

hlouběji je něco člověku skryto, tím více po tom touží, a tím

větší je naděje, že to jednoho dne objeví. Modlím se, abys své

překážky brzy překonal.“

„Děkuji, rebe.“

„Všichni narážíme na překážky, Ašere Leve. Všichni.

Dokonce i rebe.“

Seděl jsem úplně bez hnutí a mlčel.

„Chtějí ode mne víc, než můžu dát. Jsem, konec konců,

jenom z masa a krve. Také já mám někde svůj počátek a

jednoho dne nastane můj konec.“

Ucítil jsem silný záchvěv, který mnou projel, jako by se

náhle otřásla zem.

„Tvůj Picasso, ten žil mimo řád. Umělec si může zvolit

chaos, aby si vytvořil svůj vlastní řád. Tomu rozumím, Ašere.

/ 162

Rebe ale po sobě nemůže zanechat chaos. Bůh stvořil řád. V

řádu je život. Chaos

je předpokladem smrti. Mluvím s tebou takto, Ašere, protože

jsi člověk, který dokáže rozumět. Nemluvím tak s každým, kdo

sem přijde. Rozumíš?“

„Ano, rebe.“

„Tedy mě poslouchej. Naše budoucnost nám byla

předurčena.

To vím jistě, protože to vidím ve svých vizích a snech.

Číslo tři je naše budoucnost a třetí nás spasí. Žádám tě, aby ses

nad tím zamyslel, můj Ašere. Třetí nás spasí. Málokdo ti tady

rozumí. Většinou opovrhují tebou i tvou prací. Vidí jen povrch

a nechápou, co leží pod ním. Jednoho dne však pochopí, že tři

jsou naše budoucnost a že třetí nás spasí. Blíží se den, kdy

budu muset dát znamení, a jen ten třetí bude naší budoucností,

naším řádem, naším trváním, naší kotvou, jistotou v

chaotickém světě, který nás obklopuje. My zaručujeme trvání

tohoto světa, můj Ašere, jsme něco jako gravitace. Bez nás by

se všechno rozletělo do vesmíru, Bůh chraň. Rozumíš mi?

Vidím ti to na očích, Ašere Leve. Ano. Nejspíš už začínáš

rozumět. Tedy mě poslouchej. Nech tady svou rodinu přes léto.

Vím od učitelů tvých dětí, že jsou tu šťastné. Cožpak jim to

může ublížit, když tu zůstanou s prarodiči o něco déle? A tvoje

Debora je tu prý také šťastná. Už tak jste tu déle, než jste měli

v úmyslu. Možná existuje nějaký vyšší záměr, který vás tu

zdržuje. Dobře se nad tím zamysli. Dávám ti své požehnání,

Ašere Leve, synu rava Arjeho a Rivky Levových.“

Pozvedl pravici a sotva patrně mi jí pokynul. Malátně jsem

se zvedl a vyšel z místnosti.

Otec nebyl ve své kanceláři. Dva vysocí muži s tmavými

plnovousy se na mě bedlivě zahleděli: jdu právě od rebeho;

určitě na mně ulpělo něco z jeho svatosti. Šel jsem rychle k

domovu pod stromy, podivně nehybnými v černočerné noci.

Týdny začínaly míjet s šablonovitou pravidelností. O

svátku Lag ba-omer, oslavujícím konec strašlivé pohromy,

která dopadla na následovníky rabího Akivy v zemi izraelské

za římské okupace, jsme šli s Deborou do Prospect Parku a

dívali se, jak Avrumelův tým hladce poráží všechny protivníky

při nejrůznějších sportech. Malý Avrumel s tváří rozpálenou

vzrušením, kterého bylo díky jeho rezatým vlasům a pihám

snadné rozpoznat na hřišti dokonce i ve skrumáži těl, byl

/ 163

hrdinou svého týmu. „Pihovatěj,“ zaslechl jsem na jeho adresu

anglicky. „Zrzku,“ volali na něho jiní v jidiš.

O pár dnů později jsme s Deborou a rodiči šli do školy

podívat se na Rochele v představení o prorokyni Deboře. S

bledým obličejem, oblečená do rozevláté šafránově žluté řízy a

bez příliš velkých brýlí, odříkávala svou úlohu čistým,

vysokým, pronikavým hlasem a opanovala jeviště i diváky.

„Kdo je to?“ zeptal se za mnou někdo při dlouhotrvajícím

potlesku, který následoval na konci. „To je dcera Ašera Leva,“

zněla odpověď. „Ašera Leva, toho malíře?“

„Ano.“

„To se mi nechce věřit, takový zkažený chlap a tak

rozkošné dítě.“ Viděl jsem, jak Deboře ztuhl obličej, ale

neotočila se.

Přešel svátek Šavuot. Vzduch byl teplý a provoněný

květinami. Rebe byl přítomen v synagoze po oba dny svátku a

první den hovořil o Zjevení na hoře Sinaji, o Tóře coby našem

věčném dědictví a o tom, jak důležitá je návaznost, a jak

mluvil, měl jsem dojem, že se dívá na mě, nebyl jsem si ale

jistý.

Chodil jsem často ven a hodně kreslil, nikomu jsem ale

kresby neukázal, ani Deboře ne. Dál volali právníci a hodně se

mluvilo o Státním finančním úřadu a jeho odhadcích, zatímco

bratranci, kteří se mnou přestali mluvit a vyhýbali se mi, když

jsme se potkali na ulici nebo v synagoze, o sobě vůbec nedávali

slyšet.

Léto se přiblížilo. Debora nakupovala dětem šaty. Jejich

skříně a prádelníky se plnily oblečením a začínalo to vypadat,

jako by celý svůj krátký život prožily v tomhle domě. Debora

trávila hodně času s mou matkou. S matčinou pomocí si

koupila několikerý šaty a dvě krásné paruky, obě kaštanově

hnědé, jako byly dřív její vlastní vlasy, jednu sestřiženou na

krátkou, mírně vlnitou přilbici, druhou s ježkem. Často jsem ji

vídal na terase, zabranou do rozhovoru s mým otcem a matkou.

Zdálo se, že se jí konečně začíná dařit vyplnit prostor, který zel

prázdnotou od chvíle, kdy ji onoho červencového dne v Paříži

odtrhli od vlastních rodičů.

Jednou ráno jsem zajel metrem na Manhattan a pruhy

slunce a stínu došel k vysoké budově, ve které sídlila galerie

Douglase Schaeffera. Vřele mě přivítal. Řekl jsem mu, že brzy

odjíždím do Evropy, a dal jsem si k němu do úschovy tři

skicáře.

/ 164

„Ten tiskař by měl mít bon á tirer tvého tisku,“ řekl.

„Pamatuješ, jak ses mě na to ptal?“

Pamatoval jsem si to a poděkoval jsem mu.

Začal si prohlížet skicáře. Zeptal jsem se ho, jestli pár jeho

umělců, kteří bydleli v Paříži, bude přes léto doma; rád bych se

s nimi viděl, až tam dorazím. Zdálo se, že mě neslyšel.

Zopakoval jsem otázku. Vzhlédl od skicářů a zjevně

nepříjemně vytrhován řekl: „Prosím, kamaráde. Prosím.“ Bylo

to, jako by mi kresby už nepatřily, jako bych teď byl jen

vetřelec. Vyšel jsem z kanceláře.

Když jsem stál u výtahu, zaslechl jsem, jak se dveře galerie

otevřely a zase zavřely, otočil jsem se a za mnou stál Douglas

Schaeffer.

„Na podzim je vystavíme,“ řekl.

Řekl jsem, že o tom chci ještě popřemýšlet.

„Kamaráde, můžeš o tom přemýšlet dle libosti, ale na

podzim je vystavíme. Pozdravuj ode mne Maxe.“ Zašel zpátky

do galerie.

O týden později jsem se rozloučil s rodiči a Deborou a

políbil Rochele a Avrumela. Zdálo se, že Debora, zvyklá na

moje příjezdy a odjezdy, to bere jen jako další z mých cest z

našeho domova v Saint-Paul. „Tatínek se vrátí za dva týdny,“

řekla dětem. „Popřejte mu šťastnou cestu.“ Otec mi jako vždy

pevně stiskl ruku a připomněl mi, že ve čtvrtek bude v Paříži a

šabat strávíme společně v ladovské ješivě. „Dojeď ve zdraví,“

řekl. Matka mě objala a políbila. „Dobře dojeď, synu,“

zašeptala, na tváři jsem cítil teplo její tváře.

Nasedl jsem do taxíku. Stáli všichni ve dveřích a mávali

mi. Byla neděle odpoledne a na ulici byl klid. Taxík zatočil na

Brooklyn Parkway a za chvíli už jsme projížděli čtvrtí

hrbolatých ulic a rozbitých domů, pak po Interborough

Parkway kolem výjezdu k hřbitovu, kde ležel pohřbený strýček

Jicchak, a nakonec po Grand Central Parkway vedoucí k letišti.

Letiště bylo přecpané turisty. Všude stály fronty. Letadlo

odstartovalo o dvě hodiny později.

Většinu cesty jsem si četl Rilkeho dopisy o Cézannovi a

kreslil jsem. Četl jsem, co sám Cézanne řekl o svém životě v

městečku Aix: „Ça va mal… C’est effrayante la vie!“ A také

jsem četl toto:

… umělecké vnímání se muselo dobrat až k bodu, kde

dochází k uvědomění si, že dokonce cosi hrozivého, co se

/ 165

nejeví jinak než jako odporné, je a sdílí skutečnost svého bytí

se vším ostatním, co existuje. Jako si tvůrčí umělec nesmí

vybírat, právě tak nemá dovoleno obracet se k ničemu zády:

jediné odmítnutí a je vyvržen ze stavu milosti a stává se skrz

naskrz hříšným.

A Cézanne si, v posledním dopise, který napsal, stěžuje na

chatrné zdraví a dodává: „Je continue donc mes études.“

Do posledních dnů se nepřestal učit. Při čtení jsem nad

knížkou usnul.

/ 166

KNIHA DRUHÁ

Kapitola třetí

Letadlo sestoupilo neklidným povětřím a hustými mraky a

dosedlo na mokrou přistávací dráhu ležící v šedém, smogem

zakaleném úsvitu. Na stojánku s novinami uvnitř letištní haly

jsem si přečetl titulek deníku Le Figaro: AIRBUS:

L’ACCIDENT INEXPLIQUÉ. Ve Francii se při letecké

přehlídce zřítil Airbus: tři mrtví, asi padesát zraněných.

Inexpliqué.

Taxík mě vezl skoro prázdnými ranními ulicemi.

Prodavači zametali chodníky. Celou cestu až k hotelu byl malý

provoz. Unavená recepční si mě zapsala, ospalý poslíček mě

vyvezl výtahem nahoru.

Paříž ke mně promlouvá osobními vzpomínkami: zátah na

Židy a zapečetěný byt; vznik pláten s ukřižováním; svatba s

Deborou, malá a skromná, kde byl jenom Max, mí rodiče a

hrstka přátel; narození Rochele; Lucien Lacamp stoupající po

schodech do našeho bytu v Rue de Rosiers; náhlý příjezd

Jákoba Kahna z New Yorku; moje výstava loni v zimě a Paříž

ve své nejhorší podobě: arogantní a odmítavá, tepající. Právem

mnou opovrhovali. Spousta umění, málo srdce. Paříž Ašera

Leva.

Lehl jsem si na postel, abych si na pár minut odpočinul, a

když jsem se probudil, bylo poledne a svítilo slunce. Umyl

jsem se, vybalil si věci a vyřídil pár telefonů. Při jednom z nich

jsem usnul se sluchátkem v ruce, zatímco jsem čekal, až mě

spojí. Spal jsem a probudil se o celé hodiny později, kdy už

slunce stálo jako obrovský oranžovorudý kotouč na západní

obloze poseté mraky a město jako něžný milenec objímal

váhavý soumrak.

Na chvíli jsem se posadil k tepanému zábradlí balkonu

svého hotelového pokoje a přes štíty střech a vysoké nástavce

komínů zírám na nehybné slunce. Letní soumrak se tu zdá být

nekonečný, jako by se zastavil čas; tma se plíží oblohou s

hedvábnou pomalostí nekonečně loudavého přílivu. Sedím se

/ 168

skicářem na klíně a dívám se do sivě šedého oparu

zabarveného výpary věčného toku aut pode mnou, na

podvečerní ulice přelidněné turisty a na město rozrůstající se

do dálky pod pomalu blednoucí oblohou. Najednou stojím na

ulici před hotelem, aniž bych věděl, jak jsem se tam dostal, a

vydávám se po Rue de Beaune k řece.

Míjím Restaurant Voltaire, dávám se doprava a jdu

rovnoběžně s řekou, kolem elegantních starých činžáků a teras

kaváren. Na ulicích je spousta lidí a kavárny jsou plné.

Přecházím řeku po Pont des Arts, řadu budov Louvru po levici.

Nad temnou hladinou řeky vane horký vítr provoněný vodou.

Zatáčím doleva a jdu pomalu dál, kolem Pont Royal. Co chvíli

se zastavím a dívám se přes kamenné zábradlí na promenádu

podél řeky pode mnou, s jejími pomalými chodci, milenci a

hausbóty zakotvenými na noc. U břehů se drží zelenohnědý

neřád sestávající z rozmáčených cárů papíru, lahví,

zmačkaných krabiček od cigaret, umělohmotných obalů. Je

skoro tma, když se dávám přes Pont de la Concorde a všímám

si četníka, který osaměle stojí uprostřed mostu.

Ozbrojený automatickou pistolí, na hlavě typickou čepici

se štítkem a s tmavěmodrými kalhotami uniformy pečlivě

srolovanými přes vršky naleštěných bot připomíná spíš sochu

než člověka, moderní protějšek jezdecké sochy Jindřicha IV.

poblíž Pont Neuf. Zrovna ho míjím, když se přes most

znenadání přežene sprška deště. Na konci mostu stojí druhý

četník. Zahýbám na Quai Anatole France a vidím tři další.

Všichni jsou ozbrojeni automatickými pistolemi a stojí úplně

nehybně, jako sousoší rezonující potlačovaným násilím.

Vybavila se mi rebeho slova pronesená tenkrát v noci v jeho

kanceláři. Co že to říkal? Všude kolem nás je chaos, svět se

potřebuje opřít o nějakou jistotu. Přes ulici od mostu se v

měkkém jantarovém světle koupe průčelí obrovské budovy, na

kterém stojí napsáno ASSEMBLEE NATIONALE.

Deštík ustává, na ulici po něm zůstává vrstvička vody. Jdu

pod stromy k Pont Royal a přes něj na Quai Voltaire, na ulici je

teď jen málo chodců i automobilů. Cítím, že za mnou kdosi

jde. Zrychluju, ale někdo je pořád za mnou. Slyším tiché

pohvizdování, otáčím se a vidím malého, sporého muže s holou

hlavou, v tričku, pytlovitých kalhotách a sandálech. Pružným

krokem vstupuje do stínu stromu a je pryč.

Na řece se pojednou objevuje vyšňořená turistická loď,

obří světlo na přídi a halogeny na horní palubě vykrajují do

noci obrovské pásy světla. Někde na ulici zavřískla muzika,

/ 169

snad nějaké rohy. Utichla a znovu se rozjíždí, rohy unisono

šplhají v crescendu, jako by slavnostně ohlašovaly příchod

korunované hlavy. Půl tuctu lidí se zastavilo u zábradlí kousek

od Pont Royal a já jdu k nim a dívám se dolů.

Podél řeky, na kamenném břehu, který vypadá jako

starodávné nábřeží, stojí pět mužů a dvě ženy. Z ulice na

nábřeží vedou kamenné schody. Řeka plyne podél kamenů

temná a tichá. Schodiště a nábřeží jsou osvětlené elektrickými

lampami. Muži a ženy stojí ve světle do půlkruhu, v ruce drží

veliké, zakroucené, starobyle vyhlížející trumpety. Přikládají si

trumpety ke rtům a z nábřeží znovu zaznívá rezonující fanfára

stoupajících tónů rohů a náhle utichá na prodloužené vysoké

notě. Vypadá to jako zkouška na nějakou středověkou slavnost.

Přemýšlím, jaká současná osobnost si může zasloužit takové

přivítání a v jakém plavidle asi k nábřeží přirazí.

Pont Royal skýtá lepší výhled na nábřeží než zábradlí

podél ulice. Jdu na most a stojím u zábradlí, odkud zírám dolů

na muzikanty. Stojí uvnitř svého světelného kruhu a řeka a noc

je obtékají všude kolem. Cítím přítomnost kohosi za mnou a

otáčím se, ale nikoho nevidím.

Světýlky ověnčené lodě s turisty kloužou pod mostem.

Levý břeh se černá v dálce, jen tam, kam na kamenná průčelí

nájemních domů ze sedmnáctého století a markýzy elegantních

restaurací a hotelů dopadnou světlomety lodí, se rozsvěcí jako

v pravé poledne. Hledám očima známá okna bílé kamenné

budovy, ve které sídlí Restaurant Voltaire a kde žil Jákob

Kahn, než se přestěhoval na jih Francie. Představuju si ho, jak

tam stojí a dívá se ven na řeku a Louvre. Nad pravým břehem

krouží říční ptáci, ze světla do tmy, křídla se jim ve světlech

lodí stříbrně a bíle lesknou. Nad městem dovádějí vzdálené

klikance blesků, rozbíjejí tmu a mihotavě se odrážejí od břich

nalitých mraků. Začíná padat drobný déšť. Dole na nábřeží

stojí hráči na trumpety a dívají se vzhůru k obloze. Lodě s

turisty dál kloužou po hladině pode mnou. Odcházím z mostu,

míjím Restaurant Voltaire a pokračuju po Rue de Beaune.

Ulice je temná a pustá. Déšť sílí. V celé úzké ulici jsou

zavřené dveře a rolety obchodů a restaurací zatažené. Nikde

kousek markýzy ani otevřená vrata do dvora. Vše je pečlivě

uzavřeno před vetřelci. Jdu rychle deštěm a déšť pojednou

přechází v úplnou průtrž mračen a já běžím tmou, prudkou

letní bouří, ulicemi místy proměněnými v potoky a říčky, mezi

auty zaparkovanými na chodnících, a vidím, jak se déšť řítí

okapy a v stříbřitých šmouhách protíná kruhy světla kolem

/ 170

pouličních lamp. Vcházím do hotelu a zůstávám stát v hale,

crčí ze mě.

Noční vrátný vrtí hlavou, soucitně pomlaskává a podává

mi můj klíč. Slyším vzdálený úder hromu. Ve výtahu sleduju,

jak mi dešťová voda odkapává z šatů a bot a tvoří mi u nohou

loužičky.

V pokoji si sundávám mokré oblečení, utírám se ručníkem

a oblékám si pyžamo. Ze dveří na balkon pozoruju déšť. Padá

do temného zrcadlení kaluží na lesknoucím se asfaltu ulic.

Kolem hotelu se řítí motocyklista doprovázený řevem motoru.

Město je pohádkovou říší světel, zářící a posázené šperky. Přes

ulici od hotelu se proměnlivé barvy ulice odrážejí v širokých

temných oknech galerie Maeght: střídající se zelená a červená

semaforů; odstíny bílé a jantarové projíždějících automobilů;

neonové nápisy rozsvícené na noc: rozmazaný kaleidoskop

barev rozmáčené noci. Ve vzdáleném činžáku se pojednou

rozsvěcí dosud temné okno a nějaká žena se v něm začíná

svlékat. Objevuje se muž a zatahuje závěsy. Stojím ve dveřích

na balkon a dívám se ven na déšť a noc.

Hotel stál vedle katolického kostela a kněžského semináře.

Probudily mě kostelní zvony. Zdálo se, jako by zvony duněly

hned za zdí pokoje; až jsem cítil, jak mi vibruje postel. Po

chvíli zvony zmlkly. V tichu pokoje vznikal dojem, že znějí o

pár chvil déle, vracejí se ozvěnou mezi jeho zdmi.

Otevřel jsem dveře na balkon. V ranním vzduchu visela

lezavá perleťová mlha. Už nepršelo, ale ulice byly ještě pořád

mokré. Pneumatiky sykavě klouzaly po asfaltu. Nad městem

ležely temně šedé dešťové mraky impresionisticky rozostřující

hřebeny střech a nástavce komínů. V dálce zazněla policejní

siréna, její zvuk stoupal, klesal, stoupal, klesal, pak náhle

utichl. Umyl jsem se, oblékl, zahalil se do svého talisu a

navlékl si tefilin, abych se pomodlil ranní modlitbu.

Modlil jsem se pomalu ve snaze soustředit se na slova.

Ještě před dvěma dny jsem byl s otcem a rozlícenými bratranci

v ladovské synagoze v Brooklynu; teď najednou pokoj

pařížského hotelu. Týden v Paříži: navštívit nové Picassovo

muzeum; jít k tiskaři pracovat s Maxem; najít vdovu Luciena

Lacampa; šábes s otcem v ješivě. Potom Saint-Paul: týden na

to, abych zkontroloval dům, prošel poštu a pobyl nějaký čas s

Maxem a Johnem. A zase zpátky do Brooklynu. Proč jen jsem

se nechal od rebeho k něčemu takovému přemluvit? Je to úplná

/ 171

hloupost. Ale vzepřít se rebeho přání? Nemyslitelné. To bych

se rouhal Pánovi světa. Rebeho ruka vypadala tak pochmurně,

jak mi jí kynul ze svého talisu, zvláštně mi jí kynul. Tři nás

spasí, třetí je naše budoucnost. Španěl byl dobrý na hádanky.

Většinu života maloval v hádankách. Domodlil jsem se. Na

ulici zahoukal klakson auta, ztratil se v dálce. Sundal jsem si

tefilin a talis a právě se chystal vyjít z pokoje, když zazvonil

telefon.

S rukou na klice jsem ho nechal zazvonit třikrát. Zvonění

hluše rezonovalo místností. Zavřel jsem dveře, došel ke stolu a

zvedl sluchátko.

„Haló,“ řekl jsem.

„Ašer Lev?“ řekl mužský hlas.

„Ano.“

„Ten veleznámý a slavný Ašer Lev?“

„Kdo je to?“

„To mě nepoznáš po hlase? Tady Saul Lasker.“

„Saule!“ Byl ředitelem ladovské ješivy v Paříži. Viděli

jsme se během týdne smutku za strýčka.

„Šalom alejchem,“ řekl.

„Alejchem šalom.“

„Jak se vede, Ašere?“

„Dobře, díky Bohu.“

„A rodina?“

„Díky Bohu.“

„Takže jsou všichni zase zpátky ve slunném Saint-Paul?“

„Všichni jsou ještě v Brooklynu. Děti budou ve Státech na

letních ladovských táborech.“

„To je rozumný nápad. Vracíš se do Brooklynu?“

„Za pár týdnů.“

Nastala krátká odmlka. „Tys nedávno navštívil rebeho?“

„Ano.“

„Byls s rebem o samotě?“

„Ano.“

„Jak se mu daří?“

„Podle možností dobře, díky Bohu.“

„Vychází z domu?“

„Velice zřídka.“

Znovu se odmlčel. „Co bude?“ zeptal se tiše.

„Rebe každým okamžikem očekává vykoupení.“

Povzdechl si. „Amen. Strávíš s námi šabat?“

„Ano.“

„Že tu bude tvůj otec, to víš.“

/ 172

„Ano. Pozdravuj ode mne rodinu.“

Zavěsil jsem.

Pokoj byl najednou podivně tichý. Seděl jsem a díval se na

svůj kufřík na stole, tašku postavenou u leštěné dřevěné skříně

a rozházenou postel. Nějakou chvíli se mě držel těžko

postižitelný pocit vyždímanosti a připadalo mi, že nic v

místnosti se mnou nijak nesouvisí: byl jsem vně všeho, pouhý

divák. Pokoj se zdál být přehlcený věcmi. Zdi potažené

bleděmodrou tapetou s květinovým vzorem. Na podlaze modrý

koberec, v rohu kaštanově hnědá klubovka. Strop špinavě bílý,

skvrnitý. Postel široká, stůl úzký. U zdi na druhé straně od

postele stála starožitná skříň s naleštěným lakovaným

povrchem, ve kterém bylo znát vlasově teninké praskliny. Na

zdi nad postelí, osvětlená bledým světlem procházejícím

balkonovými

dveřmi,

visela

nádherná

reprodukce

Fragonardových Koupajících se žen: pečlivě promyšlený

koncert tahů štětcem a pastózní techniky; záměrná smyslnost

obnažených hýždí obrácených k pozorovateli. Chvíli jsem

seděl u stolu a díval se na obraz, pak jsem vyšel z pokoje ven.

Výtah mě snesl do haly. Ve váze na nízkém stolku u

pohovky byly čerstvé květiny: červené, žluté a modré okvětní

plátky v poli krajkového kapradí. Recepční mi kývl na

pozdrav, když jsem položil klíč na pult. Vypil jsem sklenici

pomerančového džusu v malém baru u restaurace a vyšel z

hotelu.

Ráno bylo chladné a šedivé. Vydal jsem se k metru. Asi

padesát kroků od hotelu ležela na schůdku rovnou na ulici stará

žena a spala. Měla přes sebe bleděmodrý bavlněný šál,

tmavěčervenou bundu a tmavěmodré kalhoty. Chodidla bosých

nohou měla zčernalá, kotníky oteklé. Spala na levém boku,

vyzáblý obličej obrácený k chodníku, ruce složené pod hlavou,

kolena přitažená k bradě. Lidé chodili kolem a odvraceli zrak.

Viděl jsem, že se na ni dívají a přitom ji nevidí. Chvíli jsem

nad ní postál. Svraštělá tvář. Jako ta indiánská žena, kterou

jsem jednou nakreslil v rezervaci v Jižní Dakotě. Prošel jsem

kolem ní na metro.

Na stěnách stanice Rue de Bac strašily čmáranice sprejem:

dozvuky nedávných voleb. MITTERRAND DEHORS. Vlak

měkce zastavil ve stanici, překvapivě tiše, bez lomozu kovu

narážejícího o kov. Uvnitř vagonu čmáranice hyzdily plakáty a

orientační plánky: červené a černé klikyháky. Vlak nebyl plný.

Dal se do pohybu a rázem jsme se ocitli v tunelu.

/ 173

Podle instrukcí, které mi dal hotelový vrátný, jsem jel

trasou Balard na stanici Concorde, přestoupil do vlaku směrem

na Cháteau de Vincennes a vystoupil u Bastily. Vyšel jsem

kamenné schody stanice Bastila a ocitl se na bulváru s

vytrhanou dlažbou, vysokými stavebními jeřáby a bušícími

pneumatickými kladivy. Na chodnících se tlačily davy chodců;

auta a autobusy ucpávaly ulice. Nad bulvárem ležela štiplavá

mlha výfukových plynů z nafty a benzinu. Vzduch byl ztěžklý

blížícím se deštěm. Rozhlédl jsem se po označeních ulic, přešel

bulvár, ušel jeden blok a ztratil cestu.

Došla ke mně elegante oblečená dáma ve středních letech,

s pudlíkem v náručí. Zeptal jsem se jí, zda neví, kde je

Picassovo muzeum. Její oči, ohraničené silnými linkami a s

nánosem modrých stínů hleděly někam vedle mojí hlavy, jako

bych tam nebyl. Mírně se naklonila a něco broukala pudlovi,

hladila ho přitom volnou rukou, a jak mě rychle míjela, ovanul

mě její parfém.

Vešel jsem do kavárny. Židle byly na stolech a nějaký muž

zametal podlahu. Dva číšníci stáli opření o zeď, kouřili a

povídali si. Zeptal jsem se jednoho z nich, jestli neví, kde je

Picassovo muzeum. Sešpulil rty a podíval se na druhého

číšníka, který zakoulel očima a zavrtěl hlavou.

Venku na ulici mě hubený muž s černými vlasy a olivovou

kůží stojící ve stánku za stohem novin a časopisů

francouzštinou s arabským přízvukem nasměroval na

Boulevard Beaumarchais. Opatrně jsem prokličkoval provozem

na druhou stranu široké ulice. Prošel jsem kolem party se

sbíječkami, která rozbíjela chodník. Hluk na mě zaútočil, jako

by mi bušili přímo do hlavy. Začalo mírně pršet.

Ulice byla lemovaná starými kavárnami a obyčejnými

obchody. Vešel jsem do oční optiky. Za pultem stál muž ve

středních letech. Byl oblečený do bílého pláště, měl husté černé

vlasy a velké, vlídné oči. Zeptal jsem se ho, jestli neví, kde je

Picassovo muzeum.

Vypadal překvapeně. „Skutečně je tady Picassovo

muzeum?“

„Ano.“

„Já o něm ale nikdy neslyšel. Je mi moc líto.“

Vyšel jsem zpátky na bulvár.

Na rohu pod markýzou kavárny stál četník. „Třetí ulicí

doleva,“ řekl. „Pak půjdete pořád, pořád, pořád, rovně, až k

muzeu. To už uvidíte.“

/ 174

Šel jsem rychle drobným deštěm, těsně kolem výkladních

skříní a pod markýzami kaváren, odpočítal jsem, co byla podle

mého třetí ulice, a zahnul do úzké dlážděné uličky, která se

jmenovala Rue des Minimes. Po dvou blocích kolmo vyústila

do širší ulice nazvané Rue de Turenne a skončila.

Stál jsem v dešti a rozhlížel se po celé délce Rue de

Turenne. Byla pustá.

Zabloudil jsem v Paříži.

Už mě napadalo to vzdát a vrátit se do hotelu. Chtěl jsem

ale Španělovu sbírku vidět. Víc než tři sta obrazů a soch, třicet

skicářů, nějakých osmdesát věcí z keramiky, šestnáct set tisků,

patnáct set kreseb. Vláda to všechno nashromáždila od dědiců

namísto dědických daní a v roce 1985 z toho značnou část

rozvěsila po zdech zrestaurovaného hotelu ze sedmnáctého

století, aby si to všichni mohli prohlédnout. I já bych se na to

rád podíval, kdybych to jen dokázal najít.

Na ulici se najednou objevil nějaký muž – kde se vzal?

vyšel ze dveří? z nějaké uličky? – a stál teď v dešti a civěl do

výlohy obchodu s oblečením. Byl starý, s plnovousem, a na

sobě měl tmavý kabát a oblek a tmavý klobouk se širokou

střechou. Stál a zíral do obchodu, střechou klobouku se dotýkal

výlohy.

Došel jsem k němu a zeptal se francouzsky: „Promiňte,

nevíte náhodou, kde je tady Picassovo muzeum?“

Podezíravě ode mě o krok ustoupil a dál se díval na

obleky, košile a vázanky vystavené ve výloze.

Chvíli jsem si ho prohlížel. Nepřestával zírat do výlohy.

Znovu jsem ho oslovil, tentokrát v jidiš: „Promiňte prosím.“

Pomalu se odvrátil od výlohy a upřel na mě zrak. Tmavé

oči lemované hlubokými vráskami, hustá šedá obočí a bledé

tváře nad linkou bílého vousu.

„Nevíte, kde je Picassovo muzeum? Řekli mi, že je někde

v téhle čtvrti.“

Prohlédl si mě od hlavy k patě. Na chvíli se zastavil očima

na mém vousu. „Odkud je takový Žid?“ zeptal se mě v jidiš.

„Ze Saint-Paul-de-Vence.“

Oči se mu zúžily. „A původně?“

„Původně z Brooklynu.“

„Odkud z Brooklynu?“

„Z Crown Heights.“

„Ladovský chasid?“

„Ano.“

/ 175

„Jak to přijde, že ladovský chasid hledá v Paříži Picassovo

muzeum?“

„To je dlouhá historie. Víte, kde je?“

„Jděte na roh, zahněte doleva a jděte dál.“

Poděkoval jsem mu a pokračoval v dešti ulicí. Když jsem

došel na roh, otočil jsem se a uviděl ho stát před obchodem s

oblečením, ještě pořád se za mnou díval.

Muzeum, budova z šedobéžového kamene, stálo na rohu

Rue de Thorigny a Rue Pare Royal. Na doširoka otevřeném

dlážděném nádvoří postával asi tucet turistů. Šel jsem po

šipkách do jednoho z křídel budovy, koupil si lístek a vrátil se

zpátky přes nádvoří k hlavnímu vchodu.

Pod bohatě zdobeným stropem se v čistém oblouku

vypínalo vysoké a široké schodiště z mramoru. Na odpočívadle

nad schodištěm vystupovali z reliéfů na krémově bílých zdech

propletené girlandy, nazí cherubové a sochy heroických

proporcí zahalené v řízách. Vešel jsem do první z galerií.

Místnost byla velká, velkoryse osvětlená, s vysokými

stropy.

Obrazy mě přivítaly jako staří přátelé: viděl jsem je už

tolikrát

předtím,

na

retrospektivních

výstavách,

na

reprodukcích. Španělovy práce a jejich magie. Byl tam portrét

dívky, kterou namaloval, když mu bylo čtrnáct. Casagemas,

sebevražda, čekání na pohřeb, rána ve spánku hrozivě

namodralá a škaredá. Tak tady byl ten obraz celá desetiletí – v

jeho vlastní sbírce! A autoportrét namalovaný v roce 1901:

rozšířené, zemdlené oči zírající z bledého obličeje, potažené

mázdrou utrpení a únavy. Bylo mu dvacet, když ho namaloval:

umělec s pohledem pochmurně upřeným do zrcadla své

budoucnosti.

Pomalu jsem procházel galeriemi v prvním patře, pak dolů

do galerií v přízemí a ještě dál do suterénu. Autoportréty;

kubistické obrazy; nefigurální plastiky; olejová malba sedící

ženy provedená v masivním stylu starověkého římského

sochařství; dvě ženy běžící po pláži; dvě odporně znetvořené

postavy při líbání; monstrózní biomorfní bytosti na kraji moře;

ukřižování působící hrůzně díky pokrouceným tvarům

umístěným na plátně jako kousky skládačky; zátiší; býci,

matadoři a koně se střevy vyhřezlými z rozpáraných břich; síla

a tajemnost Mínotaurova; portréty Olgy, Dory Maarové, Marie

Thérěse; sochy kozy a muže s ovcí; neoklasicistní obraz, na

kterém jsou dva robustní mladíci v bederních rouškách na

zídce u moře, jeden z nich hraje na Panovu flétnu. Umělcův

/ 176

syn namalovaný jako harlekýn; umělcův syn jako pierot;

umělcův syn usazený u stolu, jak kreslí; umělec, jeho žena a

syn na břehu moře.

U obrazu umělce, jeho ženy a syna u moře jsem stál

dlouho: malíř leží na zádech v písku a je nahý, s přirozením

zakrytým levou rukou; malý syn se dotýká otcova ucha prstem

levé ruky; žena dítě umírňuje něžnou rukou položenou na jeho

rameni. Za žlutou pláží temné, hrozivé moře a obloha. Připadal

jsem si, jako bych byl voyeurem na té pláži, hltajícím každé

slovo a hnutí té rodiny. Pátravě jsem se zahleděl na obličej

dítěte a viděl v něm Avrumela; ve tváři ženy jsem poznal

Deboru; v umělci jsem viděl sebe – viděl jsem nás tři na pláži s

mořem a oblohou slévajícími se na vzdáleném, hrozivě

temném horizontu, který prochází ženě přesně zátylkem.

Někde za mnou se ozvalo tiché pískání. Jakýsi muž

neslyšně proklouzl kolem mě a postavil se po mé pravici. Byl

malý a holohlavy, až na věnec rozcuchaných bílých vlasů

zdobící mu zátylek. Čelo s drobnými hnědými skvrnami a

hlubokými rýhami se mu od vysokého vyklenutí lebky

svažovalo k tenkým křivkám bílého obočí a černým planoucím

očím zasazeným v důlcích lemovaných vráskami. Po stranách

širokého nosu mu sbíhaly dvě rýhy tvořící mírné půloblouky

kolem úst roztažených do pohrdlivého úsměvu. Na sobě měl

černou košili a tmavěčervené kalhoty. Stál a upřeně se díval na

obraz, obklopený aureolou pulsující energie, lehounce zářící,

přitahující, mrazivou. Zdálo se, že se místnost vyprazdňuje.

Stáli jsme sami a dívali se na obraz umělce, jeho ženy a syna

na pláži.

„No, co třeba zrovna tenhle obraz?“ zeptal se francouzsky

se španělským přízvukem.

„Pořád si v něm můžu číst a učit se z něj.“

„Učit?“ Povytáhl jedno obočí. Z hlasu bylo cítit opovržení.

„Na co přicházíš?“

„Přirození toho muže není vidět, stejně jako prsa a pohlaví

ženy. Prst, který dítě strká muži do ucha, možná představuje

jeho skrytý úd. Muž leží v písku, jako by byl mrtev; jenom

žena a dítě jsou v pohybu. Obloha představuje hrozbu; moře je

temné. Matka toho dítěte současně ochraňuje a vyklešťuje.

Obraz je zároveň láskyplný i hrozivý. Pochopitelně se

nezabývám jeho formální stránkou, která je podle mě

dokonalá.“

Následovala delší odmlka. Stál úplně bez hnutí, oči upřené

na obraz.

/ 177

„Skončils?“ zeptal se nevrle.

„Je to poprvé, co vidím originál.“

„Zklamals mě, Leve. Kde ses naučil číst z obrazů? V

Brooklynu? Od Jákoba Kahna? No, do člověka, který se

narodil v Brooklynu, víc asi dostat nemohl.“

Cítil jsem, jak se mi rozpaluje obličej. „Co na tom záleží,

kde se člověk narodí?“

„Ty myslíš, že na tom nesejde? Malaga, Barcelona, Paříž

Brooklyn? Všude ti to přijde stejné?“ Dlouze a upřeně se na mě

zadíval, zuby vyceněné. Zavanula od něho vůně pižma a pach

terpentýnu. „To je k popukání, Leve. Skutečně k popukání.

Škoda, že tu není malíř schopný zachytit výraz tvého obličeje,

kterým doprovázíš svá moudra. Maxovi Jacobovi by se to

mohlo líbit.

Guillaume by tomu možná věnoval jeden dva odstavce.

Barcelona a Brooklyn jako kolébky skutečného umění. K

popukání. Tak se na to tedy koukni.“ Rukou skvrnitou od barvy

ukázal na ženu na obraze. „Měl bys vidět tohle. Udělej jim dítě,

aby byly šťastné, abys je k sobě připoutal, a ony zapomenou,

že vůbec žiješ. Už v tobě neuvidí nic než živitele svého dítěte,

Je jedno, co všechno jim dáš. Stejně tě připraví o koule. Když

dítě vyroste, i ono se ti pokusí ušmiknout koule. Tak to na

světě chodí, Leve. To tě v Brooklynu nenaučili?“ Ironicky se

uchechtl. Pak se rozhlédl kolem. „Líbí se ti ta sbírka?“

Přikývl jsem.

„Víš, kdo je to ve skutečnosti takový malíř, Leve? Malíř je

sběratel, který si chce vytvořit vlastní sbírku, a tak si sám pro

sebe maluje obrazy ostatních umělců, které se mu nejvíc líbí.

Tohle je dobrá sbírka.“

„Všechny ženy nejsou takové, jaké je ukazujete,“ řekl

jsem.

Oči se mu zúžily, „Jak to můžeš vědět? Kolik ženských jsi

měl? Všechny jsou takové; umějí to dobře skrývat, a některé

jsou jenom o něco chytřejší než ostatní. Ty víš, co to znamená,

mít co skrývat. Jenom v tom nejsi dost dobrý. Prozradí tě

obličej. Tvůj strýc to uměl. Uměl to výborně. Cézanne v tom

byl zatraceně dobrý. Všechna ta úzkost schovaná za jeho

jablky. Cézanne by mě nezajímal, co by za nehet vlezlo, nebýt

té úzkosti. Váš vůdce je mistr ve skrývání skutečností. Ty jeho

hádanky. Pravda se musí předkládat v hádankách. Lidé nejsou

schopní přijmout pravdu, pokud se na ně vyřítí jako býk. Býka

vždycky zabijí, Leve. Musíš lidem předkládat pravdu v

hádankách, schovat ji, aby je to nutilo hledat a nacházet ji

/ 178

kousek po kousku; jen tak se naučí s ní žít. Řekni lidem, že

Bůh je vrah, a oni to nestráví, rozlítí se a zabijí tě, jako bys byl

býk. Proč vrtíš hlavou? Ty nemyslíš, že Bůh je vrah? Co ty víš

o Bohu? Myslíš, že v Brooklynu se o Bohu něco dozvíš? Bůh

zabil moji malou sestřičku. Je to tak, Leve. Malá holčička,

najednou onemocněla a byla mrtvá. Čeho se On dotkne, to

přijde vniveč. Casagemas, Apollinaire, Eva, Max Jacob. Jak ho

můžeš uctívat, Leve? On je ten pravý ničitel. Satan hraje

otevřenou hru, s kartami vyloženými na stůl. Servíruje ti to

rovnou, žádné kličky. Bůh se tváří vlídně, je samá dobrota, a

pak tě zabije. Kdo je horší, Satan nebo Bůh? Satan má v sobě

aspoň tolik slušnosti, že ukáže svoji pravou tvář. Proto Bohu

oplácím svými obrazy. Říkám svými obrazy pravdu, ale

skrývám ji. On ví, že ta pravda tam je a celý zpocený musí

čekat, až ji lidé objeví a všechno jim to dojde. Takové obrazy

já maluju a lidé přicházejí a pomalu se v nich učí číst. Tak mu

oplácím za jeho dobrotu.“

„Proč horizont protíná ženě hlavu?“

Podíval se na mě. Cítil jsem se lapený ďábelským vábením

jeho očí. „Tobě se to nelíbí? To je špatné.“ Tant pis, zněla jeho

slova, posměšně vyřčená ve francouzštině. „Vykoumej si to

sám, Levé. Je načase, aby ses naučil luštit hádanky.“

Místnost se najednou rozzářila výbuchem bílého světla: do

galerie vešli nějací lidé a jeden z nich blýskl zakázaným

bleskem, když si fotografoval obraz rodiny na pláži.

Světlo vymazalo Španělovu postavu.

Stál jsem tam celý rozechvělý a zhluboka dýchal.

Max Lobe se mi jednou svěřil, že mu trvalo celé dny, než

se vzpamatoval z návštěvy Španělova muzea: měl pocit, že

přišel o svůj talent, připadal si jako devótní pochlebník,

neschopný, vyždímaný, já oproti tomu měl pokaždé pocit, že se

vznáším, nabitý jeho zlovolnou energií. Mohl bych na jeho

démonické představivosti doletět až k té nejjasnějších a

nejžhavějších z hvězd.

Pomalu jsem pokračoval dál galeriemi, až do místnosti, ve

které se nacházela jeho sbírka obrazů od Matisse, Cézanna,

Rousseaua, Renoira. Byla tam Matissova Marguerite. Co ale

Španěl kdy viděl na Rousseauovi? Co zaujalo jeho oči na

imaginaci a upachtěném provedení toho naivky? Na to jsem

nepřišel.

O chvíli později jsem si v knihkupectví muzea řekl o

katalog. Už neměli anglický překlad. Koupil jsem si

francouzskou verzi, postavil se ke zdi a obracel stránky.

/ 179

Narazil jsem na reprodukci oleje z roku 1930 s názvem La

Crucifixion a začetl se do komentáře na protější straně. Došel

jsem až k místu „Picasso assemble comme dans un puzzle

différents motifs des compositions anciennes, d’où la

complexité de l’oeuvre, qui est un véritable dictionnaire du

vocabulaire plastique,“ když jsem zaslechl, jak někdo říká:

„Není to Ašer Lev?“ Rychle jsem vyšel z budovy do mokrých

ulic a vydal se k metru.

U metra jsem si to rozmyslel a šel raději pěšky. Skoro

hodinu jsem šel z Rue de Turenne a Rue de Francs k Rue des

Rosiers, kde jsme kdysi bydleli s Deborou a Rochele. Neustále

jsem někam špatně odbočoval a ptal se na cestu četníků. Domy

byly počmárané sprejem. MITTERAND DEHORS. AU LIEU

D’AVOIR DES IDÉES BIEN ARRÊTÉES, LE PEN FERAIT

BIEN D’ARRÊTER D’AVOIR DES IDÉES.

Prošel jsem kolem hebrejského knihkupectví s výkladní

skříní zarovnanou svícny, poháry na víno, kořenkami, šofary a

knihami. Nápis na výloze hlásal EN VENTE ICI

MEZOUZOTS ET TEPHILIN KACHERS. Šel jsem dál a

zahnul za roh do Rue des Rosiers.

Hned na rohu jsem si sedl ke stolku na terase kavárničky,

která měla za oknem rabínské osvědčení o kašrutu.

COMMUNAUTÉ ISRAELITE ORTHODOXE DE PARIS.

STRICTEMENT KACHER. Z kavárny vyšel číšník. Vypadal

asi tak na padesát a řídnoucí vlasy měl sčesané šikmo přes

lebku. Objednal jsem si salát, zeleninovou polévku a čaj s

citronem.

„Máme dneska vynikající štrůdl,“ řekl číšník.

„Příště.“

Zašel zase dovnitř.

Na rohu, šikmo přes ulici, byla velká restaurace s terasou

přecpanou turisty. Květináče se zelenými keříky oddělovaly

terasu od provozu na ulici. Číšníci v červených sáčkách a s

bílými utěrkami na předloktích pobíhali sem a tam. Obrovské

výlohy restaurace opisovaly roh, na obou stranách zakřivení

vedly do ulice. Za sklem výloh visely z háků dlouhé salámy;

byly v nich police s lahvemi vína, bochníky chleba, mřížky s

uzeným masem a norskými lososy; neonové nápisy nabízely

vodku Smirnoff a Cinzano.

Z restaurace vyšel číšník s tácem na ruce. Položil ho na

skládací stolek a začal obsluhovat mladou dvojici sedící hned u

/ 180

obrubníku. Ulicí přiklusal vychrtlý černý pejsek s plácavýma

ušima a bílým kosočtvercovým flíčkem na hlavě, zastavil se u

stolku a nadějně zíral na tác. Mladý muž a žena se při jídle na

psa dívali, ale neviděli ho. Po chvíli odběhl se svěšeným

ocasem pryč. Číšník nepřestával mladý pár obletovat. Hubený,

kostnatý obličej měl hladce oholený. Byl ostříhaný nakrátko a

vystupováním připomínal vojáka. V jednom okamžiku, právě

když se zastavil poblíž stolku mladé dvojice, zvedl zrak a

uviděl mě. Jeho upjatý výraz se vůbec nezměnil. Zašel zpátky

do restaurace.

Můj číšník mi přinesl jídlo. Seděl jsem, jedl a rozhlížel se

po ulici. Chodníky a obrubníky byly ještě pořád mokré od

ranního deště. Zpoza mřížoví tepaných zábradlí úzkých

balkonků na sebe přes asfalt ulice lhostejně hleděla okna

šedých a žlutých čtyřpatrových domů. Prošel kolem mě vysoký

vousatý muž v tmavěšedém obleku a tmavém klobouku, v ruce

hnědý kufřík. Po stranách obličeje se mu pohupovaly

zakroucené pejzy. Z okna našeho brooklynského bytu jsme se s

matkou vždycky dívali za otcem, který buď vyrážel do

kanceláře, nebo se vydával na některou ze svých cest pro

rebeho. S kufříkem v ruce, maličko napadající na jednu nohu,

se nám nakonec vždycky ztratil za hustým větvovím stromů

vysázených podél hlavní. Byt po něm zůstával bezútěšně

prázdný, matka se uchylovala ke svým knihám a já ke stolu ve

svém pokojíku, kde jsem měl tužky, uhly a skicáře. Vousatý

muž v Rue des Rosiers zašel do košer řeznictví a už jsem ho

neviděl.

Zaplatil jsem jídlo a šel dál ulicí, kolem obchodů s

oblečením, košer jídelny a řeznictví, až do dvora jednoho z

činžáků. Na žádném ze štítků se jmény nájemníků dole v

průjezdu nebylo jméno, které jsem hledal.

Přešel jsem ulici a šel zpátky kolem velké restaurace.

Zrcadlovou výlohou hebrejského knihkupectví bylo vidět

malého podsaditého muže s šedým plnovousem a jarmulkou,

který stál za skleněným pultem a četl si knihu. Otevřel jsem

dveře a vstoupil doprovázen klinkáním zvonku nad hlavou.

Muž za pultem vzhlédl od knihy. Zavřel jsem dveře a zvonek

znovu zacinkal.

„Můžu se tu trochu porozhlédnout?“

„No ovšem, ovšem.“

Obchůdek byl malý a přeplněný náboženskými předměty a

knihami. Na skleněných policích ležely jarmulky, modlitební

šály, pouzdra na tefiliny, mezuzy, řetízky na krk s šesticípými

/ 181

hvězdami. Podél zdí stály skleněné vitríny plné šperků, svícnů,

havdalových svící, kořenek, knih. Knihy byly skoro všude – na

policích u zdí, narovnané do komínků na podlaze, na židli v

rohu, na kraji pultu, na lomených policích ve výloze.

U dveří stála police plná omalovánek a krabiček s

pastelkami. V omalovánkách byly biblické výjevy: Abraham s

pohledem obráceným k nebi, jak objevuje Boha; spoutaný Izák

na oltáři, nad ním Abraham s dlouhým nožem v rozpřažené

ruce; Jákob přijímající požehnání od Izáka; Ráchelin hrob u

cesty do Efraty; Josef v oděvu správce egyptské země;

Jákobova smrt; Mojžíš a hořící keř; Izraelci před rozděleným

mořem; Mojžíš přijímající Tóru na hoře Sinaji; Mojžíš z dálky

patřící na zemi kenaanskou.

Nad policí s omalovánkami byla police uměleckých

publikací: Chagall, Agam, Bak, Bergner, Rivers, Newman,

Rothko, Tobiasse. Vzal jsem do ruky knihu s titulem

Neortodoxní umění Ašera Leva. Před třemi lety ji vydalo

newyorské nakladatelství zaměřené na knihy o umění. Barevné

reprodukce, pozoruhodně kvalitní, a text od významného

newyorského kritika byly vytištěné na těžkém křídovém papíře.

Držel jsem knihu dlaní levé ruky, laskal ji, vnímal její značnou

tíhu, obracel stránky a prohlížel si reprodukce. Od začátku do

konce se v ní skrývalo skoro pětadvacet let Ašera Leva:

obrazy, tisky, pastely, kresby tužkou, uhlem, perokresby,

akvarely, kvaše, sochy. Stromy a domy v Brooklynu, kde jsem

vyrůstal; lodičky na jezírku v Prospect Parku; holubi na

Brooklyn Parkway; staré paní štěbetající na lavičkách v parku

podél hlavní; staří pánové zabraní do rozhovoru při procházce,

gestikulující

rukama;

žena

bez

domova

spící

na

manhattanském chodníku; chasidský mladík na rohu někde na

Manhattanu, pokukující po ženě, která ho míjí; chasidští kluci s

pejzy a jarmulkami při baseballu; portugalský rybář, kterého

jsem namaloval jednou v létě v Provincetownu, kde jsem byl s

Jákobem a Táňou Kahnovými; matka u svého stolu za kupou

knih o Sovětském svazu a písemných prací svých studentů;

otec kráčející s kufříkem po Brooklyn Parkway; mrtvý černoch

na newyorské ulici, kolemjdoucí, kteří se na něho dívají, ale

nevidí ho. Byly tam pěkné reprodukce Hořící vesnice, Starce

na cestách a Smrti na vesnici, které byly součástí jedné z mých

nejranějších výstav v galerii Anny Schaefferové. Ani jsem

nevěděl, kam se ta plátna poděla. Jsou v Americe? Japonsku?

Švýcarsku? Západním Německu? Brazílii? Francii? V knize

byla i Brooklynská ukřižování, každý obraz měl pro sebe celou

/ 182

jednu stránku. Některé z mých pozdějších obrazů vyvolaly

dokonce ještě větší pozdvižení než ukřižování. Autor

doprovodného textu citoval kritika časopisu Time, který

prohlašoval, že svým uměním záměrně a podle napadám

náboženskou tradici, ve které jsem byl vychován, a kterou,

podle něho, podvědomě nenávidím. Obětování Izáka, Rebečina

lest, Mojžíšova smrt, Debořina píseň. Obrovská plátna,

pozitivní a negativní prostor vystavěný s úzkostlivou péčí;

týdny přípravných kreseb, z nichž některé byly v knize

otištěné;

týdny

práce

s

nanášením

barev;

prolínání

geometrických a biomorfních tvarů. Nešlo zde o slova, ale o

barvu, texturu, prostor, tvary. Některá náboženská periodika

nemohla přijít obrazům na jméno! Rouhání. Perverze.

Ďábelská smyslnost. Úmyslné znesvěcení Božího jména. Anna

Schaefferová mi posílala výstřižky z tisku doprovázené

vlastním komentářem. „Po celé zemi se opět ozývá hlas

věřících.“

„Zdá se, že tvoji lidé našli v honu na Leva spojence v

baptistech.“

„Na jihu Francie jsi určitě jako ve vatičce. Zkus si přijet do

New Yorku a zažít na vlastní kůži, jaké to je, vystavit Ašera

Leva. Přikládám pár jedovatých výstřižků. Kdy můžeme

počítat s další tvojí výstavou?“

„Rozruch, který působíš, tvoji starou bábu plní radostí i

vyčerpává. Tví rodiče se byli podívat na výstavě. Matka byla

na rozpacích. Otec sotva potlačoval vztek. Z přiložených

výstřižků poznáš, že i někteří katolíci sdílejí jejich názor a

připojili se k protilevovské litanii. Celá výstava je rozprodaná.

Co chystáš dál?“ Brzy potom zemřela.

Zneklidněn vzpomínkami jsem knihu zaklapl a vrátil ji na

polici. Vousatý muž za pultem mě sledoval, jak si knihu

prohlížím, a teď vypadal zklamaně, že si ji nehodlám koupit.

„Turista?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl jsem po krátké úvaze.

„Odkud?“

„Z Ameriky.“

„Odkud z Ameriky?“

„Z New Yorku.“

„Z Brooklynu?“

„Ano.“

„Mám v Brooklynu příbuzné.“ Řekl mi pár jmen.

„Brooklyn je veliký.“

„Jsou to ladovští chasidé.“

/ 183

„V Brooklynu žijí tisíce ladovských Židů.“

„Vy jste ladovský Žid?“

„Ano.“

„O tom Ašeru Levovi něco víte? Viděl jsem, jak si

prohlížíte tu knihu.“ Bylo jasné, že on ji nikdy neotevřel. Hned

na začátku byla přes celou stránku moje fotografie.

„Slyšel jsem o něm.“

„Znáte ho?“

„Trochu.“

„Slyšel jsem, že konvertoval.“

„Cože?“

„Stal se křesťanem.“

„Kde jste to slyšel?“

„Nevím, někde jsem to slyšel. Kdo jiný by taky maloval

takové obrazy?“

„Vy jste ty obrazy viděl?“

„Proč bych se měl na takové obrazy dívat? Je to

znesvěcení Božího jména.“

„Proč tedy tu knihu prodáváte?“

„To objednává žena. Říká, že je to moc významný malíř a

lidé si knížky o něm kupují. Co naděláte? Člověk si musí nějak

vydělat na živobytí. Máme, díky Bohu, osm dětí. Jindy bývá v

obchodě žena, ale dneska jí onemocněla matka. Pro mě je to

jen zdržování od studia Tóry.“ Bleděmodrá vodnatá očka mu

zářila upřímností. „Pokud jde o toho Ašera Leva, jeho otec je

rebeho pravá ruka. Skvělý člověk, ten jeho otec. Slyšel jsem, že

za syna odříkal Kadiš, když konvertoval. Inu, jak říká

prorok,.Zplodil a vychoval jsem děti, a ony se mi vzepřely.’

Otce nelze vinit za synovy činy. Takové rány by se neměl dožít

nikdo, zvlášť ne takový skvělý člověk, jako je rav Arje Lev.

Řekněte mi, vy nejspíš dokážete studovat?“

„Cože?“

„Vypadáte jako člověk, který dokáže studovat Tóru. Mám

vzadu pár výjimečných svatých knih.“

„Dneska ne.“

„Mám vynikající několikasvazkové vydání Rambama.“

„Možná jindy.“

„Já jsem také ladovský chasid. Ale v Brooklynu jsem

nikdy nebyl. Na cestování nejsou peníze. Je to můj sen,

jednoho dne se vydat do Brooklynu a vidět rebeho. Můj otec,

ať odpočívá v pokoji, poznal rebeho, když žil za války v Paříži.

Vy jste v poslední době rebeho viděl?“

„Ano.“

/ 184

Vyvalil na mě oči a patrně až teď zbystřil pozornost. „A?“

„Rebe je, díky Bohu, v pořádku.“

„Kéž se ve zdraví dožije vysokého věku. Jak se

jmenujete?“

„Moje jméno není důležité.“

„Jděte ve zdraví.“

„Děkuju.“

Jak jsem otevřel dveře, zvonek zacinkal, a naráz utichl,

když za mnou dveře zaklaply.

Chladný vítr mi hladil rozpálený obličej. Ašer Lev,

konvertita. Nová zaručená zpráva. Tuhle jsem ještě neslyšel. I

to je způsob, jak se vyrovnat s něčím nepříjemným. V mém

uzavřeném světě se problematický člověk, který se vymkl a

přešel na druhou stranu, krátce oplakal a brzy se na něj

zapomnělo: stal se z něj nepřítel a všichni věděli, jak se k němu

postavit. Od takového člověka dali všichni ruce pryč. Avšak z

problematického člověka, který se z jakéhosi podivného

důvodu rozhodl setrvat uvnitř, se stávala obávaná a nepohodlná

přítěž, nakonec vnímaná jako zplozenec pekla. Nevěděli, co s

vámi, když jste byli současně uvnitř i vně; nabourávali jste jim

hranici mezi nimi a ostatními; nevěděli, jak to vysvětlit dětem.

Ašer Lev, konvertita. Ašer Lev, potížista. Byl jsem tak

rozpálený vztekem, že mi vítr připadal úplně ledový.

Rychle jsem minul restauraci, přešel přes ulici a vstoupil

do košer řeznictví. Zvonek nad vchodem se hlasitě rozezněl,

když jsem otevřel dveře, a ještě jednou, když jsem je zavíral.

