edice anglo-amerických

autorů

Chaim

Potok

Jmenuji se

Ašer Lev

Edici

anglo-amerických autorů

řídí Eva Slámová

Přeložil Michal Strenk

Veškerá práva vyhrazena

Copyright © 1972 by Chaim Potok

This translation published by arrangement with Alfred A. Knopf, Inc.

© Argo, 1996

Translation © Michal Strenk, 1996

Cover photo © Karel Cudlin, 1996

ISBN 80-7203-017-5

Umění je lež, díky níž si uvědomujeme pravdu.

Picasso

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

1

Jmenuji se Ašer Lev, onen Ašer Lev, o němž jste se mohli dočíst

v novinách a časopisech, jehož jméno jste bezpochyby zaslechli

na recepcích a večírcích, onen nechvalně známý Lev, autor

Brooklynského ukřižování.

Jsem zbožný Žid. Ovšem, zbožní Židé nemalují ukřižování.

Zbožní Židé vlastně nemalují vůbec – alespoň ne tak, jak maluji

já. Padají silná slova, vznikají nejrůznější mýty: jsem zrádce,

odpadlík, nenávidím sebe sama, dělám hanbu rodině, přátelům,

svému lidu; kromě toho se vysmívám myšlenkám, které jsou svaté

křesťanům, přímo svévolně nakládám se styly a formami,

uctívané góji po dva tisíce let.

Nic takového nejsem. Přesto však ve vší upřímnosti uznávám,

že se moji žalobci tak docela nemýlí: všechno, co se o mně tvrdí,

je svým způsobem pravda.

Ve skutečnosti je to tak, že drby, pomluvy, mýty a články v

tisku nejsou s to náležitě postihnout nuance pravdy, ony jemné

odstíny, které nezřídka skutečně rozhodujícím způsobem zasahují

do sledu příčin a následků. Nastal tedy čas bránit se, trpělivě

vyvracet všechny mýty. Nehodlám se ovšem omlouvat. Je to

absurdní, omlouvat se za tajemství.

Vždycky to bylo tajemství – tajemství, které mají na mysli

teologové, když hovoří o takových pojmech, jako je zázrak a

posvátná úcta. Jako tajemství to rozhodně začalo. Pokud jde totiž

o mé předky, nic nenasvědčovalo tomu, že bych mohl přijít na

svět s takovým mimořádným a zneklidňujícím nadáním. Můj otec

mohl doložit svůj rodokmen až do roku 1347, kdy Černá smrt

zahubila zhruba polovinu obyvatel Evropy. Jeho prapradědeček

byl jako mladý muž správcem rozsáhlého majetku zhýralého

ruského šlechtice, který občas v opilosti zabíjel nevolníky;

jednoho dne, když se zase zřídil pod obraz, vypálil jednu vesnici.

Uhořelo tehdy mnoho lidí. Vidíš, tak se chová gój, říkali mi otec s

matkou. Tak se chovají lidé žijící v sitra achra. Jsou zlí a

přicházejí z Druhé strany. Židé se tak nechovají. Prapradědeček

vytvořil z tohoto majetku zdroj ohromného bohatství pro svého

zaměstnavatele i pro sebe. Ve středních letech začal cestovat. Proč

tolik cestoval? ptal jsem se. Aby konal dobré skutky a přivedl

/8

Pána světa mezi lidi, odpověděl otec. Když jsem byl ještě malý,

vyprávěli mi o něm tak často, že se mi o něm začalo zdát. Byl to

muž mytické velikosti, vysoký, s tmavými vousy, mohutné

postavy i ducha, mimořádně schopný správce, štědrý mecenáš

akademií, slavný cestovatel a autor hebrejsky psané knihy

nazvané Cesty do dalekých zemí. Ten velký muž za mnou

přicházel ve snu a podobně jako můj otec chtěli, abych mu

vysvětlil, proč jsem pomaloval poslední holou stěnu a pokreslil

okraje svaté knihy. Probuzení pak nebývalo nijak příjemné. Ten

muž po sobě vždycky zanechal pachuť hromu.

Otec mého otce, jehož jméno nosím, byl v mládí a ve zralém

věku učencem a samotářem; všechen čas trávil ve studovnách

synagog a akademií. Nevím, jak vypadal, ale vždycky jsem si ho

představoval jako muže nevelké postavy s velkou hlavou, očima

oteklýma z nevyspání, bledého v obličeji, s okoralými rty a

namodralými žilkami na tvářích a na spáncích. V mládí mu začali

říkat „iluj“, neboli génius, což je označení, kterým Židé z

východní Evropy nepoctili jen tak někoho. Když mu bylo dvacet

let, lidé o něm hovořili jako o géniovi z Mozyru, ruského města,

kde žil. Nedlouho před padesátými narozeninami odešel

znenadání se ženou a dětmi do Ladova, kde se stal členem ruské

chasidské sekty, v jejímž čele stál ladovský rebe. Jako rebeho

vyslanec pak začal cestovat po Sovětském svazu. Jednou jsem se

zeptal, proč tolik cestoval. Aby přivedl Pána světa mezi lidi, zněla

otcova odpověď. Vyhledával ty, kteří potřebovali pomoc, řekla

maminka. Když se jednou v sobotu večer vracel domů z rebeho

synagogy, zabil ho nějaký opilý venkovan sekyrou. Dědeček

nějak zapomněl, že druhý den byly Velikonoce.

Maminka pochází z rodiny předních sadegererských chasidů,

zbožných Židů, následovníků mocné východoevropské chasidské

dynastie, založené Israelem z Rižinu. Mezi její předky z otcovy

strany patřil berdičevský rebe, jeden z nejsvatějších chasidských

vůdců. Rodovou linii ze strany její matky tvořili významní učenci

až do 17. století, kdy zanikla během krvavých masakrů, které

organizoval v Polsku Chmielnicki.

V malém Ašeru Lvovi – narozeném v roce 1943 Rivce a Arje

Lvovým v brooklynské čtvrti zvané Crown Heights – se tedy

setkaly dva významné rody. Stal se jakýmsi vrcholem

trojúhelníku vyplněného židovskou vnitřní silou a zatíženého

židovskou zodpovědností. Přišel však na svět s jistým nadáním.

/9

Už si nevzpomínám, kdy jsem začal svůj talent využívat.

Vidím před sebou čtyřletého caparta, který svírá v drobné pěstičce

tužku a přenáší okolní svět na kousky papíru, okraje stránek v

knihách nebo nekonečnou plochu holé stěny. Vzpomínám si, že

jsem kreslil obrysy světa kolem sebe: úzký pokoj s postelí,

natřeným prádelníkem, psacím stolem a židlí a s výhledem na

betonový dvorek; náš byt s bílými stěnami, koberci a velkým

zarámovaným portrétem našeho rebe u okna v obýváku; širokou

ulici, Brooklyn Parkway, což byla vlastně osmiproudová dálnice,

červené cihly a bílý kámen činžáků, betonové dlaždičky chodníků

a nesčetné výmoly v asfaltu; lidi na ulici, vousaté muže, stařenky

klevetící na lavičkách pod korunami stromů, chlapce s jarmulkami

a pejzy, mladé manželky v šatech s dlouhými rukávy a typickými

parukami – všechny vdané ženy si jimi u nás zakrývaly vlasy, aby

tak daly najevo zdrženlivost. Vyrůstal jsem prosáklý olovem z

výfukových plynů a zmazaný křídami nejrůznějších barev. Mými

nejmilejšími společníky byli Eberhardt a Crayola. Mytí před

jídlem pro mne bylo přímo nadlidským úkonem.

Vzpomínám si, jak jsem kreslil maminku. Narodila se a

vyrůstala v Crown Heights v rodině stojící vysoko na žebříčku

ladovské aristokracie, prošla ladovskými školami pro dívky a

vdala se za mého otce týden po ukončení střední školy. Když jsem

se narodil, bylo jí devatenáct let, a vypadala spíš jako má sestra

než matka.

Vzpomínám si na svou první kresbu matčina obličeje –

poněkud protáhlého rovného nosu, sytých hnědých očí a

vystouplých lícních kostí. Byla drobná a křehká; paže měla tenké

a hladké, prsty dlouhé, štíhlé a jemně tvarované. Její obličej byl

hebký a voněl mýdlem. Měl jsem rád, když se ke mně přitiskla a

poslouchala, jak odříkávám před spaním krias šemu.

Vzpomínám na první léta mého života, kdy jsem se začal

potýkat s pery, tužkami a barevnými křídami. Byla to šťastná léta.

Často jsme se s maminkou smáli, hráli jsme si a chodili na dlouhé

procházky. Byla mi laskavou starší sestrou.

Kreslil jsem ji na procházce podél Brooklyn Parkway, s

límcem kabátu zvednutým až k bradě a s tvářemi zčervenalými v

podzimním větru – dvěma jasně růžovými kolečky na hebké

světlé pleti. V zimě jsem ji kreslil, jak hází sněhové koule na

stromy, lemující širokou ulici, a rukou dělá stejné pohyby jako

/10

malé děvčátko. Často jsme spolu běhali závějemi, až nám sníh

létal od galoší na všechny strany. I to jsem kreslil.

„To je ale krásné,“ poznamenala jednou, když si prohlížela

obrázek, na kterém skáče přes závěj. „Moc se mi to líbí, Ašere.

Ten sníh se ti povedl. A jak sahá vysoko. To je ale skok! Vážně

jsem skákala tak vysoko? Jako bych letěla.“

Na jaře jsme se občas chodívali svézt na lodičce do Prospect

Parku, kam to od nás nebylo daleko. Veslování jí moc nešlo, a

pokaždé, když jí vesla sklouzla po hladině a ona spadla ze

sedátka, se nervózně smála. Ale stejně jsme tam nepřestali chodit

a já si s sebou bral barevné křídy a blok a kreslil jsem ji, jak

vesluje. Kreslil jsem i oblohu odrážející se na hladině, zčeřené

jejím nemotorným veslováním.

„To není pěkné, když kreslíš maminku takhle, Ašere.“

„Ale mami, to jsi zrovna spadla ze sedátka.“

„Není to pěkné. A kromě toho je to neslušné. Ale ten břeh je

moc krásný. Jak jsi to udělal?“

„Přidal jsem tam písek. Vidíš?“

V létě jsem ji kreslil v tenkých halenkách s dlouhými rukávy,

s drobnými krůpějemi potu na horním rtu a na čele. Šaty a

halenky měla vždycky s dlouhými rukávy, protože ženy u nás ze

zdrženlivosti krátké nikdy nenosily – a v tom vedru se pak

nesmírně potila, zvlášť při našich procházkách.

„Co to mám na obličeji?“ zeptala se, když si prohlížela jednu

z mých letních kreseb, na níž se procházíme brooklynskou

botanickou zahradou.

„To jsou ty tečky, mami.“

„Jaké tečky, Ašere?“

„Ty mokré, mami. Když je horko, vždycky se objeví.“

Po chvíli řekla: „Proč jsi nenakreslil ty roztomilé ptáčky? A

květiny, Ašere, proč tam nemáš žádnou květinu?“

Zpočátku, ještě než maminka onemocněla, otec hodně

cestoval.

Jednou jsem se ho zeptal u snídaně: „Jede tatínek zase dneska

pryč?“

„Do Ottawy,“ řekl, aniž vzhlédl od svých Timesů.

„Kde je Ottawa?“

„Ottawa je moc důležité město v Kanadě.“ Mluvil se slabým

ruským přízvukem.

„Kanada je velká země hned vedle Ameriky,“ dodala matka.

„Proč jede tatínek do Ottawy?“

/11

„Setká se tam s lidmi z vlády,“ řekla matka pyšně.

„Proč?“

Otec zvedl oči od novin. „Rebe mě o to požádal.“

Do Ameriky přijel ve čtrnácti letech se svou matkou a starším

bratrem, a když jsem se narodil já, bylo mu pětadvacet.

Vystudoval ladovskou ješivu v Crown Heights. Na Brooklyn

College získal titul bakaláře politických věd a na Newyorské

univerzitě titul magistra v témže oboru. Oba tituly získal na

rebeho žádost.

Byl vysoký a měl rozložitá ramena. Měl pronikavé, přímé,

tmavé oči a nezastřižený vous barvy rzi, stejně jako vlasy. Pejzy si

zastrkával za uši. Zrzavé vlasy a tmavé oči mám po něm. Jemné

rysy a drobnou postavu jsem zdědil po matce.

Když jsem jednou ráno přišel do kuchyně, připravoval právě

pomerančový džus. Dělal ho po svém: každý jsme dostali šťávu z

jednoho pomeranče, půl sklenice studené vody a lžičku cukru. Po

ránu to byl osvěžující nápoj. Podle toho, jak džus připravoval,

jsem občas dokázal odhadnout, jestli ten den někam pojede nebo

ne.

To ráno měl naspěch. Věděl jsem, že bude cestovat.

„Dobré jitro,“ pozdravil jsem. „Bude tatínek dneska cestovat

pro rebeho?“

„Dobré jitro, Ašere. Odříkal jsi Mode ani?“

„Ano, tatínku.“

„Posaď se. Udělám ti džus.“

Matka právě pokládala na stůl ovesné vločky.

„Dnes jede tatínek do Washingtonu,“ poznamenala.

„Co je to Washington?“

„Město, kde sídlí americká vláda.“

„Jede tatínek do Washingtonu pro rebeho?“

„Ano,“ řekla matka. Byla na otcovy mise pro rebeho pyšná.

„Proč tatínek cestuje pro rebeho?“

Otec mi nalil džus do sklenice. „Už můj otec cestoval pro

rebeho otce, ať oba odpočívají v pokoji. I já cestuji pro rebeho.

Cestoval pro rebeho je obrovská čest.“

„Co tatínek dělá, když cestuje pro rebeho?“

„To je mi ale ptaní,“ řekl otec. „Vypij ten džus, Ašere.

Nezůstanou v něm žádné vitamíny, když ho necháš moc dlouho

stát.“

Někdy odcházel po obědě, ale většinou hned po snídani. S

matkou jsme ho vždycky vyprovodili ke dveřím.

/12

„Šťastnou cestu,“ loučila se s ním vždycky matka. V jidiš pak

dodala: „Jeď ve zdraví a ve zdraví se vrať.“

Neobjali se. Přede mnou se nikdy neobjímali.

Otec mě pak políbil, vzal si černou koženou brašnu a kufřík a

odešel. Občas jsem šel k oknu v obýváku a díval se, jak vychází z

našeho domu a staví taxík, nebo jde k budově o půldruhého bloku

dál, kde sídlilo mezinárodní ústředí ladovského hnutí. Sledoval

jsem ho, jak spěchá pod stromy po Brooklyn Parkway s černou

koženou brašnou a kufříkem v rukou a s výtiskem Timesů pod

paží – vysoký, statný muž s rudým plnovousem, oblečený ve

střízlivém tmavém obleku a plášti a s kloboukem s úzkým

okrajem na hlavě, téměř nepostřehnutelně kulhající po dětské

obrně, kterou prodělal jako malý chlapec v sovětském Rusku.

Tehdy jsem ho kreslil často. Kreslil jsem ho, když si večer

četl, když si povídal s matkou nebo když spolu u kuchyňského

stolu pili kávu. Občas jsem se probudil v noci a slyšel je z

kuchyně. U toho stolu sedávali často dlouho do noci, pili kávu a

povídali si. Já jsem zatím ležel v posteli a přemítal, o čem asi

hovoří.

Kreslil jsem po paměti, jak jdu s otcem do naší synagogy. Byl

tak vysoký a já tak malý, a za chůze ke mně skláněl hlavu. Kreslil

jsem ho, když se přes týden modlil s modlitebním šálem a

modlitebními řemínky doma, protože nemohl jít z nějakého

důvodu do synagogy. Stál vždycky u okna v obýváku s hlavou

zakrytou, zlehka se kýval a z bílého šálu s černými pruhy mu byly

vidět jenom konečky vousů.