Obchod zářil čistotou. Béžové dlaždičky na stěnách se

leskly ve světle zářivek dopadajícím od stropu. Podlaha byla

posypaná pilinami. Z vysoko připevněných kovových věšáků

visely dlouhé háky a pilky. Chladný vzduch byl cítit syrovým

masem. Za pultem stál vysoký muž s pořádným břichem a

rozložitými rameny a zabýval se podlouhlým kusem masa, v

ruce nablýskaný sekáček. Plnovous mu začínal šedivět a na

hlavě měl tmavý klobouk. Košili a kalhoty mu zakrývala

dlouhá bílá zástěra skvrnitá krví. Druhý vousatý muž, hubený,

vysoký a také v bílé zástěře, vážil mleté maso na váze, na

kterou předtím položil kus voskovaného papíru. Zakroucené

nudličky červeného masa se v jasném světle podivně leskly. V

rohu u ohromných dřevěných dveří do mrazicí komory seděl na

stoličce mladík asiatského vzezření a škubal zabitá kuřata, peří

házel do zelené umělohmotné nádoby.

V obchodě byly tři zákaznice, dvě z nich už starší paní.

Třetí, štíhlá šedooká žena kolem padesátky, s vysedlými

/ 185

lícními kostmi a oválným obličejem tolik připomínala Deboru,

že jsem se až lekl. Všechny měly na hlavách paruky.

Přistoupil jsem k muži u váhy.

„Promiňte,“ řekl jsem v jidiš. „Možná byste mi mohl

poradit.“

Krátkozrace se na mě zahleděl zpoza pultu.

„Hledám někoho, kdo bydlí v téhle čtvrti.“

„Vy jste odsud?“

„Dřív jsem bydlel nad kavárnou.“

„Opravdu? Nepamatuju si vás. Chodil jste k nám

nakupovat?“

„Odstěhovali jsme se ještě předtím, než jste si tu otevřeli

obchod.“

„Aha. Kde bydlíte teď?“ Odvrátil se a soustředil se na

váhu.

„V Saint-Paul.“

„V Saint-Paul-de-Vence?“

„Ano.“

„Tam je krásně.“ Sundal z váhy mleté maso, položil ho na

pult a na váhu dal kus voskového papíru s jehněčími žebírky.

„Saint-Paul. Spousta sluníčka. Riviera. Nádhera, Jsou v Saint-

Paul Židé?“

„Moc ne. Poslyšte, nad vámi dřív bydlela žena Luciena

Lacampa s dětmi – kde bydlí teď?“

„Nemám tušení,“ řekl muž a mžoural na váhu. „Jste

příbuzný?“

„Rodinný přítel.“

„Oni už nebydlí nahoře?“ zeptala se muže u váhy jedna ze

starších žen.

„Kterého Luciena Lacampa?“ zeptala se druhá starší žena.

„Kolik Lucienů Lacampů znáš?“ zeptala se jí ta první.

„To je ten Lucien Lacamp, který pracoval v restauraci?“

zeptala se druhá žena.

„Ano,“ řekl jsem.

„Počkejte,“ řekl muž u váhy a pátravě se na mě zadíval.

„To je jeden z těch, kdo zahynuli při výbuchu bomby?“

„Přesně ten.“

Všichni tam stáli tiše a upřeně na mě hleděli. Muž se

sekáčkem se zarazil s nástrojem napůl cesty a zůstal na mě

zírat.

„Měl byste se zeptat paní Levyové,“ řekla druhá žena. „Má

přehled a ví o všem, co se v téhle čtvrti šustne.“

„Kdo je paní Levyová? Kde bydlí?“

/ 186

„Já jsem Levyová,“ řekla druhá žena. „Mě byste se měl

zeptat.“

Civěl jsem na ni. Oči se jí podivně leskly, úsměv, při

kterém ukazovala falešné zuby, měla jaksi napjatý. Paruka jí

seděla trochu našišato.

Vousatý muž u pultu odložil sekáček a vzal do ruky pilku

na chrupavku a kost. Ten u váhy dal pryč jehněčí žebírka a

začal balit mleté maso.

„Paní Levyová,“ řekl jsem. „Kde teď bydlí žena Luciena

Lacampa s jejich dvěma dětmi?“

„Žena a jedno dítě. Druhé dítě zemřelo.“

„To nerad slyším.“

„Na astma. Bydlí teď v Rue ďAboukir ve Druhém

obvodu.“ Řekla mi číslo domu.

„Děkuju,“ řekl jsem. „Jsem vám zavázán.“

„Až se uvidíte s paní Lacampovou, vyřiďte jí, že ji moc

pozdravuje paní Levyová. Ta stará ženská s nemocným

srdcem. To jí řekněte. Už bude vědět.“

„Vyřídím.“

Za cinkotu zvonku nade dveřmi jsem vyšel z obchodu a na

chvíli postál na chodníku, abych se trochu vzpamatoval. V

obchůdku s bufetem naproti přes ulici jsem si koupil ledový čaj

v plechovce. Upíjel jsem z něj cestou k metru. Mléčně bílé

slunce vydávalo mdlé světlo. Na ulicích byly davy lidí. V

metru, na širokém a přecpaném nástupišti, jsem najednou

ucítil, jak se na mě někdo zezadu tlačí, otočil jsem se a uviděl

malého, zavalitého plešatého muže v dlouhém šedém kabátě, s

šedým šátkem a tmavým baretem. Do stanice prudce vjel vlak.

Jel jsem na stanici Rue de Bac a cestou k hotelu minul bosou

stařenu, která ještě pořád spala na schůdku na ulici.

Ve svém pokoji jsem polomrtvý únavou přes hodinu spal a

probudil se s pocitem, že vedle mě leží Debora. „Vstup do mě,

můj muži,“ slyšel jsem ji říkat, a objal ji a miloval se s ní a měl

v duši klid – dokud mě ze spánku nevytrhlo náhlé odbíjení

kostelních zvonů. Chvíli jsem ležel, celý omámený a popletený

jsem si myslel, že jsem doma v Saint-Paul a slyším vyzvánění

vesnického zvonu.

V koupelně jsem si nacákal na obličej vodu a podíval se do

zrcadla. Vzpomněl jsem si na obrys svého obličeje vykroužený

prstem na zamřeném zrcadle v koupelně u rodičů: malý, jako

paňáca, teď už dávno smazaný. Po Apollinairově smrti začal

/ 187

Španěl nenávidět zrcadla. Nechtěl mít nic společného s tváří,

kterou mu ukazovala. Nenáviděl zrcadla, nenáviděl smrt,

nenáviděl ženy. Jak mohlo být tolik mstivé nenávisti, pusté

smyslnosti a nadutého sobectví zdrojem takového přívalu děl

nahánějících posvátnou hrůzu? Ne, vždyť to není tak docela

pravda. Byl také citlivý. A velkorysý. Skromný člověk. Na

Gilotovou by se nemělo dát. Navíc vím o dvou nebo třech

současných velkých talmudistech se stejně složitou a

rozporuplnou osobností: krutou a velkorysou, shovívavou a

nelítostnou. Vidíš, Španěli, jak jsem na tebe dneska hodný.

Chagall by tak vlídný nebyl.

Sjel jsem dolů výtahem, nechal klíč u vrátného a vyšel z

hotelu.

Začalo se smrákat. Monotónní šeď vzduchu i oblohy

působila tísnivě. Auta proudila ulicemi; davy turistů ucpávaly

chodníky. Stařena, teď už vzhůru, seděla na schůdku, hovořila

ke svým zčernalým nohám a vrhala navztekané pohledy na

kolemjdoucí.

Přešel jsem širokou ulici ke galerii Maeght a za cinkotu

zvonku nad vchodem vstoupil dovnitř. Majitel galerie odjel na

týden na Côte d’Azur. Mladou blondýnu, která seděla za

stolem a četla si módní časopis, jsem nepoznával. Vzhlédla.

Její oči, ještě plné obrázků z časopisu, mě sotva zaznamenaly.

Věnovala mi mdlý úsměv a vrátila se ke čtení.

Na zdech dvou velkých prostor galerie visely akvarely a

kresby Saula Steinberga. V galerii byl chládek a příjemně. Byl

jsem jediný návštěvník. Umění viselo vyzývavě na zdech,

volalo po bližším prozkoumání. Zvědavé kočky, zubící se

krokodýlové, lidští smolaři. Hazardní hráči, teroristé, tančící

páry. Nevkusná auta, pusté krajiny, kubistická města. Jeho dílo

se ubíralo od jednoho bílého obdélníku ke druhému cestou

vedoucí absurditou a prázdnotou současného života. Bystrý

postřeh, nadsázka, vtip, stírání hranice mezi fikcí a realitou.

Dvojznačný, znepokojivý, neproniknutelný. Hádanka na

hádanku. Skvělé řemeslo nezatížené sentimentem. Vznětlivý

Španěl a věcný Rumun – oba za jediný den. Dary Paříže.

Koupil jsem si od mladé blondýnky za stolem katalog a

zeptal se na cenu akvarelu postavy na prudkém srázu. Sdělila

mi ji a já řekl, že si to koupím. Začala vyplňovat papíry, a když

jsem jí nadiktoval své jméno, podívala se na mě, celá

zaskočená. Zaplatil jsem za obraz a dal jí adresu do Saint-Paul,

kam ho mají poslat. Pak jsem zašel do blízké kavárny a dal si

něco k jídlu.

/ 188

Sedím na balkoně svého hotelového pokoje se skicářem

opřeným o koleno a kreslím tváře živých i mrtvých. Kreslím

tvář stařeny na schůdku na ulici, tmavé prázdné oči, úzká

bezkrevná ústa a zašpičatělý nos, všechny rysy věštící smrt; a

tváře dvou lidí, muže a ženy, kteří ji míjejí: záblesk studu,

studu, jaký se objevil na tvářích těch, kdo jako první

osvobozovali tábory smrti, ocitli se tváří v tvář nevýslovné

hrůze a pak stáli s očima sklopenýma k zemi u svých nohou

nebo upřenýma k obloze nad sebou a jímal je hluboký pocit

hanby, že patří k živočišnému druhu schopnému takových

nepopsatelně ohavných činů – a pak masky, které si všichni

nasazují, protože stud patří k těm nejméně snesitelným lidským

pocitům. Kreslím masku na tváři stařeny a masky na tvářích

těch, kdo ji míjejí. Kreslím tváře černých i bílých, kteří se

míjejí v ulicích Brooklynu, civí vzájemně skrz sebe, mimo

sebe, za sebe, s obličeji jak masky, jeden pro druhého jako by

nebyl. Kreslím soptící tvář bratrance Jonkela a potom

prázdnotu, kterou staví mezi sebe a mě, bezkrevnou masku

jeho obličeje, za kterou skrývá temné vlny vzteku a opovržení.

Kreslím obličej ženy s pudlem, tvář zmalovanou a nabarvenou

růží ve snaze zakrýt hrozivé příznaky stáří, tvář živé mrtvoly,

která opovrhuje neznámým člověkem v tísni. Kreslím tvář

starého Žida ve chvíli, kdy jsem se ho francouzsky zeptal na

Picassovo muzeum: studenou, uzavřenou, prázdnou masku –

skrývající co? strach z cizího člověka? opovržení kýmkoliv,

kdo hledá muzeum umění? Kreslím Španělovu tvář, chladnou,

přezíravou a pojednou zcela bez výrazu, bizarní masku chvíle,

kdy hovoří o smrti. Kreslím bezvýraznou tvář řezníka se

sekáčkem a Asiata, který s tváří jako maska škube peří z

mrtvých kuřat. Pak kreslím tvář Luciena Lacampa, skoro

čtvercovou, apatickou, kosti a hrany, rovný nos, chladné oči,

krátce ostříhané vlasy, pohublou tvář vojáka; Lucien Lacamp,

výsadkář francouzské cizinecké legie, zraněný ruským

minometem, ze kterého stříleli Berbeři v bitce u Oránu,

střepiny mu potrhaly nohy a způsobily hluboký šrám mezi

lopatkami, asi dva centimetry od páteře; Lucien Lacamp, jak

mi pomáhá vynést stojany, které jsem potřeboval na své tisky,

jak mi vyrábí napínací rámy a napíná obrovská plátna, jak si

hraje s Rochele, jak nese autorské nátisky mého prvního

karborundového tisku od tiskaře a vláčí je do schodů. Tvary na

papíře ho mátly. „Nerozumím tomu,“ říkal pořád, když si tisk

prohlížel. „Je to záhada. Takové tvary nejsou. Ale ty barvy. Jo,

/ 189

ty barvy. Ty jsou impozantní, ty barvy.“ A kreslím jeho tvář

mrtvou mezi dýmajícími troskami restaurace po výbuchu.

Lucien Lacamp. Jeden ze spravedlivých mezi góji. Kreslím

tvář Jákoba Kahna, jeho úsměv, když říká: „Jedině Francouzi

mohli Španělovi udělat takové muzeum,“ a pochmurný,

bolestný smutek v jeho očích, když dodává: „Dokonce i

Španěla to hodněkrát opustilo. Chagalla to opustilo. Mě to

opustilo.“ Kreslím ho v posledních chvílích života, doma

kousek od Saint-Paul a pak ještě znovu v prvních chvílích po

smrti. Zvadlá šedozelená tvář, najednou úplně uvolněná. Jákob

Kahn, můj učitel, můj mistr. Pak kreslím tvář Anny

Schaefferové; dívá se na mě ze skicáře s chladnou elegancí.

„Co to s tebou v Brooklynu provádějí?“ říká. „Z Brooklynu

máš v hlavě akorát guláš.“ Neměla příliš trpělivosti s prázdným

světem sosáků a žádné pochopení pro jemné předivo

náboženského přesvědčení. V obou těchto světech – buržoazie

i náboženství – spatřovala bigotnost, omezenost, zneužívání

nevzdělanců; hamižnost a pobožnou horlivost. Milovala svoje

umělce a jejich umění, své sběratele, kurátory a znalce umění.

„Ne abys mě zklamal, Ašere,“ slyšel jsem ji říkat ze stránky

svého skicáře. Kreslím ji během posledních dnů, které strávila

ve svém bytě v New Yorku. Kreslím ji na nemocničním lůžku.

Kreslím ji v otevřené rakvi – něco, co bych ve svém

brooklynském světě, kde jsou takové pohřby zakázané, nikdy

neviděl.

Den nad hřebeny střech města se zvolna nachýlil ke svému

konci. V posledních záchvěvech světla kreslím obrázek

Debory: její bledou úzkou tvář, křivku ramene a prsu, oblé

stehno a nohu. Kreslím ji s Rochele. Kreslím ji s Avrumelem.

Kreslím Avrumela, jak tiskne v náručí svého hadrového paňácu

Šimšona. „Jak se daří, Avrumeli?“

„Dobře, tati.“ Kreslím Deboru v posteli v Saint-Paul,

oblouk jejího krku, široce otevřené oči, vlhký jazyk mezi

pootevřenými rty, když se mě drží ve vrcholných okamžicích

při jedné z našich společných chvilek. Tak tomu někdy říká:

společná chvilka. „Dneska večer by byla hezká společná

chvilka, Ašere,“ říkávala mi někdy šeptem, když s námi byly

děti. Španěl nebyl jediný, kdo uměl erotické kresby – i když já

ty svoje vždycky skrýval a dokonce i Deboře jsem je málokdy

ukazoval. Nejsem žádný satyr; ovšem také nejsem bezpohlavní

anděl.

Je tma. Město hučí a tepe svými proudy aut a nočním

životem. Modlím se večerní modlitbu, uléhám do postele a

/ 190

cítím v místnosti tíživou přítomnost živých i mrtvých. Konečně

usínám a představuju si, že Debora leží vedle mě, představuju

si její ruce, které mi něžně obtáčí kolem krku v teplém a

konejšivém objetí naší společné chvilky.

/ 191

Kapitola čtvrtá

Probudil jsem se z neklidného spánku do odbíjení a řinčení

zvonů. Celý rozrušený sny, které jsem si nepamatoval, jsem se

oblékl a pomodlil se ranní modlitbu. Dal jsem si něco k jídlu v

kavárně přes ulici od hotelu. U stolku vedle mě si starší

manželé potichu povídali o nehodě Airbusu a železničním

neštěstí na Gare de Lyon, mluvili německy. Vrátil jsem se

nahoru do svého pokoje, abych si došel na záchod a vzal si

adresář, který jsem zapomněl v kufříku. Právě jsem adresářem

listoval, když zazvonil telefon.

Spojovatelka mi oznámila, že se jedná o hovor na výzvu ze

Spojených států pro Ašera Leva. Řekl jsem, že si to vezmu, a

pomyslel jsem si: Muselo se stát něco vážného, že mi Debora

volá ve tři ráno.

„Čekejte, prosím,“ řekla spojovatelka.

„Haló,“ ozval se mužský hlas anglicky. „To je Ašer Lev?“

„Ano.“

„Malíř Ašer Lev?“

„Ano.“ Je snad ještě nějaký jiný Ašer Lev?

„Ašere Leve, rebe si přeje s vámi mluvit.“

Rebe! Ve tři ráno! Kdy ten člověk spí?

Čekal jsem s tlukoucím srdcem. Jak jsem tak seděl u stolu,

najednou mi došlo, že zírám na kresbu z předešlého večera, na

které je Debora v posteli v Saint-Paul. Nevzpomínal jsem si, že

bych nechal skicář otevřený, když jsem předtím odcházel pryč.

Krátil jsem si čekání obracením listů. Španěl. Jákob Kahn.

Anna Schaefferová. Debora a Rochele. Avrumel a jeho

Šimšon. Debora a já při naší společné chvilce. Zavřel jsem

skicář.

„Ašere Leve.“ Uslyšel jsem vzdálený, rozechvělý hlas.

„Ano, rebe.“

„Jsi v pořádku?“

„Díky Bohu ano.“

„Tvoje žena a děti jsou v pořádku. Rodiče jsou v pořádku.“

/ 192

„Děkuji, rebe.“

„Ašere, mluvím s tebou, jako bys tu seděl u mě. Zřetelně tě

vidím. Vzdálenost je jen iluze, když člověk věří v Jediného

svatého, budiž požehnán. Rozumíš?“

„Ano, rebe.“

„Chci ti něco říct. Dobře mě poslouchej. Jsi teď na cestě.

Je nám řečeno, že když se Jákob vydal na cestu z Beer-šeby do

Cháranu, zastavil se na jistém místě na noc a měl sen. A co ve

snu viděl? Žebřík s počátkem na zemi a vrcholkem v nebi, po

kterém vystupovali a sestupovali poslové Boží. Někteří

stoupali ze země do nebe, jiní scházeli z nebe na zem. Velký

Moše Chajim Efraim ze Sudlikova kdysi řekl, že si z toho

máme vzít následující ponaučení. Člověk nezůstává pořád na

jednom stupni. Neustále stoupá nebo sestupuje. Když dosáhne

vrcholu, musí si být vědom skutečnosti, že může padnout na

dno. Když se ocitne na dně, musí znovu bojovat o to, aby se

dostal zpátky na vrchol. V tom tkví podstata člověka. Když se

jeho duše propadne do nejtemnější noci, musí se snažit drát za

novým světlem. Když někdo dojde k bodu, odkud vidí už jen

konec, v tu chvíli je čas začít usilovat o nový začátek. Tak to

je, Ašere Leve, a platí to nejen pro jednotlivce, ale i pro celou

komunitu. Přeji ti šťastnou cestu vzhůru, Ašere. Rozumíš mi?“

Neodpovídal jsem.

„Ašere, chápeš má slova?“

„Ano, rebe.“

„Doufám, že tvá cesta povede ke světlu, nejen kvůli tobě,

ale kvůli nám všem. Doufám, že to bude cesta ve jménu Boha.

Dávám ti své požehnání, Ašere Leve.“

Telefon oněměl.

Zavěsil jsem.

Seděl jsem pak několik minut u stolu a zíral na telefon a

skicář. Konečky prstů mě podivně brněly. Přes zavřené

balkonové dveře ke mně doléhal vzdálený hluk ulice. Konečně

jsem zamkl skicář do svého kufříku, kufřík zavřel do skříně a

sjel výtahem dolů do haly. Lehkou mlhou pařížského rána jsem

šel rychle na metro.

Úzké dlážděné uličky ucpané auty a těsné díky zahrádkám

kaváren na chodnících. Stojany s květinami, stojany s rybami,

syrové krvavé maso visící z háků ve výkladech řeznictví, ovčí

boky, kusy vepřového, řady oškubaných kuřat v růžové

kůžičce. Hřejivá a lákavá vůně jídla z kaváren se mísí s

horkými a odpudivě smrdutými zplodinami naftových motorů

/ 193

náklaďáků. Na chodníku sedí umouněný muž opřený o zeď

činžáku, vedle něho spí pes černý jak uhel. Muž má na klíně

cedulku s nápisem NOUS AVONS FAIM. AIDEZ-NOUS.

Oprýskané činžáky ze sedmnáctého století, jejichž šedožlutá

průčelí jsou popraskaná a vydutá, se o sebe nebezpečně opírají,

jako by se měly každou chvíli zhroutit do ulic.

Uličkou překlenutou žlutou kamennou budovou vcházím

na holý uzavřený dvorek, ze kterého stoupá krátké železné

schodiště. Těžké dřevěné dveře na konci železného

odpočívadla se hladce otevírají, když do nich strčím rukou.

Ocitám se v ohromné místnosti s vysokým stropem.

Kreslicí stoly, židle, tiskařské lisy, komínky z plechovek barev,

vysoké stohy papíru, obtěžkané sušicí stojany. U lisů pracují

muži a ženy v pocákaných zástěrách, ruce zčernalé od tiskařské

barvy. Jedna celá zeď je pokrytá starými litografiemi, defilují

tu desetiletí za desetiletím, některé se tak vžily, že slouží jako

dekorativní potisk na kachlíčkách do koupelen. U přilehlé zdi

stojí těžkopádná řezačka a obsluha ji krmí stohy silného

kartonu, které za doprovodu dunivých úderů gilotinuje. U stolů

se nad matnými deskami a průsvitnými barevnými skicami

sklánějí kreslicí. Ve vzdáleném rohu místnosti je další

schodiště, které se ztrácí nahoře ve tmě. Procházím místností a

vidím, že se na mě všichni dívají, odpovídám jim na pozdrav

máváním rukou. Stoupám po schodech až na opočívadlo,

otevírám těžké železné dveře a vcházím dovnitř. Dveře se za

mnou s hlasitým třeskem zabouchnou.

U dlouhého stolu pokrytého změtí nejrůznějších předmětů

stojí asi půltucet mužů. Max Lobe v ochranných brýlích se

sklání nad tenkým, hladkým plátem kovu, v jedné ruce pájecí

lampu, ve druhé škrabku. Lekli se, když bouchly dveře, a

otáčejí se. Max Lobe přiškrcuje plamen a sundává si brýle.

„Ašer Lev!“ volá. „Jsi to ty, kamaráde!“

Odkládá škrabku a letlampu a spěchá ke mně.

„Nazdar, Maxi,“ říkám.

Objímá mě a líbá na tváře. Je malý, obtloustlý, hřmotný.

Cítím jeho kolínskou. „Jak se máš, Ašere? Jdeš hrozně pozdě,

už jsem si skoro zoufal. Pojď se podívat, co tu vyvádím. Pořád

tomu nemůžu dát ten tvar, jaký bych si představoval. Jak se má

Debora? A co děti? Musíš mi říct, co dělám špatně. Popravdě.

Neplýtvej čas na nějaké zdvořilosti. Buď jako Jákob Kahn.

Tady, postav se semhle.“

Procházím místností, u stolu si potřásám rukou s ostatními.

Jeden z tiskařů, bodrý mladík s želvovinovými obroučkami

/ 194

brýlí a rukama zmazanýma od barvy mi místo ruky nabízí loket

a já mu jím se smíchem potřásám. Vysokého hubeného

mládence mi představují jako básníka. Má na očích kulaté

brýle se stříbrnými obroučkami. Podlouhlou, bledou tvář mu

zakrývá ježatý světlý vous. Ruku má jak leklou rybu, prsty

vlhké.

„Já žasnu,“ brblá. „Je mi ctí.“

Max má na sobě košili s červenými a bílými proužky a

světlemodré kalhoty s puky. Kulatá, hladká tvář a holá hlava se

mu lesknou ve světle dopadajícím od stropu. Tiskaři taktně

poodstoupili a povídají si mezi sebou. Max si krátkým

baculatým prstem hladí kartáčkovitý knír. „Nemám z toho

žádnou radost, nějak to neklape. Textura není úplně v pořádku,

ale bojím se, že když si s tím budu ještě hrát, naruší se papír.

První otisk je tamhle na zdi. Pověz mi, co si o tom myslíš,

příteli. Jenom pravdu, jako vždycky.“

Na zdi za litografickým lisem lesknoucím se pod

zářivkovou lampou visí tisk. Na kouřovém pozadí modravých a

nafialovělých odstínů šedé balancují nad nekonkrétní změtí

okrových čmouh matně připomínající mrak, ve kterém se jako

v mlze vznášejí číslice namalované v základních barvách,

rázné tahy černou a červenou. Na silném papíře je spousta

vrstev barvy; bobtná, kroutí se a vybouluje; pod plochami

barvy se vytvářejí hrboly a prolákliny; na povrchu se míhají

viridianové a kobaltově modré cákance; pravý horní roh přetíná

jako výkřik v nebezpečí tenký proužek kadmiové červeně.

„Tak co myslíš?“ ptá se Max. Jeho úzkost vyznívá stejně

šedě a je stejně hmatatelná jako déšť, který právě dopadá na

střechy za vysokými okny tiskárny.

„Je to přímo formidable.“

Nuceně se směje. „Od tebe to zní líp než od většiny

Francouzů, které znám. Kouká ti ale z očí, že na tom není něco

v pořádku. Řekni mi, co si myslíš o té červené v tom rohu.“

„Ty černé a červené, to je Clavéovské spojení.“

Pomrkává a nic na to neříká.

„A tohle Clavéovské spojení, byť by bylo sebezvláštnější,

je vypůjčené od Picassa.“

„I když je mrtvý, pořád nás všechny pronásleduje,

Španělák,“ říká Max s jistou dávkou hořkosti. „Dovedeš si

představit, že by byl ještě naživu?“

„Ano, dovedu. Často si to představuju.“

/ 195

Stojí a zírá na tisk, tučná ramena svěšená. „Člověk musí

být tak dobrý, jako ty, příteli, aby ho snesl. Já tak dobrý

nejsem. Já můžu bez takových králů žít.“

„Ještě něco k tvé práci,“ říkám a ukazuju k tisku na zdi.

„Jeden by neměl používat červenou a černou, pokud jim nedá

důraz, který se červené a černé připisuje. Téhle kompozici

rozhodně chybí nějaký středobod.“

„Pokusil jsem se ho vystavět, ale narušuje to papír.“

„Třeba není nutné to dál vrstvit, ale bude lepší pokusit se o

nějakou variantu toho, co už jsi udělal. V daném okamžiku to

vypadá jako šest dní tvoření, které nikam nesměřuje. Možná

bys o tom měl popřemýšlet.“

Vracíme se ke kovovému plátu na stole. Tiskaři stojí v

tichém, sevřeném hloučku, koutkem oka nás sledují.

Zabředáme s Maxem na chvíli do odborné umělecké

terminologie – koncepce lineární kresby, struktura povrchu,

přechody, interakce tvarů a barev, jejich optické účinky,

rozvržení prostoru, vyvážení akcentů, zvládnutí prostoru a

povrchu, techniky textury, vedení kresebných linií, grafická

vyváženost. Max si nasazuje ochranné brýle, škrtá sirkou a

nechává plamínek olíznout letlampu. Letlampa vystřeluje oheň,

se svištivým chrapotem se probouzí k životu. Tiše k němu

hovořím, zatímco rozhrnuje karborundum na povrchu kovové

desky, taví ho plamenem, pak roztírá, uhlazuje, zarovnává,

rýhuje, dělá jamky, zvyšuje, prohlubuje, rozstřikuje – aby silný

papír ožil strukturovaným povrchem, na kterém se spolu

snoubí barvy a tvary. Dlouho pracujeme společně, hluboko

ponoření do práce, ztrácíme se v procesu tvoření a pak

najednou na to Max přichází a já cítím, že už si jde po svém,

tvář zpocenou soustředěním, ustupuju o krok a chvíli ho

pozoruju a působí mi to ohromné potěšení. Ocitám se u

dlouhého stolu, přede mnou leží velký arch čistého kreslicího

papíru, posunkuju směrem k jednomu z tiskařů, který mi rychle

nese krabičku uhlů, lahvičku čínské tuše a rákosové pero a

najednou tam vstoje kreslím a mžikem se vytrácí časové

rozpětí mezi myšlením a kreslením, a jak uhel a pero kloužou

po papíře, vnímám hřejivý pocit vlastní otevřenosti. Kreslím

varianty číslice tři: jeden dvojitý oblouček se vznáší

osamoceně; další je zaklesnutý do třetího; čtvrtý má nasazený

prostý tmavý klobouk; pátý se opírá o šestý, který je vysoký a

robustní. Různé tvary, inkoust stéká z pera jako ze štětce,

zanechává často překvapivé stopy a rychle usychá v jemném

tkanivu hustých čar vytvářejících iluzi světla a stínu. A

/ 196

uprostřed tvář, nakreslená a vymodelovaná rychlými tahy

uhlem, Avrumelova tvář, a dětská ruka, sotva viditelná, jak

tiskne paňácu Šimšona. Prohlížím si kresbu, je hotová,

přidávám podpis a datum a odkládám uhel, odstupuju o krok

od stolu – a narážím do jednoho z tiskařů. Tiše se mi

nastotisíckrát omlouvá. Na bledé tváři básníka stojícího vedle

něho se zračí naprosté vytržení. Stříbrnými obroučkami jeho

kulatých brejliček hledí vyvalené, kulaté oči. Všichni stáli v

hloučku za mnou a pozorovali mě. Max mě sledoval s hořící

letlampou v ruce, ochranné brýle položené na stole vedle

kovového plátu. Avrumeli, slyším sám sebe tiše volat.

Avrumeli. A on odpovídá: Tady jsem, tati, a slyším, jak se

nadšeně směje. Zmocňuje se mě nekonečný, všeobjímající

smutek.

Max zhasíná letlampu a odkládá ji na stůl. Tvář má bledou

a zpocenou. „Prozatím je toho dost,“ říká lehce rozechvělým

hlasem. Vypadá ztrápeně. „Další zkoušku uděláme po obědě.“

Zírá na moji kresbu. Jeho oči odrážejí rozporuplné pocity:

obdiv, úžas, sklíčenost, závist. „Jak ty to děláš?“ mumlá. „Už

stokrát jsem tě takhle viděl. Jak je to možné? To je…

neuvěřitelné.“

Šedý déšť venku za okny tiskárny vytrvale padá na

hřebeny střech a komíny města.

„Moc jsi mi pomohl, přítelíčku,“ říká Max. „Děkuju.“

„Jak dlouho se zdržíš v Paříži?“ ptám se.

„Dneska večer letím zpátky, když nebude stávka. Pokud

možno nikdy nezůstávám v Paříži moc dlouho. Příliš se mi tu

jitří vzpomínky na policii a zapečetěné byty.“ Dívá se na moji

kresbu a pomalu vrtí hlavou. „Nemám tušení, co to má

znamenat, přesto se mě to hluboce dotýká… Máš s naším

malým Avrumelem nějaké problémy?“

Neodpovídám.

„O co jde? Snad před Maxem Lobem něco netajíš?“

Pořád jsem zticha.

Po nějaké chvíli říká: „Přítelíčku, jestli ti můžu s něčím

pomoct…“

Všichni v tiskárně jsou potichu. Je slyšet bubnování deště

na oknech. Z jakéhosi důvodu se mi najednou vybavují trubači

na nábřeží, četník na mostě a Jákob Kahn ve svém bytě s

výhledem na Louvre a lodě na řece.

„Přikládáte číslu tři nějaký mystický význam?“ ptá se

básník přitlumeným hlasem.

„Nevím,“ odpovídám.

/ 197

„Ovšem,“ mumlá po chvíli. „Chápu.“ Zírá na kresbu. „To

naprosto chápu.“

Jdu k výlevce v rohu kousek od stolu a myju si ruce. Na

bílém porcelánu zůstávají šmouhy a skvrny od inkoustu. Na

rukou mi pění mýdlo. Smývám mýdlo a utírám si ruce do

papírového ručníku. Na prstech pravé ruky a na malíkové hraně

levé ruky, kterou jsem kresbu stínoval, mi zůstávají skvrny.

Max zve všechny na oběd. Tiskaři si myjí ruce. Básník se

mě ptá: „Kde teď žijete?“

„V Saint-Paul.“

„Opravdu? V Saint-Paul-de-Vence?“

„Teď se to tam jmenuje Saint-Paul. Radní si nepřejí, aby si

svět myslel, že jsou součástí Věnce.“

Vycházíme z tiskárny a jdeme úzkou uličkou. Déšť polevil.

„Máte rodinu?“ ptá se mě básník.

„Mám ženu, dceru a syna.“

„A, no to je hezké. Já osobně na manželství nevěřím.

Takové nešťastné manželství končí hádkami a odčerpává

člověku veškerou tvůrčí energii. A šťastné manželství vede k

lenosti a ke strachu z nejistoty. Jsem přesvědčený, že bez

nejistoty nemůže vznikat žádné skutečné umění. Odpusťte, že

se ptám, ale patříte skutečně k oné skupině – jak jen se

jmenují? – chasidů?“

„Ano.“

„To je ohromně zajímavé! Četl jsem to v Le Monde, ve

článku, který vyšel v době vaší nedávné pařížské výstavy.“

Nic jsem na to neřekl.

„Mohu se zeptat, jestli Ašer Lev pracuje na něčem

novém?“

„Teď zrovna na ničem. Mám pauzu.“

„Chápu,“ říká. „To naprosto chápu.“

Zastavujeme se před vchodem do restaurace. Podávám si

ruku s tiskaři a básníkem a oni vcházejí dovnitř. Max postává

ve dveřích.

„Ty s námi nejdeš?“

„Vždyť víš, že tady nemůžu jíst.“

„Kde jíš?“

„Mám to domluvené v jedné malé restauraci kousek od

hotelu.“

„U hotelu, kde bydlíš, je košer restaurace?“

„Majitel mi to zařídil. Dostane ode mě za to tisk nebo

kresbu.“

/ 198

„To je tedy moudrý restauratér. Stejně jako majitel

Colombe ďOr. Ano. Moc chytré. Na shledanou, příteli. John

Dorman se těší, až tě zase uvidí. Není mu dobře. Budeš tu od

neděle jenom týden? To je mrzuté. Odjedete si na deset dnů, a

jste pryč, aspoň jak to tak vypadá, navždycky. Až se sejdem,

povíš mi o všem, co se děje v Brooklynu. Měl jsem jet na ten

pohřeb místo vás. Mě by poslali zpátky natošup.“

„Popovídáme si příští týden, Maxi.“

„Co budeš dělat s tou kresbou? Mám ji vzít s sebou?“

„Dám ji Andrému. Potřebuju od něho bon á tirer jednoho

starého tisku. Tak na výměnu.“

„Jakého tisku?“

Pověděl jsem mu to.

„Chceš vyměnit kresbu za bon á tirer? Ty to vážně nemáš v

hlavě v pořádku, přítelíčku.“

„Chci splatit jeden starý dluh, Maxi.“

Potřásáme si rukama a já v mírném dešti odcházím rušnou

ulicí. Na přelidněné třídě o kousek dál čekám na krytém

stanovišti taxíků. Kolem projíždějí prázdné taxíky, aniž by

zastavily. Řidiči se na mě dokonce ani nedívají, sedí za volanty

a zírají přímo před sebe. To jsou všichni mimo službu? Čekám

dlouho v mírném dešti. Jeden taxík zastavuje na červenou. Jdu

k řidiči a pootevřeným okýnkem se ho ptám, jestli je volný. Má

olivovou kůži, je neoholený, svalnatý a na sobě má upnutou

tmavou košili a tmavé kalhoty. Chce vědět, do jakého jedu

obvodu, a já mu říkám: „Osmnáctého.“ Ukazuje mi hlavou na

zadní sedadlo a já naskakuju dovnitř, zrovna když se mění

světla.

Dovnitř do toho domu už nikdy nepůjdu; stačí, že ho teď

vidím zvenku. Pouť do temného srdce Druhé strany, dalo by se

říct. Šedá betonová budova v bloku, který tvoří čtyři takové,

každá sedm pater vysoká. V úzkých, nově vydlážděných

ulicích byly v době, kdy tu Max a Debora žili dva roky

pohřbení zaživa, jak to jednou Debora s trpkostí označila,

kočičí hlavy. Rue Gustave Rouanet na jedné straně, Rue du

Ruisseau na druhé. V ulici je hned naproti vchodu do domu

škola. Na rohu, šikmo přes ulici od Debořina pokoje, kostel.

Ženy v domácnosti a děti. Obchody, obchůdky a hustý provoz

aut.

Jednou jsem byl uvnitř, s Deborou. Úzký vchod, dlouhé,

matně osvětlené chodby, pomalý, rozhrkaný výtah. Nešli jsme

/ 199

až nahoru do bytu. Kdo tam asi dnes bydlí? Vědí, co se kdysi

mezi těmi stěnami odehrálo? Co kdyby každý byt a dům měl

na zárubních dveří vypsanou svoji historii? Nesnesitelná

představa. Max se sem nikdy nevrátil, ani jednou jedinkrát ode

dne, co se odstěhoval z Paříže. O svém pohřbení zaživa mluví

velmi málo. A nikdy to nenakreslil ani nenamaloval. Max a

jeho dekorativní výbuchy barev. Jeho vířící červená a černá a

vznášející se oblaka a obdélníky a písmena a čísla vzhůru

nohama. Max říká, že svým malováním oslavuje život. Člověk

se ale může stát modernistou oslavujícím život jenom tehdy,

když to myslí vážně, tak jako Matisse, Dufy nebo Chagall.

Max maluje, aby překryl hrůzu prožitou v době pohřbení

zaživa, a bystré oko pozná, že jeho bezstarostnost je až příliš

vyšponovaná a tu a tam se v ní objevují trhlinky; nepřesvědčivá

a nepůvodní zdobnost. Je dobrý kolorista a také velice

populární, jeho věci visí na zdech významných sběratelů.

Nedostal se ale do muzeí a to ho hněte. Často mu říkám, že by

měl malovat temné chmury, které cítí, a ne falešné světlo,

kterým si je obklopuje. „To maluješ ty,“ odpovídá. „Ty jsi

odborník na melancholii.“ Říkám mu na to: „Já to neprožil.“

On říká: „Všichni jsme to prožili, jeden každý; celé lidstvo si to

prožilo. Byl Picasso v Guernice? Viděl snad Guido Reni na

vlastní oči vraždění neviňátek v Betlémě?“

Onoho červencového dne, kdy se konal zátah na Židy,

přišla Debora domů ze školního hřiště, kde si hrála s

kamarádkou, a viděla, že po celé ulici stojí auta a náklaďáky.

Nic jí to ale neříkalo. Byly jí čtyři roky.

Bydleli ve čtvrtém patře. U vchodových dveří si rozsvítila.

Vstupní hala byla tichá a prázdná, ale ani to jí nepřipadalo

divné. Dveře do bytu byly otevřené a z chodby uviděla dva

četníky a dva muže v civilu a rodiče, kteří v obývacím pokoji

cpali věci do kufrů. Už už chtěla zavolat „Mami!“, když vtom

ji matka zahlédla ve dveřích a hlasem, který s ní otřásl jak rána

elektrickým proudem, na ni zakřičela: „Co ty tady děláš? Co

chceš? Tady není nic k vidění! Tohle není žádný cirkus nebo

zoologická! Běž si domů k rodičům!“ Hlas zafungoval jako

přehrada z energie; byl naplněný takovou silou vůle, že

nemohla neuposlechnout. Matka na ni hleděla s rozlíceným

obličejem; otec k ní stál zády a neohlédl se. Cizí muži se

nejprve podívali na ni, pak na sebe. Otočila a utekla.

Utíkala do vedlejšího rohového činžáku, kde bydlel její

bratranec Max. Protože měla strach z pomalého výtahu,

vyběhla k bytu svých příbuzných pěšky – právě včas, aby ji

/ 200

stačili popadnout a vzít s sebou, sami na útěku z bytu před

příchodem policie. Starý domovník, gój, je ve spěchu zavedl do

prázdného bytu v sedmém patře. Tam v hrůze čekali – Max,

jeho rodiče a malá Debora – dokud jim domovník nepřišel říct,

že četníci přišli, a když zjistili, že jsou pryč, zapečetili jejich

byt a zase odešli. Potom se s Maxovým otcem v koutku na

něčem dlouho potichu domlouvali. Debora šla k oknu, aby se

podívala na ulici; třeba zahlédne rodiče. Maxova matka ji

rychle strhla zpátky. Potichu se rozplakala. Max, o deset let

starší než Debora, se ji svým neohrabaně galantním způsobem

pokusil utěšit. Všechno bude dobré. Určitě s nimi bude moci

zůstat. On ji bude chránit.

V noci je pak domovník hrozivě tichými chodbami a

schodištěm odvedl zpátky dolů, odloupl voskové pečeti a

sundal dráty, které na dveře jejich bytu přidělali četníci, hranou

kladiva rychle vypáčil mezuzu na zárubni a podal ji Maxovu

otci – který ji posléze ztratil; nikdy se nenašla – a dveře za nimi

zase zavřel. Po několika dnech jim nějaký muž z

francouzského odboje přinesl jídlo.

Pět malých místností. Jen nejslabší možné elektrické

světlo. Kdo platil jejich nizoučký účet za elektřinu? Nikdy na

to nepřišli. Netopili. Po dvě krušné zimy. V oknech byly

zatažené kovové žaluzie s listy nastavenými tak, že z ulice

viděli jenom uzounké proužky. Dva roky nezahlédli oblohu.

Jednou dopoledne, asi rok po deportaci, se na rozích ulice

najednou objevila auta a náklaďáky s německými vojáky, kteří

ulici uzavřeli, a jim už bylo jasné, že je po všem, že je někdo

udal. V hrůze čekali, až se ozve bouchání na dveře. Bylo to ale

jenom kvůli německému velícímu důstojníkovi pro Paříž, který

se přijel nechat vyfotografovat, jak rozdává pomeranče

francouzským dětem v blízké škole. A jednou v noci zaútočily

americké bombardéry na nedaleké seřadiště nákladních vlaků,

obloha se rozsvítila jako v pravé poledne, o dva bloky dál

srovnal zbloudilý hrozen bomb se zemí řadu domů, a oni cítili,

jak se zdi jejich bytu chvějí, okna drnčela a ze stropů se loupala

omítka a ona znovu plakala a Max ji neohrabaně tiskl k sobě,

hladil po rameni a utěšoval sliby, že ji bude neohroženě

chránit. Dva roky tmy a děsu, až do srpna 1944, kdy ohromný

zvon na Notre-Dame svým vyzváněním ohlásil osvobození

města. Ulice plné lidí, křik, vzdálené salvy. Debora s Maxem

otevírají dveře bytu a nečekají na výtah. Řítí se spolu dolů po

schodech, on ji drží za drobounkou ruku – je jí šest let – a

/ 201

vybíhají na ulici, je teplo a obloha je zatažená, i mdlé

odpolední světlo je bodá do očí a oslepuje.

Max šel na uměleckou školu, deset let se rval, pak ho

začali kupovat. Tehdy jsem se s ním setkal, v šedesátých

letech, přes ladovského zástupce v Paříži. Přišel se podívat do

mého ateliéru, kde jsem i bydlel, na Ukřižování. „Mezi New

Yorkem a Paříží se o nikom jiném nemluví,“ řekl. „Teď už

aspoň vím, kvůli čemu celé to pozdvižení je.“ Chodil za mnou

často, sám. Pak jednou přišel s Deborou. Mezitím ale Anna

Schaefferová podnikla jeden ze svých pravidelných výletů do

Evropy a Ukřižování už byla na cestě do New Yorku. Debora

je ještě nikdy neviděla, jenom na reprodukcích. „Už jenom

reprodukce mě děsí až až,“ řekla mi jednou.

Taxikář se na mě díval zpětným zrcátkem. „Tady to je,

kam jste chtěl?“

„Ano.“

Čekal, až mu zaplatím a vystoupím z taxíku. Pořád se na

mě díval ve zpětném zrcátku.

Z činžáku vyšla nějaká žena a s ní děvče a chlapec. Váhavě

postávala u vchodu a dívala se na oblohu, mhouřila oči. Vzala

děti za ruce. Chlapec se k ní natáhl a ona ho vzala do náruče a

pevně ho objala. Úplně jasně, jako by seděla vedle mě v taxíku,

jsem slyšel, jak chlapci říká: „Existuje nějaký záměr. Celým

svým srdcem i duší věřím, že existuje nějaký veliký záměr.“

Šli společně ulicí a zahnuli za roh.

Řekl jsem řidiči, aby mě odvezl zpátky k hotelu. Jeli jsme

pryč od domu a pryč z celé té čtvrti.

Pořád pršelo. Stařena na schůdku seděla v dešti pod

velkým hnědým igelitem a vrhala navztekané pohledy po

kolemjdoucích. Kousek od hotelu jsem si snědl pozdní oběd a

oknem restaurace kropenatým deštěm jsem se díval na auta a

lidi na ulicích plných kaluží. Když jsem se vrátil do hotelu,

vrátný mi řekl, že asi před půl hodinou volala má žena. V

Paříži teď byly skoro tři hodiny: v New Yorku devět ráno.

Vyjel jsem výtahem do pokoje a objednal si mezistátní hovor.

Vzala to Debora. „Ašere? Jak se máš, muži?“

„Je všechno v pořádku? Jaký byl první den na táboře?“

„Všichni jsou zdraví. Rochele se na táboře hrozně líbí.“

„A Avrumel?“

„Má se dobře. Učí se hrát baseball.“

„Baseball.“

/ 202

„Jsi v pořádku, Ašere? Máš unavený hlas.“

„To časový posun. Celé dopoledne jsem byl s Maxem v

tiskárně. Moc vás pozdravuje. Co ještě Avrumel dělá?“

„Studuje Tóru, hraje nejrůznější hry, jí. Je to dobrý tábor.

Včera večer byli s tvým otcem na dlouhé procházce. Otec říká,

že ho bude v neděli občas brát do kanceláře.“

„Nedozvěděla ses něco nového o poslední vůli strýčka

Jicchaka?“

„Včera večer přišel tvůj bratranec Jonkel a říkal, žes jeho

otce nepatřičným způsobem ovlivnil, a proto ti sbírku odkázal.

Ašere, jsi v pořádku? Máš úplně vyčerpaný hlas.“

„Byl jsem se podívat u vašeho domu.“

Bylo ticho. Zdálo se, že se spojení přerušilo.

„Deboro?“

„Jsem tu, Ašere.“

„Natřeli zvenku vchod, takže to vypadá o něco lépe, než

když jsem tam byl posledně. Jinak se nezměnilo nic. Co

matka?“

„Je úžasná. Krásně si spolu povídáme.“

„Dávej pozor na Avrumela.“

„To víš, že ano.“

„Tak pa, Deboro.“

„Pa, muži.“

V tichu, které následovalo, jsem zřetelně slyšel déšť

dopadající na tabulky balkonových dveří. Seděl jsem u stolu, a

když jsem se podíval na skicář, ukázalo se, že jsem nakreslil na

jednu stránku obrys Španělovy tváře a tváře rebeho, oba z

profilu, obrácené k sobě. Rebe měl svůj prostý klobouk, Španěl

baret: dva králové zírající jeden na druhého na stránce mého

skicáře. Nevzpomínal jsem si, že bych si kdy vyndal skicář z

kufříku, a nepamatoval jsem si, že bych obrázek kreslil.

Zaklapl jsem skicář a lehl si na postel. Zády jsem vnímal

měkkost prošívané přikrývky, válcovitý polštář pod hlavou mi

připadal tvrdý. Zakryl jsem si oči rukou. Vyvstalo přede mnou

muzeum, zmáčené ranním deštěm; staré dámy u řezníka a

sekáček v řezníkově ruce; a Max Lobe, jak hladí fialkově

modrým plamenem letlampy povrch kovového plátu, a velká

galerie na druhé straně ulice se Steinbergovými kresbami a

akvarely; a nábřeží v dešti a četníci na konci mostu a světla

výletních lodí na průčelích elegantních starých domů. Všechno

se to přemísťovalo sem a tam před mým zrakem, diapozitiv za

diapozitivem, navrstvené jako průhledné geologické vrstvy.

Pak jsem se začal nořit do spánku a někdo klepal na zeď. Spal

/ 203

jsem, a klepání se přesunulo ke dveřím. Mátožně jsem došel ke

dveřím a za nimi stál jeden z poslíčků s balíčkem v ruce.

„Pardon, Monsieur Lev. Nerad vás ruším. Vrátný říkal, že vám

mám tohle donést. Doručovatel zdůrazňoval, že to velmi

spěchá. Pardon. Dobré odpoledne.“

Balíček byl podlouhlý a válcovitý. Opatrně jsem ho

rozbalil, vyndal ochranné listy hedvábného papíru a vytáhl ven

něco, co vypadalo jako tisk, a najednou docela probuzený jsem

si uvědomil, že je to bon à tirer od tiskaře.

Rozvinul jsem ho na posteli. Barvy a tvary se na něm

roztančily, doplňkové barvy tetelící se na povrchu, soupeřící s

texturou o vládu na ploše obrazu. Slova na volném místě u

dolního okraje silného ručního papíru byla napsaná mým

rukopisem: bon á tirer. Schváleno k tisku. Tím jsem

odsouhlasil konečnou podobu tisku. Podepsal jsem ho a

připojil datum: Ašer Lev, 17. února 1970. První tisk, který jsem

udělal v Paříži poté, co mě rebe poslal – vyhnal, vypověděl –

pryč z mého ladovského světa v Brooklynu kvůli rozlíceným

odezvám na obrazy ukřižování. Série dvaceti kopií. Anna

Schaefferová říkala, že cena bude muset být vysoká, jestli má

tisk zaplatit papír, vytištění a ještě přinést zisk. Cena byla

neskutečná, a celá série rychle zmizela v muzeích a

soukromých sbírkách – včetně, jak jsem nedávno zjistil, sbírky

mého zesnulého strýčka Jicchaka. O deset let později zmizely i

všechny moje autorské otisky – ukradli je ze stěhovacího auta

někde mezi Paříží a Saint-Paul. Zpráva o té krádeži se dostala

do novin. Byl to tisk, který jsem později rozpracoval do velké

olejomalby Obětování Izáka, již si otec oškliví ještě víc než

ukřižování a která teď visí ve Stedelijk Museum v

Amsterodamu.

Seděl jsem na posteli, díval se na tisk a přejížděl prsty po

jeho hustě strukturovaném povrchu. Jákob Kahn tehdy, v roce

1970, přijel do Paříže už o něco dřív, na pozvání ministerstva

kultury. Francouzi chtěli, aby pracoval na zdech a stropech

jedné z jejich historických budov, pařížské barokní stavbě ze

sedmnáctého století; aby zanechal v jejímu klenutému interiéru

rukopis skutečného mistra dvacátého století, jednoho z hrstky

přežívajících velikánů legendární pařížské školy. Zatímco

čekal, až mu vládní výbor podle zavedeného postupu schválí

předložené návrhy, pracovali jsme společně na karborundové

metodě.

Karborundum je kovový prášek, který se dá smíchat s

pryskyřicí a nakapat na povrch, který je rovněž napuštěný

/ 204

pryskyřicí. Zatuhne do tvrdosti kovu a drží na něm tiskařská

barva. Jákob Kahn, kterému tehdy už bylo hodně přes

osmdesát, s bílými vlasy, robustní, s prsty na rukou

mozolnatými desetiletími sochařiny, a přesto nečekaně

jemnými, když kreslil nebo nanášel barvu, míchal a naléval a

mluvil o Picassovi v Bateau Lavoir a o tom, jak Braque a

Picasso pracovali společně, když začínal kubismus, a o

Matissovi a fauvistech a o „tom šíleném litevském malíři,

Soutinovi, kterého dostal z totální bídy ten chytrý americký

doktor, Barnes“. Vyprávěl o Marcovi a Belle Chagallových a

rozvíjel vlastní teorie o příčinách náhlého úmrtí Belly

Chagallové na severu státu New York. Mluvil o dadaistech a

surrealistech a o příchodu nacistů do Paříže a o svém útěku na

jih do Marseille a přes Pyreneje do Španělska a nakonec přes

oceán do New Yorku. Dozvěděl se, že francouzská policie

dovedla do jeho ateliéru gestapo. Němci mu roztavili všechny

sochy. Desetiletí práce strávily plameny. Přísahal, že se do

Paříže nikdy nevrátí. Jak ale takové pozvání odmítnout? Vždyť

přece národ, stejně jako jednotlivec, musí dostat příležitost se

kát, jinak by se koloběh lidské nenávisti a utrpení nikdy

nepřerušil, je to tak?

Mluvil o karborundové metodě. Před několika desetiletími

ji objevil malíř jménem Henri Goetz. Používal ji Joan Miró a

jiní. Pracovalo se ve vrstvách: pozadí, kresba, přední plán. Na

každou bylo potřeba zvláštní desky, zvláštní karborundové

matrice, zvláštních barev. Metoda skýtala pozoruhodnou

rozmanitost plastických struktur a tvarů. Tloušťka vrstvy

karborunda

ovlivňovala

konečnou

podobu

textury.

Karborundum se mohlo nanášet na plochu z jakéhokoliv

materiálu, který nepropouštěl pryskyřici. Papír, na který se

tisklo, byl silný, každý arch vyrobený ručně. „Někdo s tím

experimentuje léta, než to dostane do ruky,“ říkal Jákob Kahn,

v ruce hořící letlampu, popelavý obličej zbrocený potem. Bylo

to v létě v Paříži. Pracovali jsme s tiskaři, kteří postávali okolo

nás a nevěřícně vrtěli hlavami. Tiše se radovali, když papír

přijal barvu a texturu karborunda a vyšel mřížkovaný,

prolamovaný, rýhovaný, plný života.

Pak jsem pracoval na svém vlastním tisku, Jákob Kahn mě

sledoval a opravoval. „Co nepochopím, proč na tohle nikdy

nepřišel Picasso,“ řekl jednou ráno, zatímco jsem míchal a

přesypával kovový prášek. „Všechno ostatní přece Španěl

objevil a předělal to. Ne, nemůžeš to tam vrstvit tak tlustě,

Ašere. Tím bys zabil dynamiku barvy. Zacházej s tím jemně. Je

/ 205

to sice kov, ale vyžaduje jemné zacházení a trpělivost.“

Samozřejmě se toho hned chytily umělecké časopisy – Jákob

Kahn a Ašer Lev pracují společně v Paříži na nedávno

objevené metodě vytváření tisků! Všichni si mysleli, že tou

dobou už bude Jákob Kahn dávno mrtvý. Ve stejném roce, kdy

mě rebe poslal pryč, podstoupil v New Yorku těžkou operaci.

„Rebe se za mě modlil a předpověděl mi, že se z toho dostanu,“

svěřil se mi Jákob Kahn jednou odpoledne, když jsme se v

tiskárně skláněli nad pracovním stolem. „Všechny autorské

otisky tohohle tisku dám ladovským chasidům. Vynese jim to

malé jmění a já tak splatím své závazky vůči rebemu.

Takovéhle dluhy představují příliš těžké břemeno. Co to děláš,

Ašere Leve? Když to navrstvíš takovýmhle způsobem, budou

to muset zarámovat do krabice. Budeš potřebovat silnější papír

a zase si vyslechneme od Anny, jaké má s námi horentní

výdaje. Jak se ti žije v Paříži? Být Židem tady není právě

nejsnadnější, co? Brooklyn to není.“

Návrhy mu schválili, dodělal práci na budově a vrátil se do

Ameriky.

Za rok byl ve Francii zpátky i s Táňou – na trvalo. „Dávají

mi pocit, tedy Francouzi, že jsem tu vítán. Nabízejí mi prostor

pro mé sochy, zdi a stropy, po kterých můžu malovat, a

kostely, do kterých můžu dělat vitrážová okna. Naznačují, že

mi jednoho dne postaví muzeum. Cožpak je můžu odmítnout?

Kromě toho mi už newyorský svět umění začíná připadat

nesnesitelný. V době abstraktního expresionismu tam pulsovala

vášeň. Zato teď… teď už je to jenom hamižnost a – jak je to

slovo? – glitz. A chaos. Kdyby to byl žhnoucí chaos, dokázal

bych v něm tvořit. Ale tenhle chaos je studený a jde v něm o

prachy. Co bych měl v New Yorku ještě pohledávat?“

Čtyři roky žili v Paříži, v bytě s výhledem na Seinu,

Louvre a lodě, jejichž reflektory jim v noci olizovaly vysoká

okna zlatým světlem. Když byl doma a nepracoval zrovna

někde na nějakém kostele, chodili jsme k nim s Deborou často

na návštěvu. Udělal během těch let v Paříži a v Petra Santa i

pár vlastních dobrých prací – tři obrovské olejomalby ve svém

osobitém stylu a dvě monumentální sochy, z nichž jedna je v

sochařském parku Izraelského muzea v Jeruzalémě. Jako by v

něm však vyhasl dřívější oheň. Pak se znovu roznemohl.

Najednou potřeboval teplo, potřeboval slunce. „Nechci umřít

ve studené pařížské mlze,“ řekl mi ještě v Paříži, to ráno, kdy

se stěhovali na jih do Saint-Paul. Veliké, teď prázdné místnosti

bytu se rozléhaly ozvěnou, vysoké zdi byly dočista holé.

/ 206

Vypadal celý scvrklý, oči měl potemnělé a obrácené do sebe,

mroží knír mu visel přes suché rty. Odvrátil se ode mě a zůstal

stát s pohledem upřeným na špinavě temnou hladinu řeky.

Stromy podél Quai Voltaire se začínaly zelenat po tuhé zimě.

V nízké lodi, která pomalu klouzala pod mosty, stála na zadní

palubě mladá žena v nadouvajících se žlutých šatech a věšela

prádlo. Hausbóty se vinuly podél břehů. Na palubě ukotvené

elegantní jachty seděl starší pár, snídali. Rybáři na březích se

zabývali svými pruty a vlasci a prodavači knih otevírali na

nábřežích své stánky. „Chci umřít v cézannovském světle,“

řekl, „a mít hrob zalitý sluncem. Přijedeš mě navštívit, viď,

můj milý Ašere? Pomodlíš se mi nad hrobem?“ Opravdu

zemřel v jižním světle a leží pohřbený pod tamním sluncem.

Obložil jsem tisk z obou stran hedvábným papírem,

opatrně jsem ho sroloval a uložil do tubusu. Bylo skoro pět

hodin. Sjel jsem výtahem dolů do haly a vyšel z hotelu.

Déšť se změnil přesně na takovou mlhu, kvůli které se

Jákob Kahn odstěhoval na jih, protože ji nemohl vystát.

Stařena ležela na schůdku přikrytá kusem igelitu. Šel jsem ke

stanovišti taxíků na bulváru Saint Germain.