Kreslil jsem ho po paměti, jak se modlí v synagoze na šábes,

zahalený v modlitebním šálu, z něhož mu vylézaly zrzavé vousy,

jak pláče na Jom kipur při zpěvu modlitby popisující zavraždění

deseti velkých mudrců Římany. Stál jsem těsně u něho v bílém

posvátnu pod modlitebním šálem a díval se, jak pláče, jako by se

vraždění odehrávalo před jeho očima. Kreslil jsem ho, jak nese při

svátku Sukot palmový list a citron, který se v jeho obrovské ruce

doslova ztrácel, jak zapaluje chanukové svíčky na okně v

obýváku. Zazpíval požehnání, zapálil svíčky a já s matkou jsme

začali zpívat s ním. Potom stál dlouho u okna a pozoroval

plamínky zářící v hluboké tmě.

Na šábes nebo o svátcích jsem ho vídával v obýváku, jak

studuje Talmud nebo nějakou knihu o chasidismu. Občas jsem ho

našel zahleděného do téhle pasáže v traktátu Sanhédrin: „Každý;

člověk, který způsobil smrt jediné židovské duše, podle Tóry jako

/13

by zahubil celý svět; každý člověk, který zachránil židovskou

duši, jako by zachránil celý svět.“

Jednou jsem se ho zeptal: „Tati, to platí, jenom když zabije

Žida?“

„Ne, Ašere. Ta pasáž se objevuje i jinde, a bez označení, o

jakého člověka jde.“

„A jak může člověk, který někoho zabije, zabít zároveň celý

svět?“

„Protože tím zabíjí i všechny děti a děti dětí, které mohl

zabitý člověk přivést na svět.“

„Proč to tak často studuješ, tati?“

Pousmál se a v očích se mu objevil zasněný výraz. „Už můj

otec tu pasáž často rád studoval, Ašere.“

A kreslil jsem otce po paměti, jak studuje onu pasáž v

Talmudu.

Když si jednou upřeně prohlížel jednu z mých kreseb,

poznamenal: „Nemáš nic lepšího na práci, Ašere? Tvému

dědečkovi by se nelíbilo, že marníš tolik času hloupostmi.“

„To je obrázek, tati.“

„Já nejsem slepý.“

„Kreslení není hloupost, tati.“

Pohlédl na mě s výrazem překvapení. Neřekl však nic. Bylo

mi tehdy necelých pět let.

O mé kreslení se nezajímal; podle něj to byla zábava pro malé

děti, z níž brzy vyrostou. Kreslil jsem ho dál, ale zanedlouho jsem

mu přestal své obrázky ukazovat.

Kreslil jsem ho po paměti, jak zpívá při šábesovém jídle

‚stolní písně‘ zmirot. S matkou jsme zpívali s ním. Otec měl

hluboký hlas, ale zpíval potichu, se zavřenýma očima a s lehce

zakloněnou hlavou, takže mu byla vidět bílá kůže na krku pod

hustým porostem zrzavých vousů.

Nakreslil jsem ho, jak na šábes čtyři dny po smrti své matky

poprvé zpíval Jo ribon olam na melodii svého otce – naléhavou,

plnou bolesti a utrpení, víry a naděje. „Jo ribon olam, ribon olam

reolmajo,“ zpíval se zavřenýma očima tichým a roztřeseným

hlasem. Lehce se přitom kýval horní polovinou těla dopředu a

dozadu mezi opěradlem židle a deskou stolu. „Ant hu malka,

melech melech malchajo…“ Odmlčel se, ale kývat se nepřestal.

Po rozechvělé pauze pokračoval: „Ovad gevurtech…“ Ze

zavřených očí mu stékaly slzy. Matka hleděla na stůl a já na něho

zíral s otevřenou pusou. Na ruce jsem ucítil matčinu dlaň.

/14

Ta melodie mi zněla hlavou ještě několik dní. Stále znovu

jsem kreslil po paměti otce, jak zpívá melodii svého otce.

Zpíval ji pak znovu v tom týdnu, kdy matku odvezli do

nemocnice.

Jenom matně si vzpomínám, jak bylo tehdy pošmourno a

mlhavo. Byl leden a já měl nedávno šesté narozeniny. Jednou

zazvonil telefon. Otec vyběhl z bytu, a když se zanedlouho vrátil,

byl bledý jako stěna. Matka začala křičet. Telefon bez ustání

vyzváněl. Nahrnuli se k nám příbuzní a přátelé. Matka stále

křičela. Lidé bezcílně bloumali s výrazem hrůzy a překvapení na

tváři. Byl jsem ve svém pokoji a vykukoval jsem úzkou škvírou

ve dveřích. Sledoval jsem tváře lidí a naslouchal matčinu křiku.

Zničehonic jsem se začal nekontrolované třást zimou. Matce se

něco stalo. Její křik byl nesnesitelný. Zařezával se člověku do uší

– jako střep, o který jsem si jednou pořezal ruku, nebo obrubník,

když jsem si rozseknul koleno. Ostré výkřiky se zařezávaly stále

hlouběji. Lidé byli čím dál víc neklidnější a hysteričtější. Slyšel

jsem usedavý pláč. Znenadání všechen hluk ustal. Matka přestala

křičet. Ozval se šepot. Vykoukl jsem na chodbu, kudy přicházeli

dva vysocí muži s tmavými vousy. Za nimi kráčel muž střední

postavy v tmavém obleku a tmavém plášti. Měl krátce zastřižené

tmavé vousy a obyčejný tmavý klobouk. Kráčel uličkou, kterou

mu uvolnili oba vysocí vousatí muži. Lidé něco potichu mumlali,

když je míjel. Jeho přítomnost jako by vyplnila byt bílým světlem.

Byl to rebe. Za ním šli další dva muži, vysocí a vousatí. Rebe

přišel k nám domů. Byl jsem přesvědčen, že matka zemřela.

Lehnul jsem si v mém pokoji na podlahu a plakal.

Za nějaký čas si na mě někdo vzpomněl. Odvedli mě k

sousedům. Druhý den mě přivedli zpátky. Matka nezemřela.

Ležela v posteli, ale já k ní nesměl. Otec mi vysvětlil, že strýček

Jaakov měl nehodu. Autonehodu. V Detroitts Cestoval pro

rebeho.

Strýček Jaakov byl jediný bratr mé matky. Pouhé tři dny

předtím byl u nás na návštěvě. Chodil k nám často. Bydlel sám

dva bloky od nás. Byl malý a štíhlý, měl tmavé vlasy, hnědé oči a

tenké rty. Byl podobný mé matce. Studoval historii a rusistiku.

Měl se stát rebeho poradcem. Často s oblibou říkával: „Tak co je

nového?“ Měl tichý hlas a byl to laskavý člověk. A teď zahynul

při autonehodě ve věku sedmadvaceti let.

Na druhý den odvezli matku do nemocnice. O šábesu pak

otec zpíval Jo ribon olam na melodii svého otce. Byli jsme u jeho

/15

staršího bratra pár bloků od nás, protože jeho švagrová nechtěla

slyšet ani slovo o tom, že bychom měli slavit šábes sami. V pátek

večer jsme seděli kolem stolu, všichni byli zamlklí a ticho přerušil

jenom otcův bratr, když se pokusil zazpívat zmirot. Pak začal otec

najednou zpívat melodii svého otce.

Na jeho zpěvu bylo ten večer něco nadpřirozeného – jako by

letěl neznámými světy a hledal zdroj síly kdesi mimo sebe. Oči

měl otevřené, pohled upřený před sebe, ale hleděl dovnitř. V jeho

hlasu – tichém, chvějivém, stoupajícím a zase klesajícím – byla

cítit něha a smutek, bolest i touha. Když dozpíval, nastalo dlouhé

ticho – tehdy jsem měl dojem, jako bych zaslechl vzdálený křik, a

bál jsem se.

Tu noc jsem se pomalu probudil ze spánku plného snů a

uslyšel jsem tu melodii znovu. Myslel jsem, že se mi to zdá. Ale

melodie pokračovala, i když jsem se přesvědčil, že nespím. Otcův

hlas přicházel z obýváku. Spatřil jsem ho u okna. Veliká benátská

žaluzie byla vytažená. Visela nehybně kolmo ke dvěma vysokým

obdélníkům dřevěných rámů okna. Pod oknem svítila slabě na

podlaze lampička – jediné světlo, které jsme v obýváku nechali

rozsvícené přes celý šábes. Vrhala po podlaze mdlé stíny a otcův

obličej měl v jejím svitu načervenalý nádech. Díval se oknem na

ulici a potichu si zpíval melodii svého otce. Přes pyžamo měl

oblečený temně rudý župan a hlavu mu pokrývala jarmulka. Podél

tváří mu visely rozcuchané pejzy. Zbytek pokoje se utápěl ve tmě.

Stál jsem ve dveřích za ním a díval jsem se na obraz jeho obličeje

v okně. Viděl jsem jeho oči a pohybující se rty. Oběma rukama si

držel hlavu. Jak tam tak stál, v potemnělém pokoji a s matně

osvětleným obličejem, který se odrážel na okně s výhledem na

tmavou ulici, vypadal, jako by se zvolna rozprostíral nekonečnou

nocí, jako by bral tmu do náruče a přikrýval ji melodií a

tlumeným světlem.

Matka se vrátila z nemocnice a otec přestal cestovat.

Rebeho úřad utrpěl od své reorganizace ve Spojených státech

po druhé světové válce řadu ztrát: jeden z jeho členů dostal během

mise v Západním Německu srdeční záchvat; druhý měl vážnou

autonehodu v Římě; třetího jednou v noci surově ztloukli v

Bukurešti. Byli ještě další. Matčin bratr ale zemřel jako první.

Mezi mou matkou a jejím bratrem panoval neobyčejný vztah

a jeho smrt ji málem zničila.

/16

Štíhlá byla vždycky, ale z nemocnice se vrátila doslova na

kost vyhublá. Nemohl jsem ji poznat. Myslel jsem, že to je omyl,

že poslali zpátky někoho jiného.

První dny po návratu zůstala ležet. Potom vstala z postele a

bloumala po bytě v noční košili jako přízrak s vyhaslýma očima,

rozcuchanými krátkými vlasy a bez paruky. S nikým

nepromluvila ani slovo. Myslel jsem si, že ztratila hlas, dokud

jsem ji jednou pozdě odpoledne neslyšel mluvit v obýváku. Zjistil

jsem, že mluví sama k sobě.

„Tys musel jet?“ říkala. „Ano? Proč jsi musel jet? Jak teď

budu přecházet ulici?“

Mrazilo mě v zádech, když jsem ji poslouchal. Když mě otec

večer ukládal do postele, zeptal jsem se ho: „Maminka umře?“

Prudce se nadechnul. „Ne, Ašere. Ne. Maminka nezemře.“

„Je mamince moc špatně?“

„Ano.“

„Uzdraví se?“

„Ano, s pomocí Boží.“

„Já bych chtěl, aby jí bylo líp. Chci jí nakreslit pěkné

obrázky.“

Otec mě k sobě přivinul. Jeho vousy mě šimraly na tváři. „Už

spi, Ašere. A ještě mi odříkej krias šemu.“

Matka každou chvíli plakala a snadno se unavila. Nestarala se

o byt, nejedla, bylo jí úplně všechno jedno.

Každý den nám chodila uklidit a uvařit jedna paní. Jmenovala

se Šejndl Rackoverová. Byla vdova a její děti už si založily

vlastní rodiny. Měla malou, kyprou postavu, byla přísná,

energická a nesmírně zbožná. Mluvila jenom jidiš. Má matka se jí

vyhýbala. Vyhýbala se také přátelům a příbuzným. Vyhýbala se

mně. Vyhýbala se otci. Vypadalo to, jako by se v přítomnosti

jiného člověka krčila.

Jednou začala matka zpívat, když seděla sama v obýváku.

Byla to nějaká chasidská melodie, ale já ji nepoznal.

Napodobovala nějaký tichý hlas.

„Proč maminka takhle zpívá?“ zeptal jsem se otce ten večer.

„Jak?“

„Jako strýček Jaakov.“

Pomáhal mi s pyžamem. Ruce se mu chvěly. „Maminka

vzpomíná na svého bratra, ať odpočívá v pokoji.“

„Ty na strýčka Jaakova přece taky vzpomínáš, tati.“

„Ano.“

/17

„Ale nezpíváš jako on.“

Na okamžik se odvrátil. Potom řekl: „Už je čas spát, Ašere.

Odříkej mi krias šemu.“

Jednou odpoledne asi týden po jejím návratu z nemocnice

jsem našel matku v obýváku. „Už je ti líp, maminko?“ zeptal jsem

se.

Pohlédla na mě, ale měl jsem dojem, že mě nevidí. Najednou

jí v očích zaplály plamínky.

„Ašere?“

„Ano, maminko?“

„Kreslíš krásné věci, Ašere? Kreslíš příjemné a krásné věci?“

Nic krásného jsem nekreslil. Kreslil jsem pokroucené tvary a

formy v černé, červené a šedivé. Neodpověděl jsem.

„Ašere, kreslíš ptáčky a květiny a jiné pěkné věci?“

„Ptáčky a květiny bych ti mohl nakreslit, maminko.“

„Měl bys kreslit pěkné věci.“

„Mám ti nakreslit nějakého ptáčka, mami?“

„Měl bys svět zkrášlit, Ašere. Snaž se, aby byl příjemný a

krásný. Je pěkné žít v krásném světě.“

„Nakreslím ti nějaké krásné květiny a ptáčky, maminko.

Nakreslím ti je hned teď.“

„To nemusíš,“ řekla ostrým hlasem. Podívala se z okna.

„Není to hotové. Ale záleží na tom snad? No pověz?“

A do očí se jí vrátil nepřítomný pohled.

Zdálo se, že nenávidí kuchyň. Pokaždé z ní vyběhla hned,

jakmile byla najedená. Do mého pokoje ani nevkročila. Buď

ležela na posteli a spala nebo zírala do stropu, nebo seděla na

pohovce v obýváku a dívala se z okna na ulici.

Začala kouřit. Sedávala v obýváku zahalená v oblacích kouře

a na kraji stolku vedle ní přetékaly popelníky. Paní Rackoverová

je uklízela s reptáním, ale matce neřekla ani slovo. Na podlaze se

začal objevovat popel z cigaret.

Jednou dopoledne asi dva týdny po jejím návratu z nemocnice

jsem přišel do ložnice rodičů a našel jsem matku v posteli. Bylo to

veliké dvojlůžko. Ležela pod zelenou přikrývkou a vypadala

menší než dřív. V obličeji byla bledá a z rukávů noční košile jí

čouhaly kostnaté ruce. Když jsem vstoupil dovnitř, vypadala jako

mrtvá, ale najednou se jí s chvěním otevřela víčka; zvedla hlavu z

polštáře a pohlédla na mě. Začala něco říkat, odmlčela se a hlava

jí klesla zpátky na polštář. Okamžik hleděla do stropu a pak

/18

zavřela oči. V temných, modrošedých důlcích vypadaly její

zavřené oči jako popelavě bledé knoflíky.

Stál jsem tam dlouho. Měl jsem pocit, že sotva dýchá. Ve

vzduchu se vznášel podivný zápach.

Přinesl jsem jí ukázat obrázek, který jsem nakreslil ráno. Byli

na něm dva ptáčci. Jeden z nich seděl v hnízdě a druhý k němu

přilétal s třepetajícími křídly. Hnízdo bylo světle žluté, ptáčci

oranžoví a tmavomodří a všude kolem byly zelené listy a rudé

květy. Po bleděmodré obloze pluly bílé obláčky a v dálce letěli

ptáci. Ptáček v hnízdě měl velké černé oči.

Stál jsem vedle postele a pozoroval, jak matka pomalu dýchá.

„Mami,“ řekl jsem.

Víčka se jí nepatrně zachvěla, ale oči neotevřela. „Maminko,“

opakoval jsem.

Pohnula rukama, otočila hlavu směrem ke mně a otevřela oči.

Ukázal jsem jí obrázek. Nepřítomně si ho prohlížela. „Tady máš

ptáčky a květiny.“ Zamrkala.

„Nakreslil jsem je, aby byl svět krásnější.“ Odvrátila hlavu a

zavřela oči. „Není ti dobře, maminko?“

Nepohnula se.

„Ale já jsem zkrášlil svět.“

Zůstala ležet bez hnuti.

„Jestli chceš, nakreslím ti další ptáčky a květiny.“

Za mými zády někdo vešel rázně do místnosti. Ucítil jsem na

rameni něčí ruku.

„Co tady děláš?“ zašeptala paní Rackoverová přísně v jidiš.

„Nakreslil jsem mamince obrázek, aby se uzdravila.“

„Hybaj pryč!“ Kulatý obličej se jí třásl. Asi se bála, že se

matka probudí.