Taxík mě odvezl do čtvrti, kde byly ulice samá díra. Řidič,

s tmavou kůží a neoholený, vypadal, že se teprve nedávno

přistěhoval ze severní Afriky nebo Středního východu. „Je to

kousek od té památky,“ slyšel jsem, jak říká. Nevěděl jsem,

jakou památku má na mysli. „Tohle je na taxíky mor,“

komentoval naše poskakování rozbitými ulicemi.

Pařížská dopravní špička letního podvečera. Řítící se auta,

řvoucí motorky, autobusy, chodci, četníci, miasma výfukových

plynů stojících ve vlhkém vzduchu. Uvízli jsme v zácpě a jak

jsem tak tupě zíral z okýnka, uviděl jsem dobře oblečeného

muže ve středních letech, který si to poklidně šinul kolem nás

na kole, aniž by ztrácel nevzrušenou a uhlazenou důstojnost,

jež vyzařovala z jeho předsunuté brady a celkového držení

hlavy. Taxikář pořád někam špatně odbočoval. „Tohle je z

prdele město,“ slyšel jsem ho brblat. „Co já tady vůbec dělám.“

Jak se zaplétal do jednosměrek a hrkal přes vytlučenou dlažbu,

začala nad jeho francouzštinou vítězit arabština. Na skvrnitém

kamenném průčelí nažloutlého činžáku bylo rozmáchle

načmáráno MITTERRAND DEHORS. Kolikrát já už tenhle

nápis viděl? Pryč s Mitterrandem. Letos na podzim volby ve

Spojených státech. Letos na podzim volby v Izraeli. Otec

/ 207

pojede do Izraele, protože ladovští Židé jsou tam politicky

činní. A ladovský svět? Příští rebe se nebude volit. Příští rebe

bude vybrán. Současný rebe k tomu dá znamení. Už brzy bude

muset dát znamení. Co to bude a jakým způsobem to provede?

Měl jsem za to, že vím, co rebe chce. Polévala mě z toho hrůza.

Taxík zastavil.

„Rue ďAboukir,“ řekl řidič. „Tamhle je to číslo.“

Zaplatil jsem mu a vysoukal se z auta.

„Váš balíček,“ zavolal za mnou taxikář.

Natáhl jsem se dovnitř, sebral tubus a poděkoval mu.

Odjel.

Ulice byla úzká, jednosměrná myší díra ucpaná auty a

lemovaná obchody a šestipatrovými činžáky. Stál jsem před

domem, jehož adresu mi dala stará paní v řeznictví. Ke dveřím

se šlo průchodem tvořeným bleděšedou mramorovou zdí, na

jejímž rohu směrem do ulice stálo číslo popisné, a výlohou

nějakého krámku. Ještě z ulice jsem se podíval do výlohy,

odkud můj pohled opětovala nahá figurína. Pravidelné, ladné

křivky, prázdná tvář a mrtvé oči. Druhé dvě figuríny ve výloze

byly oblečené podle poslední módy. Prošel jsem průchodem a

dveřmi a ocitl se v dlouhé chodbě, z které se šlo na dvorek pod

otevřeným nebem, pak do další chodby a k úzkému točitému

dřevěnému schodišti. Bylo tam chladno a vzduch čpěl surovou

zemí a plísní. Na zdi chodby na druhé straně dvorku visely v

řadách poštovní schránky. Ve jmenovce na jedné z nich byl

nakřivo zastrčený papírek s načmáraným jménem Lacampová.

Bydlely v posledním patře. Starý dům byl bez výtahu.

Pustil jsem se nahoru po schodech.

Ponuré dřevěné schodiště se v zákrutech ztrácelo v šeru a

praskalo mi pod nohama. Na posledním odpočívadle jsem se na

chvíli celý zpocený zastavil přede dveřmi a počkal, až se mi

zklidní dech. Kdysi jsem šlapal každý den do pátého patra jako

nic. Často jsem do schodů nosil ještě Rochele. Jednou nesl

Rochele Lucien Lacamp –

Zaslechl jsem za dveřmi hlasy. Ženský hlas; hlas dítěte.

Zaklepal jsem. Hlasy okamžitě ztichly.

Čekal jsem. Nikdo nepřišel otevřít.

Znovu jsem zaklepal na dveře.

„Kdo je to?“ zeptal se ženský hlas po chvíli. Zněl polekaně

a jako by žena mluvila s ústy přiloženými na dveřích.

„Ašer Lev. Lucienův přítel.“

Bylo ticho. Potemnělým schodištěm se nesly sotva

slyšitelné zvuky: mužský hlas, dětský pláč.

/ 208

„Ašer Lev,“ opakoval jsem. „Z Rue des Rosiers.“

„Ašer Lev, ten malíř?“

„Ano.“

„Vážně? Jste to opravdu vy?“

„Ano.“

Dveře se otevřely. Stála ve dveřích a nervózně

pomrkávala. Dívala se za mě na odpočívadlo a schodiště, jako

by se bála, že se ve stínu skrývá ještě někdo další.

„Omlouvám se, že ruším.“ Viděl jsem, jak na mě

krákozrace a podezíravě mžourá. „Nepoznáváte mě?“

Pečlivě si mě změřila. „Ale ano, poznávám, poznávám,

samozřejmě. Ano.“ Přitáhla si župan těsněji k hubenému krku.

Byla to žena jako vrabeček, něco kolem pětačtyřiceti, se

sinalým obličejem, suchými žlutými vlasy a neklidnýma

očima. Za župan se jí držela holčička s vykulenýma očima, asi

tak sedmi nebo osmiletá. „Samozřejmě, že si na vás

vzpomínám. Pojďte dál, pane, pojďte dál, prosím.“

Vešel jsem do bytu. S přehnanou pečlivostí zavřela a

zamkla dveře. Ruce se jí nervózně třásly. „Posaďte se, prosím.

Prosím. Dáte si trochu čaje? Kávu? Něco studeného? Ne?

Georgette, tohle je pan Ašer Lev, tatínkův přítel. A teď si běž

hezky potichu hrát vedle.“

Holčička se na matku prosebně zadívala.

„Georgette,“ řekla jí matka.

Holčička odešla.

„Ano,“ řekla žena. „Jistěže si vpomínám. Vy jste ten malíř

s těmi velkými obrazy.“

„Přesně tak.“

„Obrazy se vždycky musely vynášet balkonovými dveřmi,

protože schodiště na ně nebylo dost široké. Lucien si z toho

dělal legraci. Ašer Lev je malíř balkonových obrazů, říkával.“

„Vždycky k nim přivázal provazy a opatrně mi je spustil

dolů na ulici. Párkrát jste byla u toho.“

„Ano. Vzpomínám si. Říkal, že jste trochu praštěný. Pořád

byste jenom kreslil a maloval, maloval a kreslil. Říkal ale, že

na rozdíl od některých jiných umělců, které znal, jste hodný

člověk.“

Seděli jsme na ošoupaných proutěných židlích v malé a

ušmudlané místnosti, která byla současně obývákem, jídelnou a

kuchyní. Kuchyňský kout oddělovaly tři silné nenatřené trámy,

které vypadaly, že drží celý strop. Podlaha a zdi byly holé.

Nízký strop se nad kuchyňským koutem, v místě, kde na něj

sálalo teplo z prastarého dvouhořákového sporáku, trochu

/ 209

pronášel. Otevřenými dveřmi kousek od mojí židle jsem

zahlédl část vedlejšího pokoje: dvě úzké postele, holá podlaha,

holé zdi, prádelník, zrcadlo, židle. Holčička seděla na zemi a

hrála si s hadrovou panenkou. Vysoké dveře s řídkými

špinavými záclonkami a zašlými skleněnými tabulkami vedly

na úzký balkon, na kterém byly dvě černé kovové židle,

kovový stolek a květináče s vyschlou zemí, ze které trčely

zetlelé stonky dávno uhynulých květin. Přes ulici stály žluté

kamenné domy: tepané mříže na oknech a úzkých balkonech;

vikýřová okna zvedající se ze šikmých, modře natřených

střech; televizní antény a nástavce komínů čnící proti mléčné

obloze. Debora, já a Rochele jsme v Rue des Rosiers bydleli v

podobném bytě, ale měli jsme tam koberce a dánský nábytek,

který měla Debora nejraději, a na zdech obrazy – její byli

Papartové, Coignardové a Lobeové; já tam měl kresby od

Lipchitze, Henryho Moora a Jákoba Kahna, svoje vlastní věci a

obrazy mladých pařížských umělců, které jsem začal sbírat. V

bytě byl pokojík pro Rochele a jedna místnost navíc, kde jsem

pracoval; spali jsme s Deborou v přístěnku za ateliérem. Na

jaře a v létě, pokaždé když jsme s Lucienem potřebovali spustit

na ulici nějaký můj obraz, museli jsme si nejdřív udělat na

balkoně cestičku v záplavě macešek, pelargonií, narcisů a

měsíčků, které tam Debora pěstovala.

„Váš Lucien byl moc dobrý člověk. Věřil jsem mu.“

„To říkají i jiní. Já ho milovala. Ale Bůh rozhodl, že si ho

vezme k sobě. Vzpomínám si, že jste mi napsal, když se to

stalo. Pracoval v kavárně, zrovna někomu nesl kávu – a puf!

Vy víte, že my nejsme Židé. Ta bomba byla namířená proti

Židům. Ale Bůh rozhodl, že si ho vezme k sobě.“

„Kde teď pracujete?“

„Dělám číšnici v jedné restauraci. Vzpomínám si, když jste

se stěhovali z Rue des Rosiers. Bydlíte teď na jihu?“

„U Saint-Paul.“

„Saint-Paul-de-Vence?“

„Ano.“

„Na jihu musí být krásně. Jak se vede dceři?“

„Daří se jí dobře, děkuju. A máme ještě syna.“

„Syna. To je hezké. Chvála Bohu. Syna.“

„Teprve včera jsem se dozvěděl o vaší starší dceři. Je mi to

moc líto. Ať vás Bůh utěší.“

Krátkozraké modré oči ze jí zalily slzami. Útlé, bledé rysy

jejího drobného obličeje – plochý nos, malá, jako luk prohnutá

ústa – jako by povolily. Protřela si oči dlaněmi a uhladila si

/ 210

župan na klíně. „Chudinka. Co proti ní Bůh mohl mít? Nevinné

dítě. Zápal plic, říkal doktor.“

„Ne astma?“

„Ale ne. Astma neměla. Zápal plic to byl. Jeden den živá a

veselá. Druhý den nemocná. A další den mrtvá v náruči Boží.

Puf! A bylo to. Teď je s Lucienem. Já mám jednu dceru,

Lucien druhou. Je to Boží vůle.“

Otevřenými balkonovými dveřmi bylo slyšet hluk

večerního provozu pod námi.

„Chodíme na jejich hroby. Je to pro nás útěcha. S malou

Georgette k nim mluvíme, nosíme jim květiny, modlíme se. Vy

jste zbožný člověk. Vy víte, že je to velká útěcha.“

Útěcha. Strýček Jicchak. Jákob Kahn. Útěcha.

„Byl dobrý voják, dobrý Francouz, dobrý manžel. Ne jako

ostatní. Víte, co myslím? Neběhal za ženskými a nechodil

domů opilý. Ale Bůh si ho vzal k sobě.“

Musel sis ho vzít k sobě? Nebyl to Žid. Ta bomba nebyla

určená pro něho. Udělals chybu, že je to tak? Jak se Ti to

mohlo stát? Poloslepý, polomrtvý úředník by takovou chybu

neudělal. Lucien. Jednou mě v bytě v Rue des Rosiers

probudily uprostřed chladné zimní noci podivné zvuky –

usilovné lapání po dechu – a myslel jsem, že se mi to zdálo, a

zase jsem usnul. Ráno mě napadlo zeptat se Rochele, jestli

neměla zlý sen, a ona odpověděla, že ne, že se probudila a

nemohla chvíli popadnout dech, protože v pokoji byl hrozně

studený vzduch. V domě vždycky po jedenácté vypínali topení.

Dal jsem Rochele ještě jednu přikrývku. Potom jednou večer,

asi o deset dní později, mi Lucien zabudovával v ateliéru

novou řadu hlubokých polic a já pracoval na sérii kreseb, která

se později stala podkladem pro můj tisk a obraz Rebečina lest,

a Debora se prokousávala stohem dětských knížek a zrovna

četla, jestli si to dobře pamatuju, Le voyage a la recherche du

tempts od Lucie Ledouxové – nebo to vyšlo až později? – když

vtom slyším zvuky, jako když někdo lapá po dechu a dusí se, a

najdu Rochele na zemi vedle postýlky, kde si hrála s panenkou;

leží tam prohnutá do oblouku, celá strnulá, rukama si svírá

hrdlo, oči rozšířené hrůzou, obličej modrobílý. Ptám se jí, jestli

něco nespolkla, a jí se ještě podaří zavrtět hlavou, že ne. To už

do pokoje přiběhla Debora a Lucien pokládá Rochele na postel

a Debora volá taxík, ale venku leje a ona se nemůže dovolat na

dispečink, protože je obsazeno. Zkouší to jinam a ještě jinam.

Všude je obsazeno. Rochele lapá po dechu, dusí se. Debora

chce volat sanitku. Lucien říká, že bychom neměli čekat, až

/ 211

přijede sanitka, už zažil lidi, kteří takhle mělce dýchali, měli

bychom ji ihned dostat do nemocnice. Zvedám ji a tisknu k

sobě, s každým jejím sípavým nadechnutím mě řízne vzadu na

krku jak kovovou pilou, cítím to až u kořenů zubů, přehazuju

přes ni Debořinu pláštěnku a Lucien jde se mnou, když ji

snáším pět pater po schodech a ven na deštěm prosáklou ulici a

bere ji ode mě a běží s ní, já za nimi, potůčky deště se ženou

mezi dlažebními kameny, rozstřikujeme nohama hluboké

louže, máme dešťovou vodu v ústech a v očích a malé tělíčko

je pořád prohnuté ve strnulém oblouku a lapá po dechu. Možná

má astma, řekl doktor v nemocnici. Bylo třeba vyplnit nějaké

papíry. Kde bydlím? chtěla vědět sestra v přijímací kanceláři.

Jsem občanem Francie? Mám trvalý pobyt? Jaké mám

zdravotní pojištění? A Lucien sedí na lavičce v čekárně,

mokrý, trpělivý, vojácky, nechce mě nechat samotného pro

případ, že bych potřeboval pomoct s doktorem, se sestrou, se

záludnostmi francouzských nemocnic, s papírováním, se

zoufalstvím, které se mě najednou zmocnilo. Jednu chvíli

zdravá, druhou nemocná. Jednu chvíli živí, druhou mrtví.

Lucien. Strýček Jicchak. Puf! Tápající byrokrat čtvrté kategorie

by dokázal zařídit věci líp. Pane světa, proč se na mě tolik

zlobíš, kvůli mému umění? Ty jsi ten nejkrutější umělec ze

všech!

Pak následovaly týdny vyšetření. Vyděšená malá Rochele

a Debora plná obav. Rentgen hrudníku, rentgen dutin,

zkoumání funkce plic, alergologické testy. Noci u nás teď byly

jako noci v zapečetěném bytě za války, často jsme byli s

Deborou vzhůru a čekali, až se ozvou zvuky, tentokrát zevnitř z

bytu, od Rochele. Sípání, vykašlávání hlenu, naléhání,

abychom otevřeli okno, že potřebuje vzduch. Ukázalo se, že je

alergická na cigaretový kouř; Debora okamžitě přestala kouřit.

Byla alergická na svoji hadrovou panenku; vyhodili jsme ji;

těžce ji obrečela. Byla alergická na sýr a aspirin. Byla alergická

na olejové barvy, prach barevných kříd, prach z uhlů. Najal

jsem si dvoupokojový byt u nás v domě, dvě patra pod naším.

Lucien mi pomohl přestěhovat ateliér.

Lucien. Jeden ze spravedlivých gójů tohoto světa.

Zhluboka jsem se nadechl nehybného ovzduší bytu a řekl

jsem jeho vdově: „Váš muž byl dobrý člověk. Když jsem přišel

do Paříže, byl jsem ve vaší zemi úplně cizí. I když jsem tu už

předtím žil a pracoval, nikdy jsem doopravdy vaši zemi a

způsob života nepoznal, protože jsem si myslel, že se brzy

vrátím domů do New Yorku. Pak jsem ale přijel, abych tu žil

/ 212

natrvalo, a potkal jsem vašeho muže a spřátelili jsme se. Moc

mi pomohl a z jeho smrti jsem byl zoufalý. Nebyl Žid, ale

zemřel smrtí mnohých Židů. Váš muž mi jednou pomohl

vynést do schodů v našem domě kopie mého prvního tisku. A

jednou mi pomohl odnést dceru do nemocnice, když s ní bylo

zle. Určitě vám o tom říkal. Za tu druhou laskavost jsem se mu

odvděčit nemohl, protože to byl hrdý a zbožný člověk a urazil

bych ho, kdybych mu chtěl zaplatit za milosrdný skutek. Ale za

tu první laskavost, za to, že mi vynesl ty tisky, jsem mu slíbil

obraz a, jak už to v životě chodí, úplně jsem na svůj slib

zapomněl a nedal mu ho. Vzpomněl jsem si na to, když jsem

byl nedávno v New Yorku, a hrozně mě to tíží.“

Vdova po Lucienu Lacampovi sedí a poslouchá mě, oči

široce rozevřené, zjihlé a napjaté, drobná ústa mírně

pootevřená.

„Přinesl jsem vám obrázek,“ říkám jí. „Má velkou cenu.

Můžete s ním nějak naložit hned nebo později, jak budete chtít.

Je třeba, abyste o něm věděla následující: čím déle počkáte a

necháte si ho, tím větší bude mít pak cenu. Jestli je teď hodnota

toho obrázku taková a taková“ – udávám sumu peněz – „za

deset let, až vaše dcera dospěje do věku, kdy se chodí na

vysokou školu, bude pravděpodobně desetinásobná.“

Na tváři se jí začíná zračit úžas.

„Uvnitř tubusu s obrázkem je také jméno jednoho muže z

New Yorku. Je to vynikající obchodník s uměním. S ním se

musíte spojit, kdykoliv se rozhodnete obrazu nějak využít.

Řekne vám, co máte dělat. Pokud změníte adresu, musíte ho o

tom uvědomit. Čas od času vám pošlu nějaký další obraz, takže

brzy budete mít sbírku. Asi byste si měla dojít do knihovny a

půjčit si pár knížek o umění, abyste se dozvěděla, jak se o

takovou sbírku starat. V téhle obálce máte nějaké peníze,

abyste si mohla ten obraz, co je v tom tubusu, nechat řádně

zarámovat. Nejlíp uděláte, když obraz pověsíte na zeď.

Obrazům zdi svědčí, pak mohou dýchat a zůstat živé. Přeji vám

a vaší dceři, aby se vám dobře dařilo. Nikdy nezapomenu na

nádhernou laskavost vašeho muže.“

Vstal jsem. Vyskočila na nohy. Byla jako omámená.

„Musím jít. Rád bych se rozloučil s vaší dcerkou.“

„Ovšem,“ řekla a zavolala, „Georgette, pojď sem.“

Holčička vešla váhavě do místnosti a chytila se matky za

ruku.

„Pan Lev se s tebou chce rozloučit.“

/ 213

„Na shledanou, Georgette. Je mi moc líto, že jsi ztratila

starší setřičku. Moji lidé v New Yorku mají velkého vůdce, a

kdyby byl teď tady, určitě by tobě i mamince požehnal, abyste

se ve zdraví dožily vysokého věku.“

Zastavil jsem se ve dveřích.

„Zacházejte s těmi obrazy, jako by to byly živé bytosti.

Porostou spolu s vámi a vaší dcerou. Na shledanou, Madame

Lacampová. Na shledanou, Georgette.“

Sešel jsem po spoře ovětleném rozvrzaném dřevěném

schodišti a přes dvůr vyšel na ulici. Mrholilo. Padal šedý a

kalný soumrak. Zastavil mi taxík, nasoukal jsem se dovnitř a

řekl řidiči jméno hotelu.

Kreslím tvář Lucienovy ženy. Kreslím tvář jeho dcery,

Georgette. Kreslím tvář Rochele. Kreslím tvář Avrumela. Byli

s tvým otcem na dlouhé procházce. Kreslím Debořinu tvář.

Otec říká, že ho bude v neděli občas brát do kanceláře. Znovu

kreslím Avrumelův obličej.

Avrumel v otcově kanceláři. Rebeho kancelář je hned

vedle. Jednoho dne půjde za otcem do rebeho kanceláře. Nebo

otec řekne: „Musím za rebem kvůli nějaké záležitosti, pojď se

mnou, nechci tě tu nechat samotného.“ A dveře jsou otevřené a

rebe sedí za svým stolem v tiché místnosti měkce osvětlené

lustrem zachráněným z ladovské synagogy zničené během

občanské války, která přišla po Říjnové revoluci roku 1917.

Otec přistupuje ke stolu. Avrumel se drží v pozadí u dveří, jatý

posvátnou hrůzou, lituje, že se nemůže utěšit Šimšonem,

protože otec ho přesvědčil, že bude lepší nechat ho doma, aby

ho někde nezapomněli nebo neztratili. Chybí mu maminčina

ruka, postrádá tatínka. Ca va, Avrumel.

Rebe bere na vědomí Avrumelovu přítomnost a pozvedá

paži, aby mu pokynul.

„Pojď blíž,“ říká rebe. „Pojď sem ke mně, Avrumeli.“

Avrumel má strach, nehýbe se z místa.

„Avrumeli,“ říká otec vlídně. „Rebe s tebou mluví.“

„Avrumeli,“ slyším otce. „Když tě rebe volá, musíš jít k

němu. Běž za rebem.“

Avrumel jde pomalu k malé, tmavě oděné postavě za

stolem, srdíčko mu tluče tak hlasitě, že se bojí, aby nebylo v

místnosti slyšet jak buben.

„No tak,“ říká rebe. „Postav se tady vedle mě. Pěkný

chlapec. Dědeček říkal, že máš rád hádanky. Je to tak?“

/ 214

Avrumel nejisté přikyvuje. Rebeho věk ho naprosto vyvádí

z míry. Ještě nikdy nebyl tak blízko takovému starci: dokonce

ani strýček John, John Dorman, nejstarší člověk, kterého zná,

není tak starý. Dlouhý proud stříbrobílého vousu. Oči šedé,

průzračné. Kůže nad vousem a kolem očí protkaná milionem

drobounkých překřížených vrásek. Pramínky bílých vlasů

spadají zpod tmavého klobouku a přes tmavý lesklý předek

jeho saténového kaftanu.

Rebe k Avrumelovi natahuje ruku a jemně ho přitahuje k

sobě. „Někdy, až budu mít víc času, ti nějaké hádanky povím.

Dědeček mi říkal, že prý chodíš do našeho denního tábora. Co

v táboře děláš?“

„Hraju si.“

„Jak si hraješ?“

„Hrajeme hry.“

„Jaké hry?“

„Běháme. Skáčeme. Hrajeme baseball.“

„Baví tě baseball?“

„Ano. Baví mě odpalovat míč.“

„Hezké. A co ještě děláte?“

„Studujeme. Posloucháme příběhy.“

„Jaké příběhy?“

„Příběhy o praotcích. Příběhy o rebech. Příběhy o

Mesiáši.“

„Jaké příběhy o rebech znáš?“

„Příběh o rebem, který nemohl usnout, dokud měl v kapse

peníze, a každý večer, než šel spát, dal všechny peníze

chudým. A příběh o rebem, který dvacet let nepromluvil. A

příběh o rebem, který měl rád sirotky, a když umřel, hrála mu

na pohřbu hudba.“

Rebe se dívá po otci, který stojí za Avrumelem. Vymění si

letmý významný pohled. Pak se znovu obrátí na Avrumela.

„Máš nějaký nejmilejší příběh?“

„Ano.“

„Kterýpak je to?“

„O umělci, který se jmenoval Heršele Kutin.“

„Ano? Pověz nám ho.“

„Heršele Kutin byl velký umělec. Maloval obrazy pro

bohaté lidi. Sám ale nežil jako boháč. Lidi ho neměli rádi,

protože nechtěl dávat peníze na dobročinnost. Někteří lidi ho

nenáviděli. Když umřel, nikdo pro něho neplakal. Ale když si v

tom týdnu, kdy umřel, šli chudí lidi z města k řezníkovi a k

pekaři pro jídlo na šabat, byli moc překvapení. Řezník a pekař

/ 215

dávali celá léta chudým lidem jídlo zadarmo. Teď najednou

přestali. Protože Heršele Kutin, ten umělec, za jídlo tajně platil

a teď byl mrtvý. A lidi litovali, že o něm říkali ošklivé věci.

Ten příběh mi vyprávěl tatínek.“

Rebe si Avrumela pozorně prohlíží. Otec si hladí rukou

vous a je úplně potichu.

„Do které třídy půjdeš po prázdninách?“ ptá se rebe po

chvíli.

„Začnu chodit do první třídy, dá-li Bůh,“ říká Avrumel

pyšně.

Rebe pomalu pokyvuje hlavou. Dívá se po otci, pak se

vrací pohledem k Avrumelovi. „Líbí se ti tady u nás v

Brooklynu?“

„Ano, líbí. Ale nebude se mi tu líbit, až bude zima a sníh.

Ve Francii, kde bydlíme, sníh nemáme. Zima a sníh jsou moc

špatné pro Rochele.“

„Já vyrostl v Rusku a tam jsme měli sníh devět měsíců v

roce,“ říká rebe. Jen tak se nestává, aby rebe mluvil o svém

dětství v Rusku. Otec se trochu ošívá a pročesává si prsty vous.

„Máma říká, že nemá ráda sníh, protože jí připomíná zimy

v Paříži, když byla veliká válka a ona musela být zamčená se

strýčkem Maxem v jednom bytě.“

Rebe se dlouze dívá na Avrumela, přikyvuje, jeho tmavý

klobouk se pomalu pohupuje nahoru a dolů.

„Myslím, že ti jednu hádanku přece jen povím,“ říká rebe.

„Zrovna jsem si na jednu vzpomněl a i čas na ni bude. Chtěl

bys slyšet hádanku?“

„Ano,“ říká Avrumel nadšeně.

„Jeden starý Žid šel jednou po cestě do města, když vtom

se cesta náhle rozdvojila a běžela dvěma různými směry. U

cesty stál malý chlapec a starý Žid se ho zeptal, kterou cestou

že by se měl dát. Chlapec řekl:.Tahle cesta je velmi krátká, ale

také velmi dlouhá. Ta druhá je velmi dlouhá, ale také velmi

krátká.’ A pak chlapec utekl a nechal starého Žida, ať si poradí.

Jak to asi ten chlapec myslel a kterou cestou by se ten starý Žid

měl vydat do města?“

Chvíli je ticho.

„Dlouhou cestou, která je krátká,“ říká Avrumel.

Následuje další ticho. Rebe i otec se dívají na Avrumela.

„Řekni mi proč,“ ptá se rebe.

„Protože krátká cesta, která je dlouhá, by ho mohla dovést

k řece nebo kopci a ten pán by se přes ně třeba nedostal, i když

je cesta krátká. Ale dlouhá cesta ho dovede do města, i když je

/ 216

dlouhá. A proto je vlastně krátká. Táta mi jednou řekl, že

dlouhá cesta, která je jistá, je lepší, než krátká, která jistá není.“

Teď na ně na všechny upřeně hledím já: rebe, můj otec,

můj syn. Rebe sedí za stolem, Avrumel stojí vedle něho, otec

za Avrumelem. Vytvářejí živý obraz zastaveného času. Mám je

zřetelně před očima. Nakreslil jsem je na stránku svého skicáře.

Teď pomalu obracím list – a jsou pryč.

Venku za oknem hotelového pokoje ještě pořád mrholí.

Ohromným šedým nebem nad Paříží začíná pomalu sklouzávat

večer.

Následujícího dne jdu do nového Musée d’Orsay a

bloumám v něm světem devatenáctého století. Pečlivě si

prohlížím Courbetův Pohřeb v Ornans a Umělcův ateliér. Jedu

taxíkem k Centre Georges Pompidou a zírám vzhůru na jeho

pompézní zevnějšek připomínající ropnou rafinerii, na křížící

se tyče z bílé oceli a obnažené barevně natřené potrubí,

vývody, nosníky, ventilaci. Pozoruju žongléry venku na

náměstí, kreslím starého vousatého portrétistu, který kreslí

polykače ohně, a potrubním eskalátorem uzavřeným ve skle

vyjíždím na střešní zahradu, kde dlouho stojím a dívám se na

město. Králové, války, revoluce, povstání, barikády, vzpoury,

vojenské okupace, zrada. Neklid a časté pocity smutku, které

jsou živnou půdou pro tvůrčí schopnosti. Stejně jako ve

Florencii. Je brooklynský poklid – komunita, kontinuita,

vyrovnanost duše v duchovním prostředí – vražednou

kyselinou?

Prošel jsem některé části Pompidou. Svezl jsem se do

Louvru a navštívil staré přátele. Načrtl jsem si tužkou

Avignonskou pietu, Vraždění na Chiu, Géricaultův Vor

Medusy, Tintorettovu Zuzanu v lázni, El Grecova Krista

ukřižovaného, Rembrandtovy Poutníky emauzské, da Vinciho

Monu Lisu. Staří dobří přátelé. Jen abych zaměstnal oči a

procvičil prsty. Už dřív jsem si je mnohokrát obkreslil.

Ohmatávám očima každičkou podrobnost jejich provedení;

nechávám vše volně a nerušeně plynout přímo do prstů, aby

vyjádřily, co vidí oči. Staří a drazí přátelé. Poprvé mě Louvrem

provedl Jákob Kahn. Starý a drahý přítel, teď už také po smrti.

Kolem mojí kresby Mony Lisy se začíná tvořit hlouček

zvědavců. Lidé se tlačí kolem, nakukují jeden druhému přes

rameno. Někdo říká: „Mám dojem, že to je Ašer Lev.“ Přichází

strážný, dívá se na kresbu, uznale pokyvuje hlavou a klátí se

pryč.

/ 217

Jdu zpátky do hotelu, kolem nábřeží, kde v dešti stáli

trubači, kolem činžovního domu na Quai Voltaite, kde kdysi

bydleli Jákob a Táňa Kahnovi, míjím ulici, kde mě před třemi

dny chytil liják s kapkami jak koňské injekce. Co tam ti trubači

pohledávali? Čí příchod to ohlašovali?

V hotelu jsem měl vzkaz od Saula Laskera. Otec v pořádku

dojel.

Druhý den ráno jsem zajel taxíkem do ateliéru v Rue de

l’Université a pobyl tam nějakou tu chvíli, abych pomohl

jednomu mladému umělci vybrat obrazy na jeho první

samostatnou pařížskou výstavu. Poznal jsem ho před dvěma

lety v Nice, na večírku, který pořádal Max Lobe. Bylo mu asi

pětadvacet a byl velice nadaný a velice málo sebejistý. „Je

tenhle dobrý? Víte to jistě, maître? Nechybí mu hloubka? A co

tenhle? Fête galante ve fauvistickém stylu? Ano, ovšem,

expresionistická hříčka. Líbí se vám? To jsem moc rád. Tenhle

se vám ale nelíbí. Lineární perspektiva je klišé? Myslel jsem to

jako ironii. Ano, dám to zatím stranou. Děkuji vám, maître.

Myslíte, že to bude dobrá výstava?“ Kouřil, potil se a pobíhal z

místa na místo. V ateliéru byla jeho dívka. Měla dlouhé, leskle

černé havraní vlasy a byla krásná. Visela na mě očima. Oba

byli Francouzi, on z Paříže, ona z Lyonu. Popřál jsem mu

hodně štěstí a rozloučil se s dívkou. Venku bylo chladno a

mokro. Vrátil jsem se do hotelu.

Odpoledne jsem si potom sbalil věci, odhlásil se z hotelu a

odjel taxíkem do ladovské ješivy.

/ 218

Kapitola pátá

Taxík projel kolem domu, ve kterém jsem namaloval své dva

obrazy ukřižování, zahnul na široký bulvár lemovaný stromy,

ještě dva bloky se sunul hustým odpoledním provozem, pak

zastavil. Zaplatil jsem řidiči. Pomohl mi s věcmi, nasedl zpátky

do taxíku a odjel.

Stál jsem na chodníku před krémově bílou čtyřpatrovou

kamennou budovou. Vpředu kamenné schody s plošinkou,

dřevěné dveře, vysoká okna, ozdobné tepané zábradlí na

úzkých balkonech. Nijak se nelišila od ostatních budov na

bulváru. Dřív bývala nade dveřmi tabulka: LADOVER

YESHIVA DE PARIS. V roce 1982, v období teroristických

bombových útoků na židovské instituce v Paříži, ji však

sundali.

U obrubníku stálo zaparkované policejní auto se dvěma

četníky na předních sedadlech. Viděl jsem, že mě pozorují.

Dveře do domu se otevřely, vyšli z nich dva mladíci v

tmavých oblecích, s tmavými klobouky a v bílých

rozhalenkách a nechali za sebou dveře zase zaklapnout. Oba

měli krátké tmavé plnovousy a byli stejně vysocí. Slyšel jsem,

že se baví v jidiš, a viděl jsem, jak utli rozhovor v momentě,

kdy si mě všimli. Představil jsem si, jak mě vidí, uviděl jsem

sám sebe jejich očima: pytlovité bavlněné kalhoty, pomačkaná

vesta se spoustou kapsiček, rybářská čepice, zrzavé vousy.

Mladí muži došli až ke mně.

„Hledáte někoho?“ zeptal se jeden francouzsky s

americkým přízvukem.

„Přijel jsem na šabat,“ řekl jsem anglicky. „Je tam rabbi

Lasker?“

Mladík přikývl. Druhý jen stál a zvědavě si mě měřil.

„Odkud jste?“ zeptal se první anglicky.

„Z Brooklynu.“

„No to snad ne. Z Crown Heights?“

„Přesně tak.“

/ 219

„No to snad ne. Z které ulice?“

Řekl jsem mu to.

„Představte si, že já bydlím jen o blok dál, ale už dva roky

jsem tady v pařížské ješivě. Otec mi psal, že hlavní je celá

rozkopaná.“

„To je pravda. Dělají nový povrch.“

„Já vás znám,“ řekl najednou druhý mladý muž. „Teď mi

to došlo. Nejste vy Ašer Lev?“

„Jsem.“

„To je známý obličej, říkal jsem si. Ten obličej odněkud

znám.“

„Ašer Lev,“ řekl první mladík. „Kdysi jsem o vás četl

knihu.“

„Věděl jsem, že vás znám,“ řekl druhý. „Hned jak jsem vás

uviděl, mi to bylo jasné.“

„Musím vám rovnou říct, že se mi nelíbí, co malujete,“

řekl první. „Odpuste mi tu upřímnost.“

„Viděl jste v dnešním Le Monde článek o vašem otci?“

zeptal se druhý. „Ptali se ho na ruské Židy a glasnosť.“

„To jsem neviděl.“

Četníci seděli v policejním autě a kouřili; jakmile jsem se

dal s mladíky do řeči, přestal jsem je zajímat.

„Je to dobrý článek,“ řekl ten druhý. „Je tam pěkná

fotografie vašeho otce s ministrem zahraničí.“

„Pomůžeme vám s věcmi,“ řekl první mladík. „Povězte mi

jedno. Jak to přijde, že si jen tak malujete ukřižování a akty a

všechny ty další věci? To vám rebe neřekne, abyste s tím

přestal?“

„To je dlouhá historie.“

„Na fotkách v novinách a časopisech nemíváte tak šedé

vousy,“ řekl druhý. Sebral mou velkou tašku; druhý vzal

příruční kufřík.

Následoval jsem je po betonové plošince ke dvojitým

dveřím a do kanceláře napravo od vstupní haly. Tam moje

zavazadla odložili.

Saul Lasker seděl za stolem zavaleným spoustou věcí, na

uchu přitisknuté sluchátko telefonu. Vyskočil a přes stůl mi

potřásl rukou, telefon stále na uchu. Vztyčeným ukazovákem

mi naznačil, že nebude mluvit dlouho, ukázal na židli a zase se

posadil. Mladíci mi popřáli dobrý šabat a odešli. Sedl jsem si

na úzkou židli z dřevěných latěk a čekal.

V malé kanceláři byly tři dřevěné židle, vysoké okno a

stůl. Zdi tady vymalovali stejnou bledězelenou barvou jako zdi

/ 220

ladovské ješivy v Brooklynu, kam chodili na vyučování

Rochele a Avrumel a kde já, už před mnoha týdny, odučil

jednu hodinu o umění. Celý jsem se otřásl, jen se mi ta hodina

vybavila. Naprosté fiasko. Na slečnu Sullivanovou byl ale

hezký pohled. Býval bych ji rád maloval. Její siluetu proti

deštěm zkropeným oknům. Její něžnost oproti chladné šedi

deště. A souměrnost její postavy: charakteristické držení hlavy,

paže takhle, nohy tady, trup lehce prohnutý… Tak dost. To by

stačilo. Jsi v ješivě. Tady se ukazuje, kolik toho má Ašer Lev v

sobě ze Španěla. Uvažoval jsem, kdo asi smazal portrét rebeho,

který jsem nakreslil křídou na tabuli. Zeď proti místu, kde jsem

seděl, z většiny zabírala velká nástěnka. Byly na ní

přišpendlené seznamy, rozvrhy, oznámení ve francouzštině a v

jidiš a nedávno došlý dopis z rebeho kanceláře napsaný strojem

v jidiš nebo hebrejštině; viděl jsem hlavičku ústředí a podpis

rebeho, seděl jsem ale příliš daleko, než abych dokázal přečíst

jednotlivá slova. Na zdi za stolem Saula Laskera visela v rámu

ohromná barevná fotografie rebeho. Byl na ní rebe v tmavém

obleku, vázance a tmavém klobouku a mohla být pořízena asi

tak před dvaceti lety.

Vysokým oknem kanceláře jsem viděl na bulvár se stromy

obrostlými listy, na policejní auto u obrubníku se dvěma

četníky a na odpolední provoz na ulici. Za dvě hodiny nastane

šabat. Kolik hodin je teď v New Yorku? Co asi dělá Avrumel?

Hraje baseball? Studuje Tóru? Naslouchá příběhu o nějakém

rebem?

Saul Lasker na mě mluvil. „Vypadáš unaveně, Ašere. Jsi v

pořádku?“

„Je mi dobře. Jak se vede otci?“

„Je na tom skvěle, díky Bohu. Zastane věcí jako

čtyřicátník.

Volals domů, co jsi v Paříži? Je něco nového s rodinou?“

„Mají se dobře, díky Bohu.“

„A co můžeme čekat od tebe? Myslím, pokud jde o

malování.“

„Nevím. Mám teď pauzu.“

„Nabíráš síly na něco nového, nebo si hodláš odpočinout?“

„Ani v tom nemám jasno.“

„Život

umělce,

že?

Tajemné

kouzlo,

romantika,

bezstarostnost, život ze dne na den. Pojď, ukážu ti, kde budeš

bydlet.“

Sebral těžké zavazadlo, já si vzal svůj kufřík a následoval

ho ven z kanceláře. Byl stejně starý jako já, malý, sporý,

/ 221

dobrosrdečný. Hnědý vous mu začínal šedivět; hnědou

sametovou jarmulku měl furiantsky pošoupnutou dopředu, jak

to nosíval můj otec, když jsem byl malý, než matka

onemocněla, než se její bratr zabil při nehodě, než otec začal

stoupat vzůhu ladovskou hierarchií. Zaplavila mě vlna

vzpomínek: otcův hněv nad mými chabými výsledky ve škole;

palčivě ponižující výsměch spolužáků kvůli mému věčnému

kreslení. Šel jsem za Saulem Laskerem vstupní halou na dvůr a

odtud do dlouhé chodby. Vystoupali jsme po točitém kovovém

schodišti, které se rozeznívalo našimi kroky, a zastavili se u

jedněch dveří. Postavil tašku na zem a zalovil do kapsy pro

klíč.

„Máme v bytě jenom jeden volný pokoj,“ řekl, „a ten jsem

nechal tvému otci. Jinak bys bydlel u nás.“

Otevřel dveře.

Místnost byla malá a úzká, zařízená postelí pro jednoho,

malým stolem, prázdnou knihovnou, toaletním stolkem a

dvěma dřevěnými židlemi. Z vysokého okna byl výhled na

betonový dvůr, kousky trávníku s květinami a zadní strany

domů. Na zdi nad stolem visela zarámovaná barevná fotografie

rebeho. Vypadal tak, jak jsem si ho pamatoval z dětství, když

se večer procházíval pod stromy na Brooklyn Parkway a já

nespal a stál u okna našeho obývacího pokoje, odkud jsem se

díval na svět pod sebou osvětlený pouličními lampami.

„Zadní vchod se o šabatu nechává otevřený,“ řekl Saul

Lasker a položil klíč na stůl. „Vždycky když půjdeš ven, můžeš

nechat klíč u správce. Já se teď potřebuju připravit na šabat.“

Přešel ke dveřím. „Mrzí mě, že nemůžeš bydlet v našem bytě.

Osm dětí, díky Bohu, zabere spoustu místa. Uvidíme se později

v šulu, Ašere.“ Tiše za sebou zavřel.

Najednou jsem stál v úplně tiché místnosti.

Někdo zaklepal na dveře. Byl to Saul Lasker, tvářil se

provinile a v ruce držel bílou obálku.

„Na to nejdůležitější jsem zapomněl,“ řekl hebrejsky a

obálku mi podal. „Tvůj otec mě požádal, abych ti to předal.“

Otočil se a šel pryč.

Zavřel jsem dveře a podíval se na obálku. Byla z rebeho

kanceláře.

Přešel jsem ke stolu, obálku otevřel a vyndal z ní dopis.

Byl psaný rukou. Slova – v jidiš a hebrejštině, psaná černým

inkoustem trošku rozechvělým, ale rázným a úpravným

rukopisem – běžela po krémově bílém papíře, osobním

dopisním papíře rebeho. V pravém horním rohu bylo hebrejsky

/ 222

uvedené datum a označení úseku z Tóry pro tento týden. A

potom samotný dopis:

Drahému Ašeru Levovi, s pozdravy a požehnáním:

Tento dopis Ti doručí, s pomocí Hašema, budiž požehnán,

Tvůj otec, kéž se ve zdraví dožije vysokého věku.

Nepřestávám na Tebe a Tvou rodinu myslet a Váš osud mi

velmi leží na srdci. Vidím před sebou Tvou bledou a ztrhanou

tvář a uvědomuji si, co všechno si umělec musí uvnitř sebe

vytrpět, bez ohledu na to, jak bezstarostně vystupuje a jak

halasně zní jeho smích. A Ty, drahý Ašere, se musíš

vyrovnávat nejen se strastmi svého umění, ale i s břemenem

své odpovědnosti vůči ladovským Židům. Zasadili jsme Ti

ránu, a přesto nás miluješ. Vyhostili jsme Tě, přesto jsi k nám

připoután. „Zabije-li mne, přece v Něho nepřestanu věřit.“

Všichni moudří vědí, že existují nekonečné světy a sféry a

v každé sféře jsou desítky tisíc nebeských stvoření, bytostí bez

konce, bez počtu, všechny vzešlé z jediného aktu stvoření. Ústa

to nedokáží vyslovit, mysl se vzpírá to pochopit. A samotné

nebeské bytosti jsou na různých stupních a v různých

kategoriích bez konce, stále vyšších a vyšších – a všechny jsou

nadané moudrostí a všechny ctí svého Stvořitele. Avšak náš

malý svět, náš trpící svět, ve své blízkosti k té nejnižší ze sfér a

se svou směsicí dobra a zla způsobenou hříchem Adama a Evy

– jak to, že náš svět stále existuje? Co vytváří soulad mezi

vyššími a nižšími světy? To je, můj Ašere, pravděpodobně

nejtěžší hádanka ze všech.

Ašere Leve, naši učitelé nám říkají, že tento soulad je

zvláštním dílem jednotlivců, kteří konají určité činy pro činy

samé. Takové činy stoupají jako píseň, jako největší ze všech

umění, do všech sfér. A když nebeské bytosti uslyší tuto píseň,

vděčně na sebe vezmou jeho Království nebeského a

jednohlasně zvolají Svatý! Svatý! Svatý! – a nastane mír mezi

vším tvorstvem a mír pro všechen lid Izraele a začátek konce

vyhnanství.

Ašere Leve, ve jménu mého otce a otce mého otce, který

byl před ním, ve jménu moudrých rebů, kteří skrze mne

promlouvají a jednají, dávám Ti své požehnání, abys byl

moudrý a silný. Kéž vykoupení lidu Izraele i celého světa

přijde brzy. Amen.

/ 223

A připsal své jméno.

Sedím obklopen tichem malé místnosti, v jejím mdlém

světle a stojatém vzduchu, a znovu pročítám dopis. Co vytváří

soulad mezi vyššími a nižšími světy? …činy pro činy samé…

stoupají jako píseň, jako největší ze všech umění…

Skládám dopis a zastrkávám ho zpátky do obálky.

Otevírám kufřík, vkládám dopis do skicáře, kufřík zavírám a

nechávám ho na stole. Zvedám velkou tašku na postel,

otevírám ji a začínám se připravovat na šábes. Ze zdi nad

stolem na mě upřeně shlíží rebeho tvář.

Synagoga ladovské ješivy v Paříži byla skoro dokonalou

zmenšenou kopií ohromné ladovské synagogy v Crown

Heights. Z hlavní vstupní haly, šikmo od kanceláře Saula

Laskera, do ní vedly dvojité dveře. Tmavé dřevěné ostění,

židle, modlitební pultíky, dlouhé stoly, vzadu ženská galerie

oddělená zástěnou, uprostřed bima, pult, vpředu tmavý dřevěný

svatostánek s Tórou s temně rudou oponou a u zdi napravo od

svatostánku, židle s vysokým opěradlem potažená tmavou kůží

se zvláštním modlitebním pultíkem, avšak bez zábradlička

vymezujícího prostor pro rebeho. Když jsem prošel dvojitými

dveřmi dovnitř, skoro jsem čekal, že kousek od bimy uvidím

bratrance Jonkela, jak na mě vrhá vzteklé pohledy.

Otec stál u tmavé kožené židle napravo od svatostánku.

Před sebou měl asi půl tuctu studentů ješivy a skupinku starších

mužů, někteří měli bílé vousy. Všichni měli na sobě tmavé

obleky a tmavé klobouky; někteří měli vázanky. Otec si mě

všiml, když jsem vešel, a pokynul mi, abych šel k němu. Hlavy

se otáčely. Skupinka před otcem se zavrtěla, rozhýbala,

rozestoupila. Udělala se přede mnou ulička, kterou jsem prošel,

na tváři jsem cítil jejich pohledy. Otec mě objal. Pocítil jsem

sílu jeho paží, vdechl vůni mýdla, které používal, viděl

jednotlivá bílá vlákna jeho dlouhého vousu, oblouky jeho

hustého obočí, vrásky na jeho čele a kolem očí a uzel na

vázance pečlivě uvázané pod límcem naškrobené bílé košile.

„Rád tě vidím, Ašere,“ pronesl tiše. „Matka tě pozdravuje.

Debora a děti jsou v pořádku.“

„Jak se daří Avrumelovi?“

„Avrumel se má moc dobře, díky Bohu.“

Ustoupil jsem zpátky do hloučku a otec pokračoval v

rozhovoru s muži, kteří stáli kolem něho.

/ 224

Mluvili o arabských nepokojích na územích obsazených

Izraelem. Jeden ze studentů se zeptal, zda se rebe poslední

dobou nezmínil o nastolení míru s Araby navrácením území.

„Rebe říká, že nesmíme nic vracet,“ řekl otec. „Jedná se o

zaslíbenou zemi, kterou Bůh přislíbil praotcům. Nemáme právo

vzdát se jakékoliv její části.“

Saul Lasker stál opodál s pohledem upřeným na otce.

Všichni se na něho dívali a pozorně poslouchali. Někdo se

zeptal, jak se ruských Židů dotýká glasnosť, a otec řekl, že v

Sovětském svazu se toho teď odehrává víc, než většina lidí

tuší, a že on o tom nemůže hovořit, ale je tu důvod k naději.

Někdo se zeptal na vztahy mezi černochy a Židy v Crown

Heights a on řekl, že to je tíživý problém, avšak od té doby, co

na ulicích pracují noční ladovské hlídky, poklesla v ulicích

zločinnost. Někdo otce požádal, zda by jim nemohl zopakovat

rebeho řeč, kterou pronesl o minulém šabatu, a otec na to

odpověděl, že rebe o předchozím šabatu nebyl v synagoze.

Skupinka ztichla. Muži si vyměnili pohledy. Ozývalo se

znepokojené šoupání nohou.

Jakýsi stařec přistoupil k pultu před svatostánkem a zahájil

odpolední modlitbu. Je krátká a netrvala dlouho. Jeden ze

studentů ješivy, který mi předtím pomáhal se zavazadly, ten,

kterému se nelíbilo, co kreslím a maluju, se ujal vedení

bohoslužby, kterou se zahajuje šabat.

V synagoze bylo asi osmdesát mužů. Její prostor se naplnil

našimi hlasy: vroucně odříkávaná slova stoupala nesčetnými

sférami k nebeským bytostem, čímž vytvářela pouto veškerého

tvorstva. Největší ze všech umění. Chvílemi jsem zřetelně

slyšel, jak se otcův hlas pozvedá nad ostatní, silný a mírně

nosový. Modlil se s očima upřenýma na modlitební knížku na

svém pultíku a mírně se při tom pohupoval dopředu a dozadu.

Ve svém tmavém obleku, bílé košili a s tmavou vázankou a

kloboukem působil vážným a vznešeným dojmem. Všiml jsem

si, jak po něm lidé pokukují, mimoděk se řídí jeho pohyby a

působí na ně jeho vystupování. Daleko od rebeho osobnosti,

mimo dosah rebeho zářivé aury se otec pojednou zdál

vyzařovat své vlastní světlo. Po chvíli jsem od něho odvrátil

oči a zahloubal se do své modlitební knížky.

Večer pak doma u Saula Laskera stojíme kolem stolu

naloženého jídlem, s námi spousta dětí, otec zpívá Kiduš,

vzduch je ještě ztěžklý vůní z nedávného vaření. Pak si

myjeme ruce a Saul odříkává požehnání nad chalou. Děti mluví

francouzsky a jidiš a je vidět, že se v otcově přítomnosti

/ 225

chovají, jak nejlépe jen dovedou. Všechny z něho jímá

posvátná hrůza a uvolní se, až když začne vyprávět příběhy o

rebeho činech během prvních let druhé světové války. Vypráví,

jak rebe pomohl velkému umělci Jákobu Kahnovi z Paříže jen

o den dřív, než ho do ateliéru přišlo zatknout gestapo; jak jeden

obchodník s uměním dohodl schůzku rebeho s Picassem a ti

dva se setkali v Picassově ateliéru v Rue des Grands Augustins

a do dnešního dne nikdo neví, o čem se tenkrát bavili; jak rebe,

než odjel z Paříže, založil tajnou ladovskou ješivu, která

pracovala po celou válku. Pak otec žádá o kousek provázku

svázaného do smyčky, jedno z dětí mu ho nese a on se s

menšími dětmi poušti do přebíračky. Během hlavního chodu –

pečeného kuřete, hrášku s mrkví a nudlového nákypu s

rozinkami – dává starším dětem hádat hádanky. „Pečlivě

poslouchejte a zkuste najít odpověď,“ říká jim s očima radostně

planoucíma. „Jeden starý chasid si k sobě zavolal své syny a

řekl jim, že si přeje, aby si mezi sebou určitým způsobem

rozdělili jeho majetek, až se odebere na Spravedlivý svět.

Nejstarší syn si měl vzít jednu polovinu; druhý jednu třetinu;

nejmladší syn jednu devítinu. Brzy poté povolal Pán světa

starého chasida k věčnému spánku. Synové chtěli uposlechnout

otcova přání, avšak zjistili, že jeho majetek sestává ze

sedmnácti koz a sedmnáct se nedá dělit dvěma, třemi ani devíti.

Žádnou z koz nechtěli zabít a rozdělit se o ni, protože každá

koza měla mnohem větší cenu živá než mrtvá. Šli proto za

rebem a rebe ve své moudrosti problém ihned vyřešil. Co jim

rebe poradil?“

Po celý zbytek hlavního jídla si tím zaníceně a neúspěšně

lámou hlavu a otec se pak nad čajem a bublaninou znovu

obrací ke starším dětem. „Mám pro vás další hádanku.

Zvládnete ještě jednu hádanku? Dobrá. Byl jeden chasid, který

měl malé jehňátko, velkou kočku a velkého psa. Jak známo,

velká kočka může ošklivě ublížit malému jehňátku a velký pes

může nepěkně ublížit dokonce i velké kočce, jehňátku ale

nikdy neublíží. Chasid se o svá zvířata staral, byl pořád s nimi

a dbal na to, aby se nehašteřila, natož aby si, Bůh chraň,

ubližovala. Pak ale jednoho dne přišla strašlivá bouřka a u

chasidova domu se vylila řeka z břehů a hrozilo, že chasid i

zvířátka utonou. Chasid se potřeboval dostat se zvířaty na

druhý břeh řeky, kde byl kopec, na kterém se mohli před

stoupající vodou zachránit. Měl ale jenom jednu malinkou

lodičku, do které se s ním vešlo vždycky jen jedno zvíře. Jak

/ 226

dostal chasid zvířata přes řeku, aby si na březích řeky vzájemně

neublížila, když zrovna nebude s nimi?“

Poslouchám ho, jasně vnímám světlo a nenucenost, které z

něj vyzařují, nenápadný a pevně zakořeněný půvab, který ho

obklopuje, a uvažuju, kde to všechno bylo, když jsem vyrůstal

a sedával s ním a s matkou u šábesového stolu v našem bytě v

Brooklynu. Byl jsem natolik zaměstnán svým vlastním já, že

jsem to neviděl? Potlačoval v sobě svou vlídnost, protože

potřeboval vypadat silný tváří v tvář matčině nemoci a během

všech těch těžkých let vyplněných cestováním, která

následovala? Miloval jsem ho, ale svou lásku jsme jeden

druhému nikdy nevyjevili. Proč? To byla patrně ta nejtrpčí

hádanka ze všech.

Miriam Laskerová – upravená, modrooká, v hezounkých

bleděmodrých šatech, hlavu zakrytou šátkem – kmitala mezi

kuchyní a jídelnou, nejstarší dívky jí pomáhaly. Nikdo se

nepustil do dalšího chodu, dokud se neposadila na své místo u

stolu. Zapojovala se do hovoru, který se točil kolem Tóry;

příběhů o rebem; znepokojení ohledně vzmáhající se moci

pravice vzešlé z nedávných francouzských voleb; úsilí

ladovského hnutí ovlivnit nadcházející volby v Izraeli.

Vystudovala politologii na Brooklynské universitě a domnívala

se, že hnutí bude nejvíc působit v malých rozvojových městech

Izraele, zejména mezi odtrženými zbožnými sefardy. Před lety

pracovala jako nákupčí v obchodním domě Printemps na

Boulevard Haussmann, teď ale tráví veškerý čas doma s dětmi.

Saul mi už předtím řekl, že je znovu těhotná – ve druhém

měsíci s devátým dítětem. Podíval jsem se na ni a uvažoval o

Deboře a o tom, jak jí léta hrůzy strávená s Maxem Lobem a

jeho rodiči v zapečetěném bytě zničila život, o Deboře a jejích

potratech, o Deboře a houževnatosti, s jakou psala knihy pro

děti, o Deboře a její náruživé péči o Rochele a Avrumela.

Připojujeme se k otci, který zpívá zmirot. Pak nám otec

předříkává modlitbu po jídle. Miriam s dětmi sklízejí ze stolu.

Sedím se Saulem a otcem v obývacím pokoji a hovoříme o

týdenním úseku z Tóry. Děti si jdou lehnout. Chce se mi

hrozně spát.

Saul říká, že mě doprovodí zpátky do ješivy.

„To nemusíš.“

„Procházka mi udělá dobře.“

„My se půjdeme projít zítra odpoledne,“ říká mi otec. Sedí

na pohovce, na klíně rozevřený midraš. Vypadá, že na spánek

nemá ani pomyšlení. Let přes oceán, dva dny schůzek se členy

/ 227

vlády, večer ve znamení rozhovorů a spousty jídla – a pořád

naprosto čilý. Náročná práce ho patrně nevyčerpávala, ba

naopak posilovala.

Kráčíme se Saulem pod stromy bulváru. Noční vzduch je

chladný. Oblohu osahává vzdálený paprsek světla, širokým

obloukem pomalu a líně klouže sem a tam. Ulice jsou skoro

prázdné. Zdá se, že tentokrát odpočívá o šabatu i celá Paříž.

Saul říká: „Není to právě téma na šabat, ale jak to vypadá

se strýčkovou uměleckou sbírkou?“

„Jak o tom víš?“

„Byla o tom zmínka v Herald Tribune.“

„To se to dostalo až do novin?“

„Dozvěděl jsem se o tom ještě dřív, než se to dostalo do

novin. Všichni o tom víme. Jenom neznáme podrobnosti.“

„Debora mi říkala do telefonu, že se bratranec Jonkel

pokusí závěť zrušit.“

„To může?“

„Tvrdí, že jsem jeho otce nepřípustně ovlivňoval.“

„Smíš říkat, jakou má sbírka cenu?“

Je to starý přítel. Říkám mu to.

Užasle na mě zírá. „Pane světa!“ říká hebrejsky a dodává v

jidiš: „To se mi nechce věřit.“

„Klidně tomu věř,“ říkám mu anglicky. „Strýček, ať

odpočívá v pokoji, byl velice chytrý muž.“

„Ty peníze se dají použít na spoustu dobrých věcí.“

„Bratranec Jonkel za ně chce zřídit klenotnictví. Chce

kolonizovat severní New Jersey a proniknout třeba až do

Connecticutu.

Levovo

klenotnictví

v

každém

větším

obchodním domě od Summitu po Hartford. Pak by se rozšířil

po celé zemi. Měl by licenci. Jeho jméno by bylo všeobecně

známé. Lev. Něco jako McDonald.“

„Bude to znesvěcení Božího jména, jestli se to dostane ke

gójskému soudu.“

Stojíme před ješivou. U obrubníku je zaparkované

policejní auto se dvěma četníky. Kouří a sledují nás. Loučím se

s přáním dobré noci.

„Ašere?“

„Ano.“

„Už ses vzpamatoval z té výstavy?“ Mluví tichým hlasem,

ze kterého je znát přátelský zájem.