„Maminka mě poprosila, abych jí něco nakreslil.“

„Řekla jsem, abys šel ven!“ Otočila mě prudce dozadu a

vystrkala mě z ložnice. „To se dělá, obtěžovat nemocnou

maminku? Překvapuješ mě. Ať už tě tady nevidím!“ Poslala mě

do mého pokoje.

Posadil jsem se na postel a prohlížel jsem si obrázek.

Najednou mě přepadl hrozný strach, až jsem se celý roztřásl.

Nikdy předtím se mi něco takového nestalo. Šel jsem k psacímu

stolu. Než mě paní Rackoverová zavolala k obědu, musela

uplynout celá věčnost. Překvapeně jsem si prohlížel obrázek plný

černých a rudých klikyháků, šedivých očí a mrtvých ptáků.

/19

Za matkou chodili příbuzní a přátelé, ale ona je často ani

nechtěla vidět. Občas se nechala přemluvit od otce, aby se

připojila k návštěvě v obýváku. Mlčky sedávala v jednom z

křesel, schoulená a křehká. Až na chabé pokusy o konverzaci

panovalo v místnosti nepříjemné ticho. V takových okamžicích

vypadala jako nějaký přízrak, prázdná nádoba, jako tělo bez duše.

Jednoho dne za ní přijela její starší sestra, malá buclatá

třicátnice, která žila v Bostonu s manželem a čtyřmi dětmi.

Posadila se s matkou v obýváku.

„Rivko, máš muže a syna. Copak je můžeš takhle

zanedbávat? Máš zodpovědnost.“

Otec byl s nimi v pokoji. Byli tam ještě další příbuzní, ale už

si nevzpomínám, kteří.

„Podívej se na toho kluka,“ řekla matčina sestra. „No jen se

koukni, jak je zmazaný. Copak ti to nevadí?“

„Ašer je věčně špinavý,“ poznamenal otec. „Dokonce i po

koupání.“

„Neměl by zůstávat sám. Jak můžete nechávat tak malého

chlapce samotného?“

„Není sám.“

„Je sám, i když tady máte celý den hospodyni. Potřebuje

děti.“ Otec neodpověděl.

„Měl bys ho poslat do vaší školky.“

„Ašer do školky chodit nechce.“

„Tak může bydlet u mě,“ prohlásila matčina sestra. „Máme

prostorný dům. Jsou tam čtyři děti. V jeho věku by neměl být

pořád sám.“

„Ašer je rád sám.“

„To není dobré. Zanechá to na něm následky. Snad nechceš,

aby to ten chlapec odnesl? Ať se přestěhuje k nám.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Cítil jsem, jak se uvnitř celý

třesu.

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl otec.

Matka hleděla nepřítomně na svou setru a mlčela. „Je to

špatné, Rivko,“ promluvila na ni sestra. „Ten hoch to odnese.“

Potom dodala: „Rivko, takhle truchlit se nesmí.“

Matka se ani nepohnula.

„Tóra to zakazuje, Rivko.“

/20

Matka vzdychla. Její křehké tělo se v obrovitém křesle

doslova ztrácelo.

„Otec s matkou by s tím nesouhlasili,“ prohlásila její sestra.

Matka mlčela.

„Rivko,“ pokračovala její sestra. „Byl to také můj bratr.“

V matčiných očích se mihl temný stín. „Tóra to zakazuje?“

zašeptala. „Nesmí se to?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou její sestra.

„Všechno má nějaké následky,“ prohlásila matka. „A kdo se

mi postará o peníze?“ Pohlédla z okna na stromy zalité

odpoledním sluncem. „Kdo mi bude vyprávět o lišce a rybě?

Jaakove, copak jsi musel jezdit? Nedokončils to. Kdo říkal, abys

jezdil?“

Odmlčela se a už nepromluvila.

Její sestra na ni zírala s otevřenou pusou. Potom odvrátila

hlavu a pokrčila rameny.

Když jsem byl ten večer sám ve svém pokoji, nakreslil jsem

tetu Leu. Nakreslil jsem ji jako rybu, kterou žere liška.

„Co říkal doktor?“ zeptal jsem se otce druhý den večer, když

mi pomáhal svléknout.

„Abychom byli trpěliví.“

„Uzdraví se maminka?“

„Ano.“

„Kdy?“

„To potrvá dlouho.“

„Pošleš mě k tetě Lee?“

„Ne. Vymyslíme něco jiného. A teď mi odříkej krias šemu,

Ašere.“

Míjely týdny. Na návštěvu už k nám nikdo nechodil.

V prvním březnovém týdnu mě začal otec brát do kanceláře.

Pracoval u stolu v budově ladovského ústředí půldruhého bloku

od nás. Byl to dvoupatrový dům postavený z žlutohnědého

kamene. Měl neogotická okna a dlážděnou verandu s vápencovým

zábradlím. Byly v něm kanceláře, zasedací místnosti, místnost s

nejméně deseti rozmnožovacími stroji, redakce, kde se vydávaly

různé ladovské publikace, a v suterénu malá tiskárna. Muži

přicházeli a odcházeli celý den. Seděli za stoly, scházeli se v

zasedacích místnostech, pobíhali po chodbách, hovořili rozčileně,

někdy šeptem, jindy křičeli na celé kolo. Všichni měli vousy,

nosili tmavé obleky, bílé košile a tmavé kravaty a na hlavách

/21

tmavé jarmulky. V té budově nepracovaly žádné ženy; práci

sekretářek zastávali muži.

V prvním patře, v bytě s výhledem na Brooklyn Parkway,

bydlel rebe se svou ženou. Nalevo od vstupní haly, za

vyřezávanými dřevěnými dveřmi, které vedly do budovy, bylo

dřevěné schodiště potažené kobercem. Po schodech neustále

někdo chodil nahoru a dolů: muži vousatí i oholení, mladí i staří,

od pohledu chudí i bohatí, Židé i nežidé, pokud jsem se nemýlil, a

tu a tam i nějaká žena. Během těch týdnů jsem dvakrát spatřil

vysokého šedivého muže s černým baretem na hlavě, jak jde po

schodech nahoru a míří do haly v prvním patře. Všiml jsem si, že

má obrovské drsné ruce s mozoly. Chtěl jsem se také podívat

nahoru, ale otec mi zakázal chodit kamkoli mimo přízemí. Toulal

jsem se docela sám přízemím a dával jsem pozor, abych nikomu

nepřekážel. Všichni věděli, že jsem syn Arje Lva; hladili mě po

hlavě, štípali mě do tváře, usmívali se na mě, shovívavě

pokyvovali hlavou nad mými obrázky – bral jsem si s sebou

každý den blok a křídy – a dávali mi sladkosti a mléko.

Otcova kancelář byla třetí na chodbě napravo od vstupní haly.

Byla malá, měla bílé stěny, tmavohnědé linoleum na podlaze a

okno s výhledem na hlavní ulici. Podél stěny naproti psacímu

stolu stály kartotéky. Stěny byly holé až na velkou fotografii

rebeho v rámečku, která visela u okna. Otec měl starý, odřený

psací stůl, který vypadal, jako by pocházel z nějaké starobylé

akademie. Byl zavalený stohy papíru, výtisky časopisů Time a

Newsweek a listu New York Times. Často sedával nebezpečně

nakloněný dozadu na otáčecí židli s nohama na stole a s malou

sametovou jarmulkou staženou do čela přes rudé vlasy. Četl

noviny nebo nějaký časopis a já měl strach, že každou chvíli

spadne dozadu, ale to se nikdy nestalo.

Na stole stály dva telefony. Otec co chvíli do jednoho z nich

mluvil a přitom si něco zapisoval. Občas přišel z vedlejší

kanceláře nějaký muž, posadil se na kraj stolu a potichu s ním

hovořil. Během takových rozhovorů jsem často zaslechl slovo

„Rusko“.

Po telefonu mluvil otec anglicky, jidiš nebo hebrejsky. Když

jsem byl ale v jeho kanceláři druhý týden, hovořil jazykem, který

jsem neznal. Cestou domů na oběd jsem se ho zeptal, co to bylo

za jazyk.

„Francouzština,“ odpověděl.

„Tatínek ještě nikdy francouzsky nemluvil.“

/22

„Mluvím francouzsky, jenom když potřebuji. To není zas tak

často.“

„A maminka umí francouzsky?“

„Neumí.“

„A ty ses naučil francouzsky v Evropě, tati?“

„V Americe. Rebe mě o to požádal.“

„A ten Francouz v telefonu neuměl jidiš?“

„Ten Francouz v telefonu nebyl Žid, Ašere.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„To je mi ale dnes ptaní. Teď se zeptám na něco já tebe,

Ašere. Co myslíš, bude po obědě čokoládový puding? Přál sis

přece, aby ho paní Rackoverová udělala.“

Paní Rackoverová ale žádný puding neudělala.

Dokonce i když otec hovořil jazyky, kterým jsem rozuměl,

často jsem nechápal, co říká. Měl jsem pocit, že mu volají lidé z

celé Ameriky. To potom poslouchal a něco si zapisoval. Říkal do

telefonu něco o jízdních řádech vlaků a lodí, o lidech, kteří létali

sem a pluli lodí tam, o jedné komunitě v New Jersey, která

neměla dost modlitebních knížek, o další komunitě v Bostonu,

které se nedostávalo učebnic, zatímco komunitě v Chicagu někdo

zpustošil budovu. Po dni stráveném za stolem býval unavený a oči

mu potemněly.

„Něco takového není pro mne,“ říkával. „Potřebuju být mezi

lidmi. Nenávidím to věčné telefonování.“

Cestou domů zamyšleně mlčel.

Jednou téměř celé dopoledne zařizoval po telefonu

vystěhování dvou ladovských rodin odněkud z Francie do

Spojených států.

„Proč se stěhují, tati?“ zeptal jsem se ho cestou domů na

oběd.

„Aby byli blíž rebemu.“

„Co to je ministerstvo zahraničí?“

Vysvětlil mi to.

„Proč jsi mluvil s tím člověkem z ministerstva zahraničí?“

„Protože pomáhá rodinám, které se chtějí přistěhovat do

Ameriky.“

„Jak jim pomáhá?“

„Už bylo dost otázek, Ašere. Teď je zase řada na mně, jestli

dovolíš. Myslíš, že nám paní Rackoverová udělala konečně ten

čokoládový puding?“

/23

Tentokrát jsme po obědě puding skutečně dostali. Od té doby,

co jsem začal chodit přes den pryč, byla mnohem vstřícnější.

Pozdě odpoledne jednoho dne koncem března jsem seděl v

otcově kanceláři a kreslil stromy za oknem, když zazvonil telefon.

Otec položil pero na stůl, zvedl sluchátko a chvíli poslouchal.

Pohlédl jsem na něho a rázem jsem přestal kreslit.

Zamračil se a nad nosem mezi očima se mu objevily dvě

hluboké rýhy. Rty měl sevřené. Sluchátko svíral tak silně, až mu

zbělaly klouby na ruce. Poslouchal dlouho. Když nakonec

promluvil, hlas měl chladný a rozhořčený. Mluvil jazykem, který

jsem ještě nikdy neslyšel. Něco řekl, znovu nějakou dobu

poslouchal, krátce cosi odpověděl a zavěsil. Okamžik zůstal sedět

a hleděl na telefon.

Napsal něco na kus papíru, ještě jednou to po sobě přečetl,

udělal nějaké opravy, potom papír vzal a chvatně odešel z

kanceláře.

Seděl jsem tam sám. Najednou začal zvonit jeden z telefonů a

vzápětí se rozezněl druhý. První přestal zvonit, ale druhý vyzváněl

dál. Uvnitř tak malé místnosti znělo vyzvánění telefonu pronikavé

a ostře. Šel jsem ven a zbytek dne jsem na dlážděné verandě

kreslil ulici.

Cestou domů jsem se zeptal otce, jakým jazykem to mluvil.

„Kdy?“

„Když ses tak zlobil, tati.“

„Rusky,“ odpověděl.

„Byl jsi moc rozzlobený.“

„Ano.“

„Ublížil ti ten člověk?“

„Ne. Říkal mi, co dělají někteří lidé, aby ublížili jiným.“

„Ubližují Židům, tati?“

„Ano.“

Kráčeli jsme vedle sebe podél dálnice, ucpané podvečerním

provozem.

„Na světě je hodně gójů, tati.“

„Ano,“ řekl. „Všiml jsem si.“

Ten večer s námi matka nechtěla večeřet. Slyšel jsem otce

přes zavřené dveře ložnice, jak ji přemlouvá. „Rivko, prosím tě,

pojď s námi jíst. Prosíme tě o to. To nám nemůžeš dělat.“

Nehnula se z postele. Jedli jsme v tíživém tichu bez ní, mlčky

obsluhováni paní Rackoverovou.

/24

Tu noc mě probudil otcův hlas. Prošel jsem bos chodbou a

nakoukl jsem do obýváku. Stál u okna a potichu zpíval z Knihy

žalmů.

Druhý den následovaly další telefonáty v ruštině. Otec byl

nervózní a neklidný. Mezi hovory seděl a hleděl zasmušile na

desku stolu. Šel k oknu a pozoroval hustý provoz na ulici. Chodil

po místnosti sem a tam. Vypadal jako zavřený v kleci.

Všiml si, že se na něho dívám. „Kancelářská práce není nic

pro mě, Ašere.“ Podrbal se na tváři. „Měl bych být tam, ne tady.

Copak mám celý život protelefonovat? Jak může někdo takhle

sedět celý den?“

„Já rád sedím, tati.“

Vrhl na mě temný, zamyšlený pohled. „Ano,“ řekl. „Já vím,

že rád sedíš.“

Ukázal jsem mu obrázek, který jsem nakreslil dopoledne,

když telefonoval. V jeho obličeji se zračil hněv. „To jsi právě

mluvil rusky, tati.“

Podíval se na obrázek a dlouho si ho prohlížel. Potom pohlédl

na mě a posadil se ke stolu. Opět zazvonil telefon. Zvedl

sluchátko, chvíli poslouchal a potom začal mluvit v jidiš. Šel jsem

ven a zbytek dne jsem kreslil stromy, auta a stařeny sedící na

lavičkách na ulici.

Večer s námi matka večeřela. Kouřila jednu cigaretu za

druhou. Vzala si jednu ze svých blond paruk, ale měla ji nakřivo a

její hlava vypadala komicky protáhle. Otec se s ní pokoušel

mluvit, ale marně. Nakonec to vzdal. Jedli jsme mlčky.

Cigaretový kouř kolem nás visel jako nějaký tíživý mrak. Paní

Rackoverová nás obsluhovala bez jediného slova. Občas

vzdychla.

Když jsme dojídali, řekl jsem znenadání: „Nakreslil jsem

dneska obrázek, mami.“ V zakouřeném tichu kuchyně zněl můj

tenký hlas nezvykle silně.

Otec, který se nad jídlem unaveně skláněl, na mě polekaně

pohlédl.

„Tak?“ řekla matka prázdným hlasem. „A je to hezký

obrázek?“

„Je na něm tatínek, jak telefonuje.“

„Jak telefonuje,“opakovala matka. Pohlédla nepřítomně na

otce.

„Ašere,“ zašeptal otec.

„Je dobře nakreslený, mami.“

/25

„A je hezký, Ašere?“

„To ne, maminko. Ale je dobrý.“

Přimhouřila oči. V modrošedých temných důlcích vypadaly

jako úzké štěrbiny.

„Já nechci kreslit hezké obrázky, mami.“

Zapálila si další cigaretu. Ruce se jí lehce třásly. Nepříjemně

páchla. Položil jsem vidličku a přestal jsem jíst. Otec se zhluboka

nadechnul. Paní Rackoverová stála bez hnutí u dřezu.

„Vážně?“ řekla matka ostrým hlasem. „Já chci své peníze,

Jaakove.“

„Rivko,“ řekl otec. „Prosím tě.“

„Měl bys dělat všechno pro to, aby byl svět lepší, Ašere,“

zašeptala matka a naklonila se ke mně. Cítil jsem její dech.

„Mně se tenhle svět nelíbí, mami. Vůbec není hezký. Já ho

nechci kreslit hezký.“

Ucítil jsem na paži bolestivý stisk otcových prstů.