„Ve dne jsem v pořádku. Něco jiného je to v noci.“

„Můžu pro tebe něco udělat? Nepotřebuješ něco?“

„Jsem v pořádku. Šťastný šabat, Saule.“

/ 228

„Šťastný šabat, Ašere.“

Nechal jsem ho stát na chodníku ve stínu stromů. Od

správce jsem dostal klíč a vešel do pokoje. V koupelně svítilo

světlo, které jsem zapomněl zhasnout. Svlékl jsem se při světle

z koupelny a od lampy venku na dvoře, umyl se a vlezl si do

postele. Pootevřenými dveřmi koupelny dopadal na zeď u stolu

klín světla. Dokázal jsem jasně rozlišit rebeho rysy na

fotografii. Pokoj byl malinký. Tiše jsem si přeříkal krias šema.

Světlo z koupelny mi připadalo nepřirozeně jasné, vstal jsem z

postele a zavřel dveře. Pokoj potemněl, až na matné nažloutlé

světlo lampy pronikající zvenku. Ležel jsem v posteli s

otevřenýma očima, myslel na reflektory na Seině, na Jákoba

Kahna vyhlížejícího z okna činžáku, na Luciena běžícího

deštěm s Rochele v náručí a na Avrumela, jak hraje baseball. V

temnotě pokoje se začali prolínat živí s mrtvými, až jsem vstal

a dveře do koupelny zase otevřel. Ležel jsem v posteli při

světle z koupelny dopadajícím na podlahu a snažil se usnout.

Světlo prý je oslepovalo. Slunce ten den nesvítilo, přesto je

světlo řezalo do očí. Vyšli z domu, Max ji držel za ruku, stáli

na ulici plné rozjásaných lidí, upírali oči k obloze a světlo je

bolelo. Deboře se oči zalily slzami. Max stál s pohledem

obráceným k obloze, zhluboka dýchal, kulatý obličej celý

zardělý úsilím otevřít oči dokořán. A smál se radostí. Debora si

ten smích dodnes pamatuje.

Procházeli se pulsujícími ulicemi. Všude troubení

klaksonů, vyzvánění zvonů a lidé plačící štěstím. Krátce

vysvitlo slunce a Debora si uvědomila, že se dotýká věcí, na

které dopadlo jeho světlo – stěn domů, výloh obchodů, bílé

bavlněné košile, kterou měl na sobě Max, svých vlastních

obnošených bleděmodrých letních šatů, které už jí byly malé.

Dívala se na svůj odraz v oknech zalitých sluncem a lekala se

sama sebe. Mrtvolně bledá, trošku pihovatá tvář, tmavé

vystrašené oči, kučeravé vlasy zapletené do copů; tíživý

smutek, který ji obklopoval, byl skoro hmatatelný.

Dva roky chodila spát potmě a toho večera potřebovala

světlo. Šla spát s rozsvícenými světly. Maxova matka viděla

světlo škvírou pode dveřmi, zaklepala na Deboru a Debora

řekla, že potřebuje světlo, Maxova matka na to nic

neodpověděla a od té doby chodila Debora spát s rozsvíceným

světlem.

Druhý den zašel Maxův otec sám do bytu, kde Debora dřív

žila se svými rodiči. Bydlel tam někdo jiný. Pak šel na policii,

aby se vyptal na Debořinu rodinu. Policisty zjevně překvapilo,

/ 229

že se nějakým Židům podařilo tajně přežít dva roky v tamní

čtvrti. O Debořině rodině žádné informace neměli.

Zprávy přicházely postupně a útržkovitě. Každou novou

skutečnost bylo třeba nějak šetrně sdělit Deboře, která ji přijala

s neustále rostoucí nevěřícností a hrůzou a každá pro ni

znamenala další ránu. Smutek se v ní hromadil, až se zdálo, že

bude navždycky žít uvnitř temného mraku chmur, a dokonce

ani Max už ji nedokázal rozveselit svým povídáním ani

obrázky. Jednou jí ukázal nějakou kresbu, ona si ji prohlédla a

on si pak na chvíli odskočil, a když se vrátil, byla kresba

roztrhaná na kousky. Dlouho pak trvalo, než se zase odvážil

nechat ji samotnou s některou ze svých prací.

Její otec zahynul v Osvětimi stejně jako další příbuzní;

matka v Buně, v malém táboře pro ženy poblíž Osvětimi.

Úředník, který Maxova otce informoval o smrti Debořiny

matky, se zdál tonout v rozpacích a byl nezvykle nesvůj. Když

na něho Maxův otec zatlačil, rozzlobil se. Maxův otec hledal u

jiných zdrojů, které znal, některé cesty vedly k francouzskému

odboji, a když se konečně dozvěděl pravdu, litoval, že se do

pátrání vůbec pouštěl. Neřekl o tom nikomu z rodiny, dokonce

ani Maxovi ne.

Týden před tím, než jsme se měli s Deborou brát, se bez

ohlášení objevil u mě v ateliéru. Byl to hubený, nervózní

mužík, měl zlozvyk tahat se za šedou kozí bradku a nedívat se

do očí lidem, se kterými mluvil. Omlouval se, že mi nedal

vědět, že přijde. Náhodou zařizoval něco kousek ode mne.

Původně neměl v úmyslu za mnou chodit. Byl to náhlý popud.

Potřebuje se mnou mluvit. Ovšem jestli mám moc práce, může

přijít jindy.

Pozval jsem ho dál, našel mu uprostřed pracovního

nepořádku volnou židli a nabídl mu šálek kávy.

Seděli jsme obklopení mými obrazy. Řekl mi, jak zemřela

Debořina matka.

Vesnice Buna leží asi čtyři kilometry od Osvětimi. Její

školní budova se stala základem malého tábora nucených

zemědělských prací, ve kterém byly asi čtyři stovky žen, často

Němky a také francouzské Židovky. Většina Francouzek byla z

intelektuálních kruhů: některé byly umělkyně; nemálo jich

vystudovalo Sorbonnu. Škola obehnaná ostnatým drátem

sloužila ženám, které všechny pracovaly na polích za vesnicí,

jako ubikace.

Maxův otec zamrkal, zamnul si dlaně rukou a upřel pohled

kamsi mimo mě. Řekl, že se mu to moc těžko říká. Chápe,

/ 230

jestli nechci už nic víc slyšet. Řekl jsem mu, aby pokračoval.

Nervózně se zatahal za bradku.

Esesmani, kteří tábor hlídali, vyprávěl dál, poštvávali

německé vězenkyně proti židovským ženám. Mezi Němkami

bylo hodně prostitutek. Esesmani si sledováním jejich půtek

příjemně krátili čas. Výsledkem byly neustálé konflikty mezi

dvěma skupinami žen. Jednou v noci obvinila hysterická

Němka jednu Židovku, která se právě vracela ze záchoda, že ji

ohrožovala kamenem. Hlídka uslyšela její jekot a přiběhla do

budovy. Vojáci spolu s německými vězenkyněmi začali bít

Židovky. Některé Židovky shodili se schodů; jiné vyhodili z

oken a ony se zabily. Hlídky vyhnaly židovské ženy ze školní

budovy na dvůr. Použily při tom pažby pušek, obušky, kulky a

bodáky. Oběti opakovaně bili, kopali do nich, ohavili je. Žádná

nepřežila. V oficiální zprávě SS se uvádí, že se vězenkyně

vzbouřily a vzpoura byla potlačena.

Debořina matka vystudovala dějiny umění na Sorbonně.

Seděl jsem a poslouchal. Cítil jsem, jak se mi prsty samy

svírají a vzmáhá se ve mně vztek. Maxův otec seděl chvíli tiše,

pomrkával a tahal se za kozí bradku. Pak se zvedl, zdvořile mi

poděkoval za kávu a odešel.

Řekl jsem Deboře, jakým způsobem její matka v Buně

zahynula teprve několik let po svatbě, a to až když jsem si o

incidentu přečetl v jedné knize o holocaustu. Nechtěl jsem, aby

se o své matce poprvé dočetla v nějaké knize.

Dlouho potom jí ani světla nepomáhala usnout. Tehdy se

také opravdu pustila do psaní příběhů pro děti.

Na takové věci bych neměl o šabatu myslet. Je zakázáno

kazit si radost ze dne odpočinku temnými a zlověstnými

myšlenkami. Avšak vzpomínky na holocaust přicházívají

člověku na mysl často nečekaně a uprostřed noci. Přebývají ve

své vlastní říši a nepodléhají zákonům a rozmarům lidstva.

Když jsem konečně Deboře vylíčil, jak zemřela její matka,

dlouho jen tiše seděla. To jsme ještě byli v Rue des Rosiers.

Rochele spala. Úzkými ulicemi profukoval vítr, lomcoval

dřevěnými žaluziemi na oknech. Vzpomínám si, do jakého

výrazu jí tehdy strnul obličej: byla to hrůza zachycená v

kameni. Konečně se pohnula a docela bez souvislosti řekla:

„Už jsem ti vyprávěla, že Maxovu otci trvalo týdny, než sehnal

/ 231

mezuzu, kterou by zase připevnil na zárubeň dveří jejich bytu?

Celé týdny. Jeden ladovský Žid nám ji nakonec sehnal.“ Pak se

po dlouhé odmlce zeptala: „Myslíš, že se tohle všechno děje

podle nějakého plánu, můj muži? Myslíš, že to jde, aby

existoval nějaký takový záměr?“

Tu bylo vše, co řekla, když jsem ji seznámil s okolnostmi

smrti její matky. Svlékla si šaty, lehla si do postele a při

rozsvíceném světle se pokoušela usnout.

Tak jako já teď, o mnoho let později, v ladovské ješivě v

Paříži.

Druhý den ráno otec v synagoze vede dodatečnou

modlitbu.

Hlavu má zakrytou modlitebním šálem, zpod stříbrně

lemovaného okraje šálu mu vykukuje dlouhý bílý vous, silným

nosovým hlasem pronáší slova Kedušó. „On je náš Bůh, On je

náš Otec, On je náš Král, On je náš Spasitel a On nás opět spasí

a ve své milosti nám znovu dopřeje vyslechnout si v

přítomnosti všech živoucích bytostí svůj slib, ‚Vskutku jsem

vás nakonec opět spasil, jak jsem to učinil na začátku, abych se

stal vaším Bohem. Já jsem Pán, váš Bůh.’“

Shromáždění se k otci připojuje a hlasy sílí a mohutní.

Vykoupení musí přijít. A to brzy. Jak dlouho je možné tenhle

život vydržet? Otec se u pultu kývá zepředu dozadu, zářící

bytost před svatostánkem.

Kolem šabatového stolu zpátky u Laskerových nám děti

vítězně oznamují, že uhádly hádanky. Otec naslouchá jejich

bez dechu odříkávaným řešením a prohlašuje, že jsou správná.

Nastává jásot. Děti si hrdě sedají, vyhřívají se na výsluní

otcovy chvály. „Já jim nepomáhala,“ říká mi Miriam

Laskerová. Saul říká: „Na mě nekoukej. Já na hádanky vůbec

nejsem.“ Jíme, zpíváme a já předříkávám modlitbu po jídle.

Otec říká, že mě doprovodí do ješivy.

Chvíli kráčíme mlčky po bulváru. Ostré, jasné sluneční

světlo vrhá na chodníky útržky stínů. Větvemi stromů

pohupuje vlahý vítr. Odpolední provoz není nijak hustý, na

ulicích je málo chodců. Jdeme vedle sebe.

„Našels v rebeho dopise něco, o čem by sis chtěl se mnou

promluvit?“ ptá se otec.

„Ne.“

;,Rebe zvlášť zdůrazňoval, abych ti vyřídil, že na tebe

velmi často myslí.“

/ 232

„Vyřiď prosím rebemu, že mu děkuju za jeho přání všeho

dobrého.“

„Rebe si poslední dobou dělá velké starosti. Žijeme v

nebezpečném světě. Židovský způsob života v Americe

ohrožují zastánci asimilace. Na Izrael útočí zevnitř stoupenci

sekularismu a zvnějšku nepřátelé. Rebe se modlí a navštěvuje

hrob svého otce, blahé paměti, spřádá plány a vysílá nás ven

coby své oči, uši a paže. Zítra, s Boží pomocí, odjedu do

Izraele. Vytváříme tam strategii pro nadcházející volby.“

„A co volby v Americe?“

„Máme určitou taktiku, i pokud jde o americké volby.“

„Pevný republikánský blok jako minule?“

„Budeme volit ty, které považujeme za nejlepší pro nás i

pro Ameriku. Nebudeme volit homosexuály, propagátory

potratů ani ty, kdo se víc starají o zločince než o oběť.“

„Co budeš dělat v Izraeli?“

„Rebe mě pověřil, abych se setkal s určitými lidmi.

Vytvoříme aliance. Dáme sliby, které hodláme dodržet. Svět se

bude divit, co z toho tentokrát vzejde. Svět s námi bude muset

počítat.“

„Spoustu lidí si tím rozhněváte.“

„Takoví lidé mě nezajímají. Mají nás rádi, jenom když

jsme bezmocní a vlastně docela zajímaví. Jakmile se ale

začneme ucházet o moc, na což máme plné právo, začnou nás

nenávidět. Oni nemají co rozhodovat, jestli jsme nebo nejsme

oprávněni ucházet se o svůj díl ve hře o moc. Naše moc, konec

konců, slouží Bohu.“

Následuje mě do postranní ulice odbočující z bulváru.

„Kam to jdeme?“

„Chci se na něco podívat.“

Jdeme dál příkrou dlážděnou ulicí. Lemují ji staré činžáky.

Chodníky jsou úzké. Zastavuju se před pětipatrovou budovou s

vysokými okny a balkony a béžovým průčelím s tmavými

skvrnami pod okapy a kolem odvodňovacích trubek. Na

balkoně bytu v pátém patře jsou květiny a na oknech záclony.

Kdo tam teď asi bydlí? Vědí, co se v těch zdech svého času

odehrálo? Ulice, zalitá odpoledním sluncem, podřimuje v

letním dusnu.

„Vidíš ten byt v pátém patře? Ano, tamten. Tam jsem

namaloval ukřižování.“

Otec upřeně hledí vzhůru, na obličeji se mu usazuje

zatvrzelý výraz. Stojí úplně tiše, dívá se nahoru do oken bytu.

Běží kolem nás černý pejsek, který pokračuje dál ulicí směrem

/ 233

k bulváru. Míjí nás krásná mladá žena oblečená v pestrých

volných letních šatech, na kočárku veze dítě a zůstává za ní

závan navoněného vzduchu. Otec stojí a zírá nahoru do pátého

patra budovy. Jako by se snažil proniknout zdí a odhalit

démonické mocnosti skryté v bytě, síly temnot, které mě

pohnuly k tak zlovolnému tvůrčímu činu. A já… mě zaplavují

vzpomínky na ono období mučivé úzkosti, pojednou si natolik

ostře připomínám dávno zapomenuté okamžiky váhání a

rozhodnutí: tady trochu struktury; tamhle změkčit přechod

tahem štětce; kladení barevných ploch; vyvažování tvarů;

hrozivé riskování; strašlivá troufalost; pach potu z podpaží; čirá

hrůza a radost z toho všeho – že nabývám nezvratného

přesvědčení, že už nikdy nebudu schopen pustit se do dalšího

takového tvůrčího počinu.

„Anna Schaefferová mě vzala na dlouhou procházku. Pak

mi oznámila, že musela nechat obrazy spustit z balkonu.

Schodiště i vchodové dveře pro ně byly příliš úzké.“

Dívá se na mě zachmuřeně a vrtí hlavou. „Chci, abys

věděl, že se tě snažím pochopit, Ašere. Je to hrozně těžké.“

„No aspoň že z Avrumela nebude umělec. Nemá na to

nadání.“

„Avrumel je nadaný jinak.“

„Debora říkala, že ho v neděli budeš brát s sebou do

kanceláře.“

„A proč ne? Baví ho pozorovat lidi, kteří přicházejí a zase

odcházejí. A Debora s matkou budou mít aspoň na sebe víc

času.“

„Bude se Avrumel moct setkat s rebem?“

„Ovšem. Coby nemohl? Ostatně právě rebe přišel s tím, že

by to Avrumela mohlo se mnou v kanceláři bavit.“

Ještě chvíli stojíme a díváme se nahoru k bytu. Pak se

vracíme zpátky ulicí a zahýbáme na bulvár. Jdeme vedle sebe.

„Děkuji ti, že jste s námi pobyli v Brooklynu,“ říká otec.

„Alespoň jsme s matkou poznali Deboru i děti. Jsme ti za to

vděční, Ašere. Jenom mě mrzí, že nás svedla dohromady právě

bratrova smrt. Ale kdo ví? Třeba je to Boží vůle.“

Možná existuje nějaký záměr, říká Debořin hlas kdesi v

letním větru kolem nás. Ašere, myslíš, že existuje nějaký

záměr?

Před budovou ješivy stojí policejní auto se dvěma četníky.

Pozorují nás.

„Lidé říkají, že jsem moudrý,“ říká otec tiše s pohledem

upřeným na chodník u svých nohou. „Ale pokud jde o tohle,“ –

/ 234

rukama naznačuje kruh, uvnitř kterého se nacházíme my dva –

„a o tvoje umění, tam mě moudrost naprosto opouští.“

Krátce mě objímá, pak ustupuje, otáčí se a rychle odchází

mezi stíny stromů.

O půl bloku dál směrem po bulváru je dřevěná lavička,

zalitá sluncem a prázdná. Jdu k ní a sedám si. Sluneční světlo

se prodírá korunami stromů a vytváří nepravidelné třepetavé

skvrny. Slunce mi k nohám vrhá můj dlouhý, plochý,

roztříštěný stín a já sedím a zírám na něj. Zavírám oči a po

chvíli je zase otevírám. Bulvár je pojednou plný ladovských

chasidů v tmavých oblecích směřujících do synagogy a k

rebemu. Cítím, že se začínám třást, a zavírám a zase otevírám

oči. Po téměř prázdném bulváru hřmí motorka, jezdec s přilbou

na hlavě se naklání proti teplému větru. Procházím stíny

stromů, jdu zpátky do ješivy.

Po večerní bohoslužbě jsem byl sám ve svém pokoji, ležel

jsem v těsné místnosti a nespal, kolem ticho a tma. Otevřeným

oknem dovnitř stoupal šepot provozu na bulváru. Usnul jsem

až za dlouho.

Ozvalo se lehké klepání na dveře. Myslel jsem, že se mi to

napůl zdá, a pokoušel jsem se přivolat k sobě hlubší spánek.

Zvuky ale neutichaly: s tichounkým ťuk ťuk ťuk dopadalo na

dřevo dveří bříško něčího prstu. Potmě jsem přešel od postele

ke dveřím a vé světle noční lampičky vycházejícím z chodby

jsem uviděl matně se rýsující siluetu strýčka Jicchaka v

tmavém obleku a tmavém klobouku, kulaťoučkého a dobře

naladěného, který v ústech převaloval dlouhý doutník. „Přeji ti

dobrý týden, Ašere,“ řekl. „Můžeme dál? Vedu ti vzácného

hosta.“

Ustoupil jsem stranou, otevřel doširoka oči a zjistil, že

mám na sobě pyžamo a ležím v posteli. Najednou mě zavalila

vlna tíživé hrůzy. Natáhl jsem ruku a rozsvítil stolní lampičku.

Na stole můj kufřík, na zdi rebeho fotografie a dál jen stíny ve

tmě tonoucí místnosti. Došel jsem si na záchod, vlezl zpátky do

postele a zhasnul světlo.

Uslyšel jsem tiché šoupání nohou v pantoflích. Pak ticho.

V místnosti někdo byl, seděl u stolu, díval se na mě.

Ze tmy se ozval dlouhý rozechvělý povzdech a o chvíli

později úplně tichounký hlas.

„Tolik bych si přál… Tolik bych si přál… Ašere…“

Hlas umlkl.

/ 235

To byl rebe! Rebe je tady, v zamčené a úzké místnosti,

potmě sedí u stolu! V tu chvíli jsem věděl, s veškerou jistotou

zakořeněnou hluboko v dětství, kdy jsem celá léta poslouchal

podivuhodné příběhy, že rebe právě vykonal podivuhodnou

cestu, kficas haderech – jediným krokem překlenul tři tisíce

mil, pomocí tajemných schopností, které rebemu dává Pán

světa, aby se mrknutím oka mohl přenášet bez námahy přes

ohromné vzdálenosti.

Ležel jsem bez hlesu, roztřesený, oči zavřené.

„Není ti nic, můj Ašere?“

„Jsem unavený, rebe.“

„Celý týden, cos byl v Paříži, jsem tě sledoval. Pracovals s

Maxem Lobem, pak ta žena s dítětem, umělec, kterého jsi

navštívil, spousta pochůzek. Jak bys mohl nebýt unavený?“

„To není únava, jakou mám na mysli, rebe.“

„Únava přichází z Druhé strany, Ašere. Rozbíjí naše

společenství s Pánem světa a brání nám podílet se na

každodenním aktu tvoření. Melancholie, beznaděj, to je potrava

pro Anděla smrti.“

Byl jsem zticha.

„Poslouchej mě, můj Ašere. Možná zbývá ještě spousta

času, možná jen málo. V tomhle ohledu nejsem jasnozřivý. Je

třeba rychle učinit jistá rozhodnutí, jinak by mohlo veškeré dílo

našich rukou přijít, Bůh chraň, vniveč. Únava je zeď, kterou je

třeba přelézt, ne prázdnota, ve které se nedá než bezmocně

potácet. Ty jsi moudrý, Ašere Leve. Pomalu už začínáš

přicházet hádance na kloub. Tvá odpověď může nás zachránit a

tebe navrátit zase k práci.“

Zachvěl jsem se a byl zticha.

„Máš z toho strach, můj Ašere. Ovšem. Syn je ti velmi

drahý. Přemýšlej o tom ale. Jestliže budu povolán do

Spravedlivého světa, aniž by se tato záležitost vyřešila, ulehnu

do hrobu obtěžkán žalem.“

„Bůh chraň!“ ozval se ze tmy jiný hlas.

„Strýček Jicchak?“

„Ano, Ašere.“

„Slyšels?“

„Ovšemže jsem slyšel.“

„Ašere,“ řekl rebe. „Někdy se může stát, že člověk získá

celý příští svět jediným činem vykonaným ještě na tomto světě.

Přemýšlej o tom, můj Ašere. Odčiníš tak všechno, co jsi udělal

i co ještě kdy uděláš.“

Mlčel jsem.

/ 236

„Na léto se vrátíš domů. Pravděpodobně dám znamení na

konci léta, někdy během svátků. Měl bys i s rodinou s námi

zůstat, než skončí slavnosti. Dobře o mých slovech

porozmýšlej, Ašere. Nezbývá mnoho času.“

Nic jsem neříkal.

„Musíme se vrátit, rebe Jicchaku. Už jsme pryč příliš

dlouho. Síly zázračné cesty se nesmí zneužívat.“

Ozvalo se lehounké zašustění, tiché šoupání nohou, ucítil

jsem závan vzduchu a některá místa ve tmě náhle potemněla do

nejčernější černi. A pak ticho.

Byl jsem v místnosti sám.

Ležel jsem v tom tichu úplně nehybně, poslouchal jsem.

Místnost byla tichá; zdála se uzavřená všem hlukům světa.

Rozsvítil jsem stolní lampičku. Objevil se můj kufřík a na zdi

nad ním fotografie rebeho. Znovu jsem si došel na záchod,

vlezl zpátky do postele a zhasnul. Trvalo dlouho, než jsem

usnul.

Druhý den po ranní bohoslužbě v synagoze ješivy jsem se

rozloučil s otcem a Saulem, sbalil si věci a odjel taxíkem na

Gare de Lyon. Hustě pršelo. Upocený šedovlasý stevard mrkl

na můj lístek a odvedl mě na správné nástupiště. Nastoupil

jsem do rychlíku do Nice.

Vlak pozvolným klouzavým pohybem opouští Gare de

Lyon, projíždí seřadišti, nabírá rychlost a hladce míjí domy s

červenými taškami na střechách a zdmi z andezitu. Déšť se

najednou mění v průtrž mračen a lidé venku se utíkají schovat.

Stěrače automobilů v šíleném tempu opisují oblouky; vršky

vysokých budov se ztrácejí v mlžném oparu. Pohodlně se

opírám ve svém sedadle, zavírám oči a ihned se mi zjevuje

malý pokoj v ješivě a ve tmě cítím přítomnost rebeho a strýčka.

Rytmické kodrcání vlaku mě ukolébává ke spánku. Budím se

celý omámený. Ještě pořád prší. Jsme hodinu cesty od Paříže,

řítíme se bez zastavení do Lyonu.

Vagon

je

poloprázdný.

Oranžovohnědá

sedadla,

tmavězelené potahy stěn, tlumené osvětlení, široká dvojitá

okna, oranžové záclonky. Všechno se to leskne, září novotou.

Hladký, konejšivý, mírně houpavý pohyb na svařovaných

kolejích protínajících obdělaná pole a zemědělské usedlosti s

červenými střechami v dálce, vesnice, stromy, elektrické

vedení a rovná čára obzoru pod ohromnou, mléčně bílou

oblohou.

/ 237

Sedím sám v řadě sedadel pro jednoho napravo od uličky

vyložené kobercem. Přes uličku o dvě sedadla přede mnou sedí

dvě holčičky a proti nim žena, hezká, dobře oblečená, něco

málo přes čtyřicet. Dívky, kolem jedenácti nebo dvanácti let,

jsou jednovaječná dvojčata. Jedna si čte; druhá se sklání nad

blokem na stolku mezi dvěma proti sobě posazenými sedadly a

kreslí si. Mají blonďaté vlasy a na sobě červenobíle

proužkované košile a tmavošedé džínsy, ve vlasech růžové

mašle. Žena zaujatě sleduje, jak kresba na stolku pozvolna

nabývá na životnosti.

Venku za oknem na mojí straně se míhají rozmáčená pole,

pak lesklá dálnice. Výhled se náhle zatmí rychlostí

rozmazaným nádražíčkem, pak stromy, rybníky, vesnice s

kamennými domy a taškami na střechách. Vlak zpomaluje,

vjíždí do Lyonu a klouzavě zastavuje v nádraží. Posuvnými

zadními dveřmi nastupuje do vagonu pár cestujících. Dívka

nepřestává kreslit. Krátké a baňaté prstíky, velké modré oči,

smetanově bílá tvář, pihovatý nos, vlasy hladce sčesané

dozadu, jazykem si vybouluje tváře a olizuje rty, stejně jako

Max, když pracuje, jako by pohyby úst odrážely energii

soustředěnou v prstech.

Vlak už zase jede, bezhlučně projíždí seřadišti, kolem

vlaků naložených automobily čerstvě vyvezenými z továrny a

dál kolem vysokých kouřících komínů, nákladních vlaků

zakrytých nepromokavými plachtami a shluků vesnic na

vzdálených kopcích. Usínám, probouzím se s polekaným

škubnutím a po chvíli mi dochází, že zírám na mokrou

šestiproudou dálnici, ohromnou klidnou hladinu jezera, ve

které se zrcadlí šedá obloha a průrva v kamenitém svahu, která

je ve skutečnosti kamenolomem s jeřáby a náklaďáky

přemisťujícími zeminu, a pak, o chvíli později, na poutač se

slovy HOTEL MERCURE. Napravo od trati jsou husté lesy,

pak vzdálené kopce a plovoucí bouřkové mraky orámované

paprsky stříbrného světla, silniční ukazatel s nápisem

VIENNE, temné zákruty říčky a déšť, který najednou zprudka

chlístá proti oknu.

Dvojče-čtenářka vstává ze sedadla a jde uličkou a

automatickými

zasunovacími

dveřmi

na

záchod.

Na

vyklapovacím stolečku před sebou mám otevřený skicář a

začínám kreslit dvojče, které tu zůstalo a pořád ještě sedí

naproti ženě a kreslí. Kreslím ji, jak sedí na sedadle a kreslí.

Jednou, krátce poté, co jsme se zabydleli v našem domě v

Saint-Paul, za mnou Rochele tiše přišla do ateliéru, posadila se

/ 238

do měkkého zeleného křesílka u dveří a dívala se, jak kreslím.

Ještě jsem si všiml, že vešla a posadila se do křesílka, pak jsem

se ale zabral do práce a zapomněl, že tam je, dokud jsem

nezaslechl sípavé lapání po dechu, a když jsem se podíval jejím

směrem, uviděl jsem ji zalitou paprsky tlumeného slunečního

světla, s tváří modrobílou, rukama sevřenýma kolem hrdla a

vytřeštěnýma očima plnýma děsu.

Potom říkala, jak si myslela, že v Saint-Paul to bude jiné,

že vzduch v mém ateliéru tam bude tak nějak čistší, než byl v

ateliéru v Paříži, a já řekl, že jsem si to v hloubi duše myslel

také, jinak bych jí nedovolil, aby zůstala v ateliéru tak dlouho.

Myslela jsem, že to tak bude, doufala jsem, modlila jsem se,

tati. Modlila jsem se k Pánovi světa. Proč mě nevyslyšel? Proč

jsme se odstěhovali do Saint-Paul, když ani tady nemůžu za

tebou chodit do ateliéru? Avrumel vždycky přišel, posadil se a

díval se, jak pracuju. S Šimšonem v náručí sedával opřený o

zeď pod reprodukcemi Manetovy Olympie, Delacroixova

Vraždění na Chiu a Maniaka od Géricaulta. Jednou se mě

zeptal, proč v ateliéru nemám obraz rebeho. Odpověděl jsem

mu, že ve svém ateliéru jsem jenom sám se sebou a nikdo jiný

než já mi nemůže říkat, co je správně a co ne. Zeptal se: „Ani

maminka ne?“ a já na to: „Dokonce ani Pán světa.“ Byly mu

tenkrát čtyři roky a nechápal, co mu to vykládám. Avrumel.

Chodil pak za mnou často, Šimšona pod paží, tiše seděl a díval

se, jak pracuju. Vypadalo to, že se mi vytrvalou přízní snaží

vynahradit nepřítomnost Rochele, o které věděl, že nemůže jít

za tatínkem do ateliéru a dívat se, jak maluje.

Kreslil jsem kreslící dívku. Druhá dívka se vrátila na své

místo a pokračovala ve čtení. Uličkou procházeli cestující

dopředu do jídelního vozu a vraceli se s tácky s jídlem.

Automatické posuvné dveře se pořád tiše otevíraly a zavíraly.

Hustý déšť neustával, mraky se otíraly o vrcholky stromů.

Vřítili jsme se do soutěsky mezi dvěma kopci a chvíli jeli

tunelem vlastního hluku. Za oknem problesklo nádraží,

nástupiště a nápisy mi proskočily před očima a byly pryč.

Zvedl jsem se a šel na záchod. Posuvné dveře se nechtěly

otevřít. Přešlapoval jsem dopředu a dozadu a do stran, až jsem

pod kobercem našlápl kontakt. Dveře se potichu otevřely. V

jídelním voze jsem si objednal zeleninový salát a studené pití.

Vagon byl nacpaný. Jedl jsem vstoje u pultíku umělohmotným

příborem z papírového tácku a díval se z okna na krajinu.

Svištěli jsme kolem jezera, poli, pak kousek od vesnice a

potom kolem hořícího pole, ze kterého v dešti stoupal dým, a

/ 239

kolem zašlého starého kamenného domu s popukanými

andezitovými zdmi, taškovou střechou a rozbitými okny,

kterými jsem stihl nahlédnout do temného vnitřku.

Vrátil jsem se do svého vagonu. Posuvné dveře se hladce

otevřely a zase zavřely. Sedl jsem si na své místo a díval se, jak

dívka kreslí.

Uličkou svižně prošel průvodčí, který předpokládal, že se

automatické dveře otevřou, a dveře se neotevřely a on do nich

málem vrazil. Předvedl přede dveřmi krátký taneček, jak hledal

kontakt. Pomalu se rozjely do stran. Natáhl se, hnul něčím

nahoře na pravém křídle dveří a prošel do dalšího vagonu.

Dveře zůstaly otevřené. Do vagonu zavanul dusný vzduch

nasycený ostrým pachem rozmáčených pohnojených polí.

Dívky zvedly hlavy a nakrčily nosíky. Žena zavrtěla hlavou a

zasmála se. Kolem se dál míhala malá nádraží. Bylo vidět řeku

a kopce s terasami vinic a benzinovou pumpu Esso u

makadamové silnice. Usnul jsem, a když jsem se probudil, jako

ve zrychleném filmu jsem uviděl železniční zastávky –

Donzěre a Pierrelatte – a kukuřičná pole a obrovskou

zelenozlatou plochu vzrostlých slunečnic. Podvědomě jsem si

sáhl na ucho. Vlak zpomalil a zastavil v Avignonu.

Dvojčata se ženou si posbíraly věci a vystoupily z vagonu.

Viděl jsem, jak se na nástupišti vítají s asi tak čtyřicetiletým

mužem s vlasy barvy lnu a starším manželským párem. Všichni

vypadali upraveně, slušně a nevzrušeně. Pomyslel jsem na

Španěla a jeho výjev z bordelu a začal zpaměti kreslit obličeje

prostitutek. Byl jsem ale unavený a navíc tohle nebyl ten

Avignon, ve kterém obraz vznikl. Nádraží bylo dlouhé a široké,

s prosklenými čekárnami a nástupišti s vysoko klenutými

střechami a viditelnými nosnými konstrukcemi. Debořiny

rodiče odvezli tenkrát v červenci někam na nádraží a poslali je

z Paříže do Osvětimy a Buny. Musí tu být nějaký záměr, můj

muži. Vlak se rozjel a kolem pomalu proplul nápis: 200F LA

NUIT CENTRE VILLE TOUT COMPRIS. Zase jsem usnul.

Ve spánku jsem ucítil, jak vlak zpomaluje v protáhlé

zatáčce trati, která ho naklonila ostře doleva. Otevřel jsem oči a

přede mnou ležela plocha zářivě modré vody. V dálce se vlnila

čára pobřeží a svítily bílé domy a lodě. Vlak znovu nabral

rychlost a proletěl Debeaux. Uviděl jsem starý hřbitov s

tepaným železným plotem a povětřím ošlehané nakloněné

náhrobní kameny. Strýčku Jicchaku, byls to včera v mém

pokoji s rebem opravdu ty? Co ty chceš od Avrumela? Přeješ

si, abych se ho vzdal ve prospěch ladovských Židů, kteří si tak

/ 240

zajistí kontinuitu a vedení ještě dlouho v příštím století? Rebe

otci nepředá vůdcovství, i když ten si ho plně zaslouží, pokud

nebude mít jistotu, že Avrumel bude jeho následovníkem?

Protože je otec příliš starý a nikdo neví, kolik let mu ještě

zbývá? A kdyby nebyl po ruce přímý nástupce, vedla by jeho

smrt, Bůh chraň, k rozkolu? Je to tak, strýčku Jicchaku? Chceš

Avrumela? Chceš, abych ho dal rebemu, aby ladovští Židé

mohli dál dobývat židovský svět? Mám ho nechat žít u rodičů?

Dát ho do ladovských škol v New Yorku? Připravovat ho na

jeho budoucí roli krále, až nastane čas, aby nastoupil na otcovo

místo? Arje Lev, rebe. Avrumel Lev, budoucí rebe. A

přeskočíme Ašera Leva, umělce a potížistu, který se na rebeho

nehodí o nic víc než třeba na právníka nebo ševce. O tohle jde?

Najednou jsme se ocitli v dlouhém tunelu, hnali jsme se

temnou dutinou obklopeni lomozem doprovázejícím náš pohyb

a pak jsme vmžiku vystřelili do slunečního světla a přebujelého

města s vysokými činžáky, přecpanými ulicemi, skladišti a

fotbalovými hřišti a najednou další tunel a zase slunce a nápis

A VOTRE SERVICE a nádraží Marseille Blancard a horské

hřbety daleko před námi a skladiště s ohromným nápisem

ALARM SERVICE a vlak se prohnul do oblouku, takže jsem

viděl na přední vagony.

Krátce jsme zastavili v Toulonu a zase se rozjeli. Seděl

jsem a zíral na svět kolem Středozemního moře, kde jsem teď

žil – sluncem zalité domy v pastelových barvách, palmy,

vlnami omývané oblázkové pláže, cihlově červené útesy

objímající pobřeží, plachetnice, motorové čluny, jachty,

kamenné

vlnolamy,

stěžně

stovek

ukotvených

lodí

připomínající kopí středověkého vojska a nad hlavou obloha

tak čistá a modrá a tak nepřekonatelně krásná, že působí

současně radost i bolest.

Jsme v Antibes. Vlak jede rovnoběžně s pláží, jsou velké

vlny. Kolem po silnici mezi tratí a pláží se řítí motocyklista v

kraťasech, teniskách a s helmou na hlavě. Vlak v Antibes staví.

Dívám se z okna a myslím na Španělův obraz nočního

rybolovu. Jednou jsme ho s Jákobem Kahnem studovali. Vlak

se dává do pohybu.

Pohodlně se na sedadle opírám. V dálce je vidět Nice,

modravá a snová, přistává tam tryskové letadlo, pomalu a

zvolna klouže k letišti, daleko nad mořem se kupí zářivě bílé

mraky, pláž se dlouze vine podél pobřeží, objevují se nápisy

SIESTA a TOP FUN. Ukládám skicář do kufříku.

/ 241

Vjíždíme do Nice a za chvíli jsme na nádraží. Je pozdě

odpoledne.

Vystupuju se svými zavazadly z vlaku a zhluboka

vdechuju horký, vlhký vzduch provoněný mořem. Objevuje se

u mě nosič. Jdu za ním po nástupišti, vyjíždíme pohyblivými

schody, procházíme nabitou halou. Všude je spousta turistů.

Kolem spěchá opálená žena ve středních letech, v jedné ruce

chová psíčka, ve druhé nese igelitovou tašku s obrázkem

tmavovlasé krasavice a s bílým nápisem na černém pozadí: JE

SUIS BIEN DANS MA VILLE. Nosič mě vede k volnému

taxíku a já dávám řidiči svou adresu v Saint-Paul.

Řidič je Arab. Hladce kormidluje taxík po přecpaném

bulváru. Na plážích i ve vodě jsou lidé. V kalužích na

chodnících a kolem obrubníků se zrcadlí palmy a obloha.

Bulvár lemují pastelové hotely čelem obrácené k moři. Později,

s příchodem noci, se hotely i pláž rozsvítí světly, dokonalá

křivka pobřeží zaplane jako ohnivý náhrdelník a v Nice začne

pověstný noční život. V noci do Nice vlastně nejezdím.

Řidič jede rušnou dálnicí do Cagnes-sur-Mer a potom

odbočuje na Věnce a Saint-Paul. Kolem budek, kde se platí

mýto, vjíždíme na čtyřproudovou dálnici, pak za kruhovým

objezdem na dvouproudovou silnici víc do kopců a přes další

objezd, napravo míjíme údolí a předjíždíme hlouček mladých

cyklistů. Jsem někde tady odsud? zeptal se řidič. Veze mě

domů, odpověděl jsem. Pár měsíců jsem byl pryč. Jsem

původem z Francie? zeptal se. Ze

Spojených států, řekl jsem. Ale posledních dvacet let žiju

ve Francii. Událo se v Nice poslední dobou něco, co stojí za

zmínku? Řekl, že včera tu byla bouřka, která vyvracela stromy

a strhávala elektrické vedení. Řekl, že vypadám jako slušný

člověk a že se dějí nepěkné věci. Ptal jsem se, jaké nepěkné

věci, a on řekl, že majitelé hotelů sepisují tajný seznam těch,

kdo odjeli z města a nezaplatili za ubytování. Mají v úmyslu

jim propříště Nice znepřístupnit. Říkal, že má bratrance, který

jezdí s taxíkem v New Yorku. Něco podobného by v New

Yorku neprošlo. Jenže tady jsme ve Francii. Ve Francii to

projde. Je to jasný příklad diskriminace Arabů. Byl jsem tu na

volby? Ne? Tenhle Le Pen je fašista a nebylo by žádné

překvapení, kdyby ho jednoho krásného dne někdo odpráskl.

Říkal, že bych nevěřil, jaké všelijaké lidi už ve svém taxíku

vezl: mafiány, obchodníky s drogami, kurvy, pasáky. Říkal, že

/ 242

má mladšího bratra, který bude hrát na trumpetu na jazzovém

festivalu v Cimiez. Říkal, že řidiči z Belgie jsou idioti, kteří

nevědí, co je to volant. Minul Restaurant Les Oliviers a málem

přejel odbočku k našemu domu.

Zajel na štěrkovou příjezdovou cestu a pomohl mi s velkou

taškou. Měl olivovou kůži, byl neoholený a měl tmavý knír.

Zeptal jsem se ho, odkud je, a on řekl, že z Bejrútu. Když jsem

mu zaplatil, odjel.

Otevřel jsem si klíčem branku, pronesl dovnitř zavazadla,

postavil je na štěrkovou cestičku a strčil do branky. Byla těžká,

kovově rezonovala, když jsem ji zavíral, a zabouchla se s

hlasitým zařinčením. Borovicemi lemujícími cestičku províval

horký vítr. Odnesl jsem si věci na konec cestičky, nechal je

tam, došel k domečku, kde jsem mě! ateliér, odemkl kovové

dveře a vešel dovnitř.

Horký stojatý vzduch lehce zavánějící pižmem, prosycený

pachem lněného oleje a pigmentů. Stojím bez hnutí a zhluboka

dýchám. Vzduch působí opojně, jako nebeské víno. Všechno je

nedotknuté, jak jsem to opustil, můj vlastní nepořádek a

zmatek, chaos mého tvoření. U dveří stojí zelené křesílko, na

kterém kdysi seděla Rochele. Myslela jsem, že to tak bude,

doufala jsem, modlila jsem se, tati. Roztahuju neprůhledné

rolety na stropním okně a průsvitnými luxferami se prodírá

sluneční světlo a dopadá na poházené štětce, barvy, různé

drobnosti, krabice, nástroje, skicy, kresby – všechno

roztroušené po půltuctu pracovních stolků na třínožkách. Na

zdi visí velká fotografie Picassa, pořízená když mu bylo kolem

pětaosmdesáti, je na ní robustní, usmívá se, oči černé jako uhel,

pronikavé, živé. Pod fotografií je reprodukce Španělovy

Guemicy. O protější stěnu je opřené obrovské plátno s

vrstvičkou umbry, lapá světlo. O kousek vedle mi vždycky stál

modelem Avrumel. Vracím se pohledem k zelenému křesílku.

Tam Avrumel sedával se Šimšonem a tiše se díval, jak pracuju.

Zavírám a zamykám dveře ateliéru, beru do rukou

zavazadla a přecházím přes cihlami vydlážděný dvorek.

Zahrada vypadá krásně. Zářící oleandry a řeřichy, na jejichž

růžových a oranžových okvětních plátcích se zachytává světlo

slunce. Záplava rudých a oranžových trumpetkových květů na

úponcích u vchodu do domu. Nové pelargonie a marigoldy.

Všechno upravené, ošetřené, čisťounké. Jako bych si jenom

odskočil do Nice koupit potřeby na malování, maso a chleba, a

Debora byla uvnitř s Rochele a Avrumelem.

Vcházím do domu.

/ 243

Vzduch uvnitř je teplý a zatuchlý. Otevírám okna v

kuchyni. Závěsy, starý dřevěný stůl a židle. Kusy nábytku

působí jako staří přátelé. Zavolám Maxovi a Johnovi a řeknu

jim, že jsem zpátky. Zavolám Deboře a řeknu jí, že jsem dojel.

Ráno půjdu na poštu a zjistím, co všechno přišlo. Pak půjdu ke

hrobu Jákoba Kahna.

Procházím jídelnou, na zdi mezi okny a ve spoustě obrazů

mé vlastní sbírky visí obraz rebeho. Vynáším si zavazadla po

točitém schodišti. Když míjím Avrumelův pokoj, nakouknu

dovnitř a na posteli leží jeho starý Šimšon, tak jak ho tam před

několika měsíci zapomněl.

Jsem doma.

/ 244

KNIHA TŘETÍ

Kapitola šestá

V ložnici je šero a stojatý vzduch. Otevírám okna a okenice a

chvíli stojím a dívám se na vesnici a údolí.

Ovzduší je nabité světlem. Podvečerní slunce barví zeď

kolem vesnice na jasně růžovou. Zelené údolí je poseté shluky

domečků s červenými taškami na střechách. Moře v dálce,

které se podél mlhavé linky obzoru slévá s bleděmodrou

oblohou, přidává stříbro leštěného kovu.

Když jsme se do domu nastěhovali, sedávala Debora celé

hodiny a dívala se, jak vesnice a údolí září světlem. Nemohla

se světla dost nasytit.

Vybalil jsem si věci a na noční stolek položil Rilkeho. Z

telefonu v ložnici jsem zavolal Maxovi a jeho majordomus mi

sdělil, že je někde na večírku v Nice. „Vítejte doma, Monsieur

Leve,“ řekl majordomus. „Už se nám stýskalo. Žena a děti jsou

v pořádku? Monsieur nalezne všechno, jak má být. Sám jsem

na to dohlédl.“ Byl to bývalý celník a v péči o Maxovo

království prokazoval smysl pro službu lidem a majetku jak

vystřižený z devatenáctého století.

Zavolal

jsem

Johnu

Dormanovi.

S

vyzvánějícím

sluchátkem v ruce jsem vyhlédl zadním oknem ložnice, odkud

bylo vidět na červené tašky na střeše jeho domu. Třeba šel na

večírek s Maxem; někdy s ním chodil. Pravděpodobnější se

ovšem jevila varianta, že tone v alkoholickém otupění. Zavěsil

jsem.

Potom jsem zašel do vesnice, do kavárny pod zdí, a posadil

se na terasu krytou markýzami a prastarými stromy. Byl tam

chládek a spousta lidí. Číšníci si to namířili ke mně, aby mě

přivítali doma a poptali se na Deboru a děti. Majitel vyšel ven a

podal mi ruku. Turisté na nás civěli. Číšníci sami věděli, co mi

mají přinést k večeři. Jedl jsem rychle a pozoroval přitom

vesničany, kteří na plácku z červeného jílu před kavárnou hráli

pétanque.

/ 246

Pak jsem prošel vesnicí ke hřbitovu, zastavil se před

otevřenou bránou pod tmavým železným křížem a přes řady

náhrobních kamenů dlouze hleděl k Chagallově mramorové

hrobce. Slunce hladilo temena nedalekých kopců a vrhalo na

hřbitov dlouhé stíny. Hřbitov plný starých i nových náhrobků a

posázený vysokými cypřiši ležel ztichlý ve zvolna padajícím

soumraku, množství křížů se jasně a ostře rýsovalo proti

bronzové záři večerních červánků. Po chvíli jsem se vydal

zpátky k domu, posadil se na terasu a díval se, jak přichází noc,

světla vesnice v houstnoucí tmě svítila jako nehybné světlušky.

Usnul jsem v křesle na terase, spal dlouho a probudil mě až řev

motorky jedoucí po silnici. Vzduch byl klidný, chladivý,

provoněný květinami. Šel jsem dovnitř.

Byla skoro půlnoc. Chvíli jsem seděl na posteli a díval se

na svítící vesnici, pak jsem vzal telefon a vytočil číslo. Po

druhém zazvonění se ozvala Debora. Její hlas zněl, jako by

seděla na posteli vedle mě.

Rodina, díky Bohu, je v pořádku, říkala. Před šabatem

mluvila po telefonu s Rochele. Na táboře se jí moc líbí. Co můj

otec? Měl jsem hezký šabat? Je dům v pořádku? Co dělají Max

s Johnem? Byli s matkou a Avrumelem na lodičkách v

Prospect Parku. V New Yorku je hrozné horko. Matka se má

dobře. Stojí vedle ní.

„Ašere? Jsi v pořádku?“

„Ano.“

„A otec?“

„Ten je v Izraeli, sbírá volební hlasy. Prožili jsme v

pařížské ješivě hezký šabat.“

„To jsem ráda, Ašere. Nám s Deborou dělá moc dobře, že

můžeme být spolu. Připadá mi, jako bych našla ztracenou

dceru.“

„Nemá někdo z vás další zprávy od bratrance Jonkela?“

„Nachum mi včera po Šulu říkal, že se tě bratranec Jonkel

pokusí zbavit správcovství sbírky. Chce tě dát k soudu.“

„To může?“

„Nevím, Ašere. Jsem smutná, že v rodině došlo k

takovému nešváru.“

„Mně je z toho taky smutno. Nevím, co s tím dělat. Je tam

někde Avrumel?“

„Je tady.“

„Tati?“ Vysoký hlásek, zadýchaný. Představuju si zrzavé

vlásky, pihovaté tváře.

„Jak se máš, synku?“

/ 247

„Mám se dobře, tati. Byli jsme dneska na lodičkách.

Pomáhal jsem mámě veslovat.“

„To je bezva.“

„A hádej co, tati.“

„Co?“

„Až se dědeček vrátí z Izraele, bude mě vždycky v neděli

brát s sebou do kanceláře. Dědeček říká, že možná uvidím i

rebeho.“

Mlčel jsem.

„A na táboře hraju baseball. Každý den. Kde teď jsi, tati?“

„Doma.“

„Našels Šimšona?“

„Ano.“

„Přivezeš ho s sebou?“

„Jasně.“

„Dám ti mámu.“

Znovu se ozvala Debora. „Stýská se mi po tobě, muži.

Zařídils v Paříži všechno, cos potřeboval?“

„Ano.“

„S tvojí matkou je mi opravdu moc dobře.“

„Jak pokračuješ s tou knížkou?“

„Moc dobře, chvála Bohu. Je tu teď klid. Dobře se mi tu

píše.“

„Buď na sebe opatrná, ženo.“

„Na shledanou, Ašere. Dojeď ve zdraví.“

V nastalém tichu jsem slyšel jen motorku, která namáhavě,

jako urputný komár, zdolávala kopec. Vesnice si stála na svém

vršku, zalitá září nočního osvětlení. Zdálo se mi, že v okně

jednoho domku vidím Jákoba Kahna, jak se na mě dívá. Po

chvíli jsem usnul.

Probudilo mě melodické klinkání vesnických zvonů, které

se neslo ranním vzduchem. Ležel jsem v posteli a cítil, jak mi

jejich hlas jemně proniká do uší. Zvony brzy utichly; ložnici

zvolna ovládlo podivně zlověstné ticho. Cítil jsem, jak ticho

prostupuje celý dům, a za chvíli jsem vstal a oblékl se.

Pomodlil jsem se ranní modlitbu a ve světle ranniho slunce

vyšel kopec ke kavárně, abych se nasnídal. Bylo málo hodin;

prodavači umývali ulici před svými krámky a v kavárně bylo

jen pár lidí. Přišel ke mně jeden z číšníků, malý kulaťoučký

muž kolem padesátky, který svého času maloval, a chvíli jsme

si povídali o chystané Légerově výstavě v Nadaci Maeght za

/ 248

vesnicí. Měl o ní zaručené zprávy: bude impozantní. Nový

pohled na Légera od jeho nejranějších začátků až do období

těsně před smrtí. On osobně nepatří zrovna k největším

Légerovým obdivovatelům. Bude to ale impozantní výstava.

Potom jsem šel na poštu a odeslal válcovitý balíček vdově

po Lucienu Lacampovi do Paříže. Obsahoval kresbu kreslící

dívky, kterou jsem vytvořil předešlého dne ve vlaku.

Potřeboval jsem na poště vyřídit ještě další věci. Udělala se za

mnou dlouhá fronta. Konečně jsem byl z pošty venku, ve stínu

vysoké borovice. Před lékárnou na druhé straně ulice stáli na

chodníku dva četníci a povídali si. Po silnici jezdila auta a

motorky a po ulicích začínaly proudit první vlny turistů. Vyšel

jsem z vesnice k soše na křižovatce, zahnul doprava a po

prudce stoupající cestě jsem se vydal k Nadaci Maeght.

Jdu do kopce, slunce už jasně září a hřeje, a za Nadací

Maeght přicházím na štěrkovou cestu s tepanou železnou

bránou a dvěma sochami z leštěného bílého mramoru – matka s

dítětem a troubící Gabriel – na trávníku za ní. Na moje

zazvonění se ozývá hlas hospodyně, ženy z blízké vesnice. Zní

z černé kovové krabičky připevněné na kamenném sloupku

napravo od brány. „Á, Monsieur Lev, vítejte doma, vítejte

doma. Hrozně ráda vás slyším. Á, ne, je mi líto; paní je dneska

pryč.“ Brána se hladce otevírá a já procházím dovnitř. O chvíli

později se klouzavě zavírá.

Jdu po cestičce, která se vine mezi ibiškem a citroníky, a

přes hustý trávník k pahorku s osamělým cypřišem a hrobem

Jákoba Kahna. Světlešedá mramorová deska ležící na trávou

porostlé zemi se třpytí na slunci, světlo na ní jiskří, jako by

byla posázená drahokamy. Na leštěném povrchu stojí:

Jákob Kahn

1884-1983

Před světlehnědým domem se štukovanou omítkou a

dřevěným obložením leží zahrada a terasa, na které sedával s

Táňou a poslouchal vítr. Sluch byl ten poslední jasný smysl,

který mu ke konci zůstal, a tak sedával s hlavou nakloněnou

proti větru a říkal, že v mistralu a sciroccu jsou slyšet jemnosti,

které člověk zaznamená, jenom když ho neruší jiné smysly,

lehké nuance připomínající jisté barevné odstíny, jaké v

určitém stadiu pozoroval u Matisse, občas u toho blázna

/ 249

Soutina a velice často ve Španělových pracích. Vítr jinak

provívá borovicemi a jinak jabloněmi, u jedněch je to jak vlna

kadmiové červeně, u těch druhých jemná zelená hlinka a v

křehkých lístečcích olivovníku zní lehounký nátěr blankytné

modři jako chladivá, něžná ruka. Mezi stříbřitými kmeny třešní

si vítr pohrává s přívalem temného nachu, zatímco v

jalovcových keřích je to jasně žlutá a v kopretinách oranžová.

Byl hrozně starý, hrozně křehký, vznášel se kolem něho mdlý

zápach a pořád musel mít svou indiánskou pokrývku – tu,

kterou jsem mu přivezl jako dárek z cesty po Arizoně – musel

do ní být zabalený, i když hřálo slunce.

Táňa vždycky seděla na terase kousek opodál a četla si

nějaký další ruský román. Vozili jí je emigranti a staří přátelé:

čerstvě propuštění Židé; ruští spisovatelé; diplomaté na cestách

po Západě. Byla o víc jak patnáct let mladší než její manžel,

žena působivého zevnějšku, s vysoko posazenými lícními

kostmi, stříbrnými vlasy hladce sčesanými do drdolu, s

tmavýma očima, aristokratického vystupování. Před revolucí

patřila její rodina v Oděse k bohatým obchodníkům, kteří měli

styky. Vždycky si četla, zatímco jsme si s Jákobem Kahnem

povídali.

„Co poslední dobou děláš, Ašere Leve?“ ptal se mě

pokaždé, když jsem za ním přišel, a tenkrát jsem za ním chodil

často, dvakrát nebo třikrát týdně. Byl jsem pro ně jako syn;

někdy se mnou chodila i Debora a brala s sebou Rochele.

„Tu a tam něco,“ odpovídal jsem a chvíli jsme probírali

technické otázky.

Dělalo mu problémy mluvit delší dobu jedním jazykem,

jakýmkoliv. Přecházel z angličtiny do jidiš, do francouzštiny,

do ruštiny. Jazyky zpočátku odpovídaly období jeho života, o

kterém mi právě vykládal: vyprávění o dětství v Rusku bylo v

jidiš; léta strávená s Picassem na Montmartru popisoval

francouzsky; léta v Americe anglicky; na Táňu často mluvil

rusky, čemuž jsem nerozuměl. Pak začal měnit jazyky

uprostřed věty, aniž by mezi předmětem hovoru a jazykem byla

jakákoliv poznatelná souvislost. Jazyky se v jeho řeči vrstvily

jako barvy na jeho plátnech.

„Já už nic nedělám,“ řekl mi jednou. „Slyšel jsem, že

Chagall ještě pořád dokáže malovat. Já ale nedělám nic. Oči

mám slepé. Nohy mě neposlouchají. Ruce odmítají pracovat.

Jenom uši mi ještě slouží. Nevadí. Udělal jsem, kvůli čemu

jsem tu byl. Mám právo na únavu. Je to zasloužená únava.“

/ 250

Seděl – přikrývku s tančícími indiánskámi barvami a vzory

omotanou těsně kolem sebe – s neskutečně zvrásněnou tváří

zalitou sluncem, mrožím knírem povadlým a pocuchanými

suchými bílými vlasy volně povlávajícími na lebce potažené

tenkou kůží, na bleděrůžové pokožce nahnědlé skvrny, zapadlé

oči lesklé vodnatým povlakem stáří.

Jindy mi řekl: „Pamatuješ se, jak nás rebe poprvé dal

dohromady? Vůbec jsem nedoufal, že to bude mít nějakou

cenu. Uměl jsi kreslit, to ano. Uměl ses dívat. Ale kreslit umí

kdekdo. Není to nijak výjimečný dar. A byls takový malý kluk.

Třináctiletý naivní kluk. Rebe nejspíš předpokládal, že

neuspěješ. Uvažuju, jestli rebe nelituje, že nás dal dohromady.

Přemýšlels o tom někdy, Ašere Leve?“

„Přemýšlel, ano.“

„Poslední dobou na to často myslím. Protože už brzy budeš

mým nástupcem.“

„Přestaň.“

„No jen si nemysli, že jsem to všechno dělal z dobroty

srdce, Ašere Leve. Umělci nejsou tak laskaví. Umělci jsou

vypočítaví sobci. Kdybys měl jenom talent na kreslení, moc

dlouho by nám to nevydrželo. Měls v sobě ale skrytou

schopnost běsnit. Dokonce ani rebe nedokázal rozpoznat, jakou

v sobě máš zlobu. Já ty démony viděl. Byly zdrojem tvého

umění. Bylo mi to hned jasné, během prvních několika týdnů,

co jsme byli spolu. Věnoval jsem ti léta života, protože jsem v

tobě viděl svoji budoucnost.“

„Moc mluvíš,“ řekla mu Táňa a zvedla oči od knihy. „Měl

by sis odpočinout.“

Řekl jí něco rusky a ona zavrtěla hlavou.