„Ale?“ řekla matka. „Vážně?“ Zamáčkla cigaretu, kterou si

právě zapálila a začala si zapalovat další. Ruce se jí viditelně

třásly. „Ne, Ašere. To ne. Boží svět musíš mít rád. I když není

hotový.“

„Já tenhle svět nenávidím,“ prohlásil jsem. „Nech toho,“ řekl

otec.

„Nesmíš nenávidět, Ašere. Nesmíš,“ šeptala matka. „Musíš se

snažit dokončit, co jsi začal.“

„Kdy se uzdravíš, mami?“

„Ašere!“ okřikl mě kdosi. „Mami, já chci, aby ses uzdravila.“

„Ašere!“

Dodnes nevím, co následovalo potom. Měl jsem pocit, jako

by se ve mně něco utrhlo a s chvěním vystoupilo ven. Cítil jsem

se najednou jako někdo jiný. Slyšel jsem, jak ten člověk křičí, řve

a buší pěstmi do stolu. „Já už to nevydržím! Já už to nevydržím!

Už to nevydržím!“ křičel pořád dokola. Dál už si na nic

nevzpomínám. O něco později jsem se probudil ve svém pokoji.

Otec stál u postele vedle mě. Vypadal vyčerpaně.

„Mami,“ řekl jsem.

„Maminka spí.“

„Maminko, prosím tě.“

„Spi, Ašere. Je noc.“

Měl jsem na sobě pyžamo. Nedaleko psacího stolu svítilo

noční světlo. Část okna, nezakrytá roletou, byla černá.

/26

„Moje obrázky se nikomu nelíbí,“ řekl jsem v polospánku.

„Nikomu nepomáhají.“

Otec mlčel.

„Já nechci, aby to takhle bylo, tati.“ Otec mi položil jemně

ruku na tvář. „Není to hezký svět, tati.“

„Všiml jsem si,“ řekl potichu.

Někdy před Pesachem k nám přišel bratr mého otce. Byl asi o

pět let starší než otec, měl malou, poněkud robustní postavu,

kulatý obličej zarostlý tmavými vousy, hnědé uslzené oči a plné

vlhké rty. Když mluvil, v koutcích se mu hromadily sliny. Vlastnil

prosperující klenotnictví a hodinářství na Bedford Avenue pár

bloků od nás. Měl dva syny a dvě dcery a bydlel v jednopatrovém

honosném domě na President Street.

Seděli jsme v obýváku. Okno bylo pootevřené a žaluzie se

lehce pohupovala ve vánku.

Otcův bratr si přál, abychom se k jeho rodině připojili na

seder, domácí bohoslužbu a rituál první noci svátku Pesach. Otec

jeho nabídku s díky odmítl.

„Proč?“

„Rivka nemůže z bytu. Uděláme si seder tady.“

„Sami?“

„Ano.“

Strýček přimhouřil své vodnaté oči. „Poslyš,“ řekl. „Já se ti

nechci plést do soukromí, ale když to nemohu udělat já jako tvůj

bratr, kdo tedy? Už jsi mluvil s rebem?“

„Ne.“

„Měl bys za ním zajít.“

Otec pohlédl na své ruce a nic neříkal.

„Proč se na mě nedíváš? Poslouchej mě. Já vím, jak ti asi je.

Ale když se dostal do úzkých náš otec, šel za rebeho otcem. Na to

si vzpomínám. Tys byl ještě malý, ale já to zažil.“

„Ještě není třeba za ním chodit.“

„Co doktor?“

„Už nic neříká.“

„Tak to je nejvyšší čas. Věř mi. Nejvyšší čas. Na co ještě

čekáš? Lidi chodí za rebem s rýmou.“

„To já právě nechci.“

„Poslyš, měl by sis promluvit s rebem.“

„Rebe má tisíce jiných starostí.“

„Tak bude mít o jednu víc. Dej na staršího bratra a promluv si

s rebem.“

/27

V ten okamžik mě otec poprosil, abych odešel. Šel jsem do

svého pokoje, posadil jsem se ke stolu a kreslil strýčka. Udělal

jsem ho zavalitého, s tmavými vousy, laskavým úsměvem a

vřelým pohledem v očích. Vždycky nosil tmavomodré obleky, ale

já mu nakreslil světlý, protože mi k němu tmavomodrá neseděla.

Kreslil jsem ho právě potřetí, když za mnou přišel s otcem do

pokoje. Stáli za mnou a strýček si přes mé rameno prohlížel

kresby.

„Tomu chlapci je šest?“ zeptal se potichu.

Otec neodpověděl.

„Je to malý Chagall,“ řekl strýček.

Spíš jsem cítil, než viděl otcův pohyb rukama a hlavou.

„Jsem hodinář a klenotník,“ řekl strýček. „Ale mám oči.“

„Kdo je to Chagall?“ zeptal jsem se.

„Jeden velký malíř,“ odpověděl strýček.

„Je to největší malíř na světě?“

„Je to největší židovský malíř na světě.“

„A kdo je největší malíř?“

Strýček se zamyslel. „Picasso,“ řekl.

„Picasso,“ vychutnával jsem to jméno na jazyku. Picasso. „Je

Picasso Američan?“

„Picasso je Španěl. Ale žije ve Francii.“

„Jak vypadá?“ zeptal jsem se.

Strýček sešpulil rty a přivřel oči. „Je malý, holohlavý a má

tmavé pronikavé oči.“

„Odkud to víš?“ zeptal se otec.

„Čtu. Hodinář nemusí být nutně nevzdělanec.“

„Je pozdě,“ naklonil se ke mně otec. „Vem si pyžamo, Ašere.

Přijdu tě uložit.“

„Hotový Chagall,“ poznamenal strýček.

Otočil jsem se na židli a podíval jsem se na něho. „Ne,“ řekl

jsem. „Já se jmenuju Ašer Lev.“

Oba na mě chvíli zírali. Otci poklesla ústa a strýček se

potichu zasmál.

„Tomu že je šest let?“ zvolal strýček. „Dobrou noc, Ašere.“

Potom se ke mně ještě jednou otočil. „Chtěl bych si koupit jeden z

tvých obrázků. Prodáš mi ho za tohle?“

Vytáhl z kapsy minci a ukázal mi ji. Vzal ze stolu jeden z

obrázků a místo něj tam položil minci. „Jsem majitelem ranného

Lva,“ prohlásil s úsměvem.

/28

Nechápal jsem, co říká. Podíval jsem se na otce. Byl temný v

obličeji.

„Dobrou noc, Ašere,“ rozloučil se mnou strýček. Odešli ven.

Mince se leskla ve světle stolní lampičky. Nechápal jsem, co

se stalo. Zjistil jsem, že mi ten obrázek najednou chybí. Mince mi

naháněla strach. Chtěl jsem obrázek zpátky.

Do pokoje se vrátil otec. V ruce měl obrázek. Bez jediného

slova ho položil na stůl a vzal minci. Byl rozhněvaný.

„Strýček Jicchak má zvláštní smysl pro humor,“ řekl a odešel.

Podíval jsem se na obrázek. Měl jsem nesmírnou radost, že ho

zase mám, ale zároveň mě mrzelo, že si ho strýček nenechal. Byl

to zvláštní pocit. Nerozuměl jsem tomu.

Otec se znovu vrátil. „Měl ses převléct do pyžama, ne?“ řekl.

Začal jsem se svlékat. Posadil se na mou postel a pozoroval

mě. Nepomáhal mi.

„Tatínek se zlobí?“ zeptal jsem se, když jsem se vrátil z

koupelny.

„Tatínek je unavený,“ řekl. Potom dodal: „Chtěl bys jít ke

strýčkovi Jicchakovi na seder?“

„A vy s maminkou půjdete se mnou?“

„Maminka nemůže nikam chodit.“ ‚Já chci být s tebou a s

maminkou.“

Potichu vzdychl a odmlčel se. Potom zavrtěl hlavou. „Pane

světa,“ řekl v jidiš. „Co to děláš?“

Oteplilo se. Na stromech se objevily zelené pupeny. Do

obýváku se dralo velikým oknem slunce a koberec, bílé stěny a

nábytek zářily světlem, které jakoby žilo vlastním životem. Na

šábes a v neděli odpoledne, když otec nešel do kanceláře, jsem se

v pokoji díval na sluneční světlo. Pozoroval jsem, jak mění barvy.