„Chce, abych odpočíval,“ řekl mi svým chraplavým

hrdelním hlasem. „K čemu? Už jsem naživu déle než většina

lidí, kteří kdy žili. Budu si povídat se svým žákem, protože v

něm je moje budoucnost.“

Táňa mu odpověděla rusky a on se zasmál, zakašlal a

přitáhl si indiánskou přikrývku až k bradě. Byl tak vychrtlý,

zbývalo z něho tak málo, až se zdálo, jako by vlněné záhyby a

sklady pokrývky ovíjely jen kosti a vzduch. Já byl ve

sportovním tričku s krátkým rukávem, khaki kalhotách,

sandálech a rybářské čepici. Obrátil se ke mně. „Víš, co mi

řekla? ‚Kopeš si hrob.’ Má pravdu, Tánička! Pomodlíš se za

mě, Ašere? Já v Boha nevěřím, to ty víš. Ale modlitba nemůže

škodit. Jo, jo, rebe je chytrák.“

/ 251

A ještě jindy se mě zeptal: „Vracíš se někdy do

Brooklynu?“

Zavrtěl jsem hlavou. Neřekl jsem mu tenkrát o tom

telefonu.

„Vůbec nikdy?“

„Jednou jsem tam byl.“

„Už jsi s Brooklynem skončil?“

Nic jsem na to neřekl.

Vážně pokýval hlavou. „Mlčíš. To znamená rozpolcenost.

Jsem rád, že si ji necháváš pro Brooklyn a necpeš ji do svého

umění. Rozpolcenost v umění je jako chcanky v kafi.“

„Kahne,“ řekla Táňa a vzhlédla od knihy. „Stáří tě

neopravňuje k tomu, abys byl vulgární.“

Ignoroval ji. „Víš, oni tě nenechají na pokoji. Vyčkávej.

Přijde čas, kdy ty budeš potřebovat je nebo oni tebe. Budou mít

požadavky. Až tě budou potřebovat, zavolají tě. Co potom

uděláš, Ašere Leve?“

„To bude záležet na tom, co budou chtít.“

„Myslíš? Víš, můj otec byl ladovský chasid, stoupenec

rebeho otce. Vzpomínám si, jak otec zpíval a tančil v naší malé

synagoze v Kyjevě, i ve strachu ze sviní komunistů všude

kolem. Já, já nevěřil ničemu než svému umění. Přesto, když mě

povolali –’“ Přerušil větu a upřeně se zahleděl do podvečerního

slunce.

„To bylo kdy?“

„Dávno.“

„Cos udělal?“

„Vzal jsem tě za svého žáka, Ašere Leve.“ Stočil pohled ke

mně. Na suchých rtech mu pohrával unavený úsměv. „Je těžké

říct jim ne. Umějí se dotknout čehosi hluboko v člověku, velmi

hluboko. Zacházejí s věčností, se samými kořeny duše.“

„Jsou to šarlatáni,“ řekla Táňa. „Zneužívají přirozených

lidských pochyb o sobě samém a pocitu viny. Odpusť, Ašere.

Ostatně tebe mezi ně nepočítám.“

„Náš Ašer mezi ně patří i nepatří. Nemám pravdu, Ašere?“

Nic jsem neříkal.

„Poslouchej, jak mlčí, Táňo. Neodpovídá. Mlčení je

známkou jeho rozpolcenosti. Jen se na něho koukni.

Rozpolcenost z něho stoupá jako mlha. Jen počkej, Ašere Leve,

jednoho dne si tě povolají. Člověk nemusí být zrovna mudrc,

aby tohle dokázal předpovědět. Znám rebeho ještě z dob, kdy

jsme spolu byli v Paříži. Ano, ano dřív nebo později na tebe

vznesou požadavky.“

/ 252

Cestou domů z jedné takové naší večerní návštěvy se mě

Debora zeptala: „Proč za ním chodíš tak často? Většinu času,

kdy u něho sedíš, prospí.“

„Je to můj učitel,“ odpověděl jsem.

„Teď už spolu ale skoro nemluvíte.“

„Nepotřebuju slova, abych se s ním domluvil.“

„Opravdu měl tak blízko k Picassovi a ostatním?“ Jákob

Kahn předtím nesouvisle vykládal o časech v Bateau Lavoir.

„Svým způsobem se Picassovi vyrovnal, v něčem byl jeho

žákem. Čím byl Picasso v malbě, to znamenal Jákob Kahn v

sochařství.“

„Co tím myslí, když říká, že jsi jeho budoucnost?“

„Nevím.“

Mlčela. Sešli jsme z kopce, prošli kolem sochy a vyšli na

hlavní silnici. Vzala mě za paži. „Nebudeme o tom mluvit,

muži. Některá břemena se snáz nesou v tichosti.“

Jednou odpoledne mi Jákob Kahn řekl: „Myslíš někdy na

ženy?“

„Často,“ řekl jsem. „Na Deboru, na Rochele.“

Suše se zasmál. „Já byl na umělce nezvykle věrný, když

uvážíme, co všechno mi přicházelo do cesty.“ Viděl jsem, jak

Táňa vzhlédla od knihy. „A teď, čím jsem starší, tím víc na ně

myslím. Vždycky jsem se domníval, že to bude obráceně. Život

je jedno velké překvapení. Viděls Picassovu 347 Suitě? Něco

neskutečného. Co už nemohl dělat penisem, to prováděl

perem.“

„Kahne,“ řekla Táňa mírně káravým tónem. „Mluvíš jako

školák nebo starý chlívák.“

„Včera jsem byl v muzeu v Antibes,“ řekl jsem. „Zacházel

se svými ženami příšerně!“

„Květiny je potřeba hnojit,“ řekl v jidiš a francouzsky

dodal: „Kdo chce vypěstovat růži, potřebuje sračky.“

„Kahne,“ řekla Táňa.

„Ženy, to byly jeho démoni, jeho sračky.“

„Uvádíš našeho hosta do rozpaků.“

„Našemu hostovi je čtyřicet, Táňo. Náš host ví, co jsou to

démoni. Jaké démony máš ty, Ašere Leve?“

Jednou odpoledne jsem k němu šel a hlas hospodyně z

černé krabičky zněl slabě a napjatě, a když jsem prošel bránou,

zahradník na mě vrhl kosý, výmluvný pohled. Na cestě před

garáží stál zaparkovaný červený peugeot, což znamenalo, že

přijel doktor. Táňa seděla v křesle v jejich prostorném

obývacím pokoji, veliké hnědé oči nezvykle vystrašené, jinak

/ 253

se ale ze všech sil ovládala. Seděl na zahradě, řekla mi, a

najednou ztratil vědomí. Jeden člověk, co jim vypomáhá, ho

vynesl nahoru do ložnice. Táňa zavolala doktora. Čekali jsme v

pokoji spolu. Zdi domu byly pokryté jeho soukromou sbírkou:

takové malé muzeum moderního umění. Po chvíli se objevil

doktor, padesátník jako ze škatulky, s šedým knírem, šedými

vlasy a vlídnýma očima za skly brýlí bez obrouček. Selhání

srdce. Městnáni krve v plicích. Madame se musí připravit na

nejhorší. Zatím je tu mírná naděje na dočasné zlepšení. Člověk

si nemůže být nikdy jistý. Madame to jistě chápe. Není nám

dáno setrvávat zde na zemi věčně. A v takovém pokročilém

věku, ta krev, slabé srdce… Ať mu Madame zavolá, kdyby

vypozorovala jakoukouliv změnu.

Seděl jsem u něho v sešeřelé ložnici. Jednu ruku měl

zlehka položenou na mojí ruce, suchou, chladnou, zsinalou. Z

jeho tváře bez výrazu zírala smrt; nasadila mu nezaměnitelnou

bezkrevnou masku. Svého času bušil do mramoru a dřeva,

dláto a kladivo mu v rukou jen hrály, odštěpky létaly na

všechny strany, v pažích a na krku se mu nadouvaly svaly a

žíly, z obličeje mu crčel pot. Teď jako by pod pokrývkou nic

nebylo. Vypadal nehmotně, pouhý přízrak.

Otevřel oči. „Ašere Leve.“

„Doktor říkal, že bys neměl mluvit.“

Zakašlal a zamumlal cosi rusky. Táňa, která seděla vedle

mě, mu tiše odpověděla. Mně řekl v jidiš: „Odříkej mi žalm,

Ašere. To nemůže být na škodu.“ Odříkal jsem zpaměti žalm.

Zavřel oči a jen ležel, mělce dýchal, občas se maličko pohnul.

Škvírami v žaluziích pronikaly dovnitř proužky načervenalého

světla. Mluvil rusky, vykřikoval slova. Pak ležel klidně a

francouzsky řekl: „Vídáš je někdy, naše učitele, naše přátele,

naše nepřátele?“

„Občas,“ řekl jsem francouzsky.

„Často vídám Španěla. Vedeme spolu dlouhé hovory. Jako

přítel měl spoustu dobrých vlastností… Ale byl to ďábel.“ V

jidiš řekl: „Ty jsi ďábel, Ašere Leve. Jak vezmeš do ruky tužku

nebo štětec, stává se z tebe ďábel. Nedopusť, abys při práci

zpohodlněl. Jsi jako Španěl. Potřebuješ démony, abys mohl

zůstat ďáblem. Moje oči to vidí.“

„Už neví, co mluví,“ řekla Táňa Kahnová anglicky.

„Jsem hrozně unavený,“ zamumlal Jákob Kahn v jidiš.

„Zasloužím si odpočinek.“

Ležel bez hnutí, s každým jeho krátkým, mělkým

nadechnutím se ozvalo chraplavé zapískání.

/ 254

Táňa mi zatelefonovala druhý den časně ráno. Jákob Kahn

před malou chvílí zemřel. Právě odešel doktor. Je potřeba

připravit pohřeb. Probíral se mnou Jákob způsob pohřbu?

Krátce jsem s ní promluvil a zavěsil jsem. Debora ležela na

svojí půlce postele, bledá v obličeji. Byla v sedmém měsíci s

Avrumelem. Odříkal jsem hebrejsky verš z Knihy Jobovy,

který se recituje, když se člověk dozví, že někdo zemřel. „‚Bůh

dal, Bůh vzal. Pochváleno budiž jméno Páně.’“ A rozplakal

jsem se.

Úřady povolily výjimku, aby byl Jákob Kahn pohřben na

vlastním pozemku: jediný hřbitov v Saint-Paul byl křesťanský;

židovský hřbitov v Nice byl moc daleko. Picasso ležel v hrobě

na svém pozemku. A tady se, konec konců, jednalo o Jákoba

Kahna. Okna velkých francouzských katedrál svítila jeho

zářivými barvami a tvary. Jeho sochy zdobily veřejná

prostranství v tuctu evropských velkoměst.

Byl to velký pohřeb. Z Paříže přiletěl ministr kultury. Byl

tam starosta Paříže, spolu se starosty Saint-Paul a Věnce. Jákob

Kahn a Táňa neměli žádné žijící děti. Dostavili se čtyři

vzdálení příbuzní, z nichž jsem se s nikým do té doby nesetkal.

Bylo tam množství malířů, sochařů, spisovatelů a lidí z

vesnice. Slyšel jsem francouzštinu, angličtinu, ruštinu,

italštinu, španělštinu, němčinu. Byli tam kurátoři, agenti,

grafici, rozhlasoví zpravodajové, televizní štáby, novináři.

Židle k sezení byly rozestavené na terase. Krátkou bohoslužbu

sloužil mladý rabbi z malé ladovské synagogy v Nice. Já

přednesl chvalořeč, a nepamatuju si, co jsem říkal, jenom vím,

že jsem musel několikrát udělat pauzu, abych se zhluboka

nadechl. Byl jsem jedním z šesti mužů, kteří vynesli rakev na

pahorek. Nesla se nečekaně lehce, jako by se tělo už začalo

rozpadat. Bylo teplé ráno, váhavé slunce se skrývalo za

mlžným oparem. Od moře k nám přicházely teplé závany

scirocca, slyšel jsem je provívat cypřišem. Slyšíš to taky,

maître? Vítr ve vysoko se vypínajícím stromě. Můj hlas

pronesl: „‚Ty, kdo dlíš v příbytku Nejvyššího…’“ Stál jsem

mezi Táňou a mladým rabbim a zíral do otevřeného hrobu

zejícího v zemi, ve kterém byla spuštěná rakev, za

všeobecného ticha. ,“Budu s ním v dobách nouze; já ho

vysvobodím a způsobím, že ho budou ctít; dám, aby dozrál ve

vysokém věku, a nechám ho dojít spásy.’“ Házel jsem do hrobu

lopatou zem a slyšel, jak s dutými údery dopadá na víko rakve.

Uvnitř sebe jsem cítil velikou otevřenou ránu, prázdnotu,

otupující bolest. Odvrátil jsem se.

/ 255

Táňa zůstala v ohromném domě sama. Byl plný jeho soch

a obrazů. Často jsem za ní chodil. Žila se svými knihami a

vzpomínkami. „Jsem vdovou po velkém muži. Není nás moc

takových. Jsme jakýsi zvláštní druh. Strašně mi schází, i když

bych nechtěla, aby zůstával naživu v tom stavu, v jakém byl

během posledních měsíců. Nesmíš sem přestat chodit, Ašere.

Služebnictvo dostalo pokyn pustit tě dovnitř, ať už budu doma,

nebo ne. Netvař se tak smutně. Jákob Kahn měl dlouhý a

hodnotný život. Co víc můžeme na tomhle světě chtít?“

Chodil jsem tam často. Sedával jsem s ní na zahradě.

Někdy se mnou chodily Debora a děti. Jednou jsme s sebou

vzali jenom Avrumela – Rochele byla ve škole – a Táňa ho

pustila do Jákobova ateliéru. Byly mu, tuším, asi tak dva roky.

Setmělý ateliér překvapivě ještě pořád slabě čpěl pachem

štípaného kamene. Avrumel stál mezi kvádry surového

mramoru, vytesanými postavami, obrovskými obrazy, změtí

nářadí na pracovních stolech, očička a pusinku zakulacené

posvátnou hrůzou.

Jákob Kahn odkázal svůj majetek Táně. Mně nechal

bronzovou sošku nás dvou, jak spolu tančíme se svitkem Tóry.

Udělal ji, když jsem byl jeho žákem. Jednou mě byl navštívit

během svátku Simchat Tóra a tančili jsme spolu mezi vířícími

davy na ulici před ladovskou synagogou. Postavil jsem sochu

na podstavec v našem obývacím pokoji, pod obraz rebeho.

Pokračoval jsem v návštěvách. Vždycky jsem postál nad

hrobem a odříkal žalm. Často jsem si povídal s Táňou. Letos na

jaře, pár týdnů po mojí pařížské výstavě, mi zavolala a

požádala mě, abych za ní zašel. Vystoupal jsem do kopce,

zazvonil a promluvil do černé krabičky.

Seděli jsme ve velkém, světlem zalitém obývacím pokoji

obklopeni sochami a obrazy Jákoba Kahna. Zdálo se, jako by

se vznášel nad námi. Cítil jsem jeho přítomnost a představoval

si jeho oči, jeho popelavou tvář, mroží knír. Slyšel jsem jeho

hlas.

„Jak se cítíš, Ašere?“ zeptala se Táňa jemně.

„Nevzpomínám si, že bych se kdy cítil hůř, i když mi

určitě někdy hůř bylo.“

„Jak se má Debora?“

„Dělám jí starosti.“

„A děti?“

„Chvála Všemohoucímu, jsou zdravé.“

„Četla jsem všechny noviny a časopisy.“

Nic jsem na to neřekl.

/ 256

„Co budeš dělat?“

„Nevím.“

„Vzpomínám si, jak Jákob Kahn říkal, že člověk by neměl

brát příliš vážně své kritiky. Kritici patří k těm, kterým musí

umělec dávat lekce.“

„Třeba už nemám co říct.“

„To je nesmysl, Ašere Leve.“

„Když umělec nemá co říct, měl by odejít. Dobří kritici

jsou skoro vždycky krutí, málokdy ale píší hlouposti. A ti, kdo

píší o mojí práci, patří mezi nejlepší.“

„Kahn mi jednou řekl, že umělec nedělá umění pro kritiky,

ale sám pro sebe.“ Zvykla si citovat svého muže, což, jak jsem

někde četl, je sklon, který mívají vdovy po velikánech. „Pro

koho tvoříš ty, Ašere?“

„Není na tom nic špatného, vyslechnout si dobré kritiky.“

„Utrpěls krutou ránu, Ašere. Tím spíš bys měl

pokračovat.“

Byl jsem zticha.

Prostorný pokoj jako by byl plný Jákoba Kahna, Jákob

Kahn vyplňoval všechny kouty, zářil mezi tančícími zrnky

prachu v paprscích slunečního světla procházejících velikými

okny. Za okny byla zahrada, terasa, trávník s pár jeho velkými

sochami a za tím vším pahorek, osamělý cypřiš a hrob.

Táňa Kahnová se ke mně naklonila. „Poslouchej, Ašere.

Když jsme uprchli z Paříže a Němci roztavili jeho sochy, byl

zoufalý. Nemohl pracovat. Zmocnila se ho melancholie, která z

něho do poslední kapky vysála energii. Tys ho tak zažil, ale

jenom párkrát. Když jsme přišli do Ameriky, drželo se ho to v

jednom

kuse

skoro

celý

rok.

Pořád

dokola

mi

opakoval:.Všechno ztratilo punc. Kámen už není kámen.

Modrá už není modrá. Červená není červená. Žlutá není žlutá.

Všechno má barvu otevřeného hrobu.’ Potom šel za vaším

rebem. A začal zase pracovat.“

„To jsem nevěděl.“

„Ach ano.“

„Co mu rebe řekl?“

„Nemám tušení. Jednou jsem se ho na to zeptala a on mi to

odmítl říct. Pak už jsem se ho nikdy neptala. Můžu ti nabídnout

šálek kávy nebo čaje, Ašere? Máme duben, pořád je ale dost

chladno. Pravda je, že tenhle druh melacholie se dá překonat.

Nenecháš se přece zničit svými kritiky, byť sebelepšími.“

/ 257

O dva dny později zavolala matka a oznámila mi, že

zemřel strýček Jicchak.

Teď stojím na pahorku u hrobu Jákoba Kahna, cypřiš se

tyčí proti modrému rannímu nebi a na tváři cítím teplý vítr. Je

to poslední smysl, který mi ještě slouží, slyším ho říkat. Ve

větru jsou barvy, Ašere Leve. Najdi si zase svoje démony a

vrať se k práci. Barvy na tebe čekají ve větru. Všechno ti šlo

moc hladce. Umělec potřebuje roztříštěný svět, aby mohl jeho

kusům dát umělecký tvar. Není to tak, Ašere Leve? Poklid

umění zabíjí. Ašer Lev, umělec. Ašer Lev, potížista. Ašer Lev,

moje budoucnost. Jeho hlas provívá větrem a já k němu

připojuju slova žalmistova..“Ochraňuj mě, Bože, utíkám se k

tobě! Pravím Hospodinu: Ty jsi, Panovníku, moje dobro, nad

Tebe není…’“ Vítr v rozechvělém cypřiši je rudý a černý.

Scházím zpátky prudce se svažující silnicí kolem odbočky

k Nadaci Maeght a potom k vysoké modernistické soše na

křižovatce s hlavní silnicí. Všude podél silnice stojí

zaparkovaná auta a silnice je plná turistů. Kolem projíždí v

oblaku naftových výparů zelenobílý turistický autobus značky

Mercedes; tónovanými skly po mně pokukují zvědavé tváře. U

Maxova domu vyběhl odněkud z živého plotu podél silnice

černý pes; velký, černý, s hladkou srstí, čenichá v mých

stopách a chvíli jde za mnou, pak odbočuje a mimochodným

krokem běží k vesnici.

Když míjím bránu Maxova domu, vidím Džamila,

arabského zahradníka, jak na zahradě ošetřuje ovocné stromy, a

Maxova krémového peugeota pod zelenou umělohmotnou

markýzou podél zdi jeho ateliéru. Přes živý plot a stromy vidím

pableskovat bazén: klidná hladina vody zrcadlí hřejivou modř

oblohy. Avrumel a Rochele bazén přímo zbožňují! Vidím před

sebou Avrumela v bazénu, bílá kůže se mu leskne, rezaté vlasy

planou na slunci. Bylo potřeba pořád ho mazat opalovacími

krémy; snadno se spálí. Rochele byla ve vodě jako doma,

hubenýma rukama dělala rázná tempa, obratně kopala bledýma

nohama, dlouhé světlehnědé vlasy se za ní táhly jako nějaký

živočich. Voda pro ni znamenala výborné cvičení, nedokázala

ale plavat rychle moc dlouho; brzy se zadýchala. Vidím jejich

zmáčené obličeje, voda jim kape z vlasů a plavek, na kraji

bazénu, kde sedí na sluníčku, se kolem nich dělají loužičky. A

Deboru v lehkých letních šatech, která někdy sedávala opodál

pod jedním z Maxových slunečníků. Do bazénu nikdy nešla,

jenom když byla úplně sama nebo se mnou.

/ 258

Přední bránou vidím Džamila mezi citronovníky. Max je

teď nejspíš v ateliéru a pracuje. Plátna a stojany má vyrovnané

jako vojáky, prochází mezi nimi svlečený do pasu a nanáší

barvy. Je to opravdu dobrý malíř; podle všeho mu nedělá

problémy začít pracovat, dokáže si přesně vymezit tvůrčí arénu

a bez bázně do ní vstoupit. Jeho barvy přímo tančí, čiší z nich

radost ze života; zaslouží si svůj úspěch.

Jdu ještě pár kroků dál a odbočuju na vedlejší cestu, která

vybíhá z hlavní silnice. Zadní část Maxova pozemku je hned

přes cestu od naší přední branky. Vcházím dovnitř a horkým

sluncem jdu štěrkovou cestičkou pomalu k domu. Uvnitř

otvírám okna a žaluzie, aby čerstvý vzduch a slunce vyhnaly

zatuchlinu. Bezcílně procházím z místnosti do místnosti. Tady

seděla Debora a kojila Avrumela. Tady si Rochele hrála se

skládačkou. Tady jsem dostal nápad na jeden obraz. Tady jsme

seděli s otcem a povídali si. Tady se mi John Dorman svěřil,

kolik let byli se ženou v New Yorku v komunistické straně.

Tady se Avrumel jednou připletl moc blízko za elektrikáře, a

jak se elektrikář najednou otočil od zásuvky, Avrumel mu

naletěl okem na šroubovák. Krev a bolest. Málem o oko přišel.

Zavolal jsem Maxovi, ozval se mi jeho záznamník a já

záznamníku oznámil, že jsem doma. Podíval jsem se na

hodinky a rozhodl se zavolat Johnu Dormanovi. Seděl jsem na

posteli, díval se oknem na ochrannou zeď vesnice a vytočil

Johnovo číslo. Telefon zvonil dlouho, než to vzal.

Neartikulovaný hlas pronesl anglicky: „Nepřejte si mě, jestli

voláte kvůli pitomostem.“

„Johne? Tady Ašer Lev.“

„Žádnýho Ašera Leva neznám. Sbohem.“

„Jak se ti vede?“

„Telefonuju, takže nejspíš dobře. Hele, je to vážně Ašer

Lev?“

„Ano.“

„Ty prevíte. Máte vy to divný pohřební zvyky, Leve.“

„Tos nedostal můj dopis?“

„Jestlis ho poslal, tak jsem ho dostal. Trochu mi vypovídá

paměť. Ženu tu máš taky?“

„Ne.“

„A děti?“

„Vrátil jsem se sám.“

„Prevíte. Měls tam zůstat a paní s dětma poslat sem. Je tu

bez nich smutno. Zdržíš se? Máte zatraceně divný pohřební

/ 259

zvyky. Dva měsíce zahrabávat jednoho člověka. Měl bys to dát

k lepšímu v National Geographicu.“

Zavěsil.

Sotva jsem položil sluchátko, telefon zazvonil. Vzal jsem

to a uslyšel Maxův hlas. „Nazdárek, příteli. Jak se vede? Zajdi

potom ke mně, řeknu Claudine, aby nám uvařila nějakou

dobrotu a sníme si to na terase. Jaks jel? Vlakem? Dobrý

nápad. Letadla mají kvůli stávce zpoždění. Já čekal v Paříži na

letišti dvě hodiny. Otrava. Musím zpátky pracovat. Zrovna –

jak to říkáš? – mi to pěkně odsýpá.“

Zavěsil jsem a lehl si na postel. Postele, prádelníky,

zrcadla, koberce, židle, trámový strop, bílé zdi s prosvítajícími

zrníčky písku, okna a výhled na údolí s vesnicí. Všechno je

stejné a všechno je úplně jiné. Než jsme odjeli, vnímal jsem

Brooklyn vzdáleně, rozostřený filtrem Saint-Paul. Teď všechno

v Saint-Paul halí měsíce strávené v Brooklynu. Zavírám oči a

vidím Avrumela, jak jde s mým otcem prudce stoupající silnicí,

která vede kolem Nadace Maeght k domu Jákoba Kahna.

Vidím Rochele, jak s mojí matkou stoupá úzkými

středověkými uličkami vesnice. Vidím Deboru s matkou, jak

sedí v klubovkách u Maxova bazénu. Vidím otce, jak se baví s

Maxem o budoucnosti. „Bez budoucnosti nemůže být

přítomnost,“ říká otec. „Bez budoucnosti není naděje na

vykoupení a bez naděje na vykoupení není nic. Člověk musí

plánovat dopředu.“ Max se zdvořile usmívá. Takovéhle řeči,

svěřil se mi jednou, slýchal od svého otce. „Mluví o spáse

světa pro budoucí,“ řekl Max. „Já mám daleko skromnější cíle.

Rád bych zachránil jedno plátno pro dnešní den.“

Slunce procházející oknem kousek popošlo a svítí mi teď

do očí. Strnule zírám do jeho zlatavého světla, sleduju líný

pohyb zrnek prachu: smítka blýskající se ve sluncem zalitém

světě. Vstávám z postele a stoupám si k zrcadlu prádelníku.

Ašer Lev. Jsem v pokušení nakreslit další svůj obrys, třeba

některou Avrumelovou pastelkou, zanechat na zrcadle

kostrbatou, paňácovitou siluetu Ašera Leva. Místo toho

vycházím z domu a žhnoucím sluncem a chladivými pásy stínu

jdu do svého ateliéru.

Veliká uzavřená místnost je tichá. Její pachy, pro mě

opojné, představují pro Rochele smrtelné nebezpečí. Pane

světa, vedeš si podivně. Mně sešleš dar, díky němuž nemůžu

žít bez pachů, ve kterých se moje nadání probouzí k životu; na

Rochele uvalíš prokletí, které jí brání se jim byť jen přiblížit.

Pokud je v tom nějaký smysl, pak mi uniká. Ledaže bys chtěl s

/ 260

konečnou platností ukázat, že tenhle dar patří výhradně mně; že

v mojí rodině nebude mít pokračovatele; že stojí a padá s

Ašerem Levem. Je to tak? Ašer Lev, umělec. Ašer Lev,

potížista. Ašer Lev, slepá ulička.

Stojím v tichu sluncem zalitého ateliéru a rozhlížím se po

pracovních stolcích plných nepořádku, po ověšených zdech,

pocákané podlaze, obrovském prázdném plátně, které na mě

ještě pořád čeká, nečinně ležících štětcích a pigmentech,

terpentýnu a olejových barvách povalujících se tam, kde jsem

je nechal před pařížskou výstavou – všechno znehybnělé jako

na fotografii; podobně mi Debora kdysi popsala svůj život s

rodiči: jednoho červencového dne v roce 1942 se najednou

zastavil; vzpomínky zmrzlé v paměti: matka, jak na ni křičí, ať

vypadne a jde domů, že to není žádný cirkus nebo zoologická:

celé její rané dětství, láska, rodina, všechno najednou zmrtvělé,

strnulé, ztracené: přetržené a předčasně ukončené. Paříž je

proslavená množstvím začátků a konců. Každá dějepisná kniha

je toho důkazem.

Ateliér mi najednou připadá jako hrobka, jeho pachy mě

dusí. Vycházím ven těžkými kovovými dveřmi, zavírám a

zamykám je, odcházím přední brankou a přecházím silnici k

zadním dvířkám na zahradu Maxova domu. Dveře se s

cvaknutím otevírají. Jdu kolem majordomova domečku a

veliké zeleninové zahrady k ateliéru a slyším Maxe, který na

mě volá z terasy.

„Ašere, tady. Jak se vede, příteli? Pojď se posadit.

Claudine pro nás stvořila jeden ze svých zázraků.“

Claudine vychází z domu. Je to hezky upravená rusovláska

středních let z jedné z nedalekých horských vesnic. Nese

dřevěnou mísu plnou salátu. Zdraví mě a říká, jak je hezké, že

Monsieur je zase doma a že se nám Monsieur zhubl a jak že se

mají Madame a ty naše krásné dětičky. Jde zpátky dovnitř.

Sedíme s Maxem sami u stolu pod slunečníkem. Bazén se

leskne na slunci. Je olemovaný plochými kameny a všude

kolem hýří barvami květiny, které drží na uzdě jen řady keřů a

stromů. Vidím okraj vlastního pozemku, skupinku vrb

vykukujících nad keři za bazénem po mojí levici a za nimi

údolí, v odpoledním slunci temně zelené, a vrcholky kopců,

které se svažují k moři.

„Tisk vyšel báječně,“ říká Max. Má na sobě opalovačky,

červenobíle kostkovanou košili s krátkým rukávem rozhalenou

k druhému knoflíčku a hnědé mokasíny bez ponožek. Kolem

obtloustlého krku mu visí tenký zlatý řetízek. Věnec šedých

/ 261

vlasů kolem holé hlavy má zastřižený a učesaný. Na horním rtu

mu sedí pečlivě ošetřený šedý knír. „Obrovsky jsi mi pomohl,

přítelíčku. Nechápu, že jsem tě už dřív nepožádal, abys mi

předvedl karborundovou metodu, celá ta léta, co tě znám.

Schoval jsem ti první otisk po bon á tirer. Dám ti ho jako

dárek.“

„Děkuju, Maxi.“

„Žasnu, že deska může takovýmhle způsobem tlačit na

papír, vytvořit tak krásné textury, a přitom papír neponičí.

Prosím tě, jez. Claudine má pravdu; zhubl jsi. Co tě trápí,

Ašere? Pověz mi, co se stalo v Brooklynu.“

Sedíme na terase u bazénu, jíme jídlo, které nám předložila

Claudine. Nad klidnou hladinou bazénu letí kolibřík, uprostřed

letu zastavuje, vznáší se na místě a pije vodu, pak rychle mizí v

dálce. Slyším provoz na silnici: motorky, výletní autobusy,

auta. Co mu mám vykládat? Říkám něco o tom, že Debora a

děti si přály zůstat déle než jenom na týden smutku, protože

chtějí být s mými rodiči, je jim dobře v komunitě, děti chtěly

být přes léto v ladovských táborech, Debora je ráda s mojí

matkou.

„A teď ty, příteli. Jak to vidíš ty?“

„Já?“

„Tobě se v New Yorku líbí?“

„Mně na tom nesejde.“

„Dokázals tam pracovat?“

„Něco jsem nakreslil.“

„Už – jak dlouho? – asi čtyři měsíce jsi nenamaloval

obraz.“

„Člověk nemusí pracovat v jednom kuse, Maxi.“

„Přijde na to, z jakého důvodu člověk nepracuje, ne? Dej si

pomeranč, příteli. Jsou z mých vlastních stromů a jsou

vynikající. Říkal jsem ti, že za dva týdny odjíždím do

Stockholmu? Ano. Chystají mi tam vernisáž. V moc dobré

galerii. A potom Oslo. Skvělí lidé. Vezmi si pár bobulek tady

toho vína. Bude ti chutnat.“

Dojídáme, Max odchází do ateliéru a já sedím sám u

bazénu, zírám do vody a pozoruju vážku, která líně klouže nad

hladinou, křehkými křídly jemně tepe horký odpolední vzduch.

O chvíli později odcházím zadními vrátky, přecházím přes ulici

a jdu domů. Je největší horko za celý den. Chtělo by to trochu

si zdřímnout. Nemůžu ale usnout.

/ 262

Ještě téhož odpoledne jsem ve svém ateliéru a zírám na

ohromné, prázdné, umbrou natřené plátno, když někdo zvoní

na zvonek u přední branky. Domovním telefonem se ptám, kdo

to je. „John Dorman,“ říká čísi hlas. Tisknu knoflík bzučáku,

otevírám dveře ateliéru, stojím na slunci a čekám na něho.

Svým známým klátivým krokem se štrachá po cestičce mezi

cypřiši. Má na sobě pytlovité kalhoty, odrbanou košili s

krátkými rukávy a sandály. Je vysoký, na šešulce hlavy mu jak

sláma raší chomáč suchých bílých vlasů, prořídlých a

neučesaných. Zelené umělohmotné stínítko na čele mu vrhá

viridianový stín na horní půlku obličeje. Podáváme si ruce.

„Přišel jsem se podívat, jestlis to byl opravdu ty. Jak se

vede?“

„Dobře. Pojď dovnitř, nezůstávej v tom vedru.“

„Zhubnuls a o chlup ti zešedivěly vousy. Co ti to v

Brooklynu provedli?“

Vchází do ateliéru a já zavírám dveře. Stojí uprostřed

mého nepořádku, rozhlíží se kolem. Jeho bledé oči všechno

zaznamenávají, na dlouhý okamžik se zastavují na obrovském

prázdném plátně a pak kloužou dál po stolech a zdech.

„Byls dlouho pryč, Leve.“ V jinak lhostejném hlase se

ozývá výčitka. Je celý zarudlý. Vychází z něho slabý pach

whisky. „Všichni jste mi chyběli. Zvláštní způsob, jak někoho

pohřbít.“ Nepřestává se rozhlížet kolem sebe, mému pohledu se

vyhýbá. „Udělals něco v New Yorku?“

„Kresby.“

„Máš je tady?“

„Nechal jsem je u Douga. Mám tu něco z Paříže.“

Nesu mu jeden skicář a on si s ním sedá na zelené křesílko,

na kterém sedává Avrumel, když je se mnou v ateliéru, a

začíná obracet stránky. Stojím před ohromným plátnem

natřeným umbrou. Plátno je oceán, temný a vzedmutý a já se

bojím na něj vyplout, protože je v něm spusta zrádných proudů.

V konečcích prstů mám palčivý pocit znecitlivujícího chladu.

Zastrkávám si ruce do podpaží. Studené prsty v létě v jižní

Francii! John mi vrací skicář.

„Zatraceně dobrý. Tady tohle – trubači to jsou? –

prvotřídní. Můžu ti říct, že mě tvoje dílo pekelně děsí. Jak tě

můžou tví lidi trpět? Místo přemlouvání, abys ještě zůstal, by

spíš měli stát o to vykopnout tě co nejdřív.“

Nereaguju. Chvíli tam spolu jen tak stojíme a díváme se na

plátno.

/ 263

„Jak jde psaní, Johne?“

„Jde to.“

Nevyšlo mu nic od Snu o nadaném dítěti, jednoho z

velkých románů třicátých let. Píše denně a všechno ukládá do

černé plechové krabice ve své ložnici. Do Paříže přišel se

ženou po druhé světové válce, a když zemřela, přestěhoval se

do Saint-Paul. Vytrvale pije a je často nemocný. Vím toho o

něm hrozně málo. Je plachý a tichý, děti ho zbožňují a říkají

mu strýček John. Jednou se mi v mírné opici svěřil, že přestal

publikovat, protože ztratil své dva světy: čtvrť, ze které se jeho

rodina odstěhovala, když mu bylo dvanáct, a komunistickou

stranu, ze které odešel po paktu mezi Hitlerem a Stalinem.

Vzpomínám si, že Avrumel mu seděl na klíně a upřeně na něho

zíral, když mi to vykládal. Potom se mě Avrumel ptal, proč měl

strýček v očích slzy, když si se mnou povídal?

Doprovázím pak Johna k přední brance a on říká, aniž by

se na mě podíval: „Je tady ticho jako v hrobě, bez paní a dětí.

Vyřiď jí to.“ Jeho stínítkem prosvítá slunce a vrhá mu zelený

stín na velký, smutný obličej. „Řekni jí, ať se vrátí a přiveze

děti. Řekni jí to, Leve.“

Jde brankou ven, po silnici a na štěrkovou cestu, která vede

k jeho domu. Na silnici je velký provoz. Vracím se do ateliéru

a sedám si do zeleného křesílka, prohlížím si kresby.

Vyndávám ze skicáře kresbu trumpetistů, přestříkávám ji

fixativem, dávám navrch a dospod hedvábný papír, opatrně ji

roluju a vkládám do poštovní trubice. Píšu na trubici adresu

vdovy po Lucienu Lacampovi, jdu odpoledním vedrem na

vesnickou poštu a balíček posílám. Davy turistů se vracím

zpátky domů.

Další den mám plno práce s korespondencí: komise,

sběratelé, kurátoři muzeí, žádost od jistého evropského agenta,

abych potvrdil pravost jednoho tisku, na kterém je můj podpis.

Procházím zevnitř a zvenku dům a kontroluju potrubí. Dům,

postavený před Velkou francouzskou revolucí, stojí na

pozemku pět minut pěšky od Saint-Paul. Max ho objevil poté,

co mu Debora napsala o obzvlášť ošklivém astmatickém

záchvatu, který postihl Rochele. „Sluníčko, Ašere,“ řekla tehdy

Debora tiše. „Sluníčko.“ Mezi naším bytem v Rue des Rosiers

a Maxovým domem v Saint-Paul pendlovaly telefonáty,

dopisy, fotografie, hypoteční listiny, architektonické plány.

Letěl jsem na jih, abych se na dům podíval, a popsal jsem ho

/ 264

Deboře. Max dohlédl na renovace. „Ten dům třeba pomůže

vymazat vzpomínky na zapečetěné byty, co myslíš?“ řekl mi

jednou Max po telefonu během rozhovoru o tesařích a

instalatérech. Byla jen malá naděje, že by to dokázal; ale bylo

hezké myslet si, že by mohl.

Dům naši dvouměsíční nepřítomnost přestál moc dobře.

Když šla odpoledne Claudine na nákup do vesnice, stavila

se u mě a uvařila s naším nádobím, hrnci, talíři a vším ostatním

jídlo tak, jak ji to naučila Debora. John a Max si ke mně

přisedli na terasu. Potom jsme šli k Maxovi, seděli u bazénu a

dívali se, jak zapadá slunce. Na stole stály skleničky a láhev

skotské whisky Dewar’s. Údolí začínal halit načervenalý

soumrak. Obloha bledla a vytrácelo se z ní světlo. U silnice se

rozsvítila světla: údolím se vinuly korálky světel a po úbočích

kopců šplhaly ke vzdáleným vrcholkům, pomrkávaly v dálce

jako hvězdy. Vlahý větřík k nám od údolí zanášel pižmové

pachy. Nějakou chvíli jsme seděli potichu, potmě. Max potom

zašel do domu a rozsvítil podvodní světla. Z bazénu se šířila

měkká modrobílá záře a osvětlovala ploché kameny, květiny a

spodní strany nehybných listů. Odněkud zblízka se ozýval

pulsující cvrkot cikád a monotónní kvákání žab. Max a John v

lehkém nasvícení vypadali nehmotně, jako duchové.

Zeptal jsem se Maxe, jestli bude na podzim hodně

cestovat. Řekl, že nejspíš pojede do Japonska na vernisáže

svých výstav v Tokiu a Kjótu. „A je tu možnost, že pojedu i do

Číny. Ano, do Číny. Jen si to představte. Ani jsem nevěděl, že

se Číňani vůbec zajímají o západní umění. A zajímá je umění

Maxe Lobeho.“

John upil ze svojí sklenice a řekl, že nesnáší cestování; v

mládí se nacestoval víc, než je pro člověka za jeden život

zdrávo. Jezdili s manželkou po všech čertech na utajovaná

zasedání Strany; tajná hesla; zastírací manévry; organizování

dělníků; uskoky proti provokatérům najatým majiteli k

rozvracení stávek. „Párkrát nás mohli zabít. Jediný období, kdy

jsem byl svým pánem, bylo sedm měsíců, který jsem měl na

napsání románu.“

„Tys ten román napsal za sedm měsíců?“

„Než jsem se oženil. Bydlel jsem v jednom bejváčku v

Bronxu, byly tam kvanta švábů a štěnic. Hned u zoo. Psal jsem

ve dne v noci. Jak bylo v Paříži, Leve?“

„Dobře. Jak by v Paříži mohlo nebýt dobře?“

„Musím tam zase někdy zajet. Už mi schází, děvka jedna

stará. Nebyl jsem tam od tvojí výstavy.“

/ 265

„Moje výstava,“ řekl jsem.

Nastalo delší ticho. Odvrátil jsem se od bazénu a díval se

do dálky přes temné údolí.

John si dolil skotskou. „Kdy se vracíš do Brooklynu?“

„Ve čtvrtek.“

„Mně jsi říkal v neděli,“ řekl Max.

„Už jsem zařídil všechno, co jsem potřeboval. Nemá cenu,

abych se tu zdržoval. Radši budu o šabatu s Deborou a

Avrumelem.“

„Kde je Rochele?“ zeptal se Max.

Řekl jsem mu to.

„Je dobře, že zůstává na táboře i přes noc?“

„Rochele se o sebe umí postarat.“

„Avrumel na táboře hraje baseball,“ řekl John. „Chtěl bych

ho vidět, jak máchá pálkou.“

„Debora říkala, že mu to docela jde.“

„Aby ne,“ řekl John. „Avrumel je bezva kluk.“

Nastalo další ticho. John se napil. Ruka, kterou si zvedal

sklenici ke rtům, se mu mírně třásla. Po silnici projela motorka,

staccato jejího motoru na chvíli rozbilo noční klid.

„V New Yorku je v létě jak v pekle,“ řekl John. „Spával

jsem tam na požárním schodišti. Vedro jak v peci. Asfalt se

tavil.“

„My vždycky v létě jezdili pryč,“ řekl jsem. „Rodiče měli

domeček v Massachusetts.“

„Tak heleme se,“ řekl John. „Slyšíš to, Maxi? Domeček na

venkově. Nevěděl jsem, že jsi kapitalista, Leve.“

„Tak navíc ještě kapitalista,“ řekl jsem v jidiš.

„My nejenom že neměli domeček na venkově, Leve, my

ani neměli tušení, co to takovej domeček na venkově je.“

„Je to letní chata, Johne. Malá chatička. Mezi spoustou

dalších chatiček. Je to v chasidské chatové kolonii.“

„Ašer Lev, kapitalista,“ řekl John a napil se. „Já věděl, že

mi na tobě něco nesedí. Nechápu, jaks klofnul tak příjemnou

ženskou, jako je tvoje paní.“

„Za to může Max,“ řekl jsem. „Max nás seznámil.“

„Nic rozumnějšího už jsem pak nikdy neudělal,“ řekl Max

s úsměvem.

„Možná se nade mnou slitovala, protože jsem byl v tak

bídném stavu. Tehdy jsem zrovna dokončil ukřižování.“

„O těchhle obrazech se bavit nebudeme,“ řekl John.

„Dneska ne.“

„To doufám, že ne, Johne.“

/ 266

„Protože, abych pravdu řek, jedno jsem ti nikdy neřek,

totiž, že se mi to celý nezdá. Židi by ukřižování malovat

neměli.“

Nic jsem neříkal.

„Není to než mizerný klišé. U Žida nevkus. Kvůli

ukřižování vyteklo až moc židovský krve. Židi by od toho měli

dát ruce pryč.“

„A co jsem měl použít?“

„Mě se neptej. To je tvoje starost, Leve. Ale ukřižování

rozhodně je klišé. A taky moc lidí rozčílí. Člověk musí znát

svoje meze.“

„Johne, úplně zřetelně jsem slyšel, jak říkáš, že o

ukřižováních se bavit nebudeme,“ řekl Max.

„A slyšels dobře,“ řekl John. „Konec debaty.“

„Jsou nějaké meze, které bys nepřekročil ve svém psaní?“

zeptal jsem se.

„Nikdy bych nepsal román o Ježíšově životě. Není to moje

parketa. Co ty, hergot, můžeš vědět o ukřižování, Leve? Nemáš

právo přisvojovat si cizí zkušenost. Když to použiješ, je z toho

jenom faleš. Jenom génius dokáže vstřebat cizí zkušenost a

správně ji použít.“

„Nevěděl jsem, jak jinak vyjádřit utrpení, Johne.“

„Tak sis lehce pomoh tím, žes ukrad cizí zkušenost.“ Dolil

si skotskou a napil se.

„Nebylo na tom nic snadného, Johne. Snadné by bylo

nenamalovat to vůbec.“

„Podle mě to bylo zatraceně snadný řešení,“ řekl John.

„Na to, že jste se o tom vůbec nechtěli bavit, už se tím

zabýváte dost dlouho,“ řekl Max.

„Správně,“ řekl John. „Za to můžu já. Definitivní konec

debaty. Stejně už na mě začíná jít únava. Pojď, doprovodím tě

zpátky, Leve. Nebudu ti přece zazlívat tvoji minulost. Dobrou

noc, Maxi.“

„Dobrou noc, Johne. Ašere, opravdu ve čtvrtek odjíždíš?“

„Ano.“

„Zítra večer je v Nice večírek se starostou, na kterém

musím být. Bude se tam jednat o novém muzeu. Stavím se ale

u tebe, než pojedeš.“

Nechali jsme ho sedět u bazénu a šli kolem zeleninové

zahrady a majordomova domečku zadní brankou ven. Kolem

prosvištělo auto směrem do vesnice. Přešli jsme silnici.

Pouliční lampy nás zalévaly jantarovým světlem. Došli jsme k

Johnovým vrátkům.

/ 267

„Nedáme si šláftruňk?“ zeptal se John.

Řekl jsem, že ne, že děkuju; jsem zralý na postel.

„Víš to jistě?“

„Ano.“

„Tak zdar, Leve. Díky za ty americký bloky. Francouzský

bloky mi jdou na nervy. Z linek a čtverečků mi přeskakujou

oči. Dobrou.“

Díval jsem se, jak prochází brankou a po cestičce jde k

domu.

Když jsem se svlékal v ložnici, vyhlédl jsem z okna a viděl

ho, jak sedí u stolu v kuchyni a píše. Umyl jsem se, lehl si do

postele a znovu si přečetl kus Rilkeho. Zhasnul jsem, přeříkal

krias šema a ležel potmě, nespal jsem. Nocí se nesl hluk tu a

tam projíždějícího auta nebo motorky. Uvnitř domu jsem slyšel

nezvyklé zvuky, podivný šramot v temných chodbách. Dlouho

jsem jen tak ležel v posteli a snažil se usnout.

Probudily mě zvony. Oblékl jsem se, pomodlil se ranní

modlitbu a šel do vesnice pro noviny. Vzduch byl svěží a bylo

chladno, protože slunce sotva vyšlo. Na terase kavárny byli

jenom dva lidé. Jedním z nich byl místní tesař, kterému loni v

zimě zemřela žena a který si tu často dával snídani, než šel do

práce. Ten druhý byl John Dorman.

Seděl u stolku skloněný nad jedním z trhacích amerických

bloků, které jsem mu koupil, a psal. Jeho dlouhá hubená

postava vytvářela nad blokem jakýsi oblouk, jako by ho celá

objímala. V levé ruce držel pero; předloktím pravé ruky se

opíral o stůl u horního okraje bloku; nad stránkami se vznášel

jeho zelený štítek; oči krátkozrace vyprovázely slova na cestu.

Stál jsem u vchodu na terasu a pozoroval ho. Vytrvale psal,

ustával vždy, jen aby upil ze šálku kávy, který mu číšník pořád

doléval.

Nechtěl jsem ho rušit a posadil jsem se ke stolku daleko od

něho. Snědl jsem snídani a přečet si noviny. Počet obětí

železničního neštěstí v Paříži stoupl na šestapadesát.

Jihoafrická armáda pozabíjela tři sta kubánských a angolských

vojáků. Etiopská bojová letadla usmrtila přes pět set

povstaleckých Tygrů. Prezidentská kampaň ve Spojených

státech. Sovětská komunistická strana napadá glasnosť.

Filmové hvězdy, režiséři, rockové hvězdy, jazzoví hudebníci

na Azurovém pobřeží. Další arabské nepokoje na Západním

břehu Jordánu a v Pásmu Gazy. Očekává se, že ministr

/ 268

zahraničí Shultz navštíví Izrael. Kde je asi otec? Nejspíš

objíždí ladovské chasidy po celém Izraeli. Schází se s politiky.

Volte rebeho stranu a dostane se vám rebeho požehnání. Můj

otec a potom Avrumel. Je to otázka času. Dát jim Avrumela.

Představil jsem si Avrumela, jak sedí v zeleném křesílku u mě

v ateliéru, tiskne k sobě Šimšona a dívá se, jak maluju. Není to

tak, že už nedokážu malovat, Avrumeli; mohl bych malovat ve

dne v noci. Já jenom nechci malovat pořád dokola to samé,

jako počítač. Proč bych ale měl pořád překračovat nějaké

meze? Proč se pořád ohlížet na budoucnost? Mohl bych takhle

malovat až do smrti a všechno bych prodal. Jenom pár lidí

skutečně zajímají nějaké hranice, nějaká budoucnost. Proč

bych se tím měl zabývat? Proč?

„Proč co?“ řekl někdo. S leknutím jsem vzhlédl a uviděl

Johna Dormana, který stál u mého stolu, vysoký, hubený,

brunátný v obličeji, a díval se na mě. „Povídáš si sám se sebou,

Leve. To je neklamná známka začátku konce. Proč sis nepřised

ke mně?“

Řekl jsem mu, že jsem ho nechtěl rušit při psaní.

„To je od tebe hezký. Můžu já k tobě? Napsal jsem tři

dobrý stránky.“

„Dáš si kávu?“

„Pro dnešní ráno mám kafe po krk. Mám už z kafe

klepavku. Vidíš? Chystáš se domů, nebo tu budeš sedět a číst si

o naší veselý planetě?“

Dopil jsem kávu a zaplatil. Společně jsme vyšli z vesnice.

Od východu dopadalo na silnici v ostrém úhlu slunce, jasné a

žhavé. Kolem projel výletní autobus. Někde v dálce štěkal pes.

Zastavili jsme se u Johnovy přední branky.

„Pak ti musím něco dát,“ řekl John. „Přinesu ti to.“

Díval jsem se, jak jde po cestičce k domu, vysoký,

neohrabaný, trochu nahrbený.

Chvíli jsem bloumal po domě, přecházel z místnosti do

místnosti. V obývacím pokoji jsem se zahleděl na portrét

rebeho obklopený množstvím dalších obrazů na zdi. Zbytek

dopoledne jsem strávil v ateliéru, probíral jsem kresby a

chvílemi zíral na ohromné vyčkávající plátno. Z každé té

kresby mohl být dobrý obraz. Ale já nechtěl. Co že mi to John

Dorman kdysi řekl v jednom ze svých opileckých záchvatů?

Citoval přípitek pronesený Seanem 0’Caseym: „Nechť to

nejlepší z minulosti je tím nejhorším, co nás může potkat v

budoucnosti.“ Jde o to pořád vyvádět věci z rovnováhy. Žádné

hranice. Žádné opakování. Přesný opak toho, co chce rebe.

/ 269

Rebe usiluje o pevné hranice, dokonalou rovnováhu, věčné

opakování. A mezi těmito dvěma protiklady je lapený Ašer

Lev. Jako papír mezi lisem a karborundem. Jen zmáčknout a

vtisknout strukturu. Texturu pak doplnit barvou a vytvořit

umělecké dílo. Jenomže Ašer Lev není list papíru.

Potom jsem v žáru zářícího slunce došel k domu Jákoba

Kahna, postál u hrobu s osamělým cypřišem a potichu odříkal

žalm. Hospodyně mě přivítala a pustila do domu, kde jsem

chvíli pobyl s Táňou. Litovala, že jsme se minuli, když jsem se

tam stavoval začátkem týdne. Proč jsem byl tak dlouho pryč?

Ano, můj dopis dostala; přesto nechápe, proč jsme se v

Brooklynu zdrželi. Ještě pořád se vlečou právní problémy

ohledně uspořádání Kahnovy pozůstalosti. Ano, i teď, po tolika

letech. Tahanice s nelítostnými byrokraty. Ministr kultury ji ale

ujistil, že nakonec všechno dobře dopadne a že Jákob Kahn

bude mít s velkou pravděpodobností v Paříži muzeum. „Jsi

zelený a zhubl ses. Přivez zpátky rodinu, Ašere. Stýská se mi

po tvé ženě a po dětech. S tebou si tak hezky nepopovídám

jako s nimi. Pořád utíkáš v myšlenkách ke svojí práci. Jako

Jákob Kahn.“

Jedl jsem na terase narychlo připravený pozdní oběd, když

zazvonil zvonek od přední branky. Došel jsem se podívat, kdo

to je, a uviděl Maxe. Nesl igelitovou nákupní tašku. Otevřel

jsem branku a pustil ho dovnitř.

„Není ještě trochu brzo na večírek, Maxi?“

„Tenhle večírek, to bude v podstatě pár koktejlů a jídlo.

Ještě se mám stavovat pro jednu přítelkyni. Tohle je pro

Deboru a děti. Takové malé dárečky.“

Vzal jsem od něho tašku.

„Šťastnou cestu, příteli. Uvidíme se po všech svátcích a

prázdninách, co? Nenech se lidmi z Brooklynu zničit. Přivez

rodinu zpátky.“

Ještě chvíli postál, nemotorný a rozpačitý, do očí mu

svítilo odpolední slunce. Pak natáhl ruce, objal mě a políbil na

obě tváře nad linkou vousu. Cítil jsem na obličeji jeho vlhké a

teplé rty. Pak se otočil a rychle šel zpátky na druhou stranu

silnice.

Navečer se stavil John, který něco nesl v igelitovém sáčku.

Zalovil v něm a vytáhl knížku v měkkých deskách. Camille

Pissarro: Dopisy synovi Lucienovi. „To máš ode mě. Zatraceně

dobrá záležitost. Dobře dojeď. Že pozdravuju paní a děti.“

Podali jsme si ruce. Díval jsem se za ním, jak se pomalu

vrací po silnici ke svému domu.

/ 270

Tu noc jsem toho moc nenaspal. Brzy ráno jsem pozavíral

okna a dveře domu. Claudine a Džamil se o něj postarají, tak

jako předtím. Osobní dopisy mi bude Max odesílat k rodičům.

Zbytek se bude hromadit na poště, abychom si to po návratu

mohli vyzvednout. Postál jsem v obývacím pokoji a díval se na

obraz rebeho.

U přední branky zastavil taxík. Bzučákem jsem mu otevřel

a taxikář zajel až k domu. Vynesl jsem si ven tašku a svůj

příruční kufřík. Řidič je uložil do kufru auta. Už jsem zamykal

dveře od domu, když jsem si vzpomněl na Avrumelova

Šimšona. Vyšel jsem nahoru a vzal ho z Avrumelovy postele.

V mých beztak nacpaných zavazadlech už pro něj nebylo

místo, takže jsem ho celou cestu taxíkem, během odbavení na

letišti i při nastupování do Airbusu držel v ruce. Lidé se po

mně pořád dívali. Airbus byl nacpaný. Nedal jsem paňácu do

úložního prostoru nad hlavou, protože jsem se bál, že bych ho

tam zapomněl. Držel jsem ho na klíně.

Letěl jsem celý den a četl si Dopisy synovi Lucienovi od

Camille Pissarra.

/ 271

Kapitola sedmá

Voda ustupuje pevnině s městečky na Long Islandu a silnicemi,

na kterých se to hemží auty. Do kabiny proniká sirný zápach.

Někde blízko budou rafinerie. Airbus přistává na minutu

přesně.

Úředník ve skleněné buňce pasové kontroly se podíval na

mě a na Šimšona, zalistoval tlustou knihou a vrátil mi pas. U

výdeje zavazadel byly davy lidí a hluk: záplava turistů. Čekal

jsem u pojízdného pásu na svou jedinou tašku. Všechny vozíky

na zavazadla byly obsazené. Přenesl jsem si tašku, příruční

kufřík a Šimšona k celní přepážce. Celník se podíval na mě,

pak na paňácu a požádal mě, abych tašku i kufřík otevřel. Nad

otevřenou taškou plnou mého oblečení mě přepadl stud, jako

by se na mě někdo díval na veřejném záchodku. K čemu jsou

ty bloky? Na kreslení? Jsem malíř? Byl to hladce oholený muž,

růžový v obličeji, se sudovitou hrudí, šedýma očkama a

černými vlasy hladce sčesanými dozadu a po straně

rozdělenými pěšinkou. Působil dojmem, že při práci bez

námahy podává ten nejvyšší výkon, takže může věnovat

veškerý čas na to, aby zjistil, zda se nepokoušíte něco provézt.

Řekl mi, abych zavřel zavazadla, a požádal mě o Šimšona.

Díval jsem se, jak ho zkoumá, mačká, třese s ním, obrací ho

vzhůru nohama. Zavolal si ještě dalšího inspektora, stáli zády

ke mně a tiše spolu rozmlouvali. Lidé v dlouhé řadě za mnou

tiše vyčkávali. Konečně mi paňácu vrátil a mávl rukou, abych

šel.

Když jsem vycházel z celního prostoru, přistoupili ke mně

dva muži v tmavých oblecích a blýskli odznaky. Jeden z nich

se mě zeptal, jestli nevezu víc než pět tisíc dolarů v hotovosti.

Řekl jsem, že ne. Druhý mě vyzval, abych jim ukázal, co mám

v kapsách saka. V kapsách saka jsem neměl nic než dva bloky

na kreslení, pár tužek a peněženku s pasem, kreditními kartami

a stovkou dolarů. Zběžně si prošli kresby a bloky mi vrátili.

Byli velice zdvořilí a vypadali trochu zklamaně. Řekli mi,

/ 272

abych pokračoval, a tak jsem vyšel východem ven, v rukou

tašku, kufřík a Šimšona.

Venku stál hustý, avšak ukázněný zástup lidí. Začal jsem

se davem prodírat. Někdo mi poklepal na rameno, a když jsem

se otočil, setkal jsem se s modrýma očima vysokého mladíka se

světlým plnovousem. Měl na sobě tmavý oblek, bílou košili

bez vázanky, u krku rozhalenou, a tmavý klobouk.

„Ašer Lev?“

Přikývl jsem.

„Šalom alejchem. Já jsem Baruch Levinson.“

„Alejchem šalom, Baruchu Levinsone.“

„V rebeho kanceláři mě požádali, abych vás vyzvedl. Je mi

ctí. Pojďte.“

Vzal velkou tašku. Následoval jsem ho davem a ven ze

dveří do oslnivého slunce a parného vzduchu. Se Šimšonem v

ruce jsem na něho čekal na přecpané refýži. Kolem chodily děti

a dívaly se, jak tam stojím s paňácou v náručí. Položil jsem

panáčka nahoru na kufřík, bál jsem se ale, aby ho někdo

nesebral, a tak jsem ho asi po dvou minutách zase vzal a držel

ho v ruce. Baruch Levinson předjel se starým dvoudveřovým

autem, naložili jsme do něj věci a odjeli z letiště.

„Jaký jste měl let?“

„Dobrý.“

Zkušeně se včlenil do hustého a hbitého provozu na Van

Wyckově autostrádě.

„Kde jste byl, jestli se můžu ptát?“

Řekl jsem mu to.

„Je Paříž tak hezká, jak o ní všichni říkají?“

„Není to jen tak ledajaké město.“

„Strašně rád bych se tam podíval. Ale kde vzít peníze?

Mám ženu, pět dětí. Na to padne všechno. Byl jste dlouho

pryč?“

„Asi deset dní. Vy nejste z Brooklynu.“

„To jste poznal podle přízvuku? Snažím se to skrývat, ale

vždycky se prozradím. Vyrostl jsem v Chicagu. Nedávno jsme

se přestěhovali sem, abychom byli nablízku rebemu a já mohl

studovat v ješivě.“

„Viděl jste v poslední době rebeho?“

„Rebe je na venkově.“

„Jak to, na venkově?“

/ 273

„V horách. V ješivě jsme se doslechli, že osobní lékař

rebemu nedoporučil, aby zůstával ve městě – kvůli horku.

Všichni předpovídají, že letošní léto bude hrozné.“

Hladce jsme projížděli po Belt Parkway, míjeli výjezdy k

plážím. Auto nemělo klimatizaci a okýnka byla otevřená

dokořán. Horký vlhký vzduch mi vháněl do nosu hutný pach

rozpáleného asfaltu a výfukových plynů. Podjeli jsme pod

masivními, vysokými nosníky Verrazzano-Narrows Bridge. Na

druhém konci mostu, někde na Staten Islandu, je Avrumel v

ladovském denním táboře. Baruch Levinson odbočil z dálnice

na výjezdu Prospect Park.

„Můžu se zeptat, co to vezete za pajduláka?“

„Ten je syna. Zapomněl si ho doma.“

„To jste koupili ve Francii?“

„Byl to dárek. Jsou k dostání i v Crown Heights.“

„Je roztomilý. Asi ho svému synovi taky koupím.“

Zahnul do ulice podél Prospect Parku. Byl hustý provoz.

Když jsme zastavili na červenou, mihotal se nad motorem

horký vzduch. Lidé posedávali na schůdcích před vchody

domů, jen v tílkách nebo svlečení do pasu, všichni se v tom

horku pohybovali velmi pomalu.

„Ve včerejších Timesech byl článek o vás a sbírce vašeho

strýčka.“

Nic jsem na to neřekl.

Baruch Levinson projel kolem knihovny a odbočil na

Brooklyn Parkway.

„Svého času jsem o vás přečetl pár článků. Na vysoké, na

universitě v Chicagu, jsme měli seminář o moderním umění.

Probírali jsme Rothka, Pollocka, de Kooninga, Newmana,

Averyho, Gotlieba, Motherwella, všechny tyhle hochy. Ještě si

ta jména pamatuju. Byl to dobrý seminář. Také o pár ženách se

mluvilo. A o současných umělcích, víte, o lidech, co tvoří

dneska. Rozebírali jsme několik vašich obrazů a nějaké tisky,

mluvili o nich ve třídě, promítali si je na diapozitivech, znáte

to.“

„Které obrazy?“

„Které obrazy? Jestli já si vzpomenu. Jo, ta ukřižování a

Obětování Izáka. Vaše věci se mi líbí. Doufám, že vám není

nepříjemné, když vám to takhle říkám. Víte, jestli je vám to

trapné, budu mlčet.“

„Vy jste vystudoval výtvarné umění?“

„Ano. Víte, původně jsem myslel, že ze mě bude malíř.

Pak jsem ale v Chicagu potkal jednoho ladovského Žida a on

/ 274

mě přivedl k ladovským myšlenkám a tak vůbec, a tak tedy

došlo k mému znovuzrození, dalo by se říci, je ze mě baal-

tešuva, vrátil jsem se k Bohu. Vaše práce se mi moc líbí. Líbily

se i profesorovi, který ten seminář vedl.“

„Děkuju.“

Ulice Brooklyn Parkway byla ještě pořád rozkopaná. Z

dlouhých pásů vozovky strhli asfalt, takže připomínala valchu.

Tu a tam bylo vidět obnažené vnitřnosti široké ulice: odpadní

roury, telefonní kabely, elektrické vedení, surovou jílově

červenavou zem. Obrovské stavební stroje omezovaly dopravu.

Zátarasy na silnici zužovaly šňůry aut do provizorních

jednoproudých průjezdů. Jeli jsme kolem ladovské ješivy. Před

synagogou postával obvyklý hlouček, lidé přecházeli sem a

tam, dovnitř a ven. Auto zabočilo do ulice, kde bydleli rodiče,

a zastavilo před domem. Vedle stál dům strýčka Jicchaka,

žaluzie zatažené.

Baruch Levinson vyložil tašky. Řekl jsem, že dovnitř si je

už donesu sám. Podal mi ruku. „Bylo mi ctí být vám k

službám, pane Leve.“ Odjel.

Vydal jsem se cestičkou k domu. Bylo horko. Byl jsem na

půl cesty od domu, když se otevřely přední dveře a vyběhla

Debora. Měla na sobě žluté letní šaty, zástěru a světleoranžový

šátek a vypadala, jako by v domě bydlela odjakživa.

„Moc ti to sluší, ženo. Brooklyn ti jde k duhu.“

„Je mi tu dobře, Ašere.“

„Max, John a Táňa tě moc pozdravují a chtějí, abych vás

všechny přivezl domů.“

Debora stojí u skleněných posuvných dveří do našeho

pokoje a dívá se, jak si vybaluju věci. Vypadá, že trochu

přibrala, tváře má svěže červené, oči jí září, v šedých

duhovkách jiskřičky – nebo je to jenom hra odpoledního

světla? Vypráví, co všechno se přihodilo během mojí

nepřítomnosti. Avrumel je nadšený z denního tábora, i když se

sem tam popere s jedním klukem z jejich oddílu. Rochele

nedávno telefonovala, že dostala roli Mojžíšovy sestry ve hře o

Mojžíšově mládí. Matka pilně pracuje na své knize a teď

zrovna je na schůzi s rebeho lidmi. Ano, rebe bude celé léto

pryč. Nařídil to lékař. Je v ladovské komunitě v horách.

„Jak se to tam jmenuje? Massa…?“

„Massachusetts.“

„Tak. A jak se vede tobě, Ašere? Jak ses měl?“

/ 275

Povídám jí o své cestě: o návštěvě Picassova muzea, o

práci s Maxem na karborundovém tisku, o vdově po Lucienovi,

o šabatu v ješivě, o pár dnech doma v Saint-Paul.

„Kdy se vrací otec z Izraele?“ ptám se.

„Nevíme. Maminka se každou chvíli vrátí ze schůze.

Možná bude vědět něco nového.“

Maminka. S úplnou samozřejmostí říká maminka.

Nevzpomínám si, že by kdykoliv předtím použila tohle slovo v

souvislosti s mojí matkou. Říkala „tvoje matka“, kdykoliv o ní

mluvila se mnou, a vyhýbala se jakémukoliv oslovení, když

mluvila přímo s ní. Deset dní jsem byl pryč. A najednou

maminka.

„Mysleli jsme si s maminkou, že by nebylo špatné strávit

sobotu a neděli venku,“ říká.

„A co Avrumel a jeho tábor?“

„Nic se nestane, když jeden den vynechá.“

Zavírám tašku a otevírám kufřík. „Tohle by tě mohlo

zajímat.“ Podávám jí tři skicáře velkého formátu. Bere si je a

zůstává stát, drží je přitisknuté k hrudi složenýma rukama.

„Jeden člověk z ješivy nás tam ráno odveze.“

„Dobře.“

„Stýskalo se mi po tobě, muži.“

„A mně po tobě, Debi.“

„Bylo mi s tvojí matkou dobře. Ale chyběls mi moc.“

Jdu k ní. Pokládá skicáře na stůl. Objímám ji a líbám.

Tiskne se ke mně, trošku rozechvělá. Má tvář zvlhlou horkem,

v domě není klimatizace. Mám dojem, že se jí v koutcích očí

objevily drobné vrásky. Klade mi ruce na obličej a cítím, jak

mi prsty hladí vousy. Debora. V dětství zapečetěný byt, dva

roky s andělem smrti v patách, ztráta rodiny, Max jako jediný

utěšitel, za manžela umělce, knížky pro děti, ve kterých má

svůj vysněný svět, neukojitelná touha vytvářet rodiny všude,

kde jen kdy žila, a teď shledání s novou rodinou v Brooklynu.

„Nedáš si trochu kávy, Ašere?“

„Ovšem.“

Cestou do kuchyně nechávám starého Šimšona na

Avrumelově posteli, opřeného na polštáři vedle nového

Šimšona. Takhle vedle sebe, starý a nový, vypadá první paňáca

vyčerpaně a ztrhaně, znavený zrcadlový obraz druhého. Sedím

v kuchyni, pijeme s Deborou kávu a já jí povídám o Maxovi a

Johnovi.

/ 276

Sedím na terase před naším pokojem a pospávám v

podvečerním slunci. Z neklidného spánku mě chvílemi

vytrhávají zvuky, které se nesou dusným ovzduším: vysoký

dětský hlásek; muž, který si v jidiš stěžuje na horko; listy

platanu tu a tam pročísnuté horkým větříkem; rádio, které kdesi

hraje George Gershwina; hebrejská píseň o náruči Boží.

Budí mě nějaký hluk, rachocení rychle otvíraných

posuvných dveří. Slyším „Tati!“ a najednou všude cítím

Avrumelovy ručičky. „Tatínek se vrátil!“ Vylézá na lehátko a

já ho svírám v náručí. Má na sobě baseballovou čepici, kraťasy

a tričko, pihovatý obličej má opálený a voní sluncem a

chlorovanou vodou – z bazénu, kam chodí plavat.

„Jak se vede, Avrumeli?“

„Ca va bien, Papa!“

Je moc příjemné držet v náručí jeho svalnaté tělíčko plné

života. Můj syn.

„Učím se hrát baseball,“ říká s pihovatou tváří těsně u

mého obličeje.

„Strýček Max a strýček John tě moc pozdravují.“

„Děkuju, tati. Zítra jedeme ven. Je to daleko. Babička

říkala, že možná uvidíme rebeho.“

Odbíhá a zůstávám na terase zase sám, ještě pořád cítím

jeho doteky a slyším vysoký, nadšeně rozesmátý hlásek,

zavírám oči a pořád ho vidím před sebou, otevírám oči, a on

opravdu stojí přede mnou, znovu na mě skáče, v ruce starého

Šimšona, obličejík celý rozzářený.

„Tatínku, děkuju, žes mi převezl Šimšona!“ Avrumel mi

dává pusu a utíká pryč, hadrového paňácu tiskne k sobě, až to

vypadá, že z něho jeho nadšeně radostné objetí vymáčkne

všechno, čím je vycpaný.

Opírám se v lehátku a zavírám oči. Země se naklání a mně

se zdá, že sedím v Airbusu a čtu si dopisy Camille Pissarra.

Slyším vzdálené opakované zvonění a pak ticho. O chvíli

později se křídla dveří na terasu dávají do pohybu a dveře se

otevírají. Mám telefon, oznamuje mi Debora. Vstávám z

lehátka a cestou přes náš pokoj si všímám, že na mojí posteli je

nový Šimšon, kterého Debora koupila Avrumelovi náhradou za

starého, zapomenutého doma. Leží opřený o můj polštář,

nepotřebný, odložený.

Hlas v telefonu byl hluboký a nosový. „To je Ašer Lev?“

/ 277

„Ano.“

„Strávíte s námi šabat?“

„Cože?“

„Bylo mi řečeno, že tu budete o šabatu.“

„Kdo je to?“

„Omlouvám se. Jmenuji se Jehuda Birkov. Jsem z rebeho

kanceláře. Strávíte šabat s námi na horách?“

„Ano.“

„Rebe by s vámi rád hovořil hned, jak šabat skončí.“

Nic jsem neříkal.

„Haló?“

„Dobře. Ano.“

„Mějte se dobře.“ Zavěsil.

Ležel jsem na nerozesílané posteli vedle Šimšona, když

jsem uslyšel, jak matka volá z předsíně. „Haló! Jsem doma!

Přijel Ašer?“

Vstal jsem a paňáca spadl na podlahu. Sebral jsem ho,

položil na židli a vyšel do předsíně. Matka mě políbila a řekla,

že je ráda, že jsem zase v pořádku zpátky; těší ji, že jsem se

rozhodl vrátit už teď a ne až v neděli. Co otec? Vypadal dobře,

když jsme se sešli v Paříži?

„Dělám si o otce starosti. V Izraeli teď není vůbec

příjemná atmosféra.“

„Je táta někde blízko těch demonstrací?“

„Skoro nikdy nevím přesně, kde se otec právě nachází,

když je na cestách. Jdu se převléknout do něčeho

pohodlnějšího a pak si dáme večeři. Ráda tě zase vidím, synu.

Že Debora vypadá výborně? Přibrala a dostala barvu. Jak vidíš,

i v Brooklynu je slunce a vzduch. A co teprve Avrumel!

Viděls, jak ten je opálený?“

Společně jsme si v kuchyni snědli večeři a pak jsme šli s

Deborou a Avrumelem na procházku. Když jsme se vrátili,

padla na mě hrozná ospalost. Převlékl jsem se do pyžama,

stoupl jsem si před zrcadlo v koupelně a najednou slyšel sám

sebe odříkávat hebrejsky: „Pochválen buď Pane, náš Bože,

Pane světa, kdož křísíš mrtvé,“ přičemž jsem neměl nejmenší

tušení, proč jsem to řekl.

Vlezl jsem si do postele a okamžitě usnul.

Někdy uprostřed noci mě probudil šepot Debory, která

ležela u mě v posteli. S láskou jsem ji k sobě přivinul, něžně

jsem ji objal. Přitiskla se ke mně s nezvyklou náruživostí a

slyšel jsem, jak mi říká francouzsky: „Miluju tě, muži. Seslal

mi tě Bůh. Miluju tě.“

/ 278

Ráno jsme s Deborou a s matkou seděli u stolu, když do

kuchyně vešel Avrumel, na hlavě baseballovou čepici, starého

Šimšona pevně sevřeného pod paží.

„Sedni si, udělám ti pomerančový džus,“ řekl jsem mu.

Vymačkal jsem do sklenice čerstvý pomeranč, přidal lžičku

cukru a dolil sklenici studenou vodou.

„Takhle to dělá dědeček,“ řekl Avrumel.

„Vypij to,“ řekl jsem já. „Vyprchají ti z toho všechny

vitaminy, když to necháš moc dlouho stát.“

Baruch Levinson, Chicagan se světlým vousem, který mě

přivezl z letiště, dorazil asi hodinu po snídani v novějším,

prostornějším autě – vhodnějším, jak říkal, pro ženy a dlouhou

cestu. Půjčil si ho od přítele. U jiného přítele zůstane v osadě

přes šabat a v neděli odpoledne nás odveze zase domů.

Po silnicích směrem z Manhattanu se neutěšeně vlekla

auta. Vykolejený z časového posunu, unavený a myšlenkami

víc v Paříži a Saint-Paul než s rodinou na přecpané dálnici jsem

seděl vedle Barucha Levinsona, cítil jsem se celý nesvůj a

střídavě upadal do mrákotného spánku a zase se s leknutím a

neklidem budil, abych uviděl nové silnice a krajinu, jako bych

se pohyboval nesouvislými tunely v čase. Matně jsem vnímal

rozhovor na zadním sedadle, kde seděli matka s Deborou a

Avrumel usazený mezi Deborou a dvířky za Baruchem

Levinsonem, který si při řízení neustále pobrukoval ladovské

melodie. Po čase provoz prořídl a hezky jsme si to po dálnici

svištěli. V jednu chvíli jsem se s leknutím probudil z

halucinatorního spánku a uviděl jsem, jak nám po boku jede

staré evropské auto, na jehož zadním sedadle sedí Španěl a

kouří doutník. Stáhl okýnko a podíval se na mě. Úplně jsem

cítil, jak mi šlehl očima po obličeji. Auto nás rychle minulo.

Polil mě pot, srdce se mi divoce rozbušilo. Za chvíli jsem

znovu upadl do polospánku a viděl Jákoba Kahna, jak rychle

kráčí přes písečné přesypy u svého letního domu v

Provincetownu a vchází do vln, hustá kšice bílých vlasů mu

září na slunci.

Zastavili jsme se v restauraci u silnice, abychom se napili a

došli si na záchod. Šel jsem s Avrumelem na pánský záchodek.

Postavil se k nízko zavěšené mušli, na sobě kraťasy, tričko se

znakem ladovského denního tábora a baseballovou čepici týmu

Metropolitans. Záchodek byl nacpaný. K mušli vedle

Avrumela si stoupl vousatý svalovec s mohutnou hrudí, v

/ 279

džínsách a čepici, jakou nosí řidiči náklaďáků. Mrkl na

Avrumela.

„Jak se vede, mládenče?“

„Dobře, děkuju.“

„Metropolitanům se letos zrovna moc nedaří.“

„Bůh jim pomůže.“

Muže to zjevně zaskočilo. Nuceně se zasmál. „To si piš, že

jim pomůže!“ Oklepl se a šel pryč.

Venku jsme stáli na rozpáleném makadamu oslepení

sluncem, pili colu a čekali na Deboru s matkou.

„Už tam brzy budeme, tati?“

„Ještě asi hodinu nebo tak nějak.“

„Je to daleko.“

„Amerika je veliká země, Avrumeli.“

„Větší než Francie?“

„Mnohem větší.“

„Mně se Amerika líbí.“

„Co se ti na ní líbí?“

„Že můžu být s dědečkem a babičkou.“

„A co ještě?“

„Líbí se mi na táboře a v ješivě a taky, že bydlíme blízko

rebeho. Baví mě baseball a líbí se mi náš bazén.“

„Amerika není jenom baseball, Avrumeli. Je tu spousta

chudáků a spousta lidí, kteří spí na ulici a taky hrozně moc

zločinců.“

„A když tu budu chodit do školy v ješivě, tak se budu učit

o Americe?“

Zůstal jsem na něho zírat, a než jsem mohl odpovědět,

vyšly z restaurace matka s Deborou. Měly na sobě lehké letní

šaty s dlouhým rukávem a sluneční brýle, hlavy zakryté šátky.

Vypadaly úplně jako matka s dcerou, až mě to zarazilo.

Šli jsme přes parkoviště k autu. Na parkovišti byla spousta

lidí. Nad rozpáleným asfaltem se tetelily vlny horkého

vzduchu. Zaostávali jsme s Avrumelem pár kroků za Deborou

a matkou.

„Avrumeli, kdo ti říkal, že bys mohl příští rok chodit do

ješivy v Americe?“

„Babička.“

Baruch Levinson seděl za volantem auta. Motor běžel a

klimatizace byla zapnutá. Nasoukali jsme se dovnitř.

„Můžeme frčet?“ zeptal se rozverně.

/ 280

Chata rodičů stála v uzavřené ladovské letní kolonii v

massachusettských horách Berkshire Mountains. Osada ležela

podél písečné pláže na západním břehu jezera. Za osadou rostl

hustý les dubů, borovic a bílých bříz a v dálce za jezerem se

zvedaly zelené kopce s vysokými stromy a širokými

protipožárními průseky, které se táhly po svazích až k

vrcholkům a vypadaly jako uhrabané travnaté pásy na

Brooklyn Parkway. Všechny chaty, až na tu rebeho, byly stejné

jednopatrové stavby ve stylu bungalovů: zvenku bíle natřená

prkna a červené šindelové střechy. Ode dveří ke dveřím se

vinuly cementové cestičky. U některých chat byly vpředu

květinové záhony. Rebeho obydlí, posazené trochu stranou od

ostatních, bylo velké jako dvě chaty, vpředu mělo verandu a

vzadu zvýšenou krytou terasu. Také synagoga byla velká jako

dvě chaty a stála asi padesát kroků od rebeho domu. Před

odpoledním sluncem stínil rebeho velkou chatu vysoký dub.

V létě byla v pracovních dnech osada plná žen a dětí;

manželé, zaměstnaní ve městě, přijížděli na šabat. Ženy a děti

nás teď také sledovaly, jak zajíždíme k naší chatě. Polohlasně

zdravily matku s Deborou. Baruch Levinson nám celý zpocený

pomohl s věcmi, popřál dobrý šabat a odjel. Avrumel sešel k

jezeru.

Debora pomalu prošla celou chatu, prohlédla si nábytek,

kuchyňku, ložnice. Ve vzduchu se vznášel vlhký zemitý pach,

jako z jeskyně. Vždycky, když vstoupila do nového prostředí –

do obchodu, domu, bytu, místnosti – pohybovala se velmi

opatrně, budila dojem, jako by ji okolní prostor ohromně

zajímal, ve skutečnosti však hledala okna a dveře, kterými

dovnitř mohlo světlo. Z okna naší ložnice se upřeně zadívala na

jezero. Na pláži jsem uviděl Avrumela, jak se baví s několika

chlapci asi tak v jeho věku.

V podvečer jsem šel s Avrumelem do synagogy na

Šabatovou bohoslužbu. Rebe nepřišel. Některé děti zjevně

znaly Avrumela z ješivy a denního tábora a po bohoslužbě se k

němu seběhly. Potom jsme spolu šli zpátky k chatě pod

černočernou oblohou ozdobenou hvězdami. Bylo chladno. Pod

stejným nebem jsem se kdysi procházel s matkou. Znala

spoustu souhvězdí a snažila se mi je ukazovat – Medvěd,

Labuť, Orion – já se ale naučil rozlišit jenom Velký vůz. Ten

teď svítil nad námi na nekonečném nebi posázeném hvězdami

a já se zastavil a podíval se nahoru na něj, a v ten moment jsem

/ 281

pocítil, jak se mě zmocňuje strašlivá bezejmenná hrůza. Obloha

se pomalu nakláněla. Zatočila se mi hlava, dostal jsem závrať.

„Tati?“ řekl Avrumel.

Velký vůz se na mě valil, jeho hvězdy žhnuly. Chtěl mě

pohltit.

Avrumel mě zatahal za ruku. „Tatínku, není ti nic?“

Podíval jsem se na něho. Byl oblečený na šabat: košile,

vázanka, tmavěmodrý letní oblek. Zrzavé vlásky mu zakrývala

černá sametová jarmulka.

„Na Velkém voze jsou naložené všechny špatné skutky,

kterých se lidé dopustí během dne,“ řekla mi jednou matka.

„Ve dne je vysypává na zvláštním místě v nebi, které se

jmenuje Údolí špatných skutků. Je tu ale ještě Malý vůz, a ten

obsahuje všechny dobré skutky. Těch dobrých skutků je méně,

ale v očích Pána světa mají větší váhu. Malý vůz vysypává

dobré skutky do Údolí dobrých skutků. Až dobré skutky

převáží ty špatné, snese se na svět požehnání.“

Byl jsem ještě hodně malý, když mi to povídala.

Nenapadlo mě se zeptat, co by se stalo, kdyby špatné skutky

převážily ty dobré.

To všechno o Velkém a Malém voze mi vyprávěla během

jednoho z mnoha večerů, kdy jsme byli tady nahoře sami a otec

byl v Evropě na některé ze svých cest v roli rebeho vyslance.

„Táta se snaží nastolit na světě rovnováhu, Ašere. Snaží se

naplnit Malý vůz dobrými skutky, naplnit ho až po okraj, aby

převážil špatné skutky ve Velkém voze.“ Vzpomínám si, jak

mi připadalo, že pro jednoho člověka je to nadlidský úkol, celá

ta snaha o rovnováhu a převažování zla dobrem, a otec se mi v

tu chvíli jevil jako bytost nadživotní velikosti, stojící zcela za

hranicí všeho obyčejného a lidského, jako nebešťan lehce se

pohybující od hvězdy k hvězdě, sbírající dobré skutky lidstava

a plnící jimi Malý vůz. Věděl jsem, že až se vrátí na zem, budu

se ho bát.

O něco později jsme seděli u stolu v chatě, všichni čtyři,

jedli Šabatové jídlo a zpívali zmirot. Matka při jídle chvílemi

podivně umlkala. Seděla s očima široce rozevřenýma,

upřenýma do jednoho bodu, jako by v ní někdo zatáhl za páku

a uzavřel veškeré pocity. Obličej jí povolil; v očích pohaslo

světlo. Znal jsem tyhle chvíle: když pomyslela na otce, který

někde cestuje v rebeho záležitostech, náhle se obrátila do sebe.

Vypadala staře, sklesle, jako loutka: všechny její rysy zůstaly

netknuté, jenom se z nich vytratil život. Debora zjevně tyhle

její chvilky už také znala; věděla, jak matku šetrně vrátit

/ 282

zpátky do reality, poznamenala něco o současném dění,

citovala pár vět z nedávného rebeho proslovu, řekla něco o

dětech. Při jídle si dlouze povídaly, jenom ony dvě spolu,

zatímco já seděl a díval se na ně nebo mluvil s Avrumelem.

Napadlo mě, že bych je někdy mohl namalovat. Musel bych to

udělat zpaměti. Matka by mi nikdy neseděla. Když jsem byl

malý, často mě nechávala, abych ji kreslil, avšak od chvíle, kdy

uviděla ukřižování, jsem se před ní s tužkou a skicářem ani

neukázal. Jak zachytit její obličej v onom okamžiku, kdy je

duchem nepřítomná? Něco se jí tehdy ve tváři přeci jen

objevovalo: podivné světlo v jinak prázdných očích. Jakýsi

svébytný záblesk života uprostřed emocionální smrti. Jak to

vyjádřit? Odříkávali jsme požehnání po jídle. Avrumel se na

židli pohupoval dopředu a dozadu, pronášel slova nahlas, jako

by je znal od narození. A já uprostřed modlitby po jídle –

přemýšlel, jak namalovat matku! Tomu se říká znesvěcení

šabatu. Zahnal jsem myšlenky na obraz a soustředil se na slova.

Rebe druhý den ráno do synagogy nepřišel. Byl teplý,

prosluněný den, obloha čistá a modrá. V poklidném jezeře se

matně odrážela obloha. Po bohoslužbě měli mnozí cestu kolem

rebeho chaty, muži, ženy s dětmi, všichni šli tiše, tu a tam si

vyměnili pohled, ale nikdo nic neříkal a pak si vzájemně

popřáli dobrý šabat a rozešli se k odpolednímu jídlu.

Po jídle jsem usnul, a když jsem se probudil, viděl jsem

Deboru sedět pod stromem na okraji pláže, jak si prohlíží moje

skicáře. Matka byla někde se známými. Avrumela jsem našel

na pláži s několika spolužáky, zeptal jsem se ho, jestli se

nechce jít projít, šli jsme do lesů za osadou a ukázal jsem mu,

kde jsem si jako kluk hrál a kde jsem u jezera házel žabky, kam

jsme s matkou chodili veslovat a paseku v lese, kde jsem si

hrával sám. Za březovým hájkem stály řady dubů, borovic a

stříbrných smrků, a jeden z dubů měl ohromnou větev nízko

nad zemí, na kterou jsem si vždycky vylezl, lehl si a díval se

baldachýnem listů a větví a představoval si, jaké by to bylo,

kdybych se stal nehmotným, odpoutal se od olověného sevření

země a vznesl se skrz listí vzhůru ke světlu. Vznášel bych se a

létal osvobozený od tíhy světa. Řekl jsem to Avrumelovi a on

se podíval na větev a na změť listoví nad hlavou a řekl, že

nechce na větev lézt, protože se bojí, že by spadl. Řekl jsem

mu, že je ještě moc malý, než aby lezl po stromech, ale že

jednou možná zjistí, jak je to úchvatné.

Opustili jsme paseku a vydali se zpátky lesem a kolem

domů, a když jsme zezadu míjeli rebeho chatu, uviděl jsem na

/ 283

kryté terase rebeho. Seděl na lehátku. Opodál postával muž s

tmavým vousem a sítí proti hmyzu zíral na jezero. Na vodě

bylo pár loděk ze soukromých domů na protějším břehu jezera.

Doléhaly ke mně vzdálené zvuky léta: ptáci, hlasy, šplouchání

vody, šepotavý šustot listí. Vznikal tak tíživý dojem

zpomalování světa.

Zůstal jsem pozadu, Avrumel šel sám napřed a vešel do

chaty. Přes trávník jsem se podíval ke stromu, pod kterým

seděla Debora. Dva moje skicáře ležely na trávě u jejích nohou.

Třetím zrovna listovala.

Šel jsem do chaty, lehl si na postel a usnul. Debora mě asi

za hodinu probudila a ptala se, jestli nevím, kde je Avrumel.

Řekl jsem, že si nejspíš hraje s kamarády a že se sejdeme v

synagoze na odpolední bohoslužbu. Umyl jsem si ruce a obličej

a vyšel ven.

V synagoze se neukázal. Po večerní bohoslužbě jsem šel

zpátky sám tmou pod ubývajícím měsícem, který jiskřil na

černé hladině jezera jako roztříštěné sklo. Cestou ke mně došel

nějaký muž, vousatý, něco přes dvacet. Řekl: „Je tu moc dobrý

vzduch,“ a popřál mi dobrý týden. Další stál na cestičce, zíral

nahoru na oblohu, a když jsem ho zvolna míjel,

zamumlal:.“Nebesa vypovídají o slávě Boží.’“

Chvíli jsem s ním postál ve tmě pod klenbou plnou hvězd a

díval se na oblohu. Představil jsem si otce, jak svižně kráčí

mezi hvězdami a plní Malý vůz. Představy z dětství. Šel jsem

zpátky k chatě.

Debora byla v kuchyni s matkou. To nebyl Avrumel se

mnou? Řekl jsem, že v synagoze nebyl. Myslel jsem, že už

bude doma. Debora řekla, že doma není. Řekl jsem, že se

možná prochází u jezera, a šel jsem ho hledat.

Jezero bylo tiché a temné. V domech na protějším břehu

žlutě svítila okna. Jezero, lesy a obloha plná hvězd tvořily

jednolitou, nekonečnou temnotu. Na břehu nebylo nikoho

vidět. Cestou kolem zadní strany rebeho chaty jsem zaslechl

hlasy, vzhlédl jsem ke kryté terase a uviděl rebeho na lehátku,

oblečeného v tmavém obleku s vázankou a obyčejným tmavým

kloboukem. V proutěném křesílku vedle něho seděl Avrumel.

Na nejvyššim schodě dřevěného schodiště, které vedlo z terasy

na pláž, stál vysoký muž s tmavým vousem, zády ke dveřím

potaženým pletivem proti hmyzu.

Avrumel a rebe si povídali francouzsky. Nerozuměl jsem

dobře, co říkají.

/ 284

Muž na schodech mě uviděl, ale zůstal stát bez hnutí, i

když jsem došel až k němu.

„Jsem Ašer Lev, otec toho chlapce.“

Hlasy na terase najednou umlkly.

„Já vím, kdo jste,“ řekl muž na nejvyššim schodě.

„Tati?“ uslyšel jsem Avrumela. Potom: „To je můj

tatínek!“

Rebe řekl v jidiš: „Pojď dál.“

Muž s tmavým vousem otevřel síťové dveře a já vyšel po

schodech na terasu. Rebe mi pokynul. Žárovky ve svítidle pod

stropem terasy vrhaly matné žluté světlo na jeho tmavý oděv a

dodávaly jeho staré tváři bledý jas.

„Přeji ti dobrý týden, Ašere Leve.“

„Dobrý týden, rebe.“

„Přišel jsem rebemu popřát dobrý šabat, tati,“ řekl

Avrumel.

„Tos byl celou dobu tady?“

„Chlapec mi řekl, že jeho otec je Ašer Lev,“ řekl rebe, „a

tak jsem ho pozval dál. Je to chytrý hošík.“

„Dědeček mi řekl, že s ním můžu chodit do kanceláře a že

někdy možná uvidím i rebeho,“ řekl Avrumel.

„Bůh slyšel dědečkova slova a spěchal, aby je vyplnil,“

řekl rebe. „Jak se ti daří, Ašere?“

„Dobře, díky Bohu.“

„Jakous měl cestu? Udělals všechno, co bylo potřeba?“

„Ano, rebe.“

„V Paříži ses sešel s otcem.“ Bylo to oznámení, ne otázka.

Otec rebemu denně volal, ať byl kde byl. Rebe měl přehled o

otcově práci do nejmenšich podrobností.

„Ano, rebe.“

„A v Saint-Paul bylo všechno v pořádku?“

„Ano.“

„Ta záležitost s uměleckou sbírkou začíná být nepříjemná.

Víš o tom?“

„O mém bratranci a soudním řízení? Ano. Prý nemůže

ničeho dosáhnout.“

„Udělal z toho velké znesvěcení Božího jména. Je posedlý

Druhou stranou.“

Muž s tmavým vousem se u dveří zavrtěl a zase stál tiše.

Rebe přejel rukou Avrumelovi po tváři. „Hošík mi říkal, že

v Saint-Paul jsou dva lidé, které má moc rád. Co je to za lidi?“

„Debořin bratranec Max Lobe, umělec. A postarší

americký spisovatel John Dorman.“

/ 285

„Hošík mi také říkal, že rád sedí a dívá se, jak tatínek

maluje, ale ten že teď už nemaluje.“

„Tatínek hodně kreslí,“ řekl Avrumel svým vysokým,

nadšeným hláskem.

„Pokud mě neklame paměť, už jsme o tom někdy mluvili,“

řekl rebe. „Jákoba Kahna to také trápilo. Všechny to trápí,

nerozhodnost a bloudění. Někdy dokonce i rebeho.“

Muž u dveří udělal krůček směrem k nám, pak, poslušen

rebeho gesta, se vrátil na místo a zůstal bez hnutí.

„Ašere,“ řekl rebe. „Dobře mě poslouchej. Už velice brzy

bude třeba učinit rozhodnutí. Rozumíš mi?“

„Ano, rebe.“

Povzdechl si a opřel se v lehátku. Rozeznával jsem jeho

oči, které na mě upřeně hleděly zpod stínu vrženého okrajem

klobouku. Naznačil mi, abych šel blíž, naklonil jsem se tedy k

němu, uviděl zblízka jeho křehkou svraštělou kůži, pomyslel na

to, jak vypadal, když jsem byl malý, a zaplavila mě vlna lásky

k němu. Mluvil mi přímo do ucha, skoro šeptal, cítil jsem, jak

ke mně vane jeho dech, lehounké nárazy teplého vzduchu bez

vůně a zápachu. „Poslouchej mě, Ašere Leve. Celá budoucnost

ladovských chasidů závisí na třech. Až dva z těch tří odejdou,

třetí nás zachrání. Teď už tomu docela jistě rozumíš. Přeji ti

dobrý týden a dávám tobě a tvému synovi své požehnání.“

Zavřel oči a ztichl. Muž s tmavým vousem k nám

přistoupil a naznačoval, abychom odešli.

Šli jsme s Avrumelem dolů po schodech a podél břehu

jezera k chatě.

„Rebe je nemocný?“ zeptal se Avrumel.

„Rebe je zdravý,“ odpověděl jsem. „Ale je starý.“

„Rebe brzy umře?“

„S pomocí Boží bude rebe žít ještě spoustu, spoustu let. O

čem jste si s rebem povídali?“

„Povídali jsme si o Rochele, o tobě a o mámě, o Šimšonovi

a o tom, co jsem se naučil v ješivě. A taky o baseballu.“

„O baseballu?“

„Rebe ví, co je to baseball.“

Tiše jsem se zasmál do tmy plné hvězd.

„Povídal jsem rebemu o bazénu strýčka Maxe a o našich

výletech do Nice a do hor, a jak to tam Rochele dělá dobře a

jak jsou na nás gójové hodní.“

„A co říkal rebe?“

„Rebe spíš jenom poslouchal.“

„To vůbec nic neřekl?“

/ 286

„Řekl, že jsem chytrý a že ve mně něco je.“

„A co?“

„To nevím. Řekl nějaké slovo, které jsem zapomněl.“

Šli jsme spolu dál. Vzduch byl chladný, sladce voněl,

provoněný zimolezem. Slyšel jsem šplíchání jezera o lodičky

přivázané u břehu.

Později večer, když jsme byli s Deborou sami ve svém

pokoji, jsem se zeptal: „Jaké ti připadaly ty moje kresby?“

„Nerozumím jim. Takhle jsi nikdy dřív nekreslil.“

„Líbí se ti aspoň trochu?“

„Potřebuju se na ně ještě podívat.“

„Debi, tys byla u rebeho, když jsem byl pryč?“

Vypadala překvapeně. „Rebe si mě pozval, ano. Chtěl

vědět, kam bude Avrumel příští rok chodit do školy.“

„Cos mu řekla?“

„Že, s pomocí Boží, bude chodit do ješivy v Nice.“

„A co řekl rebe?“

„Dal mi požehnání. Nemluvili jsme dlouho. Jsem hrozně

unavená, Ašere.“

„Pojďme tedy spát,“ řekl jsem.

V noci přišla prudká bouřka. Debora se probudila a ležela

v posteli celá vyplašená. Oblohu prořezávaly blesky. Zašel

jsem do Avrumelova pokoje. Spal, jednou rukou objímal

Šimšona. Matka vyšla do předsíně, s hlavou nezakrytou, na

sobě župan. Je Avrumel v pořádku? Řekl jsem jí, že spí, a ona

se vrátila do svého pokoje. Z mojí postele se hory v

modrobílém světle blesků jevily jako nabubřelé stvůry sápající

se k obloze. Déšť dopadal na dům a jezero s prudkým zurčením

vodopádu. Usnul jsem a probudil se až do slunečného úsvitu

jasného dne. Na pláži stála v kalužích dešťová voda a na listech

v lese se zachvívaly stříbřité kapičky. Oblékl jsem se a šel do

synagogy na ranní bohoslužbu.

Potom jsem vzal Avrumela, Deboru a matku na projížďku

v lodičce po jezeře. Ukázal jsem Avrumelovi, jak zacházet s

veslem, bylo to na něho ale moc; rychle se unavil. Vesloval

jsem pomalu po jezeře a vzpomínal, jak jsme chodili na

lodičky do Prospect Parku, když jsem byl malý, matka seděla u

vesel a já kreslil. Byl jsem ještě malý, tak malý. A na vodě

plavali bílí ptáci. Je možné, že jsme vůbec kdy zažívali tak

rajské chvíle? Předal jsem vesla Deboře a chvíli nás vezla ona.

Avrumel se Šimšonem seděl na přídi, jednu ruku spuštěnou do

/ 287

vody. Matka nastavovala tvář slunci, oči zavřené. Po hladině

klouzali drobní ptáci a v celých hejnech vzlétali vzhůru. V části

jezera, kde od lázní na pláži vybíhala daleko do vody dřevěná

přepážka oddělující muže od žen, se koupala spousta

ladovských chasidů. Další byli v loďkách na jezeře; zdravili

nás, když jsme je míjeli. Debora se unavila, vzal jsem od ní

vesla a zajel daleko od břehu, kde už byly malé vlny, a slyšel

jsem, jak narážejí do boků loďky. Když jsem vesloval zpátky,

ohlížel jsem se čas od času přes rameno, abych neztratil směr, a

jednou jsem zahlédl rebeho, jak stojí za pletivem na zadní

terase své chaty a upřeně se dívá přes vodu, a když jsem se

podíval znovu, byl pryč. Odpoledne jsme jeli zpátky do města.

Příští středu se vrátil otec z Izraele a ihned se pohroužil do

důvěrných porad se svými asistenty. Ve čtvrtek ráno jsem s

ním byl v synagoze a doma jsem ho viděl u večeře, kterou

snědl ve spěchu: musel na schůzi. Následující pondělí letěl do

Washingtonu a byl pryč dva dny. Pak ho odvezli autem do

Massachusetts, aby se setkal s rebem. Vrátil se až další den.

Unavovalo mě jenom ho pozorovat. Zdál se zcela

nezdolný. Při cestách pěšky do synagogy a ze synagogy, a když

jsme s ním seděli u stolu, nám pověděl, zatímco rychle jedl,

něco málo o své práci v Izraeli: o štěpení a taktikách

náboženských stran; o reálné možnosti, že strana ladovských

chasidů – v Izraeli se rebeho stoupenci počítají na tisíce – získá

křesla v Knesetu, a o politické moci, která z toho vyplyne. Zdál

se být u vytržení z vidiny takové moci, vlivu, který tak budou

mít ladovští chasidé vzhledem k tomu, že stoupenci

sekularismu navrhují vytvořit koaliční vládu, z vidiny

vyjednávání a úmluv se sekularistickými stranami, které budou

nevyhnutelně následovat, neboť tyto strany budou potřebovat

ladovské hlasy; z toho, že ladovští chasidé pak budou schopni

prosadit rebeho politiku: nevracet zabraná území; upravit

Zákon návratu tak, aby Židům konvertovaným k judaismu

neortodoxními

rabíny

nebylo

automaticky

udělováno

občanství; zvýšit vládní dotace na náboženské vzdělávání. Je

třeba udělat spoustu práce. Brzy pojede do Izraele zpátky.

Možnost vítězství je nesporná. Rebe a jeho následovníci budou

triumfovat.

Otci bylo sedmdesát let a hovořil o své práci a cestách se

samozřejmostí a lehkostí člověka, kterému je o polovinu méně,

zatímco matka jen tiše seděla a naslouchala mu. V jejích očích

/ 288

jsem viděl usazený stejný výraz, jaký jsem vídal celá léta svého

dětství a dospívání: výraz děsu, který ji nutil postávat u okna a

v noci jí nedal spát. On ale viděl jenom svoji práci, svůj sen,

své odevzdání se rebemu a Pánovi světa. Debora seděla,

poslouchala a dívala se, a měl jsem pocit, že vůbec poprvé

začíná chápat, co stojí za mými obrazy ukřižování.

V neděli na konci prvního srpnového týdne jsme všichni

jeli s otcem na Kennedyho letiště ve vypůjčeném stejšnu, který

řídil Baruch Levinson. Čekali jsme v Hale krále Davida

terminálu El AI, než ohlásí jeho let. Hala byla nacpaná a viděl

jsem, jak se lidé na mě a mé rodiče dívají a něco si šuškají.

Debora si toho také všimla. Avrumel seděl otci na klíně a za

otřepanou hadrovou ruku držel Šimšona.

Otec mi řekl: „Rebe mi říkal, že si s tebou a Avrumelem

dlouze povídal.“

„Dlouhý hovor obstaral převážně Avrumel,“ řekl jsem.

„Rebe mi říkal, že má rád baseball,“ řekl Avrumel.

Debora s matkou se zasmály. Otec vypadal, jako by se

chtěl zeptat Avrumela: „A co ještě ti rebe říkal?“ Na veřejnosti

a přede mnou a před Deborou se to ale jaksi nehodilo – kdo ví,

co by z Avrumela vypadlo – a tak se otec jen pro sebe tiše

zasmál a mlčel.

Za pár minut už hlásili jeho let.

„Jeď ve zdraví a v pořádku se vrať,“ řekla mu matka.

Avrumel s baseballovou čepicí nakřivo na chvíli zapomněl

na Šimšona, kterého odložil na koženou sedačku, oběma

rukama objal otce a políbil ho. „Rebe mi říkal, že se v tobě

skrývá velikán,“ řekl otec Avrumelovi a také ho políbil.

Podal jsem mu ruku. Měl nečekanou sílu v prstech! Jeho

stisk připomínal sochařskou ruku Jákoba Kahna před spoustou

let. Debora mu popřála šťastnou cestu. Vyšel ze dveří haly,

vysoký a s rozložitými rameny, v ruce kufřík, mírně napadající

na jednu nohu, převyšoval většinu lidí kolem. Dívali jsme se za

ním, jak odchází a vleče za sebou všechna ta léta plná loučení

jako nějaký temný a nepoddajný mrak.

Domů jsme se vraceli hustým provozem typickým pro letní

nedělní podvečery. Chvíli jsme se ploužili po Grand Central

Parkway a Interboro Parkway. Pak Baruch Levinson vyjel z

Interboro Parkway a jel po vozovkách s vyježděnými kolejemi

v ulicích pokrytých odpadky v zdevastovaných čtvrtích.

Avrumel usnul matce na klíně. Já seděl na předním sedadle,

díval se po odpudivých ulicích a myslel na sluncem prozářené

/ 289

zelené údolí, na Maxe Lobeho, Johna Dormana a náš zavřený

dům v Saint-Paul.

Otec zůstal v Izraeli skoro až do konce srpna. Nepsal;

každý den ale telefonoval do kanceláře a někdo z kanceláře pak

zavolal nám a chtěl mluvit s matkou. Když matka nebyla doma,

muž na drátě řekl, že zavolá později. Každý pátek brzy ráno

volal otec osobně a hovořil s matkou. Je v pořádku. Práce

postupuje. Jak se má Avrumel? Jak se má Rochele? Jak se mají

Debora s Ašerem? Pokaždé v tomhle pořadí. Arabské

povstání? Bůh nám pomůže. Jaké je v Izraeli počasí? Je horko,

moc horko. A v Brooklynu? To samé. Hrozné horko.

Pokaždé, když matka s otcem domluvila, položila

sluchátko a chvíli seděla s očima zavřenýma, matné stíny

prožitého utrpení ji obestíraly jako téměř viditelná mlha. Potom

vždycky s Deborou někam odešly a povídaly si.

Vyrostl jsem v New Yorku a občas si protrpěl jeho letní

horka, ale na takové vedro, jaké bylo onoho léta roku 1988, si

nevzpomínám. Týden za týdnem ani kapka deště, jen vlhké

parno, ze kterého měkl asfalt na ulicích, vzduch byl hustý a

plný hmyzu, kůže mi ani na chvíli neusychala, Debora měla

neustále zarudlý obličej a v domě bylo dusno. Rodiče neměli

doma klimatizaci a větráky v oknech jen marně rozhýbávaly

vzduch, který jako by stoupal z bažiny. Mátožně jsem bloumal

městem, často jsem ztrácel pojem o čase. Setkal jsem se s

Douglasem Schaefferem a probírali jsme výstavu mých kreseb,

kterou stanovil na podzim; setkal jsem se s právníky a probíral

s nimi pokusy bratrance Jonkela zbavit mě správcovství sbírky

jeho otce nebo dosáhnout toho, že mi bude soudně zakázáno.

Chodil jsem do muzeí a galerií. Navštěvoval jsem staré

přátele z uměleckých kruhů v jejich ateliérech v Greenwich

Village; jezdil jsem podzemkou; dýchal smrdutý vzduch, který

vanul z tunelů do stanic; chodil jsem na procházky po

Brooklyn Parkway, přes rozpálenou, rozkopanou vozovku

pozoroval dělníky při práci a často myslel na Saint-Paul, na

terasu kavárny ve stínu stromů, na ochrannou hradbu kolem

vesnice, na hroby Jákoba Kahna a Marca Chagalla, na Maxe

Lobeho, jak pomalovává jedno plátno za druhým, na Johna

Dormana opuštěného v jeho domě jen se vzpomínkami a

lahvemi whisky, na kubistické domy s červenými střechami

poházené mezi zelenými políčky a cypřiši v dlouhém údolí, až

ke kopcům v dálce a k moři.

/ 290

Každý všední den odjížděl Avrumel brzy ráno do denního

tábora a vracel se až k večeru. Když jsem byl ve Francii,

doprovázela ho ráno Debora a odpoledne ho vodila zase domů.

Poté co otec odjel, začal jsem vodit Avrumela na stanici před

ješivou, odkud děti odvážel autobus, a odpoledne jsem tam na

něho vždycky čekal. Z domu jsme vycházeli pár minut před

osmou, chvíli po mém návratu z ranní bohoslužby v synagoze.

Nosil si s sebou jenom batůžek, kde měl tenký svetřík, plavky a

ručník. Na sobě měl světlehnědé kraťásky a baseballovou

čepici Metropolitans, ze sportovních bot mu koukaly ponožky.

Šimšona pravidelně nechával na posteli ve svém pokoji.

Paňáca opřený o polštář, otrhaný a odřený, kupodivu vypadal,

jako by měl celý pokoj na povel, jako podřimující královská

milost, která jen čeká, až ji probudí a obslouží. Když jsem byl

během dne doma, občas jsem do pokoje strčil hlavu, abych se

podíval, jestli se třeba nehnul ze svého místa na posteli, jestli

něco nepotřebuje, nemá nějaké přání. Tohle podivné chování,

jak jsem sám sebe utěšoval, mi vyplňovalo čas, rozbíjelo

nekonečně dlouhou chvíli, bylo důsledkem vedra, dělal jsem

to, protože jsem se cítil uvězněný, zakopaný do hrobu. Jednoho

dne, když jsem byl doma sám, jsem se přistihl, jak s paňácou

mluvím. „Jak bys to udělal ty? Půl roku tady, půl roku tam?

Celý rok v kuse? A co samota?“ Cítil jsem, jak mi v hlavě tepe

krev, a v uších mi hlasitě bzučelo. Měl jsem pocit, že mi před

očima neustále krouží mouchy. Nakonec jsem z pokoje utekl.

Později jsem v lehátku na terase paňácu nakreslil. Pak jsem

nakreslil Španěla s paňácou v náručí. Ani jedna kresba se mi

nelíbila a obě jsem roztrhal. Šel jsem se projít a pozoroval

postup prací na hlavní.

Douglas Schaeffer mi při jedné z mých návštěv u něho v

galerii řekl: „Vypadáš příšerně, kamaráde. Komu tím

prospěješ, jestli onemocníš? Proč si na chvíli nevyjedeš na

venkov? V takovémhle létě se nedá zůstávat ve městě.“

Řekl jsem mu, že Avrumel jezdí do denního tábora, otec je

v Izraeli, matka se neustále třese o jeho zdraví a chce být na

dosah Kennedyho letiště pro případ, že by se mu, nedej Bože,

něco stalo a ona by se za ním potřebovala rychle dostat, a

Debora že má spoustu práce s přednáškami o postojích

ladovského hnutí vůči feminismu pro ženské spolky po celém

městě.

„Co to všechno má ale co dělat s tebou, kamaráde? Já

mluvím o tobě. Proč ty někam nevypadneš?“

/ 291

Pokrčil jsem rameny. Kam bych jel? Sám na chatu v

Massachusetts? A co bych tam dělal? S kým bych si povídal?

Kde bych jedl?

Smutně zakroutil hlavou, dotkl se prstem motýlku,

přihladil si vlasy a vrátil se k tématu mojí výstavy. Po jeho

úvodním komentáři ohledně kreseb – vybavilo se mi, jaký u

něho nezvyklý výraz se mu objevil v očích, když je uviděl

poprvé: zdědil totiž po matce schopnost sebeovládání, neplýtvá

slovy ani chválou; považuje zkrátka za samozřejmé, tak jako

před ním jeho matka, že umělci patřící ke Schaefferově galerii

jsou z těch nejlepších, kteří v současné době tvoří – po jeho

stručných poznámkách jsme probírali už jenom pracovní

záležitosti: katalogy, pozvánky, kritiky, kurátory, sběratele,

ceny, inzeráty, daně, termín instalace: celé hřmotné ústrojí

světa umění. Vybral jsem jednu kresbu a řekl jsem mu, že tu

vystavíme, ale neprodáme; chci, aby ji dostala vdova po

Lucienu Lacampovi. Udělal si poznámku do svého notesu.

Potom jsem sjel výtahem dolů, prošel chladným

mramorovým vestibulem a skleněnými dveřmi vyšel do pekla

manhattanského léta.

Mám schůzku s právníky ve velké kanceláři zařízené

leštěnými mahagonovými stolky a psacími stoly. Hovoří

tichými hlasy. Na zdech visí drahé umění: Dubuffet, Dufy,

Chagall,

Coignard,

Papart.

Naslouchám

odbornému

názvosloví, kterému sotva rozumím. Návrh na soudní zákaz

správy majetku. Kombinované ověření pravosti. Přísežný slib a

určení správce. Přísaha svěřenského správce. Metoda

oceňování. Problémy s likviditou. Jednání se účastní právník

Douglase Schaeffera. Podepisuju papíry. Strýčkův právník mi

říká, že se dozvěděl o mojí výstavě chystané na podzim v New

Yorku. Jak se o tom mohl doslechnout tak brzy? Asi od nějaké

sekretářky z galerie. Nebo jsou třeba s Douglasem ze stejného

klubu. New York je velké město, ale ti úspěšní se pohybují jen

v úzkých kruzích a rychle se dozvědí, jaké zboží hodlá ten

který z nich nabídnout, aby si mohl zabrat svůj podíl na

bohatství velkoměsta. Všechno je v pořádku, říká mi strýčkův

právník. Bratranec Jonkel se znovu pokusil dosáhnout toho,

abych se nesměl sbírky ani dotknout, a neuspěl. Můžu si s ní

teď dělat, co chci, za předpokladu, že dodržím základní

podmínku závěti: všechny zisky má dostat ladovská

organizace.

/ 292

Zástupce Douglase Schaeffera mě doprovází dolů na

žhnoucí ulici. Děkuju mu za pomoc.

Ptá se mě, jaké mám se sbírkou úmysly, a já mu říkám, že

nevím.

„Je to hromada peněz, jestli ji prodáte. Douglas a já

bychom vám to s radostí zprostředkovali.“

„Jistě.“

„Hodně štěstí s výstavou.“ Podává mi vlhkou ruku a mizí v

davu proudícím po ulici.

Je vedro k udušení. Slunce se opírá do chodníků a ulic.

Šňůry aut se skoro nehýbou. Výfukové plyny sytí horký a

vlhký vzduch. Stojím tam celý zpocený ve své rybářské čepici

a ladovském tričku. PŘIVEĎTE MESIÁŠE JEŠTĚ DNES,

stojí na tričku napsáno černými písmeny na červeném pozadí.

Je to stejné tričko, jaké Avrumel často nosí na tábor, ale

mnohonásobně větší, a teď na ulici je předmětem zvědavých

pohledů a shovívavých úsměvů. Právníci se na něj předtím

dívali, aniž hnuli brvou.

Jedu metrem směrem od centra, vystupuju, jdu po

Broaďwayi a dolů postranní ulicí kolem budovy, ve které býval

kdysi ateliér Jákoba Kahna. V klimatizované vstupní hale stojí

postarší černý portýr, skleněnými dveřmi zírá ven na

roztékající se ulici. Je to jiný portýr než minule. Scházím

svahem parku ke kamenné zídce, odkud je výhled na dálnici a

řeku. Hladina vody je břidlicově šedá a zdá se, že pohlcuje

všechno sluneční světlo, které na ni dopadá. Vybavují se mi

noční lodě na Seině, záplava světla z jejich reflektorů a Jákob

Kahn vyhlížející z okna svého bytu na Quai Voltaire. Nad

řekou vane horký vítr, jeho závany mají červený nádech a já

slyším Jákoba Kahna, jak říká, nevšímej si toho, když ti druzí

nebudou rozumět, kresby jsou teprve začátek, už vidím, jak

dosahuješ textury karborundového tisku pouhým uhlem a

tužkou, rytmus vychází ze samotného papíru, a stojím tam a

dívám se na spalující slunce na temné hladině řeky. Vnímám

podivně zpomalený pohyb aut na dálnici, lidí na trávníku pod

stromy a dětí na nedalekém hřišti. Kolikrát jen jsem už na

tomhle místě byl za všechna ta léta, kdy jsem jezdil do ateliéru

Jákoba Kahna! Dneska ho vidím pokřivené; podivně

rozostřené; známé i neznámé; neskutečné. Najednou cítím

chlad.

Vysoko nad řekou skřehotá osamělý pták, polekaně se

otáčím a vidím ho, jak se vznáší k obloze, veliký, zářivě bílý

pták, letí rychle a je pryč.

/ 293

Jedu metrem domů.

Jsme za Rochele na táboře v pennsylvánských horách

Pocono Mountains. Je návštěvní den. Všude kolem, v chatkách

i přilehlých budovách se tlačí rodiče s dětmi. Na trávnících

stojí auto na autě. Nás – mě, Deboru, matku a Avrumela – sem

dovezl Baruch Levinson v dalším ze svých vypůjčených vozů.

Rochele je opálená, rozpustilá. Provází nás po táboře. Neviděli

jsme ji asi měsíc, ale vyrostla jako za rok. Vcházíme do její

chatky: postele jsou krásně ustlané, oblečení pečlivě srovnané.

Na poličce vidím velkou tenkou ilustrovanou knihu nazvanou

Jak na to a všímám si, že ji vydala Americká plicní asociace

pro děti postižené astmatem. Rochele říká, že jí knihu půjčila

jedna spolubydlící, která má také astma. S Deborou si v knížce

listujeme: návod, co dělat při záchvatu; jak rozpoznat, na co je

člověk citlivý; jak si nažehlit titul knihy na tričko; stolní hra

„Dýchej lehce“. A hádanky. Co se stane slonovi, který má

astma a zůstane na dešti? Zmokne. Jak podáváme léky

astmatické gorile? Móóóc opatrně.

Setkáváme se s Rochelininou studijní poradkyní – dcerou

jednoho ladovského staršího – a mladou vedoucí a novými

přítelkyněmi. Prohlížíme si hřiště, jezero, synagogu, jídelnu.

Pod vnějším pozlátkem připraveným pro návštěvníky působí

celý tábor východoevropsky neupraveně, jako některé halabala

uspořádané chasidské krámky v Crown Heights. Nikdo se tím

ale

netrápí.

Tady

ve

světě

duchovna

se

západní

pořádkumilovnost moc neuplatní. Děti vypadají zdravě. Studují

Tóru. Vypadají šťastně. Ostatní rodiče matce opakovaně

blahopřejí k úspěchu tábora; s nápadem pořádat ladovské

tábory přišli před lety mí rodiče. Mnozí na ni pohlížejí s

posvátnou úctou, jako na královnu.

Pozdě odpoledne s námi jde Rochele přes zvlněnou louku

k autu. Pořád se nemůžu vzpamatovat z toho, jak úžasně

vypadá. Její hubené tělo se začalo proměňovat: paže a nohy se

jí zaoblují; hrudník už nemá plochý; o dlouhém hubeném krku

už se nedá říct, že je ptačí, ale působí teď dojmem půvabné

pružnosti. Debora nemůže odtrhnout oči od Rochelinina

rozzářeného obličeje.

„Stýská se mi po strýčkovi Maxovi a strýčkovi Johnovi,“

říká nám Rochele.

„Moc tě oba pozdravují,“ říkám já.

„Ale jinak se mi tu hrozně líbí.“

/ 294

„Hrajete baseball?“ chce vědět Avrumel.

„Jasně, že hrajeme baseball.“

„Rebe má rád baseball. Říkal mi to.“

Rochele se na něho dívá.

„Rebe říkal, že je ve mně velikán,“ říká Avrumel.

Rochele obrací oči v sloup. Matka se usmívá. Debora

vypadá rozpačitě.

„A že se rád vytahuješ, to rebe neříkal?“ ptám se ho.

„Ašere,“ říká Debora.

Auta návštěvníků odjíždějí travnatou plání k vozové cestě

vedoucí z tábora.

„Už musíme jet,“ říkám.

„Stýská se mi po tobě, tati,“ říká Rochele. Dávám jí pusu.

Je teploučká a hebká. Voní sluníčkem. Rochele.

„Dědeček mi kladl na sdrce, abych tě od něho

pozdravovala,“ říká matka.

„Dávej na sebe pozor,“ říká jí Debora. „Nezapomínej si

brát léky.“

„Mami, nejsem malá holka.“

„Rebe se mě ptal, jestli se nechci začít příští rok učit v

ješivě,“ říká Avrumel Rochele. „V ješivě v Brooklynu.“

Všichni se na něho díváme. Rezaté vlásky, baseballová

čepice, světlehnědé kraťasy, ladovské tričko, Šimšon. Avrumel.

„Cos mu odpověděl?“ slyším svou otázku.

„Řekl jsem, že ješiva v Brooklynu se mi líbí, ale že Šimšon

chce chodit do ješivy v Nice.“

„Šimšon je rozumný paňáca,“ říkám. „Už opravdu musíme

jet.“

Cesta zpátky do Brooklynu byla dlouhá.

Debora ještě pořád nedokáže usnout bez světla. Posuvné

dveře jsou pootevřené, aby se dovnitř dostalo alespoň trochu

nočního vzduchu, pokud se vůbec o něčem takovém dá mluvit,

a světlo přilákává hmyz. Naráží a střemhlav nalétává do sítě

překrývající dveře. Ráno se budívám v mokru. Kvůli horku teď

míváme s Deborou jen zřídkakdy společnou chvilku.

Během dne se ulice smaží na slunci. Trávník za terasou

začíná hnědnout. Platan vadne. Je něco po poledni. Vzduch je

plný hmyzu slétajícího se do stínu, kde se mi pak v celých

hejnech třepetá kolem úst a očí a vyhání mě do slunečního žáru

na terase. Sedím a v naprostém otupění slyším, jak se za mnou

otevírají posuvné dveře. Objevuje se Debora a ptá se, jestli

/ 295

bych nešel dovnitř, chce si se mnou promluvit; na to, abychom

se bavili na terase, je na slunci moc horko.

Jsme v domě sami. Avrumel je v denním táboře. Matka je

na schůzi s rebeho spolupracovníky.

Jdeme do obývacího pokoje. Debora má na sobě

světležluté letní šaty a prošedivělé vlasy jí zakrývá šátek.

Oválný obličej má zvlhlý horkem. V jednom z malých oken

bzučí ventilátor, rozhýbává mrtvý vzduch. Otec odmítá pořídit

klimatizaci. Prý je to zbytečný přepych. Je lepší dát peníze

chudým. V rámu velkého okna je vidět ulici, vypadá pustě.

Ostře bílé sluneční světlo se tříští o nehybné koruny javorů a

platanů, chodník je od něho celý strakatý. Ulicí pomalu

projíždí auto, zvedá prach, zůstávají za ním kotouče

výfukových plynů. Cítím, jak se mi tričko lepí na tělo a pod

sametovou jarmulkou stéká pot.

Debora chce vědět, proč pořád nosím trička. V jejím

tichém hlase zaznívá podivný podtón. Neklidně si pohrává s

jemně modelovanými prsty.

„Co je na tričkách špatného?“

„Máš v šatníku i košile, které jsou hezčí.“

„Kvůli komu bych měl nosit parádní košile? Nosím snad

parádní košile v Saint-Paul?“

„Tady nejsme v Saint-Paul, Ašere. Dospělý muž by neměl

chodit po ulici v tričku ohlašujícím příchod Mesiáše.“

„Copak je ten nápis určený jenom pro děti?“

„Nehodí se to.“

„Co se nehodí, Debi? Tričko, nebo ten nápis?“

„Přijde snad dřív, když budeš to tričko nosit?“

Pozoruju její nervózní oči, pohyby rukou. Křivka jejích úst

prozrazuje strach. Nervózně se škrábe na koleně. Zdá se tak

křehká – a přece, jaké hrůzy v sobě dokáže překonat! Léta v

zapečetěném bytě určitě byla pro ni a pro Maxe s jeho rodiči v

pravém slova smyslu bolestnou zkouškou. Rakouský filosof

Jean Améry, kterého mučilo gestapo kvůli jeho činnosti v

belgickém odboji a pak ho deponovali do Osvětimi, protože byl

Žid, napsal, že každý, kdo jednou zažil mučení, zůstává

zmučeným navždycky a už nikdy mu nebude na světě dobře. V

takovém člověku se zlomí víra v lidskost a už nikdy ji

nenabude zpět. Debora se ji snažila v sobě obnovit studiem

literatury na Sorbonně; tím, že psala příběhy pro děti; tím, že si

mě vzala a měla vlastní děti; tím, že přijala do rodiny Maxe

Lobeho a Johna Dormana; tím, že se přimkla k mým rodičům a

ladovským chasidům; tím, že toužila odhalit Boží záměr, který

/ 296

ji přivedl z té hrobky v Paříži k Ašeru Levovi do Saint-Paul a

pak až do samého středu ladovského světa v Brooklynu. Moje

tričko není to hlavní, co jí teď leží na srdci.

„Ty se přeci se mnou nechceš bavit o tričkách, Deboro. Co

se děje?“

„Před chvílí jsem se chtěla znovu podívat na tvoje kresby.

Nikde jsem je ale nenašla.“

„Douglas je nechává reprodukovat do katalogu.“

„Najednou mi došlo, že skoro na všech je Avrumel. Je

zvláštní, že si člověk může prohlížet kresbu a přitom ji vlastně

nevidět, a pak, když ji na čas odloží, ji najednou vidí docela

jasně.“

„To se stává často.“

„Uvědomila jsem si to minulou neděli cestou z tábora. V

autě jsem upadla do jakéhosi polospánku a před očima mi

začaly vyvstávat tvoje kresby. Úplně zřetelně. Skoro na každé

je Avrumel. A není to jenom moje představivost, Ašere, že ne?

Avrumel je na mostě v Paříži a dívá se na četníka; stojí na

chodníku a dívá se na stařenu bez domova; v muzeu se baví s

Picassem; v tiskařské dílně sleduje, jak pracuješ s Maxem na

tisku; v Louvrů se dívá, jak kreslíš; ve vlaku pozoruje dvojčata,

jak si čtou a kreslí; z naší terasy se dívá na Džamila, který

zalévá květiny.“

„Na těch kresbách nejsou žádné postavy, Debi.“

Vrhá na mě přísný, nervózní pohled. „Ašere Leve, jsem

tvoje žena. Porodila jsem ti děti. Už dřív jsem dokázala

rozluštit tvoje kresby a obrazy a je tomu tak i tentokrát. Měla

jsem dobrého učitele: tebe. Nemluvím o tom, co říkáš světu.

Mluvím o tom, co jimi říkáš sám sobě. Umím číst v tvých

kresbách, muži, i když používáš pořád složitější a složitější

jazyk a na ty poslední jsem potřebovala víc času. Máš novou

syntax, že? Novou ikonografii. Přesto v nich dokážu číst.“

„Nejsem si vědom toho, že by kdekoliv na těch kresbách

byl Avrumel, Debi. Nacházíš v uměleckém díle něco, co tam

ve skutečnosti není. To je celkem běžný jev. Dokonce je pro to

i termín. Stendhalův syndrom se tomu říká. Francouzský

spisovatel Stendhal navštívil Florencii, tuším, že to bylo v roce

1817, uviděl fresky v kostele Santa Croce, najednou ucítil, jak

mu začíná nepravidelně bít srdce a –“

„Ašere Leve, jsou chvíle, kdy mě přivádíš k zuřivosti.

Mluvím s tebou o tvém synovi a ty mi vykládáš o umění ve

Florencii.“

„Avrumel na těch kresbách není, Debi.“

/ 297

„Nemluvím o jeho tváři, Ašere. Já ho v těch kresbách

cítím. Proč tam je?“

„Debi, říkám ti, že ty kresby nemají s Avrumelem nic

společného.“

Cítím na tváři její oči: propalují se do mě. Vím, že nemůže

slyšet bušení mého srdce ani vidět barevné šmouhy, které mi

plavou před očima. Vrtí hlavou a na okamžik zavírá oči.

„Pak tomu tedy nerozumím,“ slyším ji říkat tiše. „V tom

případě mi význam všech těch kreseb uniká. Je mi z toho

hrozně smutno, Ašere.“

Sedí zvadle v křesle, zoufalá, se skleslým výrazem v

obličeji. Cítím, že se mi srdce užuž chystá vyskočit z prsou.

Nic ale neříkám. Lehce si kapesníkem osušuje ústa a čelo, pak

se zvedá a odchází z místnosti.

Sedím úplně nehnutě, zalitý proudem potu, který mi

najednou vyrazil po celém těle. V každičké kosti a svalu těla

cítím nepřekonatelnou slabost, nemůžu se ani hnout, zaraženě

sleduju, jak se mi třesou prsty, a zřetelně slyším hlasité a

divoké bušení vlastního srdce.

Obloha je bílá. Dívám se na ni skrz listy platanu na zadním

trávníku a vybavuje se mi obrovské našepsované plátno v mém

ateliéru v Saint-Paul, které bylo bílé jako letní blesk, než jsem

na ně nanesl vrstvičku umbry. Z bílé jde strach, když do ní

člověk zírá moc dlouho: je to barva rubášů; všechny barvy

naráz, slité spektrum, bez rozrůzněnosti, vlna za vlnou a

splývající částice. Obloha je bílá, je odpoledne, na terasu

přichází matka a chce se mnou mluvit. Zavírám nátisk katalogu

výstavy, který jsem si prohlížel a hledal v něm typografické

chyby a přítomnost Avrumela.

Matka opatrně, váhavě usedá do zahradního křesílka vedle

mě. Má na sobě světlerůžové bavlněné šaty s letním vzorem a

krémově bílý šátek uvázaný přes krátké stříbrné vlasy. V

pětašedesáti letech se u ní začíná projevovat křehkost

přesahující její dřívější éteričnost, která podbarvovala všechna

desetiletí našeho společného života a kterou mám pořád v

paměti. Víc teď chodí po doktorech; často potřebuje nové

brýle; pravidelně bere nějaké léky. Má něco se srdcem a musí

si hlídat poměry určitých látek v krvi. Nechce o tom mluvit,

nepřipouští si to, ukazuje mně i Deboře své někdejší já, silou

vůle v sobě probouzí energii. Teď sedí, upřeně se dívá na

platan a skrz jeho větve a listy na vybělenou oblohu. Na druhé

straně živého plotu stojí dům nebožtíka strýčka. Tetu ani

bratrance jsem neviděl od návratu z hor; jezdí na léto k

/ 298

Moheganskému jezeru, asi hodinu cesty od New Yorku, kde

mají dům. Matka na mě mluví. Právě hovořila s rebem, říká.

Otec je v Hebronu a je, chvála Bohu, v pořádku. Rebe s otcem

mluvil sotva před hodinou. Rebe se na mě ptal a posílá mi

požehnání. Obzvlášť se rebe vyptával na Avrumela.

Říkám jí, že Avrumel je v pořádku, alespoň byl ještě

dneska ráno, když jsem ho vedl na zastávku autobusu před

ješivou, odkud odjížděl do tábora.

„Rebe tě žádá, abys uvážil, jestli nedáš na příští rok

Avrumela tady do ješivy.“

„Proč?“

„Rebe se domnívá, že je to důležité.“

„Rochele taky?“

„Rebe se zmiňoval jenom o Avrumelovi. Ale jestli si to

přeješ, pak i Rochele.“

„Máme dobrou ješivu v Nice.“

„To je něco jiného. Tady je komunita.“

„A kde bude Avrumel bydlet?“

„U nás, pochopitelně.“

„Nechce tady zůstat. Chce se vrátit domů.“

„Ašere, odkdy se ptáš malého dítěte, kam chce chodit do

školy?“

„Rochele tu zůstat nemůže.“

„V naší ješivě jsou děti, které mají astma. To myslíš, že v

New Yorku nikdo nemá astma?“

„Mít astma v New Yorku není nic moc. Spousta lidí tady

na to umírá. Statiska jasně hovoří v neprospěch New Yorku.“

„Nemůžeme podřizovat své životy nemoci, Ašere. Je třeba

mít důvěru v Pána světa.“

„Já tady nemůžu pracovat.“

„Proč ne? Svého času jsi tu pracoval. Celé mládí jsi

pracoval v Brooklynu a na Manhattanu.“

„Teď už nejsem mladý. Svůj život tady jsem si odžil.

Nechci se vracet.“

„Rodiče mají přinášet dětem oběti, Ašere.“

„Proč je tak důležité, aby Avrumel chodil do školy tady?

Zvlášť teď, když je mu teprve pět.“

„Teď právě se začínají utvářet kořeny jeho duše, Ašere.

Tohle jsou ta nejdůležitější léta. Říkám ti jen, co říkal rebe. A

co říkal otec. Kořeny duše se utvářejí právě v tomto raném

věku. Do naší ješivy přicházejí děti z celé Evropy, z Austrálie,

Jižní Afriky, Jižní Ameriky, Turecka, Izraele. Rodiče je sem

/ 299

posílají, aby byly v samém srdci ladovského světa a blízko

rebemu. Cožpak ty by sis pro Avrumela nepřál totéž?“

„Chci mít Avrumela u sebe. Chci vidět, jak roste. Chci mít

možnost každý den si s ním povídat. Chci mít možnost učit ho,

jakou hodnotu má umění. Chci, aby se mohl dívat, jak maluju.

Nemám v úmyslu se svého syna vzdát.“

Vypadá zaskočeně. „Co tím chceš říct, vzdát se ho? Kdo tu

mluví o tom, že by ses ho měl vzdát? Já mluvím jenom o

příštím školním roce.“

„Přijeli jsme na týden smutku a už tu jsme čtyři měsíce.

Teď se bavíme o dalším roce. O čem se budeme dohadovat, až

ten rok uplyne? O dalším roce a pak o dalším a ještě dalším?“

„Ty děláš, jako by se tu chystalo nějaké spiknutí. To si

vážně myslíš, Ašere? Že se jedná o nějaký tajný plán, jakousi

konspiraci? Čemu by asi posloužila taková konspirace, můj

synu? Tóře? Lásce? Nejde tu o nic jiného než o to, že

prarodiče, jejichž dny jsou sečtené, chtějí strávit co možná

nejvíc času se synem a jeho rodinou, se kterými se nikdy

pořádně neviděli a nemohli je poznat. A to je celé, Ašere.“

Nic v její tváři, vždy otevřené a snadno čitelné, v

nejmenším nenaznačuje, že by se za její žádostí skrýval nějaký

postranní úmysl. Stárnoucí prarodiče, kteří chtějí prožít rok

života se svým vnukem či vnoučaty; dychtí vynahradit si

všechna léta, která zanedbali; zoufale touží po usmíření a klidu

v rodině dřív, než jejich životy skončí a oni se přenesou do

Spravedlivého světa. A k tomu se jen tak mimochodem přidává

rebeho starost, aby se vnukovi dostalo řádného ladovského

vzdělání. Ryzí nevinnost. Nebo se naopak jedná o nejutajenější

tajemství, o kterém ani ona sama nemá tušení? Mohou být

pohnutky tak skryté, že dokonce ani ten, kdo z nich vychází, si

není vědom, k čemu vedou? Co když ona sama současně ví i

neví? Co když celá komunita ví i neví? Rebe, kterého všichni

milujeme, odejde brzy do Spravedlivého světa. A potom?

Rozpad? Chaos? Kdo nás povede? Přirozená volba ukazuje k

mému otci. Jak dlouho ale bude živ on? A po něm? Znovu,

Bůh chraň, rozpad a chaos? Proto tedy, potom, po mém otci:

Avrumel. Pak tedy ať to není můj otec, ať je to někdo jiný,

někdo stejně zasloužilý. Ty bys otci znemožnil takový osud?

Připravil bys vlastní rod o takové propojení s Pánem světa?

Dokážeš žít s takovým rozhodnutím po zbytek života? Jen

pomysli, jakou bolest jsi už kdy otci způsobil. Teď máš

příležitost k tikun, příležitost se vykoupit, nastolit rovnováhu,

polepšit se, vynahradit všechnu bolest. Ašer Lev, umělec. Ašer

/ 300

Lev, rebeho otec. Tak vypadá ladovská spása a ladovská

nesmrtelnost. A matka o tomhle všem zhola nic neví, necítí to

v sobě, je to v ní zasuté tak hluboko, že z toho nedokážu

zachytit nejmenší jiskřičku v jejích široce rozevřených hnědých

očích, ani záchvěv na tvářích s vysoko posazenými lícními

kostmi, ani na jemných dlouhých kostnatých prstech. Vyzná se

v byzantinských kličkách kremelské moci, píše o sovětské

nátuře, jako by Rusové byli naši sousedé od vedle, a přece

nedokáže vycítit nad slunce jasnější jádro rebeho přání. Osud k

nám

většinou

přichází

prostřednictvím

jednoduchých

oznamovacích či tázacích vět: „Budiž světlo.“

„Není dobré, aby člověk byl sám.“

„Cožpak jsem strážcem svého bratra?“

„Po těch událostech chtěl Bůh Abrahama vyzkoužet.“

„ Ašerův chléb bude tučnost sama.“ Osudová je i prostá

otázka: „Uvážil bys, jestli nedáš na příští rok Avrumela tady do

ješivy?“ Nekomplikovaná věta. Stejně jako některé Španělovy

kresby. Jednoduché – a vroucí jako kotel ohnivých hvězd. A

matka o tom nemá tušení? Jak je to možné? Hádanka! Je

ztělesním buď nevinnosti, nebo lstivosti. Ona však není

schopná lsti. Celá její bytost je dobře čitelná. Díky tomu jsem

dokázal celá léta sledovat její utrpení. Proto jsem namaloval

ukřižování. Jestli mi teď lže, pak moje ukřižování jsou lež, celý

můj život za posledních dvacet let, prožitý ve stínu ukřižování,

byl ve lži. Ne, ona netuší, co se skrývá za rebeho návrhem

ohledně Avrumelovy školy.

„Věděl táta, že se mnou budeš mluvit o Avrumelovi?“

„Ne.“

„Řekni tátovi, ať si se mnou promluví.“

„Nevím, kdy se otec vrátí.“

„Ať už se vrátí kdykoliv, rád bych si s ním promluvil.“

Rty jí znehybněly; tvář se uzavírá, vadne. Chvíli se na mě

dívá, jako by chtěla ještě něco dodat, pak jako by si to

rozmyslela, opírá se v křesle. Pak pokyvuje hlavou, pomalu

vstává a posuvnými síťovými dveřmi odchází z terasy.

Zírám skrz zelenočerné spodní strany listů a větví na

žhavou bílou oblohu. Ve stínu platanu zamořeném hmyzem

stojí Max Lobe a John Dorman, dívají se na mě rozzlobeně,

vyčítavě, mlčky.

Zavírám oči. „Tohle je jiná kolej,“ vysvětluju jim. „Jedeme

jiným vlakem za jiným cílem.“

/ 301

„Tak vystup,“ říká John Dorman. „Někdy je to i můj vlak,“

říkám jim. Nikam to ale nevede: stojí ve stínu platanu a dívají

se na mě.

Přes trávník ke mně vanou pachy: pečené maso, kouř z

dřevěného uhlí. Slyším zvuky letního odpoledne: nezřetelné

hlasy, ptačí cvrlikání, štěkot psa. Jsem v domě sám. Debora je

na nějaké schůzi. Je zvláštní, jak rychle se včlenila do ladovské

komunity, přijala ji za svou rodinu. To jsem jí celá ta léta

bránil, aby měla širokou rodinu? V Rue des Rosiers nebyla

vůbec žádná komunita a v Saint-Paul jsou jenom Max s

Johnem. S leskem a radovánkami společnosti v Nice jsme měli

pramálo společného. Max na jejich večírky chodil, někdy i

John; my ale většinou zůstávali doma, já maloval a Debora

psala a starala se o děti. V našem bytě v Rue des Rosiers

sedávala celé noci u stolu v kuchyni a psala. Na kuchyňském

stole v bytě Maxových rodičů – v tom kdysi zapečetěném bytě

–, kde bydlela, než jsme se vzali, napsala svou diplomovou

práci: „Vardamanova ryba a rakev Addie ve Faulknerově Když

jsem umírala“. Vysloužila si uznání na fakultě humanitních

věd; obzvlášť zaujala bravurním zvládnutím angličtiny – což

byl dar od Maxovy matky, která od poloviny dvacátých do

začátku třicátých let žila v New Yorku a do rodné Francie se

vrátila kvůli pohromě, kterou americké větvi rodiny způsobil

krach na burze cenných papírů a ekonomická krize. Debora

psala diplomovou práci do stejných francouzských bloků, které

John tak nesnáší. Poslední dobou přestala psát. To mi neuniklo.

Nemluví o tom. Dřív psala každý den. A teď? Ani čárku, už

celé týdny. Je to jenom dočasná přestávka, jako u mého

malování? Bílé plátno a bílý papír. I obloha je tak podivně bílá,

vedro na ni tlačí a vysává z ní barvu. Nekonečný arch bílého

papíru lisovaný žhnoucím vzduchem. Nejteplejší léto

posledních sto třiceti let, jak praví záznamy, které si vede

lidstvo. Všude samé katastrofy. Novinové zprávy o záhadném

zmizení ryb z jedné čtvrtiny jezer v pohoří Adirondacks;

čtyřicet procent okresů ve Spojených státech vyhlášených za

postižená území v důsledku veder; celé pásy pláží na

Východním pobřeží znečištěné splašky; obrovské díry v

ozonové vrstvě. Pohroma a apokalypsa zvěstují vykoupení.

Rozezvučte se, polnice! A rebe, nechť žije ve zdraví, je již

velmi unavený, je hotov dát znamení. Co takhle přitlačit horký,

pokovený svět k bílému papíru oblohy, schválně jestli obloha

/ 302

vydá nové textury, nové úhly pohledu, nebo jestli se potrhá a

zbydou z ní cáry. Vidím Maxe, jak pracuje na karborundovém

tisku, tvář zpocenou úsilím; další z jeho úspěchů; nové

vítězství; další agenti budou jásat. A proč ne? Zasloužil si svá

vítězství během let v zapečetěném bytě, který se stal hrobkou.

Pohřbený zaživa. Živý a bez života. A Debora: živá a přece

nežijící. Dva roky, aniž by jen zahlédli oblohu. Hrob. Max si

cestu ven z hrobu promaloval; Debora si ji vypsala. Teď se

Debora ocitla uprostřed živoucí komunity a pocit, že je

pohřbená zaživa, ji opustil. Když strýček Jicchak ulehl do

hrobu, umožnil Deboře, aby se vymanila z toho svého. Ironie

osudu. Mám pravdu, strýčku Jicchaku? Mám pravdu? Zpoza

živého plotu, který odděluje dům mých rodičů od tetina domu,

přichází slabé šustění a mně se zdá, že v plotě vidím strýčka,

hluboko ve spleti větviček a listí, ale nikdo tam není. Za plotem

je dům a, o pár vchodů dál, dům rebeho. Přestěhují se do toho

domu jednoho dne mí rodiče? Jaké otázky se člověku honí

hlavou! Obloha je bílá, tu a tam žilkovaná teninkými

světlešedými cáry. Vybavuje se mi Lucien vlekoucí do pátého

patra ohromné a těžké balíky bílého kreslicího papíru a já, jak

se s rozbušeným srdcem sunu za ním. Bílé listy papíru byly

krajkované sotva viditelnými šedými čárkami. „Co na to hodlá

maître nakreslit? Další kresby, s kterými si bude svět dělat

starosti? Z posledních maîtreho kreseb šla hrůza.“ Dělal jsem si

na ten papír skicy olejem, dokud jsem neměl obraz jasně před

očima, a pak jsem ho přenesl na obrovské plátno, Debora v

napjatém tichu sledovala, jak ho probouzím k životu, na

užaslých očích jsem jí viděl, jak moc se jí obraz nelíbí; a pak se

během jedné ze svých evropských cest v rebeho záležitostech u

nás stavil otec, celý zmatený se třásl zlostí, když si prohlížel

dokončený obraz, a s bledým obličejem řekl: „Cos to udělal?

Vždyť on ho nezabil,“ a já odpověděl: „V jednom midraši se

praví, že zabil,“ a otec na to: „Ale to je jenom midraš. A tohle

ty ukážeš světu? Abrahama, jak zabíjí Izáka?“ A já odpověděl:

„Já to takhle cítím.“ A on se nakonec omluvil, odešel a už

nikdy se v bytě neukázal, protože se upřímně děsil, co by mohl

spatřit, jak se domníval, na mých stojanech a zdech. Strýček

Jicchak byl u nás v bytě dvakrát při svých výpravách do

Evropy za diamanty a potom se ještě jednou, po letech, stavil v

našem domě v Saint-Paul, pár týdnů po Avrumelově prvním

rituálním ostříhání ve věku tří let; mlčky upíral zrak na zdi,

potahoval z doutníku, přespal u nás a druhý den ráno odjel,

aniž jediným slovem komentoval, co viděl. Douglas Schaeffer

/ 303

do našeho bytu přišel na jedné ze svých pravidelných návštěv

evropských umělců, na obraz, který tak popudil otce, zůstal

zírat, mumlal něco o těch „tvých zpropadených ďábelských

veledílech“, s Lucienovou pomocí ho nechal vystěhovat

balkonovými dveřmi a odeslat do New Yorku, kde mu dal

název Obětování Izáka – já ho chtěl původně pojmenovat

Odkaz – udělal ho středobodem mé příští výstavy a prodal do

muzea Stedelijk v Amsterodamu. Byl jsem rád, že jsem se ho

zbavil. Proč jsem ho namaloval? Nevím. Namalovaly ho moje

oči a ruce.

Jsem na ulici před domem rodičů, aniž bych si pamatoval,

jak jsem se sem dostal. Zapomněl jsem si sluneční brýle; bílé

světlo mě bodá do očí, které mi slzí. Vzduch je ztěžklý

vlhkostí. Africká džungle na dlážděných ulicích New Yorku.

Odbočuju do široké, auty přecpané ulice, která vede na

Brooklyn Parkway. Chodníky jsou plné vousatých mužů v

tmavých oblecích, těhotných žen se šátky na hlavách, kočárků

s dětmi. V nehybném vzduchu stojí kotouče výfukových plynů.

V knihkupectví je plno. Obchody s potravinami jsou přecpané.

Je poslední srpnový čtvrtek; lidé nakupují na šabat. Ulice je

plná prachu ze stavby. Silnice se ještě pořád opravuje – nepříliš

svalnatí dělníci v přilbách obsluhují obří stroje: budozery,

shrnovače asfaltu, exkavátory, sbíječky – rozrývají úsek hlavní,

aby mohli vyměnit zastaralé vedení a dát jí nový povrch. Je

dopravní špička a kolem stavby se pomalu vlečou auta. Pod

uprášenými stromy a bílou oblohou jdu vyzvednout Avrumela

na autobusovou zastávku před ješivou.

Vypadá hrozně unaveně, nezvykle zkrotle, tričko i kraťasy

ušmudlané, na teniskách zaschlé bláto, baseballovou čepici

pomačkanou. Jdeme spolu, on po mém boku, celý nesvůj, oči

upřené к zemi.

„Jak bylo na táboře?“

„Šlo to, tati.“

Spěchá, už aby byl z ulice doma. To nemívá ve zvyku.

Pokaždé se zastavuje a dívá se, jak postupuje stavba, pozoruje

stroje, nové jámy vykutané do země. Nebo jeho pozornost

upoutá něco jiného: pomalé lopocení starce na druhé straně

ulice, jemné otřesy metra pod našima nohama, tryskové letadlo

plující po obloze nad námi, rozeřvané rádio v rukou mrštného

černého puberťáka.

„Kam se tak ženeš?“

/ 304

„Potřebuju mluvit se Šimšonem.“

„Nestalo se dneska na táboře něco?“

„Nestalo.“

„Něco se stalo. Co to bylo?“

„Nic, tati.“

„Avrumeli.“

„Jeden kluk z naší skupiny se zranil.“

„Hodně?“

„Upad pusou na kámen.“

Po lýtkách mi přebíhá mráz. „Je v pořádku?“

„Zavolali sanitku a odvezli ho.“

„Jak se to stalo?“

„Hráli jsme baseball.“

„Kdo to byl?“

Říká jméno, které neznám. „Je to můj kamarád. Odříkali

jsme za něho společně žalm. Bylo tam spousta krve.“

Beru ho kolem útlých ramínek. Je citlivý; možná až moc.

Mám chuť ho obejmout. V takových chvílích cítí ostří, které

čas od času prořízne tkanivo a nechá nás nahlédnout planoucím

okem na Druhou stranu, do její temné a kypící nicoty.

„Proč mu to Bůh udělal?“

Další hádanka. „To nevím.“

„Zeptám se dědečka, až se vrátí.“

„Dědeček to možná taky nebude vědět.“

„Tak se zeptám rebeho.“

Šestiletý kluk. Zmítaný city.;

„Krev byla na kameni a na trávě, i vychovatel byl celý od

krve.“ Pořád upírá oči k zemi. „Zeptám se rebeho. Uvidíme

rebeho někdy brzy?“

„Nevím.“

„Chci si promluvit se Šimšonem, tati. Nemůžeme trochu

přidat?“

Jdeme spolu rychle domů. Dávám mu čisté tričko a

kraťasy. Házím zamazané věci do koše na prádlo, ve šmouhách

špíny vidím zaschlou krev a po nohách mi znovu přebíhají

jehličky chladu.

Dům je tichý. Jsme doma sami. Nesu mu sklenici mléka a

oblíbené sušenky. Za chvíli nahlížím k němu do pokoje a vidím

ho, jak sedí na podlaze a tiše promlouvá k Šimšonovi. Říká

Šimšonovi o nehodě a chvíli poslouchá. Přikyvuje, ptá se, jak

se taková věc mohla stát, a pak se naklání dopředu, uši

napnuté. Šimšonovu odpověď neslyším.

/ 305

Vedro vydrželo do dalšího týdne: žhavé dny bez deště,

černé noci s bažinatým vzduchem. Nad městem se usadil sirný

opar. V pondělí jsem jel metrem na Manhattan, abych si

promluvil s Douglasem Schaefferem o výstavě, a všichni

kolem se mi zdáli předráždění, na ulicích jsem viděl lidi, kteří

si povídali sami se sebou. Douglas mi řekl, že tři mí sběratelé

už začali souboj o dvě z kreseb, předhánějí se, kdo dá víc.

Velice příjemné zahájení výstavy, říkal.

Potom jsem vyšel z galerie, prošel se sluncem a stínem

Sedmapadesáté ulice, prohlédl si výstavu malých Španělových

pláten a výstavu kreseb Jacksona Pollocka, z nichž jedna, půl

člověk, půl zvíře v kolorované Psychonalytické kresbě,

vypadala, jako by vystoupila rovnou z Guemicy. Další byla

výstava vynikajících znepokojivých kreseb Philipa Gustona:

alegorie pesimismu a nejistoty – staré boty, hromady veteše,

žárovky, zahalení lidé. Na výstavě kreseb Richarda

Diebenkorna jsem obdivoval um, s jakým umělec k sobě kladl

jednotlivé části, jako v té nejzáludnější skládačce, až dospěl ke

křehce vyváženým dílům. V Pace Gallery jsem dlouho stál

před stěží čitelnou kresbou od Malcolma Morleyho –

nepostižitelné, rozechvělé linie – nazvanou Duch katedrály v

Barceloně.

Vyšel jsem z Pace Gallery do prudkého slunce. Blok od

galerie ležel uprostřed chodníku úplně nehybně stařec se

špinavým bílým vousem. Měl na sobě roztrhané hnědé kalhoty

a zmazanou košili. Zabýval se jím policista a dva uniformovaní

muži od záchranky. Kolem se utvořil tichý hlouček. Zastavil

jsem se mezi lidmi, sáhl do kapsy pro skicář a rychle si ležícího

muže načrtl. Tvář nad linkou vousu měl umouněnou; těkal

kolem sebe očima rozšířenýma hrůzou. Vyděšený pohled jako

by se od něho odděloval a vznášel se jedovatým ovzduším

ulice a chvílemi jsem ho zahlédl ještě i v přeplněném metru

cestou domů k rodičům.

Toho dne přijela Rochele z tábora. Vypadala báječně: dva

měsíce byla pryč a vrátila se najednou skoro dospělá, na její

křehké postavě se začaly objevovat znaky ženství. Chrlila ze

sebe zážitky z tábora: výlet v kánoích po řece Delaware; noci

pod širým nebem a jídlo vařené na ohni; nové kamarádky.

Mladá žena, která vedla její oddíl, byla dcerou bonroverského

rebeho z Borough Parku, brooklynské čtvrti plné chasidských

sekt, z nichž ne všechny byly přátelsky nakloněné ladovským

chasidům, kteří podle nich příliš vítali moderní způsob života,

příliš dychtili po evangelizaci, příliš hbitě dokázali využít

/ 306

média, vedli si příliš obratně v současných sdělovacích

prostředcích, a tudíž u nich patrně byla příliš vysoká

pravděpodobnost, že od nich vzejde takový Ašer Lev. Tahle

mladá žena, říkala Rochele, se k ní před týdnem zachovala jako

vlastní máma. Při sportovních soutěžích startovala Rochele v

plaveckém závodě, který prohrála; hned nato dostala slabý

astmatický

záchvat,

tak

mírný,

že

zdravotnice

ani

nepovažovala za nutné nám volat. Vedoucí oddílu byla celou

dobu u ní. Avrumel poslouchal sestřino vyprávění, tvářil se, že

ho to nezajímá, a šeptem vedl rozhovor se Šimšonem. Většinu

prvního večera doma si Rochele něco šuškala s Deborou a

Debora mi potom řekla: „Naše dcera už je dospělá,“ a v očích

měla slzy.

Později večer jsem pak seděl u svého stolu nad otevřeným

skicářem a Debora si četla v posteli, když někdo zaklepal na

dveře. Byla to matka. Měla na sobě domácí šaty; hlavu jí

zakrýval šátek. Právě volali z rebeho kanceláře, říkala. Otec se

nazítří vrací z Izraele.

Druhý den, v horkém odpoledni, kdy vítr zvedal prach, ho

Baruch Levinson přivezl z letiště, stáli jsme s Deborou ve

dveřích do domu a dívali se, jak matka s Avrumelem utíkají po

cementové cestičce k autu, tentokrát novému a naleštěnému.

Rodiče si vyměnili pozdravy ale neobjali se, zato Avrumel

vyskočil a už visel otci v náručí, objímal ho a líbal, a otec ho k

sobě přitiskl a za zpěvu jakési ladovské melodie s ním přímo

na chodníku před domem zatančil taneček, v přítomnosti

sousedů, kteří vyšli ven, aby ho přivítali. Podíval jsem se na

Deboru, která zachytila můj pohled, chvíli se na mě

znepokojeně dívala, pak se odvrátila. Baruch Levinson přinesl

do domu otcova zavazadla. Vesele řekl: „Přeji vám hezký

den,“ nastoupil do auta a odjel.

Rychle jsme snědli večeři, otec odešel do kanceláře a vrátil

se, když jsme s Deborou už spali. Neslyšel jsem ho přicházet.

Druhý den odešel do kanceláře rovnou ze synagogy. Jel jsem

metrem do depozitáře na dolním Manhattanu, kde Douglas

Schaeffer uložil strýčkovu uměleckou sbírku.

Potom jsem stál ve velké, čisté, jasně osvětlené místnosti s

regulovanou teplotou a díval se na plátna, kresby a tisky, které

mi kolem bílých zdí rozestavili pracovníci v bílých pláštích.

Byly tam také knihy, které shromáždil, stejně jako časopisy,

odborné monografie, články a oznámení o mých vernisážích za

celá léta. Byl tam můj první karborundový tisk, ten, na kterém

jsem skoro před dvaceti lety pracoval v Paříži s Jákobem

/ 307

Kahnem a od kterého teď měla vdova po Lucienu Lacampovi

ve své sbírce bon á tirer. Napsala Douglasu Schaefferovi, že si

ho hodlá ponechat, a sdělovala mu, jak žasne a děkuje Ašeru

Levovi za jeho laskavost. Jediné, co se mi vybavilo, když mi

Douglas o dopise předchozího rána říkal, byl Lucien stoupající

po schodech k mému bytu s autorskými otisky mého prvního

karborundového tisku, Lucien, jak mi v bouřce a lijáku pomáhá

dostat Rochele do nemocnice, a Lucien roztrhaný na kusy

bombou v restauraci v Rue des Rosiers.

Stál jsem tam před uměleckou sbírkou strýčka Jicchaka a

ztrácel se v její zázračnosti, v její kráse, která mi tlačila na oči

a plnila mě radostí, až jsem najednou dostal chuť roztančit se

po místnosti, její záře mi hladila oči a mysl a pronikala až do

rukou, vzbudila ve mně potřebu nějak zaměstnat prsty, otevřel

jsem skicář, nalistoval prázdnou stránku a pak jsem tam stál,

načrtával tvary a značil barevné odstíny, obrátil jsem na nový

list a pak na další. Ztratil jsem se ve znamenité rozrůzněnosti

sbírky, putoval jsem jako lehkonohý běžec, cítil jsem zákruty a

křivky jejích tvarů a teplo a chlad jejích barev. Obkreslil jsem

struktury od Cézanna, Matisse, Renoira a Bonnarda, stál jsem a

obkresloval, rychle jsem se propracovával nejlepšími kousky;

konečně přišel jeden ze zaměstnanců, aby mi řekl, že potřebují

uložit díla zpátky, za hodinu budou zavírat. Zíral jsem na něho,

dočista omámený, nějakou chvíli mi trvalo, než jsem si

uvědomil, kde to jsem. Potom jsem vyšel z depozitáře a dlouho

stál na slunci a v horku, náhlý přechod z chladivé a tiché krásy

v depozitáři do hluku ulice prosycené výfukovými plyny mě

málem porazil. Domů jsem jel metrem.

U večeře se otec zeptal, jestli bychom nechtěli strávit

svátek práce v horách; musí se setkat s rebem; babička

potřebuje volno a Ašer vypadá, že by mu pár dnů na vzduchu

neuškodilo. Ve čtvrtek časně ráno dorazil Baruch Levinson a

naložil nás do draze vyhlížejícího stejšnu. Rochele s

Avrumelem seděli na sklápěcích sedátkách vzadu se zavazadly

a prozpěvovali si ladovské táborové písně o moci Tóry,

vítězství Božích vojsk, blížícím se vykoupení Židů a celého

světa a o rebeho moudrosti a zbožnosti. Otec hovořil o své

práci v Izraeli a o tom, jak si je jistý, že se náboženská strana

podporovaná

rebem

stane

po

listopadových

volbách

rozhodující silou při vytváření nové koaliční vlády. Zeptal jsem

se ho, koho podle něj budou volit ladovští chasidé v

amerických volbách, a on řekl, že rebe svým lidem doporučí,

aby za prezidenta volili George Bushe. To znamenalo, že víc

/ 308

než devadesát procent ladovských Židů dá své hlasy Georgi

Bushovi. „My uznáváme rodinné hodnoty. Politika prezidenta

Reagana nám nesmírně vyhovuje.“ Debora řekla, že se jí nelíbí

Dukakis; ve Francii by se na něho dívali jako na slabocha,

který pochybuje o sobě samém a je nepřesvědčivý. Matka

řekla, že všechny ženy, jež zná, jsou proti postoji

Demokratické strany vůči potratům a budou volit George

Bushe. Baruch Levinson, který nás vezl po přecpaných

dálnicích, řekl, že všichni u nich v ješivě považují Jesseho

Jacksona za antisemitu a mají obavy z jeho vlivu, pokud by

volby vyhráli Demokraté. „Koho budeš volit ty, Ašere?“

zeptala se mě matka; věděla, že budu volit jako občan žijící

mimo území státu. Řekl jsem, že jsem se ještě nerozhodl.

Avrumel chtěl vědět, proč se o křeslo prezidenta neuchází rebe.

Řekl jsem, že k tomu, aby se člověk mohl stát prezidentem

Spojených států, musí se narodit v Americe a rebe se narodil v

Rusku. Rochele řekla, že rebe by se nikdy nevzdal postavení

rebeho ladovských chasidů, i kdyby se mohl stát prezidentem;

to je to nejdůležitější postavení na světě: rebe napomáhá

příchodu Mesiáše. Někdy během cesty se mě otec zeptal, jestli

jsem’přemýšlel o strýčkově sbírce, když se teď bratranec

Jonkel vzdal dalších pokusů zbavit mě správcovství. Řekl jsem,

že jsem o ní přemýšlel hodně, ale ještě jsem se nerozhodl, co s

ní udělám.

Celou cestu do hor byl hustý provoz: únavně jsme se

sunuli vpřed. Dojeli jsme pozdě odpoledne a vyložili věci z

auta. Otec ihned odešel na setkání s rebem.

V osadě jsou davy lidí; zdá se, jako by tu trávila konec

týdne většina ladovských chasidů z Crown Heights. Cestičky

jsou plné mužů v tmavých oblecích, žen v šatech s dlouhým

rukávem a s šátky na hlavách a dětských kočárků. Děti pobíhají

po lese a cachtají se v jezeře. Muži a ženy se koupou odděleně

na opačných stranách dřevěné přepážky. Na naší straně jezera

je plno lodiček. Podél vzdáleného břehu kloužou po vodě malé

elegantní plachetnice, jako ptáci s bílými křídly. Je teplo. Nad

jezerem občas profoukne vítr z kopců a přinese vůni borovic,

vody a svěží země.

V pátek ráno stojím v horkém slunci na pláži a pozoruju

matku s Deborou na lodičce, Debora vesluje, vidím, jak

Rochele s Avrumelem plavou, a myslím na Španělův obraz

Noční rybolov v Antibes. Naposledy se mi ten obraz vybavil ve

/ 309

vlaku do Antibes, před dlouhými týdny to bylo, když jsem

kreslil kreslící dívku. Proč jsem si tak najednou vzpomněl na

Španěla? Pravá ruka se mi chvěje, prohlížím si prsty. Nikdy

jsem nepřišel na to, co moje prsty uvádí do pohybu. Vstupuje

do nich svébytná síla odněkud z říše tajemných mocností,

jakýsi nezvládnutelný pramen, zdroj tajemství a děsivých

burácejících bouří, takových, jako byla ta včera večer. Všichni

jsme stáli na zadní verandě naší chaty a sledovali bouři nad

horami, blesky sjížděly jak kopí z nakupených černých mraků,

když jsem uslyšel Avrumela, jak odříkává patřičnou modlitbu,

a zeptal jsem se ho, kde se ji naučil, nevzpomínal jsem si, že by

ji měl ode mě, a on řekl, že se ji naučil začátkem léta na táboře

od kluka, který potom upadl na kámen: „Pochválen buď, Bože,

Pane náš, Králi světa, jehož síla a moc naplňují svět.“

Sleduju otce, který jde cestičkou k chatě, vrací se od

rebeho. Kráčí svižně. Lidé ho zdraví. Zastavuje se, aby si

promluvil s jakýmsi postarším mužem, a nahlíží do kočárku,

který veze mladá těhotná žena. V takových chvílích vypadá

jako americký politik při volební agitaci. Je příjemné ho na

chvíli vidět tak lidského, docela obyčejného. Vchází do chaty.

Slunce jen praží. Debora mi mává z lodičky a já mávám na ni.

Spěšně ke mně přichází mladík s plnovousem a v tmavém

obleku. Rebe by se mnou rád mluvil. Hned? Ano. Byl bych tak

laskav a šel? Jdu s ním rychle k rebeho chatě.

Rebe sedí za stolem v malé pracovně, kde není nic než stůl

a tři židle. Sedí v měkkém křesle, na sobě má tmavý oblek,

vázanku a tmavý klobouk. Klimatizace v okně tiše přede.

Ukazuje, abych šel k němu a posadil se na židli.

Pozval si mě teď, říká, protože zítra večer, po šabatu, s ním

bude chtít mluvit hodně lidí. Jak se cítím? Jak se vede Deboře a

dětem?

Mluví tiše. V očích má živý zájem. Jeho ruce vypadají

pokrouceně, vyčerpaně. Okny pracovny proniká palčivé slunce,

vytváří v místnosti ostré hranice mezi světlem a stínem. Rebe

sedí ve stínu, nehybný za svým stolem.

„Jde mi o sbírku tvého strýčka, ať odpočívá v pokoji. Co s

ní uděláš?“

„Nevím, rebe.“

„V tvém bratranci sbírka budí silné emoce. Je těžké si s

ním o tom rozumně promluvit.“

„Bratranec Jonkel v jistém ohledu není příliš rozumný.“

„Možná by bylo nejlepší, kdybys ji prodal.“

Neodpovídám.

/ 310

„Tvůj bratranec je velice zbožný a uvědomělý člověk,

který nezná kompromisy. Může mít někdo vůbec právo nebrat

ohled na přání a city takového člověka?“

„Pokusím se vymyslet, co by se s tím dalo dělat.“

„Včera za mnou byl tvůj Avrumel. Je to hlavička. Má

umělecké nadání?“

„Ne k tomu, aby vytvářel umění. Ale moc rád se na umění

dívá.“

„Má nadání pro Tóru. To je na něm vidět. Co uděláš,

Ašere?“

„Sám o tom uvažuju, rebe.“

Vzdychá. „Některá trápení nás neopustí s věkem. Stárnou s

námi. Dávám tobě i tvé rodině požehnání, Ašere Leve.“

Vyšel jsem ven, došel zpátky na pláž a tam jsem zůstal stát

a díval se na Deboru s matkou na lodičce a na Rochele s

Avrumelem, jak se cachtají každý na své straně dřevěné stěny.

Po chvíli jsem zašel do chaty, vzal si skicář, posadil se pod

strom na okraji pláže a nakreslil Avrumela, jak mluví s rebem,

a pak ještě Avrumela, jak plave.

Druhý den ráno přišel rebe do synagogy na Šabatovou

bohoslužbu. V synagoze byly davy lidí a zástupem prošuměla

vlna úžasu, když pomalu vstoupil v doprovodu dvou vysokých

mužů s tmavými vousy. Posadil se na židli poblíž svatostánku a

všichni přítomní pocítili záchvěv štěstí. Odešel brzy po potichu

pronášené části modlitby Musaf. Několik mužů potom

zatančilo na trávníku před synagogou.

Během tance jsem se postavil vedle otce, který mi řekl, že

se mnou chce mluvit. Po šabatovém jídle. Půjdeme se někam

projít. Jenom my dva. Spolu.

Jdeme lesem, vzduch je ztěžklý sytým, pochmurným

pachem tlejícího listí. Ve stínu korun stromů je chladno a

vlhko. Otec má na sobě bílou košili a tmavé kalhoty; hustou

kštici bílých vlasů mu zakrývá tmavá sametová jarmulka.

Vidím jeho ústa pod dlouhým bílým vousem, plné rty, počátek

přísně vykrojené sanice. Země pod našima nohama je

zbrázděná vystupujícími a propletenými kořeny. Tu a tam leží

ohromné padlé stromy, úctyhodní, omšelí obři, domov

mravenců a larev. Pomalu procházíme loubím dubů, bříz a

borovic. Na větvích zpívají neviditelní ptáci; kolem poletují

roje hmyzu, odháníme si ho od očí a rtů. Skrz stromy pronikají

/ 311

paprsky slunce tenké jak tužka: na zemi u nohou nám tančí

světelné skvrnky.

Otec se mě ptá, jak se cítím. Má o mě starost, říká. Zhubl

jsem. Vypadám jako bez života, duchem nepřítomný. Obává

se, jestli nemám – váhá – depresi.

Říkám mu, že nemám depresi; jenom musím myslet na

spoustu věcí.

„Pořád tě tíží odezvy na tu pařížskou výstavu?“

„Ne. To už mě, myslím, pustilo. Je to zahojená rána.“

„Tak co tedy?“

Mlčím.

„Můžu ti nějak pomoci, Ašere? Jako otce mě bolí, když

vidím svého syna v takovém stavu. Nesejde na tom, kolik je

synovi let; stejně to bolí.“

„Myslím, že mi nepomůžeš. Já to nějak zvládnu.“

Nic neříkal. Šli jsme dál, až na paseku, a tiše jsme se

zastavili ve stínu lemujícím její okraj. Na sluníčku si hráli

motýli, klouzali nízko k zemi a líně se třepetali nad stébly trávy

a plochým lesknoucím se balvanem.

„Viděl jsem tvoje nejposlednější kresby,“ řekl. „Debora mi

je ukázala, než jsem jel do Izraele. Ty kresby půjdou na

podzim na výstavu?

„Ano.“

„Nerozumím jim. Vždycky jsem měl… problémy s tvými

díly, ale mám pocit, že jsem jim alespoň rozuměl. Těmhle

novým kresbám nerozumím vůbec. Jsou to úlomky a kousky

všeho možného, jako skládanka. Je to záměr, být těžko

srozumitelný? Má to znamenat, že jsi moderní?“

„Umění je někdy těžko srozumitelné, protože sám život je

těžko srozumitelný.“

„Rebe raději činí věci čitelnější, než méně srozumitelné.

Vůdce by měl vysvětlovat, ne záměrně mást. Měl by do světa

vnášet světlo. Jedna z našich velkých mystických knih se

nazývá Kniha třpytu.“

„Nesrozumitelnost a temnota nejsou totéž. Když má něco

mnoho tváří, není snadné ukázat to jednoduše a jasně. Svět je

někdy hrozně mnohoznačný.“

„Bůh nestvořil mnohoznačný svět, Ašere. Jenom ho občas

jako mnohoznačný vnímáme.“

„A co nám zbývá jiného, než to, jak svět sami vnímáme?“

„Máme svou víru. Máme svou práci. Účelem naší práce je

přivést Boha na tento svět. Jen se podívej, co všechno už se v

tomhle bezbožném století stalo se světem a jeho lidmi. Je to

/ 312

hrůza. Naším úkolem je tuhle hrůzu vyvážit. Nemůžeme ji

vyvážit tím, že lidem nabídneme mnohoznačnost.“

„Já se ji snažím vyvážit svým uměním.“

„Umění jako prostředek k vykoupení?“ Zdálo se, že ho ta

myšlenka uvedla v naprostý úžas. „Vykoupit lze jen

prostřednictvím skutků, Ašere. Skutků.“

„Umění také sestává ze skutků.“

„Mám na mysli svaté skutky, Ašere. Skutky spojené s

Pánem světa. Svaté skutky tě zachránily. Kdybys celá ta léta

porušoval přikázání, nebylo by ti nic platné, kdo je tvým

otcem: ladovští chasidé by tě už dávno odvrhli.“

Srdce mi bušilo. Stál jsem vedle něho na kraji mýtiny a

pozoroval motýly, jak poletují sem a tam nad pažitem.

„Cožpak vždycky beze zbytku rozumíme i lidem, které

známe?“ zeptal jsem se.

„Ne, to ne.“

„Jak se můžeme domnívat, že plně porozumíme Bohu?“

Podíval se na mě, oči se mu zúžily.

„Tohle

já

nazývám

mnohoznačností,“

řekl jsem.

„Hádanky, skládačky, dvojsmysly, ztracené možnosti, temná

stránka světla, světlá stránka temnoty, nahlížení na tutéž věc z

různých perspektiv. Nic na celém tomhle světě nemá jen

jedinou tvář. Všechno je: jako kaleidoskop. To se snažím

zachytit ve svém umění. To mám na mysli, když říkám

mnohoznačnost.“

„V kaleidoskopu se nedá žít, Ašere. Bůh není kaleidoskop.

Bůh není mnohoznačný. Z mnohoznačnosti bych nedokázal

načerpat sílu ke všemu, co je třeba udělat. Mnohoznačnost je

temnota. Jistota je světlo. Temnota patří Druhé straně. Pověz

mi jedno, Ašere. Co myslíš, prospěje Avrumelovi víc, když se

naučí od tebe mnohoznačnosti, nebo ode mě jistotě?“

Mlčel jsem.

„Spasí Avrumel svět uměním?“

„Z Avrumela nebude umělec.“

„Pak ať se tedy věnuje studiu Tóry.“

„Kdo říkal, že nebude studovat Tóru?“

„Ať začne v ješivě tady u nás.“

„V Nice máme dobrou ješivu.“

„V Nice nebydlí jeho prarodiče; ti bydlí v Brooklynu. Rebe

jednou řekl: ‚Pán světa nám dopřává vnoučata a skrze ně se

/ 313

nám dostává výsady zakusit, jaký byl svět v okamžiku

Stvoření. Každé vnouče je nový začátek.’ Je to jako s mladými

stromky tady v lesích. Kolik let nám s matkou ještě zbývá,

Ašere? Co ti to udělá, když dovolíš, aby Avrumel strávil příští

rok s námi?“

Bedlivě ho sleduju. Znám všechny výrazové prostředky

jeho tváře, každé hnutí mysli, které se v ní odráží, návaly

zloby, veselí i obav. Vím, co to znamená, když mu potemní

oči, nebo když mu v nich naopak zajiskří, když se mu rozšíří

nosní dírky, rty se napnou, když zatne zuby. Teď nic neskrývá,

necítím nejmenší náznak falše. Nic neví. Anebo snad ví i neví

– obojí současně. Když celá komunita může něco současně

vědět i nevědět, pak to jistě platí i pro její jednotlivé členy. Měl

bych mu to říct? Řeknu. Ted hned. Tati, víš, kdo bude příštím

rebem? Ty. Ale jenom pokud dám rebemu slovo, že Avrumel

bude tvým nástupcem. Rebe chce vytvořit dynastii. Bez

Avrumela se rebem nestaneš, i když si to plně zasloužíš,

protože až zemřeš a nebude tě mít kdo nahradit – byť by to

bylo jen dítě; v minulosti už byly děti, které nastoupily na

místo rebeho; charisma nemá co dělat s věkem – nastane ještě

horší zmatek a rozkoly, než jaké by hrozily teď, kdyby měl

rebe zemřít – Bůh chraň! –, aniž by učinil znamení ohledně

svého nástupce. Všechno to otci řeknu. Hned teď. Ano.

Podívá se na mě, jako bych se zbláznil, protože sám sebe

považuje za naprosto nehodného nastoupit na rebeho místo. On

a rebe? Nemyslitelné! To je rouhání! A jak o tom můžu něco

vědět, já, Ašer Lev, který nežil mezi ladovskými chasidy

dvacet let? Posedl mě věštecký duch? Nazve mě potížistou,

nezodpovědným snílkem, umělcem, poskvrnitelem ladovského

chasidismu a velkého rebeho jména a vrátíme se z procházky

rozhněvaní.

Neříkám nic.

„Prokážeš své matce a otci velkou laskavost, Ašere, když

dovolíš, aby Avrumel strávil nadcházející rok s námi.“

Chce, aby s nimi Avrumel rok zůstal – a nebude to potom

další rok a ještě další? – z důvodu, který udává, nebo proto, že

tuší, co je podmínkou k tomu, aby rebe dal kýžené znamení?

Má na mysli oboje – nebo si toho není vědom? Může se lidská

mysl ubírat současně dvěma tak vzdálenými směry? Utajená

rozpolcenost. Skrytá mnohoznačnost. Jsme skutečně tak

nedokonalí, že nikdy nedokážeme popravdě určit ani své

vlastní nejtajnější pohnutky?

„A co s Rochele?“ ptám se.

/ 314

„Rochele není Avrumel.“ Tím mi říká: Rochele je dívka;

my se musíme soustředit na muže.

„Myslím, že Debora by se nedokázla vrátit bez Avrumela.“

Upřeně se dívá na druhou stranu mýtiny a nic neříká. Svým

mlčením mi chce naznačit, že tady jsme se dostali k hranici,

kterou nehodlá překročit. Takové záležitosti si musí muž

vyřešit se svou ženou sám; do toho se nikdo nemůže vměšovat.

Nakonec, po dlouhé odmlce, říká: „Debora je tady velice

šťastná. Našla tu domov a komunitu.“

„To jsem si všiml.“

Jdeme lesem zpátky k chatě. Později odpoledne ho vidím

kousek od pláže, kde sedí pod stromem s Avrumelem. Jdu k

nim blíž. Vypráví Avrumelovi nějaký příběh o rebeho

dědečkovi.

Večer na pláži, když děti už spí, mi Debora říká: „Vypadáš

ztrápeně, muži.“

Rodiče jsou u rebeho. V některých chatách se pořádají

večírky. Je slyšet smích, tradiční chasidskou hudbu a hudbu

chasidské rockové kapely. Obloha je černá a pokrytá hvězdami.

Pod podrážkami bot cítím písek pláže a myslím na letní chvíle

v Provincetownu s Jákobem Kahnem. Paměť k sobě dokáže

neuvěřitelným způsobem skládat okamžiky prožité v různém

čase a na různých místech, jako diapozitivy v projektoru!

„Přemýšlím o nadcházejícím roce, Debi.“

Mlčí.

„Nemůžeme odjet dřív než po svátcích. A děti musí do

školy.

Měli bychom je prozatím dát do ješivy.“

„Už jsem je tam přihlásila.“

Nad hladinou jezera, matně ozářenou měsícem, vane

chladný vítr a zvedá drobné vlnky, které narážejí do boků

lodiček. V rebeho chatě jasně svítí světla: schůze. Den za

dnem, schůze. A co až by jednoho dne stanul na místě rebeho

můj otec? Ašer Lev, umělec, syn Arjeho Leva, rebeho

ladovských chasidů? To zavání rouhačstvím. Neměl bych to

povědět Deboře? Ano. Řeknu jí to. Hned. Poslyš, ženo moje –

Ne.

Nebude o tom chtít ani slyšet. Nebo se toho chopí až příliš

nadšeně, uvidí v tom vyústění Božího záměru, který, jak věří,

se začal uskutečňovat v době jejího uvěznění v zapečetěném

bytě, a zcela se tomu oddá, bezmyšlenkovitě, ponoří se do

/ 315

toho, nechá se tím pohltit. Ne. Jen ať jí to dojde postupně.

Španěl má pravdu. Celý den jsem prochodil po Paříži, v dešti,

díval se kolem sebe. Starý Žid mi na ulici poradil cestu. Španěl

se mi pak zjevil mezi svými obrazy a sochami a řekl mi, že

některé pravdy je lépe předkládat v hádankách. Rozumná rada.

Rada od umělcova rebeho. Od démonického rebeho, v daném

případě, z Druhé strany. Ať pravda o Avrumelovi vyjde najevo

docela pozvolna, tak, aby neudeřila silou blesku, ale působila

jako postupné prozření, jako obraz, ve kterém se člověk učí číst

odstín po odstínu a tvar po tvaru, po kouskách.

Vítr se zvedá a čeří jezero. Černou oblohou prolétá

padající hvězda, zazáří a rychle mizí. Jsme s Deborou na pláži

sami. Objímám ji a tisknu k sobě. Tehdy, když ji Max přivedl

ke mně, byla taková drobná a plachá, s velikýma šedýma očima

plnýma odhodlání a s náznaky černých hlubin, s podlouhlým,

útlým, oválným obličejem, bledým a umanutým – umanutým

dokončit práci na Sorbonně, dát nějaký smysl ztracenému

životu, a především rozptýlit temnotu dvou let strávených v

hrobce. Patřila k lidem, které ani nenapadne požadovat, aby se

na ně díval ten, kdo s nimi mluví; samotné jí dělalo těžkosti

dívat se na svět. Přesto se chtěla všemu postavit a někdy ji to

zmohlo, takže ležela v posteli a snažila se usnout s

rozsvícenými světly. A psala příběhy. A stala se matkou a

manželkou. A já ji moc miloval. A teď jsme měli před sebou

podivný a nepředvídaný úsek života. Další hádanka.

Najednou cítím, jak mi v náručí ztěžkla. Vzpomněla si na

něco ze vzdálené minulosti. Jsou to přímo hmatatelné

okamžiky, její náhlé propady do vzdálených koutů paměti;

přicházejí jako skutečné břímě s citelnou vahou. „Když jsme

byli v bytě druhé léto,“ říká tiše, „bylo takové horko, že jsme

skoro nemohli dýchat. Bylo to jako nadechovat vzduch přes

horkou, mokrou vlnu. A vzpomínám si, že jsme se nemohli

koupat, protože bylo něco s potrubím. To léto jednou v noci

Američani bombardovali část města a další den byl byt plný

švábů. Nestačili jsme je zabíjet; byli úplně všude, na zdech i na

podlahách. Někdy se mi zdálo, že je slyším, jak mi ve tmě

lezou po pokoji, na podlaze, na zdech a všude v posteli.

Domovník nám řekl, že jich je plná čtvrť. Říkal, že jsou

zhlouplí horkem a bombardováním.“

„Co jste s tím udělali?“

„Asi po týdnu horko polevilo a švábi zmizeli.“

„Chudinko Deborko.“

/ 316

„Byla to hrůza. Není zvláštní, že jsem si na to vzpomněla

až teď?“

„Zas ne tolik.“

„Ašere, asi bych nejradši šla domů, dala si trochu kávy a

šla si lehnout. Mohli bychom si jít lehnout, co myslíš? Vím, že

je tu krásně, ale já si opravdu potřebuju jít lehnout.“

Ležíme v mojí posteli a nasloucháme zvukům noci. Chata

má tenké stěny, a tak slyším Avrumela, jak křičí ze spaní: děti

někdy tlačívá noční můra. Zdá se mu o kamarádovi, který

upadl obličejem na kámen? Proč hráli baseball na hřišti s

kamenem? Držím Deboru a naslouchám větru na jezeře. Hřeje

a je hedvábně hebká. Občas se ve spánku zachvěje. Asi se jí

vybavuje něco ze zapečetěného bytu. Trvá dlouho, než dokážu

usnout.

V pondělí odpoledne jsme odjeli zpátky do města. Další

den se Rochele s Avrumelem vrátili do ješivy.

Celá čtvrť vplula zase do vyjetých kolejí, ve kterých žila,

než začalo léto. Všude se začaly objevovat známky blížících se

svátků. V obchodech s oblečením byly davy lidí. Narůstal stres,

tep života v ulicích se zrychloval, všichni se někam hnali.

Rebe se vrátil z hor. V synagoze se neobjevil. Zato se

každou noc v jeho domě svítilo až do časného rána.

Napadlo mě, že prodám pár tisků ze strýčkovy sbírky a

založím jeho jménem fond na podporu vzdělání na ješivách.

Bratranec Jonkel mi ale po řediteli školy rychle vzkázal, že

nedovolí, aby jméno jeho otce bylo byť jen vzdáleně spojováno

s jakýmikoliv fondy, které mají zdroj v jeho sbírce, a pokud já

nebo škola projekt uskutečníme, dá nás k soudu. Bratrance

Jonkela patrně jakákoliv zmínka o otcově sbírce zbavovala

rozumu: měl pocit, že se to v ní hemží plíživými ďáblovými

přisluhovači z Druhé strany, že je to mravní zkáza, která by se

mohla rozšířit, otrávit vzduch a ohrozit celou komunitu.

Zavolal jsem Douglasu Schaefferovi a řekl mu, ať tisky

neprodává.

Matka zase učila na Newyorské universitě. Debora se

starala o děti a chodila na setkání žen, kde hovořila o svých

prožitcích z války, o tom, jak vyrůstala v ladovské domácnosti

v Paříži, a o vzpomínkách z dětství, kdy v pařížském bytě žil s

jejich rodinou několik měsíců rebe. Pamatuje si rebeho daleko

zřetelněji než vlastní rodiče a příbuzné. Matka mi říkala, že

ženy jsou okouzlené Debořiným přízvukem a zaráží je, že je

ženou Ašera Leva. Otec odjel na krátkou návštěvu Izraele, a

když se vrátil, příliš se mnou o cestě nemluvil. „Schůze a

/ 317

politikové,“ zamumlal s nádechem opovržení v hlase.

„Klesáme, abychom mohli stoupat vzhůru. Děláme to ve jménu

nebes.“

Potuloval jsem se čtvrtí a kreslil. „Jedině když budeš

kreslit často, kreslit všechno, kreslit bez ustání,“ přečetl jsem si

ve sbírce dopisů, které Camille Pissarro napsal svému synovi

Lucienovi, „pak teprve jednoho krásného dne ke svému úžasu

zjistíš, že se ti podařilo vyjádřit pravou podstatu něčeho…

Musíš se do kreslení zapřáhnout.“ Kreslil jsem v jednom kuse:

tváře na ulici, stroje ryjící šrámy do vozovky, děti na cestě do

školy, lomené pruhy světla a stínů na domech, mrtvou kočku

rozjetou

projíždějícím

autem,

ladovskou

sanitku

na

vyhrazeném parkovišti kousek od budovy ústředí, lidi valící se

ve špičce ze stanice metra Kingston Avenue, Rochele a

Avrumela s učebnicemi, jak se vracejí ze školy v hloučku

kamarádů. Kresby jsem nikomu neukázal.

Jednou odpoledne jsem si v místních výtvarných potřebách

koupil krabičku barevných kříd a nakreslil několik tváří, které

jsem viděl kdesi hluboko v sobě – bělavé tváře na černorudém

pozadí. Kresby jsem si uložil do kufříku.

O pár dní později jsem si koupil malou sadu vodových

barev, papír a několik poštovních tubusů a rozložil jsem si na

terase karetní stolek, který jsem vyštrachal ze skříně ve

studovně. Rozředil jsem trochu kadmiové červeně a štětcem

číslo šest si nanesl barvu na konečky prstů pravé ruky. Barva se

vpila do kůže, smísila se s letitou špínou a vtekla do

drobounkých rýh, kde vytvořila rozbíhavé pramínky. Podíval

jsem se na ruku. Lehce se mi chvěla. Potom jsem namaloval

vousatého starce, jak jde po Brooklyn Parkway s malým

chlapcem po boku, kolem buldozeru rozrývajícího ulici;

většinu papíru jsem nechal bílou. Potom jsem, zase na většinou

bílý papír, namaloval Avrumela, jak si povídá se Šimšonem, a

pak ještě Deboru v rozhovoru s mou matkou. Obrazy měly

zvláštní charakter: byly figurální, nebyly na nich ale žádné

postavy. Vypadaly, že by se mohly každou chvíli rozplynout.

Nechal jsem je uschnout, pak jsem je sroloval, zasunul je do

poštovního tubusu, tubus uložil do svého velkého kufru a kufr

zase uklidil do skříně.

Debora si během dne všimla vodových barev a zeptala se:

„Ašere, ty pracuješ s barvou?“

„Trošku jsem si s ní hrál.“

„A co z toho vzešlo?“

„To ještě nevím.“

/ 318

„Můžu se na to podívat?“

„Ještě to není na prohlížení.“

„Ani tvoje žena to nesmí vidět?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Povzdechla si. „Někdy je s tebou hrozně těžké pořízení,

Ašere. Víš jistě, že nemůžeš příští rok pracovat tady?“

„Tohle už jsme probírali, Debi. Kus života jsem si tady už

odžil. Nemůžu se opakovat.“

„Já tě nechápu, Ašere.“

Pověděl jsem jí o dopise, který jednou napsal Camille

Pissarro svému synovi o Monetových agentech, kteří trvali na

tom, aby vystavil jenom jeden druh malby, ten který se stal

velice populárním u sběratelů. Sběratelé chtěli jenom Lekníny.

Pissarro psal, že nechápe, jak se mohl Monet podřídit

požadavku, aby se opakoval. Nazval to strašlivým důsledkem

úspěchu. „Svým způsobem je to jako smrt, když se opakuješ a

opakuješ svůj život pořád dokola,“ řekl jsem.

„Tomu nerozumím. Podle tebe jsou všichni ti lidé tady

mrtví? Celá komunita? Tví rodiče?“

„Já mluvím jenom o sobě, Debi. Pro mě to je smrt.“

Zavrtěla hlavou a mlčela. Oči jí potemněly smutkem.

Jak se blížil posvátný čas židovského Nového roku a Dne

smíření, pozoroval jsem, že se čtvrť začíná zalidňovat, rozpíná

se. Obchody byly od rána do večera plné; na rozích ulic nebylo

k hnutí pro lidi, kteří čekali u přechodů na zelenou. Každým

dnem se v synagoze scházelo na ranní bohoslužbu početnější

shromáždění; prodavač, kolem kterého jsem chodil ze

synagogy, měl každý den o něco dřív vyprodané newyorské

Timesy. Na ulicích a v obchodech začalo být slyšet nejrůznější

jazyky: italštinu, francouzštinu, španělštinu, holandštinu,

moderní hebrejštinu, britskou a australskou angličtinu. Objevili

se pouliční prodavači: elektronické hračky pro děti, obrázky

rebeho, knihy pro děti i dospělé v mnoha jazycích. Byla k máni

i jedna z Debořiných knih v anglickém vydání: Rebeka utíká

domů. Malá holčička se jednoho dne vrátí domů do bytu, kde

bydlí, a zjistí, že rodiče zatýkají dva policisté. Už už chce

zavolat na maminku, když vtom ji matka uvidí a zakřičí, ať

vypadne a jde domů, že to není žádný cirkus nebo zoologická,

ať si jde domů ke svým rodičům. Dívenka si v mžiku uvědomí,

co matka říká, a otočí se, aby utekla, ale ještě koutkem oka

zahlédne policisty, jak se dívají nejprve na ni a potom jeden na

druhého. Vyběhne ze dveří a utíká do bytu svého staršího

bratrance ve vedlejším domě, běží a běží, drápe se vzhůru po

/ 319

temném schodišti, spěchá do bratrancova bytu, jenže zjistí, že

se nějak ocitla zpátky ve vlastním bytě a rodiče že zatýkají dva

policisté. Policisté do dívenky zabodnou oči a pak se holčička

probudí a zjistí, že to celé byl jenom strašlivý sen, uvědomí si,

jaké má štěstí, že žije se svou rodinou, a jak je to krásné, když

mohou být všichni spolu v bezpečí svého domova.

Zmínil jsem se jednou před matkou o davech lidí a spoustě

jazyků, které jsem slyšel na ulicích, a ona řekla: „Sjeli se z

celého světa, aby byli o svátcích s rebem.“

„To přijíždí každý rok tolik lidí?“

„Každým rokem víc a víc. Rozrostli jsme se, díky Bohu.“

„Možná očekávají, že rebe dá znamení.“

„Jaké znamení?“

„Ohledně toho, kdo bude jeho nástupcem.“

Obličej jí ztuhl. Zahleděla se někam mimo mě. „O

takových věcech se nemluví, Ašere. Ti lidé jsou tu proto, aby

byli rebemu nablízku, ať se ve zdraví dožije vysokého věku.“

Jednou pozdě odpoledne jsem cestou z pochůzek po

manhattanských galeriích – v Marlborough znepokojivé černé

malby krajin a měst od Alexe Katze, v Sidney Janis černobílé

sochy od George Segala nazvané Ulice a Abrahamovo

rozloučení s Izmaelem – vystoupil z metra ve stanici Kingston

Avenue a uviděl na ulici davy lidí. Nějakou chvíli mi trvalo,

než jsem si uvědomil, že se děje něco neobvyklého. Ulice byly

přecpané tmavě oděnými muži, kteří chodili sem a tam,

pobíhali, znepokojeně přecházeli z místa na místo. Někteří

mávali rukama nad hlavou; někteří hlasitě promlouvali k nebi;

jiní si hryzli zaťaté pěsti. Všude vládl zmatek. Zeptal jsem se

jakéhosi starce, co se stalo, a on řekl, že rebe velice vážně

onemocněl. Zalil mě bolestně ledový pocit, rozhlédl jsem se

tupě kolem sebe a čekal, že nebe najednou zčerná a začnou se z

něj lít proudy krve. Před synagogou byl už dav

neproniknutelný, pevná stěna těl tmavě oděných mužů s

vytřeštěnýma očima, jako posedlých. Vydal jsem se k domu a

uvažoval, kde je asi otec – u rebeho lůžka? – a na ulicích jsem

viděl nepokrytě plakat muže i ženy, děti, které se rozhlížely

kolem široce rozevřenýma očima, a lidi, kteří jen bezmocně

postávali. Zahnul jsem za roh do naší ulice a uviděl další dav

před rebeho domem, který se rozléval z chodníku do ulice a

brzdil dopravu. Prošel jsem kolem domu rodičů a kolem domu

strýčka Jicchaka směrem k rebeho obydlí, když se najednou

dav stojící v půlkruhu před rebeho domem začal rozpadat na

menší hloučky; zdálo se, že se rozlétává do všech stran. Mladí

/ 320

muži se s křikem rozeběhli ulicemi. Jeden se přehnal kolem mě

a slyšel jsem, jak volá: „Díky Bohu! Díky Bohu!“ a jiný křičel:

„Rebe bude zdráv!“ a celou čtvrtí letěla zpráva: rebe omdlel

během schůze, nebylo to ale nic vážného, jen trochu nízký tlak,

díky Bohu, díky Bohu!

Později nám Avrumel s Rochele vyprávěli, že když přišla

zpráva o rebeho náhlé nevolnosti, přestali se žáci v ješivě učit a

začali odříkávat žalmy. Debora zrovna přednášela skupince žen

v nedalekém bytě, když zazvonil telefon a přišla zpráva o

rebem; ženy okamžitě odříkaly žalm a rozešly se do svých

domovů. Matka učila a dozvěděla se všechno, až když přišla

domů, kdy už bylo po všem.

Otec byl na schůzi s rebem. Pomohl odnést rebeho na

lůžko. Zůstal u něho s lékařem. Přetlumočil lékařovu diagnózu

ladovským starším, kteří čekali přede dveřmi ložnice. Když

přišel večer domů z kanceláře a vykládal nám, co se odehrálo,

vypadal vyčerpaně, byl popelavě bledý. Nemohl ani jíst a šel si

hned lehnout. Později, když jsme se s Deborou ukládali do

postele, jsme ho slyšeli, jak jde chodbou, slyšeli jsme jeho

charakteristický, maličko kulhavý krok, a pak jak se otevírají a

zase zavírají domovní dveře. Šel zpátky do kanceláře a za

rebem.

Uběhla řada dní a rebe se zotavil natolik, že po dva dny

Roš hašana dokázal stanout na bimě před celým shromážděním

a pokaždé rozezvučet šofar. Nehnuté moře bíle oděných mužů

stálo bez hlesu a v napětí, zatímco předčítač předzpěvoval a

synagogou se ostře nesl souzvučný hlas beraního rohu. Šofar,

na který rebe každý rok touto dobou troubí, nepřestával

vydávat táhlé tóny, tóny náhle uťaté, staccatové. Zvuk šofaru je

voláním k bdělosti, k činům, k vykoupení.

Druhý den rebemu na začátku závěrečného dlouhého tónu

selhal dech. Několikrát se pokusil vyloudit tón, ale

bezvýsledně. Shromáždění se zavlnilo, všichni se napjali a

naklonili kupředu, jakoby ve snaze propůjčit drobnému bíle

oděnému muži na bimě svou kolektivní sílu, aby dokázal

pokračovat – a on pozvedl beraní roh ke rtům a zatroubil na něj

dlouhý, čistý, vytrvalý tón, který neutichal a neutichal, až se

zdálo, že do beraního rohu neduje lidská bytost, ale nějaký

posel od Pána světa, někdo, kdo přináší čistý, melodický tón z

nebe a ohlašuje jím brzký obrat k lepšímu. A když hlas rohu

dozněl, celým shromážděním se nesl šepot, mručení, vzdechy a

šustění oděvů. Nepadlo jediné slovo. Přesto bylo vše řečeno.

/ 321

Rebe je zdráv. Máme před sebou dobrý rok. Díky Bohu! Díky

Bohu!

O šabatu mezi Roš hašana a Jom kipur stál rebe u svého

pultu před svatostánkem a hovořil o úloze ladovských Židů v

Americe a na celém světě. Amerika, tato velká země, se nyní

ocitá v tragické situaci, říkal. Její největší duchové mohou jen

bezmocně sledovat ošklivost, nemrav a rozklad všude kolem.

Kdo by si kdy pomyslel, že Ameriku může tohle všechno

potkat? Plýtváme naším bohatstvím, lidským i přírodním.

Rodiny se rozpadají. Celé čtvrti našich velkých měst leží v

troskách. Co se to s námi stalo? Údělem ladovských chasidů je

shromáždit zlomené duše, navázat zpřetrhané životy, zachránit

Židy a současně, tím, že odvedeme svůj díl práce směřující ke

spáse, pomoci Americe a celému světu.

Ašer Lev sedí v synagoze mezi svým otcem a synem,

naslouchá rebeho slovům. Řeč malého, zbožného starce vnímá

zcela zřetelně. Po víc než dvě stě let se svět snažil zachránit

sekularismem, říká rebe. A co nám to přineslo? Dvě světové

války. Holocaust. Atomovou bombu. Krveprolití a zmar. Je

snad pro člověka lepší žít v pochybnostech? Je Freudova

odpověď odpovědí? Měli bychom se snad zkrátka smířit s tím,

že jsme podivná, chorobná stvoření? Je Nietzscheho odpověď

odpovědí? Měli bychom se naučit s povděkem žít jako hosté ve

vražedném, avšak strhujícím světě, který pranic nedbá o naše

bytí? Rebeho zmínka o Freudovi a Nietzschem zněla podivně;

v synagoze jindy citoval vždy jen výroky rebů a rabínů z

Talmudu. Možná byl ve shromáždění někdo, koho chtěl

jmenovitě oslovit. Freud a Nietzsche, pokračoval. Dvě protivy

světského života. Stoické přijímání a opovážlivý vzdor tváří v

tvář – nicotě; tváří v tvář lhostejnosti, kypícímu násilí,

neúprosnému chaosu; tváří v tvář – Druhé straně. To všechno

po dobu dvou set let. Už toho bylo dost. Židé se musejí navrátit

k Tóře. Svět se musí navrátit k Bohu. Lidský život musí mít

nějaký pevný bod, nebo, Bůh chraň, bude po životě na naší

planetě veta. Člověk nemůže žít sám. Člověk je součástí

většího celku. Dokonce i velký člověk, člověk tvořivý, člověk,

který potřebuje samotu, je součástí většího celku. Žít sám,

stranou od společnosti lidí, znamená žít ve smrti. Poslouchal

jsem ho, díval jsem se na něho a najednou mi s neovladatelným

úlekem došlo, že mluví ke mně, přímo ke mně. Uvažoval jsem,

kolik dalších lidí to ještě pochopilo. Byl jsem si jist, že mnoho.

Považoval jsem se za součást zdejší komunity a této země a

strachoval jsem se o budoucnost obou. Bylo pro mě neúnosné

/ 322

sledovat, kam náš svět spěje. Nedělal jsem si ale iluze, že bych

kdy mohl cokoliv změnit. Mohl jsem přispět jen tím, že budu

dělat svou práci a vytěžím ze svého úchylného nadání, co jen

budu moct. Cožpak může člověk milovat jen pokud je součástí

těla a krve milovaného? Nemůže člověk rovněž milovat, jen

jako svědek a vzdálený účastník? „Židovský svět se navrátí k

Tóře a ke svému Otci na Nebesích,“ říkal rebe. „A pak jistě

přijde vykoupení. Nechť přijde rychle a ještě za našich dnů.

Amen.“ A celým shromážděním zahřmělo sborové „Amen!“

Rebe byl v synagoze po celý Jom kipur a postil se – celý

den. Před modlitbou Upamatování promluvil o duších těch, kdo

utvářeli naše životy a kteří jsou stále s námi, každým

okamžikem našeho bdění i spánku, praotcové, rodiče a přátelé,

kráčejí s námi, promlouvají k nám, sdílejí s námi naše trápení i

radosti. A vzpomínají i ti z nás, jejichž rodiče k nim byli krutí,

Bůh chraň, z důvodů, kterým nikdy neporozumíme, i ti mezi

námi, kteří žijí v trýznivém nepochopení pramenícím z

rozpadlého vztahu s některým z rodičů – neboť i tak jim vděčí

za svoje životy a alespoň proto jim musejí věnovat vzpomínku.

Zatímco mluvil, zavřel jsem oči a uviděl Jákoba Kahna a Annu

Schaefferovou, viděl jsem je zcela jasně, a viděl jsem také, ano,

Španěla, jakoby koutkem oka jsem viděl, jak mlčky souhlasně

přikyvuje nad tím, že jsem mu vděčný za jeho tajmenou

přítomnost v mém životě – tomu španělskému katolickému

odpadlíkovi, pohanskému hédonistovi a démonickému géniovi

figurujícímu v životě chasida narozeného v Brooklynu

chasidským rodičům, kteří věnovali všechnu svou životní sílu

Židům a jejich svatému společenství. Další hádanka!

Po závěrečné modlitbě zadul rebe na šofar, vydal jediné

dlouhé, čiré zatroubení a Jom kipur byl u konce.

Den předtím jsem chvíli po poledni zatelefonoval tetě Lee,

bratranci Nachumovi a bratranci Jonkelovi a požádal je za

odpuštění, pokud jde o bolest, kterou jsem jim snad v

uplynulém roce způsobil. Teta Lea a bratranec Nachum řekli

rovnou: „Odpouštím ti.“ Jonkel řekl, že mi odpustí, ale jenom

proto, že to vyžaduje židovský zákon, a zavěsil. V synagoze se

potom, hubený, upjatý a třesoucí se vztekem, po mně podíval

štěrbinami ledových očí a obrátil se zády. Bratranec Nachum

zavrtěl hlavou, pokrčil rameny a obrátil oči ke stropu.

Cestou ze synagogy po závěrečné modlitbě Jom kipuru mi

Avrumel řekl: „Rebe umí tak krásně troubit na šofar. Naučíš

mě taky troubit na šofar, tati?“

Řekl jsem mu, že mi to moc nejde.

/ 323

„Dědeček troubí na šofar moc krásně,“ řekla matka.

„Určitě tě to rád naučí.“

„Dědečku?“ řekl Avrumel. „Naučíš mě to?“

„S radostí,“ řekl otec. Šli pak s Avrumelem spolu nočními

ulicemi, kousek před námi.

Druhý den ráno jsem na terase namaloval akvarel rebeho,

jak troubí na šofar. Maloval jsem hlavně bělobou a u večeře

jsem obraz všem ukázal.

„Líbí se mi víc než tvoje kresby,“ řekla matka. „Těm

nerozumím.“

„Proč jsi rebemu namaloval bílé oči?“ zeptal se Avrumel.

„Rebe nemá bílé oči.“

„Tátovi připadají bílé,“ řekla Rochele. „Vnímá je jako bílé.

Kdy už to konečně pochopíš?“

„Co ještě je na tom obrazu bílé?“ zeptal jsem se Avrumela.

„Rebeho talis,“ řekla Rochele.

„Ty jsi Avrumel?“ zeptal jsem se.

„Rebeho vous,“ řekl Avrumel. „Sidur před rebem. Vzduch

všude kolem rebeho. Slunce v oknech.“

„A kdo je v tom všem?“

Chvíli přemýšlel. „Pán světa?“

Debora s Rochele se dívaly na Avrumela. Rodiče se dívali

na mě.

„Líbí se ti ten obrázek?“ zeptal jsem se Avrumela.

„Ano, tati!“

„Je tvůj.“

„Tati!“ Celý zářil.

„To máš do sbírky.“

Bez varování mi skočil na klín, objímal mě a pusinkoval.

Pak vyběhl z kuchyně, akvarel si vzal s sebou.

„Hezký dárek,“ řekl otec s úsměvem.

Později jsem nakoukl do Avrumelova pokoje. Seděl u stolu

a psal úkol, zrzavé vlasy zakryté tmavou sametovou jarmulkou.

Šimšon ležel na posteli. Někdo, nejspíš Debora, opatrně

přišpendlil obrázek na korkovou nástěnku, přičemž propíchl ty

nejkrajnější růžky, které se později budou moct snadno zakrýt

rámem. Podíval jsem se na Avrumela a na akvarel rebeho.

Netušil, že stojím ve dveřích a sleduju ho.

Večer mi v našem pokoji Debora řekla: „Ten akvarel, cos

dal Avrumelovi, je moc hezký.“

Zíral jsem na portrét rebeho na zdi nad stolem a mlčel.

„Víš jistě, že tu nemůžeme zůstat celý rok, Ašere?“

„Chci se vrátit domů, Debi. Tohle není domov.“

/ 324

„Máš tu rodiče, děti.“

„Už jsem zařídil letenky. Na neděli po Simchat Tóra.“

Smutně přikývla. „Dětem se v místní ješivě moc líbí.“

„Bude se jim líbit i v ješivě v Nice.“

„Jeden rok, Ašere. Jeden jediný rok.“

„Nejde o jeden rok, Debi. Z deseti dnů se stalo pět měsíců.

Tady nejde jenom o jeden rok.“

Oči se jí rozšířily. „Ašere…“

„Po Simchat Tóra se všichni vracíme. Ještě dva a půl týdne

a jede se domů.“

Povzdechla si. „Někdy jsi hrozně zvláštní a paličatý, můj

muži. Moc se mi to nelíbí, když jsi takový. Je to, jako by ti duši

prostoupil led.“

„Tohle místo ve mně vyvolává strach, Debi.“

„Máš strach v domově vlastních rodičů?“

„Tohle místo mě zahubí.“

„Já ti nerozumím –“

„Potřebuju to tady, abych se sem mohl vracet, ale ne,

abych tu žil.“

„Ašere…“

„Jedeme domů, Debi.“

Vzdychla a zavrtěla hlavou.

Druhý den jsem zašel do obchodu s výtvarnými potřebami

a koupil si malou sadu olejových barev, pár štětců, lahvičku

terpentýnového oleje a slohu papírů se vzorkem plátna. Na

terase, s karetním stolkem místo stojanu, jsem začal

řiďounkými barvami rozředěnými terpentýnem zpaměti

načrtávat některá plátna ze sbírky strýčka Jicchaka: Cézanna,

Matisse, Renoira, Bonnarda. Občas jsem mrknul na kresby,

které jsem si nedávno udělal během návštěvy v depozitáři.

Potom jsem olejem načrtl Avrumela. V domě nikdo nebyl.

Chvíli trvalo, než malby uschly. Schoval jsem je do svého

kufříku a nikomu je neukázal.

Zrovna jsem stolek uklízel, když zazvonil telefon. Hluboký

a autoritativní hlas na druhém konci řekl: „Chtěl bych mluvit s

Ašerem Levem.“

„U telefonu.“

„Šalom alejchem. Tady rav Jaakov Reisner. Jsem z rebeho

kanceláře.“

„Alejchem šalom.“

„Rebe vás žádá, abyste ho navštívil.“

„Kdy.“

„Dnes večer. V jedenáct.“

/ 325

„Dobře.“

„Přijďte prosím přesně.“ Zavěsil.

Večer jsem pár minut před jedenáctou vyšel z domu rodičů

a ulicí došel k domu rebeho. Před vchodem jsem minul vysoké

muže s tmavými plnovousy. Otec mě uvedl do rebeho

pracovny, pak vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Rebe seděl za stolem, drobná postava v tmavém obleku a

tmavém klobouku. Pokynul mi a ukázal na židli před stolem.

Posadil jsem se a cítil, jak na mě upírá oči.

„Zdraví ti slouží?“ zeptal se tiše.

„Díky Bohu.“

„A rodina?“

„Díky Bohu, všichni jsou v pořádku.“

„Prý už se brzy bude zahajovat výstava tvých nových

prací.“

„Jsou to jenom kresby, ano.“

„Přeji ti hodně úspěchů.“

„Děkuji.“

„Vracíš se do Francie?“

„Ano, rebe.“

„K práci?“

„Ano.“

„Nemusíš se vracet.“

„Cítím, že musím, rebe.“

„Vyhnanství nemusí trvat věčně, Ašere Leve.“

„Ať žiju, kde chci, všude jsem ve vyhnanství. I tady. Tady

ale nemůžu žít.“

„Tvá rodina se vrátí s tebou?“

„Ano.“

„Určitě?“

„Ano.“

„Dobře tedy.“ Seděl za stolem úplně nehybně. Na chvíli se

odmlčel. Pak se trošku pohnul. „Naše práce nemá konce. Není

nám dáno ji dokončit. Vždyť kdo svou práci dokončí? Tak to

na světě chodí, Ašere. Jenom Pán světa dokončil Své dílo. A

praví se, že i Pán světa ke skutečnému dovršení Stvoření

potřebuje lidstvo. Čím by byl Bůh bez člověka? A bez Boha,

čím by byl člověk? K dokončení díla Stvoření, které vlastně

není nikdy dokonáno, potřebuje každý něčí pomoc. Každý.

Umělec, rebe, každý.“

Seděl a upřeně mě sledoval zpoza svého stolu. V domě

bylo ticho. Cítil jsem na sobě pohled jeho očí; vypadaly jako

bez zorniček, planoucí, bílé. Zavřel jsem na okamžik oči, a

/ 326

když jsem je zase otevřel, už tam nebyl, v rebeho křesle seděl

Španěl a díval se na mě očima, které žhnuly jak louče, a pak

tam byl znovu rebe a zase Španěl, jako dva diapozitivy

soupeřící o jedno místo na bílé ploše. Slyšel jsem, že na mě

rebe mluví, zavřel jsem a zase otevřel oči a uviděl jsem ho

zřetelně.

„Budeš s námi na Simchat Tóra?“ zeptal se.

„S pomocí Boží, ano.“

„A Avrumel?“

„Bude se mnou, dá-li Bůh.“

„Dobrá,“ řekl tiše. „Dávám tobě a tvé rodině požehnání,

Ašere Leve.“

Vracel jsem se tmou pod stromy, které už měnily barvu,

podzimním vzduchem začínaly poletovat listy. Někdo šel za

mnou, a když jsem se otočil, zahlédl jsem ve tmě jen mihotavý

stín a bylo mi jasné, že je to Španěl, když jsem se ale otočil

ještě jednou, byl to stín rebeho, kráčejícího po spadaném listí

pod stromy.

Na svátek Sukot byl rebe v synagoze. Po Jom kipur se

sjelo ještě víc ladovských chasidů, vypadalo to, že zdi

synagogy nevydrží pod náporem lidí, a slyšel jsem, že někteří

muži svedli pěstní souboje o místo a sedadla. Na zadní terase

domu rodičů jsme s otcem postavili suku a děti s Deborou ji

vyzdobili sušeným ovocem a obrázky. Avrumel nakreslil

Šimšona, jak tančí se svitkem Tóry, a Debora obrázek pověsila

připínáčky na jednu ze stěn. Rochele vystříhala z lepenky půl

tuctu velkých svitků Tóry a Debora je přivázala na nitky a

pověsila na střechu suky.

Jedli jsme v suce. Někdy jsme měli na večeři hosty:

profesora filosofie z Kolumbijské univerzity; člena Kongresu z

Washingtonu; fyzika, který pracoval na projektu Manhattan;

malíře ze Safedu, který maloval hrady, mraky, bájná zvířata a

hebrejská rčení a jehož dílo se dobře prodávalo a občas se

dokonce objevovalo na pohlednicích a kalendářích vytištěných

v Izraeli; profesora biologie ze Sorbonny; vicekonsula z

izraelského ministerstva zahraničí. Během rozhovoru, který se

vedl u stolu, safedský malíř prohlásil, že byl v galerii a viděl

výstavu mých nových kreseb.

„Jednoznačně se mi nelíbí. Přímo mě děsí. Čeho myslíte,

že dosáhnete takovou tvorbou?“

„Nedoufám, že bych něčeho dosáhl. Dělám to jen tak.“

Řekl, že nechápe, o čem mluvím. Rozhovor se stočil k

jinému námětu.

/ 327

O čtyři dny později, v předvečer Simchat Tóra, svátku,

který oslavuje závěr ročního cyklu čtení Tóry, jsem šel s otcem

a Avrumelem do synagogy. Dav před budovou byl tak hustý,

že mi připomněl nepříliš dávný den, kdy jsem vyšel ze stanice

metra přímo do vířícího moře ladovských chasidů rozrušených

k nepříčetnosti zprávou o rebeho náhlé nevolnosti. A také se mi

vybavil ohromný zástup, který se utvořil na ulici skoro před půl

rokem při pohřbu strýčka Jicchaka. Před otcem se dav

rozestoupil a já s Avrumelem v náručí prošel za ním.

Vstoupili jsme do synagogy. Všechny lavice a pultíky

někdo odklidil. Podlaha byla holá, až na bimu a davy mužů,

kteří přecházeli z místa na místo. Zahlédl jsem bratrance

Jonkela a Nachuma. Teta byla bezpochyby nahoře na ženské

galerii. Co jsem se začátkem července vrátil z Francie, moc

toho se mnou nenamluvila, potkali jsme se párkrát na ulici a

pokaždé mě pozdravila váhavým pokývnutím hlavou.

Rebe do synagogy vstoupil dveřmi poblíž svatostánku v

dopro vodu dvou mužů s tmavými plnovousy. O chvíli později

začala večerní bohoslužba.

Hlasy více než tří tisíc lidí rytmicky stoupaly a zase

klesaly. Matka s Deborou byly nad námi, za dřevěnými

zástěnami na žen ské galerii. I Rochele. Bál jsem se, že nahoře

by pro Rochele mohl být moc velký nával a příliš vydýchaný

vzduch; začala těžce dýchat a potit se už při modlitbě Kol nidre

večer o Jom kipur – zorničky měla malinké, nosní dírky se jí

rozvíraly, když se nadechovala, při výdechu špulila rty – a

Debora ji odvedla z galerie, sehnala jí sklenici vody, došla s ní

domů, pomohla jí přečkat nejhorší a uložila ji do postele.

Oslavu Simchat Tóra si ale Rochele nechtěla nechat ujít; byly

tam všechny její kamarádky ze školy; prý kdyby cítila příznaky

záchvatu, půjde hned ven. Rochele.

Avrumel stál mezi mnou a otcem, modlil se z knihy, kterou

držel v rukou, a mírně se pohupoval zepředu dozadu. Měl na

sobě tmavý obleček a bílou košili, tmavou vázanku a tmavou

čapku. Vypadal jako zmenšenina dospělého muže.

V synagoze bylo horko, vzduch se ohříval od natěsnaných

těl. Vlnící se masa tmavě oblečených mužů s tmavými

klobouky při modlitbě. Svatostánek byl otevřen a dva muži

začali vyndávat svitky Tóry a podávali je těm, jejichž jména

vyvolával jeden ze stařešinů. Zástup stál klidně, v očekávání,

zvuk rozechvívalo tiché bzučení hovoru. Někdo za mnou

mluvil o burze cenných papírů. Jiný naříkal nad kolísáním

dolaru na evropských trzích. Zdálo se mi, že jsem z něčích úst

/ 328

zaslechl své jméno, ale neotočil jsem se. Avrumel byl teď

usazený na mých ramenou a užasle se rozhlížel kolem. Na

oslavě Simchat Tóra už byl, v Nice; tam ale bylo málo lidí.

Mával papírovou vlaječkou křiklavě vyzdobenou neumělými

malůvkami svitků Tóry.

„Jak je, Avrumeli?“ zeptal jsem se ho.

„Dobře, tati,“ ozvalo se mi šťastně nad hlavou.

Začalo první kolo obcházení bimy, vedené mým otcem,

který se zahalil do modlitebního šálu. Nad mručením davu

jsem slyšel jeho silný nosový hlas odříkávající tradiční

modlitbu. „O Pane, spas nás! Ó Pane, dej, ať se nám daří! O

Pane, vyslyš naše volání!“

Někdo se dal do zpěvu ladovské melodie. Zástup se

rozhýbal v rytmu. Muži nesoucí svitky Tóry zpívali a tančili.

Pozoroval jsem otce, jak tančí se svitkem, který držel v náručí.

Oči měl zavřené; hlavu, zakrytou okrajem šálu, měl vztyčenou.

Tančil rychlými pohyby, se zarážející pružností. Tanec

pokračoval ještě dlouho, pak byly svitky předány nové

skupince mužů a začalo další kolo a pak další a ještě další.

Otec teď stál vedle mě s Avrumelem na ramenou, v přední řadě

rozvířeného davu kolem bimy. V jednom okamžiku se

tanečníci začali proplétat davem, vynesli svitky Tóry na ulici,

kde chvíli tančili, a pak se vrátili do synagogy a předali svitky

další skupince mužů. Rebe, oděný do bílého roucha, seděl

celou dobu na polstrované židli s vysokým opěradlem za svým

zábradlíčkem, občas tleskal rukama a pokyvoval hlavou. Z

každé strany u něho stál vysoký muž s tmavým plnovousem. V

synagoze bylo horko a já se potil a zpíval, a pak mi někdo

nabídl svitek Tóry a otec mi vzal Avrumela z ramen a já se

svitkem tančil. Kousek opodál jsem zahlédl tančit se svitkem

bratrance Jonkela, vyhýbal se mi ale pohledem. Držel jsem

svitek jako nesmírnou cennost, jako živoucí bytost, s jejíž duší

jsem navždy svázán, Svatý svitek, Slovo, Boží oheň, zdroj mé

vlastní tvorby, pramen veškerého života v sametovém pláštíku,

který jsem teď svíral v náruživém objetí. Tančil jsem s Tórou

dlouho, následoval jsem řadu tanečníků parným ovzduším

synagogy ven do chladu vířící ulice a zpátky do synagogy, kde

jsem neochotně odevzdal svitek ohromnému muži s tmavým

plnovousem, který po něm hladově hrábl a odplul s ním v

náručí pryč. Zpěv a tanec nabývaly na intenzitě, přidávalo se

pořád víc lidí, tanec za tancem; tu jsem zahlédl děti, jak tančí

svůj vlastní taneček, Avrumel mezi nimi; tam tančili bělovousí

stařešinové, kteří se vzájemně drželi kolem ramen, mezi nimi

/ 329

otec; jinde tančili další, já s nimi, a člověk, který mě z jedné

strany držel kolem ramen byl bratranec Nachum, usmíval se na

mě a cítil jsem, jak mi tiskne rameno, pak ale přišel jeho bratr

Jonkel a společně někam odešli.

Nastala krátká přestávka, kdy lidé jen tak přecházeli z

místa na místo. Pak synagoga najednou ztichla. Otočil jsem se

směrem, kterým se všichni dívali, a uviděl, že rebe opustil své

místo za zábradlím. Přes bílé roucho a bílou jarmulku měl

přehozený talis a v ruce nesl zmenšeninu svitku Tóry

zabalenou v bílém sametu. Celý šik mužů s tmavými

plnovousy vyklízel mezi lidmi velký prostor. V tomto prostoru,

v širokém nepravidelném kruhu, začal rebe pomalu tančit.

Pohyboval se s nesmírným soustředěním, hlavu celou skrytou

talisem, nohama dělal drobné krůčky dopředu, dozadu a do

stran: tančil tajuplný mystický tanec s Tórou a Pánem světa,

zatímco ho ostatní sledovali v ničím nerušeném tichu. Pak

pozvedl paži a synagogou se rozlehl tisícihlasý ladovský

nápěv, nohy podupávaly do rytmu a rebeho paže se pomalu

kývala dopředu a dozadu nad jeho hlavou, zápěstím ohnutým

do oblouku opisoval kroužky, druhou rukou pevně držel malou

Tóru. Jak jen mohl tak starý a vetchý muž takhle tančit?

Podlaha se otřásala pod burácením dusajících nohou; obrovský

lustr se pohupoval. Když rebeho paže klesla, nastalo okamžité

ticho a on v tom tichu pomaličku přetánčil prostranstvím a

dotančil až k místu, kde stál otec, hned vedle mě, a vztáhl k

němu ruku a otec se k němu připojil a začali zlehýnka tančit

spolu, jako ve zpomaleném filmu, rebe levou rukou držel Tóru,

pravou objímal otce kolem ramen. Zástup tleskal rukama a

podupával nohama o podlahu. Viděl jsem přikyvující vousaté

tváře, napjaté oči a otevřená ústa, jakoby v očekávání, a pak se

zdálo, že rebe vede otce k okraji kruhu, k místu, kde jsem stál s

Avrumelem na ramenou, a tam zůstali, pomalu tančili přede

mnou a před Avrumelem, cítil jsem na sobě jejich oči, tleskání

a dupot byly ohlušující – a pak rebe maličko pozvedl hlavu a

ve stínu talisu jsem zahlédl jeho oči, stál jsem a díval se mu do

očí, do hlubokých, žhnoucích, bílých očí v bílém stínu talisu a

viděl jsem otce, jak se dívá na mě a potom na rebeho, a cítil

jsem, že se na mě dívají všechny oči celého davu, že se na mě

dívají oči všech generací ladovských chasidů, a v uších se mi

najednou ozval zvučný hlas mytického předka, který jsem

neslyšel už léta, byly to pouhé zvuky, ne slova, a zvedl jsem

ruce, zvedl jsem Avrumela a přes hlavu ho podal otci – a cítil

jsem, jak hluk v synagoze najednou utichá, vlna ticha

/ 330

postupovala od těch, kdo mi byli nejblíž, až ke zdem a stropu,

zatímco rebe s otcem se pomalým tancem ode mě vzdalovali,

Avrumel v otcově náručí se ho jednou rukou držel a druhou

mával papírovou vlaječkou, všichni tři odtančili pryč ode mě a

synagogu opět naplnil s ohlušujícím burácením hluk, až jsem si

pomyslel, že se podlaha musí rozskočit a zdi zhroutit – a stál

jsem tam, naslouchal zvukům prozrazujícím nekonečnou naději

a sledoval svého Avrumela v otcově náručí, jak společně tančí

s rebem a malým, bíle oděným svitkem Tóry. Nevím, jak

dlouho ten tanec trval, protože jsem pomalu vycouval pryč,

pryč davem a ven ze synagogy, najednou jsem ucítil mrazivý

noční vítr na tvářích skropených slzami a někdo z davu na ulici

mě vzal za ruku, pevně mi ji stiskl, a byl to Jákob Kahn a šli

jsme spolu od všech pryč, pod stromy na rozkopané ulici, a to

je všechno, co si z toho večera pamatuju, na víc si

nevzpomínám.

Nikdo se pak o celé věci ani nezmínil. Vždyť o co také

nakonec šlo? Jenom se tančilo. Otec a rebe tančili tanec s

Tórou. Každý rok, už hezkou řádku let, tančili rebe a otec tanec

s Tórou společně. Co na tom bylo tak neobvyklého, že by to

lidé měli otevřeně rozebírat? Rebe je zdráv, díky Bohu, a otec

také. A Avrumel? Vždyť – to byl jenom tanec, nic víc. Ti tři si

o Simchat Tóra zatančili tanec s Tórou. Co jiného už by měli o

Simchat Tóra dělat? Přesně tak to vždycky o Simchat Tóra

vypadalo. Tančilo se. Společně.

Uslyšel jsem zvonění telefonu a o chvíli později

Avrumelův hlásek, který říkal: „To je pro tebe, tati.“

Šel jsem k telefonu.

„Ašer Lev?“ Hlas zněl nezřetelně, dutě.

„Ano, u telefonu Ašer Lev.“

„Ten malíř?“

„Kdo je to? Skoro vás neslyším.“

„Přítel.“

Srdce mi poskočilo. „Maxi? To je hrůza, tohle spojení.

Odkud voláš?“

„Já nejsem Max. S tvými gójskými přáteli nemám co do

činění. Mám pro tebe ale radu, Ašere Leve. Odjeď domů.“

Srdce se mi zastavilo.

„Zneužíváš zdejší pohostinnosti už moc dlouho. Poslechni,

co ti radím. Vrať se do svého prožluklého Saint-Paul.“

„Jděte k čertu.“

/ 331

„To ty půjdeš do pekla, Ašere Leve.“

„Nechcete se mi představit?“

„Tady anděl smrti. Své klienty znám. Ty půjdeš do pekla.

Slyšíš?“ Zloba začala převládat nad opatrností. Hlas už zněl

skoro jasně. „Zmiz odsud dřív, než se něco stane.“

„Vyhrožovat smrtí je přečin proti zákonu.“

„Podívejme, kdo tady mluví o přečinech! Tvoje umění je

ten největší přečin ze všech! Je to znesvěcení Božího jména!

Odejdi! Tvoje přítomnost nás všechny poskvrňuje!“

Telefon zmlkl.

Zavěsil jsem a zůstal zírat na svoje roztřesené ruce.

Avrumel vyšel z pokoje. „Kdo to byl, tati?“

„Nějaký omyl.“

Potom pozdě v noci, když Debora spala a v pokoji svítila

světla, jsem nakreslil anděla smrti. Nakreslil jsem ho s černýma

očima zúženýma do štěrbin, dlouhou povislou tváří a úzkými

ošklivými ústy zkřivenými zlobou. Kresbu jsem podepsal,

opatřil datem a vložil do obálky z manilového papíru. Druhý

den odpoledne, v pátek, jsem došel na poštu na Empire

Boulevard a obálku poslal bratranci Jonkelovi.

Máme pokažený šabat. Dlouze s Deborou diskutujeme v

našem pokoji. Cítím, jak neustále kolísám mezi odevzdaností

osudu a vztekem. Skoro se neovládám, jaký mnou lomcuje

hněv. Co je to za Boha, který vytváří takovéhle situace? Sešle

mi nadání a syna a pak mě nutí, abych si mezi nimi zvolil.

Jestli tahle slova vyslovím, budu křičet. Všichni mě uslyší,

rodiče i děti. Debora bude zděšená. Zraním ji, přitom mám sto

chutí ranit Někoho jiného. Sedím u stolu, ona sedí na svojí

posteli, tiše se bavíme a děláme plány. Pořád dokola se mě ptá,

proč tady nemůžu pracovat. Pořád dokola jí to vysvětluju. Pak

to celé vysvětlujeme dětem: budu dva měsíce pryč a přijedu na

Chanuku; pak budu pryč asi tři měsíce a přijedu na Pesach; pak

čtyři měsíce a bude léto. Co bude v létě, se uvidí. Budeme

odteďka plánovat věci krok za krokem. Rodiče to poslouchají

mlčky.

V neděli mě všichni doprovázejí na letiště – v nové a

prostorné dodávce, kterou řídí Baruch Levinson. V letištní hale

mi Avrumel říká, že tady vlastně nakonec nechce zůstat;

probral to znovu se Šimšonem a oba se chtějí vrátit se mnou do

Saint-Paul. Říkám mu, že na Chanuku jsem zpátky. Budou to

jenom dva měsíce. Rochele říká, že dva měsíce jsou dlouhá

/ 332

doba, a že se jí po mně bude stýskat, ale že chápe, proč se

musím vrátit. „Táta potřebuje být na práci sám,“ vysvětluje

Avrumelovi. „To k jeho práci patří.“ Rodiče mlčí. Debora má

vlhké oči. „Dojeď ve zdraví a ve zdraví se vrať,“ říká mi.

Neobjímáme se. Rozloučili jsme se už předtím, v našem pokoji

u rodičů.

Jdu sám davem k bezpečnostní zóně, otáčím se a vidím je

všechny pohromadě, v dálce, jak se za mnou dívají. Mávají a já

mávám jim. Otec drží Avrumela v náručí. Avrumel na mě

mává Šimšonem a já také ještě mávám a pak nastupuju do

Airbusu.

Ještě než vybalím, volám Maxovi. Pak Johnovi. Jdu ven na

terasu, jsem celý rozlámaný a točí se mi hlava z nevyspání.

Ráno je chladné. Svět u Středozemního moře na mě působí

úplně neskutečně se svými stromy, zahradami a jiskřícím

mořem, se svými zelenými údolími, kopci a obrovskými

vyvřelinami. Rajská zahrada, ve které jsem dobrovolným

vyhnancem! Vidím Džamila, jak pracuje u ovocných stromů.

Ve větvích sedí ptáci.

Max s Johnem jdou ke mně a sedáme si na terasu. Pozorně

mě poslouchají. O otci a jeho budoucnosti rebeho ladovských

chasidů se nezmiňuju, ani o tom, že by Avrumel měl být jeho

nástupcem. Jenom se jich ptám: Odmítli byste stárnoucí rodiče,

kteří touží mít u sebe na rok vnoučata? Max se tváří

podezíravě. John se mračí. Slyší snad v mém hlase vztek, který

se snažím skrývat?

„Víš jistě, že ti tam – jak se to říká? – nevymyli mozek?“

ptá se Max.

„Říkám to nerad, Leve,“ říká mi John, „ale ta lepší část

vaší rodiny zůstala v Brooklynu.“

Než uplyne pár měsíců, celá pravda jim pozvolna dojde.

Všechno do sebe zapadne. Jako v hádance.

Jdu s nimi na snídani do kavárny v Saint-Paul.

Pokračujeme v rozhovoru. Je tam málo turistů.

Později, sám v domě, si vybaluju věci. Nového Šimšona,

kterého jsem si přivezl v kufříku, pokládám na Avrumelovu

postel. V domě je úplné ticho. Lehám si na postel, usínám a o

několik hodin později se budím zbrocený potem. Sprchuju se,

dělám si kávu a celý omámený jdu teplým polednem do

ateliéru.

Vůně a pachy, které zahušťují vzduch v ateliéru, mě úplně

probírají. Mám ji tolik rád, tuhle vůni! Otevírám okenice a

pouštím dovnitř slunce. Ohromné plátno nabarvené umbrou na

/ 333

mě prázdně zírá. Stojím v ateliéru a dívám se na plátno. Po

chvíli ho sundávám se zdi, roluju a uklízím stranou. Pak na zeď

připínáčky věším ohromný pás bílého plátna. Září ve

slunečním světle, které prochází luxferovým stropem ateliéru.

Douglas Schaeffer mi posílá recenze na moji výstavu

nových kreseb, která je ještě pořád otevřená v New Yorku.

Kritici píší o „podivných nových formách“, „chaotických

přechodech“,

„horizontech

za

hranicí

poznatelného“,

„mnohorozměrnosti“ a „rafinovaném simultaneismu“. Jeden z

kritiků nazývá moje dílo „ohromujícím, nepostižitelným,

podivně jímavým“. Další tomu říká „všehochuť směřující k

novým obzorům, kterou bohužel lze rozluštit dřív, než se

dostane příliš daleko“.

Kresby, které zůstanou neprodané, až výstava skončí, získá

Douglas do své vlastní sbírky a pro galerii. Dvě kresby si

nechám já do své sbírky; připomínám Douglasovi, aby třetí

poslal do Paříže vdově po Lucienu Lacampovi.

Jednou odpoledne sedím na terase, listuju katalogem

newyorské výstavy a vůbec poprvé jsem schopen vysledovat, z

jaké matrice tohle nové dílo mých rukou vychází. V záplavě

tvarů se skrývá řada eventualit. Je zvláštní, jak jsem s nimi

mohl tak dlouho pracovat, a do dneška je nevidět; je zvláštní,

že i teď je vidím jenom matně. Tuhle jsem trochu odbočil,

tamhle něco přeskupil. Jemná práce se středy promítání;

prolínání půdorysných pohledů s perspektivními pohledy. Ano.

Něco se hýbe ve stínu před terasou, zvedám oči a vidím

Španěla. Stojí a dívá se na mě, s klidným výrazem, pomalu

pokyvuje hlavou. „Začni z ničeho,“ říká. V očích mu planou

ohně žárovišť a výhní.

Volá mi Douglas. Co uděláme se sbírkou nebožtíka

strýčka? ptá se. Říkám mu, ať ji nechá ležet tam, kde je.

Zaplatím pojištění a skladovací poplatky. Na jak dlouho? ptá

se. Na dlouho, říkám mu. Tak na patnáct, dvacet let. „Můj syn

si bude vědět rady, co s ní,“ říkám mu.

Je začátek listopadu. Max je v Paříži. Tisk, který udělal v

létě za pomoci karborundové metody, již jsem ho naučil, se

/ 334

rozprodal a on teď dělá další, stejnou metodou. Pak pojede do

Kanady a Japonska. Výlet do Číny je prozatím v nedohlednu.

John bloumá po svém pozemku nebo sedí na terase a píše.

Občas se u mě zastaví a povídáme si. Skoro pokaždé z něho

táhne alkohol. Někdy jdu s ním zpátky a podpírám ho.

Snídám v kavárně v Saint-Paul a oběd často vynechávám.

Claudine dělá večeře. Dny trávím v ateliéru a šabaty v Nice s

novinářem z Nice Matin a jeho rodinou. Je to ladovský Žid a

odborník na jazz. Počasí je chladné. Překvapuje mě, jak se tady

může ochladit. Mistral je často lezavě studený, a když fouká,

slyším bouchat okenice. Je mlha a začínají zimní deště. Turisté

zmizeli.

Debora, Rochele a Avrumel. Všude je vidím, hlavně

Avrumela. Bytosti, jejichž přítomnost si namlouvám. Jeden

přelud se mi pořád vrací: Avrumel, jak sedí v zeleném křesílku

v mém ateliéru, v náručí Šimšona, a dívá se, jak maluju.

Avrumel mě sleduje, jak maluju Avrumela, jak bude

jednou vypadat. Bude dospělý a bude nosit tmavý oblek, bílou

košili, tmavou vázanku a tmavý klobouk. Plnovous bude mít

zrzavý. Bude sedět někde v místnosti a zírat na obrazy ze

sbírky strýčka Jicchaka. Maluju každý z těch obrazů tak, jak je

kdysi namalovali sami jejich autoři: Cézanne, Renoir, Matisse,

Bonnard, Soutine, Chagall a ostatní. Avrumel bude vědět, co si

s těmi obrazy počít. Rebe musí vědět spoustu věcí. Proč ne

také, jak si cenit umění? Naučím ho to.

Jdu k hrobu Jákoba Kahna. Stojím na pahorku ve studeném

severním větru a odříkávám žalmy. Táně není dobře. Hodně

času prospí. Mluvení ji unavuje.

V půlce listopadu se na zpáteční cestě z Izraele stavuje v

Nice otec. Je nadšený z výsledků voleb v Izraeli i ve Spojených

státech. Je významně, i když nepřímo, zapojený do jednání o

vytvoření nové koaliční vlády v Izraeli. Debora i děti jsou v

pořádku. Zůstává přes noc a Airbusem letí zpátky do

Spojených států. Spí v Avrumelově posteli.

Debora mi pravidelně píše. Rebemu není dobře. Dej mu

Bůh sílu, dej Bůh sílu nám všem. Rodiče se mají dobře.

Rochele nedávno dostala nové léky, už je z ní přece jen mladá

/ 335

žena. Debora přijala nabídku k napsání řady článků o slavných

Židovkách pro ladovský týdeník. Také má rozepsanou knihu

pro zbožné židovské děti o tom, jak žít s astmatem a dalšími

plicními chorobami. Bude prý obsahovat i zvláštní poselství od

rebeho.

Týdny stesku a samoty: dvou Múz přejících tvorbě. Práce

mi jde od ruky, bělavé tvary na pozadí hrozivých odstínů černé

a rudé: podivná zjevení v zapečetěných místnostech. Hrnu a

roztírám štětci po obrovském plátně husté olejové barvy.

Používám špachtle. Pracuju prsty. Pracuju rozmáchlými

pohyby, a zatímco ruka dělá svou práci – klouže, krouží, hněte

a vrství barvu a vyrývá strukturu, nemůžu se zbavit pocitu, že

se mě zmocňuje ten z Druhé strany, a pak už se mi nevybavuje

nic než pach barev, pot na obličeji, na hrudi a v podpažních

jamkách, pot, který ze mě jen leje, a potřeba jít se vymočit, na

což ale nemám čas, a ruka, která jede dál, teď už zcela posedlá

tím Druhým. Věděl snad rebe, že chci, že potřebuju být teď

sám; že jsem se rozhodl nejen kvůli potřebám ladovských

chasidů, ale také kvůli sobě samému? Bylo snad nenapravitelné

sobectví umělcovy duše to, nač spoléhal, když tehdy tančil s

otcem a se svitkem Tóry přede mnou s Avrumelem na

ramenou? Další hádanka.

Debora mi píše. Avrumel si poslední dobou přestal všímat

Šimšona a trvá na tom, že bude chodit do školy sám.

/ 336

Tuto knihu distribuuje

Kosmas

Lublaňská 34, 120 00 Praha 2

Tel., fax: 02 – 29 19 25

edice

anglo-amerických

autorů

svazek 35

Chaim Poto

t k

Dar Ašera Leva

Z anglického originálu The Gift of Asher Lev

(Ballantine Books, 1990) přeložila Lucie Simerová.

Přebal s použitím fotografie Karla Cudlína

navrhl a graficky upravil Libor Batrla.

Odpovědná redaktorka Lenka Urbanová.

Technický redaktor Milan Dorazil.

Vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13,

130 00 Praha 3, roku 1999 jako svou 299. publikaci.

Sazba Studio Marvil, s. r. o.

Vytiskly Těšínské papírny, s. r. o.

Vydání první.

Náklad 2 500 výtisků.

Doporučená cena (včetně DPH) 239 Kč.

ISBN 80-7203-195-3