Sledoval jsem, jak v nepostřehnutelném pohybu barev a světla

vznikají a zanikají nové tvary. Občas mě bolely oči, když jsem se

takhle díval celý den.

Matka začala chodit do obýváku. Se zavřenýma očima

sedávala na pohovce u okna s obličejem zalitým slunečními

paprsky. Jakmile se jednou posadila, ani se nepohnula. Měla

bledou, průsvitnou kůži. Vypadala, jako by z ní vyprchal život,

jako by se pod vyschlou kůží a křehkými kostmi rozprostírala

nekonečná prázdnota.

/29

Jednou v neděli odpoledne jsem si přinesl do obýváku tužku a

blok a kreslil jsem matku sedící na pohovce. Kreslil jsem křivku

jejích pokleslých ramen a zad, povadlá ňadra, kostnaté hůlky

jejích paží, složených v klíně, a hlavu spočívající na rameni s

očima vystavenýma slunci. Slunce jí zřejmě nevadilo. Jako by za

jejíma očima nebylo nic, co by mohly sluneční paprsky vyrušovat.

Nejvíc jsem se potrápil s obličejem. Levá tvář visela ochable

Z lícní kosti jako váček a mně se nedařilo ji vystínovat. Byly na ní

různé stupně šedi, které se tužkou nakreslit nedaly. Zkusil jsem to

jednou, ale marně. Vygumoval jsem to. Zkusil jsem to ještě

jednou a znovu jsem gumoval, až byl obrázek samá šmouha;

některá místa byla dost prodřená. Vzal jsem si čistý papír a ještě

jednou jsem nakreslil vnější obrys matčiny postavy a vnitřní

obrysy paží. Obličej jsem nechal chvíli prázdný a potom jsem

dodělal oči, nos a ústa. Nechtěl jsem už použít tužku, ale kresba

byla neúplná. Nevěděl jsem, co s tím. Zavřel jsem oči a prohlížel

jsem si obrázek v duchu, kousek po kousku. Něco mu chybělo.

Otevřel jsem oči a všiml jsem si plného popelníku na stole u

pohovky. Díval jsem se na zamáčknuté konce nedopalků. Potichu

jsem si popelník přinesl na podlahu k židli. Blok s kresbou jsem si

položil na kolena a opatrně jsem přejel ohořelým koncem cigarety

přes matčinu tvář. Zůstala po ní ošklivá šmouha, kterou jsem

docela snadno rozetřel malíčkem do šedivá. Použil jsem další

cigaretu a šedivá vrstva získala sytější nádech. Pracoval jsem

dlouho. Popel z cigaret jsem použil na část ramene, která byla ve

stínu, a na záhyby županu. Tvary jejího těla najednou ožily.

Stínoval jsem právě oční důlky, když jsem si uvědomil, že mě

pozoruje otec.

Netušil jsem, kdy přišel, ale podle toho, jak se opíral o stěnu u

dveří, tam musel být dlouho. Nedíval se na mě, ale na obrázek. Z

místa, kde stál, ho měl jako na dlani. Na tváři měl výraz údivu a

rozpaků. Byl vyděšený, rozhněvaný, zmatený a sklíčený zároveň.

Bál jsem se, že se na mě zlobí, protože kreslím matku, když

odpočívá. On se ale otočil a potichu odešel. Slyšel jsem, jak jde

halou do ložnice.

Položil jsem popelník zpátky na stůl a s tužkou a blokem jsem

se vrátil do svého pokoje.

Když mi otec večer pomáhal s pyžamem, řekl potichu: „Přál

bych si, aby sis věčně nehrál s tužkami a křídami, Ašere.“

„To není žádné hraní, tati. To je kreslení.“

„Přál bych si, aby sis věčně nekreslil.“

/30

„Tatínek se zlobí, že jsem odpoledne kreslil maminku?“

„Ne,“ řekl unaveně. „Ne.“

„Dával jsem pozor, abych ji neprobudil.“

„To jsem viděl.“

„Maminka se neprobudila.“

„Kdo tě naučil takhle používat cigarety?“

„Na to jsem přišel sám. Jednou jsem to zkusil dokonce s

pískem. To jsme byli s maminkou na lodičce.“ Otec se na

okamžik odmlčel. Vypadal strhané. „Dal jsem ti dnes vitamíny,

Ašere?“

„Dal, tati.“

Zhasnul světlo. „Odříkej mi krias šemu.“

Když jsem skončil, políbil mě a pomalu zamířil ke dveřím.

„Tati?“

„Copak, Ašere.“

„Moc mě mrzí, že se na mě kvůli tomu obrázku zlobíš.“

Začal něco říkat, ale odmlčel se.

„Chtěl jsem nakreslit světlo a stín,“ řekl jsem.

„Ano,“ zašeptal. „Už spi.“

Odešel z pokoje.

Budu to muset nakreslit znovu, napadlo mě. Třeba bych mohl

použít něco jiného než cigarety. Špatně se s nimi dělá a kromě

toho hrozně páchnou. Musí to jít jinak. Usnul jsem. Zdálo se mi o

prapradědečkovi mého otce. Podřimoval na sluníčku v obýváku a

já ho kreslil, když se najednou probudil. Rozzuřil se a přehnal se

pokojem jako bouře. Byl hrozivě veliký. Tyčil se nade mnou jako

nějaký kolos. Jeho tmavý plnovous vrhal ohromné stíny na

koberec. „Marníš čas, marníš čas,“ hřímal. „Věčně si jenom hraješ

a kreslíš! Marníš čas!“ Probudil jsem se hrůzou a srdce mi divoce

tlouklo. Ležel jsem v posteli, ale nemohl jsem oka zamhouřit.

Došel jsem si na záchod. Když jsem se vracel zpátky, spatřil jsem

v obýváku slabé světlo. Nahlédl jsem dovnitř. Otec stál u okna a

kýval se dopředu a dozadu. Šel jsem si potichu lehnout. Najdu si

místo cigaret něco jiného. Celý svět zahalím do světla a stínu,

vdechnu mu život. Měl jsem pocit, že to není nemožné.

Obchody, které patřily zbožným Židům, byly zavřené na

šábes a otevřené v neděli. Jednou jsem šel s otcem v neděli ráno

do koloniálu. Bylo chladné, slunečné jarní ráno. Na Brooklyn

Parkway nebyl skoro žádný provoz. Ulice v tuhle dobu jako

obvykle odpočívala.

/31

Obchod byla dlouhá, úzká a stará místnost. Na zaprášených

policích podél stěn stály plechovky a lahve. Krabice a bedny byly

naskládané bez ladu a skladu na podlaze. Obchod byl právě plný

košer potravin na Pesach. Podél uzounké uličky od dveří k pultu

se tyčily stohy krabic macesů. Pult se ztrácel pod papírovými

sáčky, účtenkami a krabicemi s bonbóny. Za pultem stál muž,

kterého jsem nikdy předtím neviděl.

Byl malý a hubený, měl velké vykulené oči, zahnutý nos a

strhaný obličej měl protkaný vráskami. Tvář mu pokrývalo tmavé

strniště. Měl na sobě zašpiněnou, původně bílou zástěru, starý

vlněný svetr hnědé barvy a čepici s kšiltem. Jeho oči nervózně

těkaly. Když procházel uličkou mezi krabicemi macesů, neustále

se otáčel. Rázně pokýval hlavou na otce a utřel si ruce do zástěry.

Řekl něco nějakým cizím jazykem a natáhl ruku přes pult.

Potřásli si. Otec mu něco řekl. Muž se na mě podíval a usmál

se. Měl špinavé a křivé zuby. Naklonil se přes pult a podal mi

ruku. Potřásl jsem si s ním. Prsty a dlaň měl suché a samý mozol.

„Pozdrav reba Judela Krinského, Ašere,“ vybídl mě otec.

„Dobrý den,“ řekl jsem.

„Dobrý den,“ odpověděl. Mluvil se silným přízvukem. „Moc

hezký den.“ Měl drsný, chraplavý hlas.

„Reb Krinsky přijel právě z Ruska,“ otočil se ke mně otec.

Přestal jsem pokukovat po krabicích s bonbóny a pohlédl

jsem na toho malého muže.

„Řekl jsem synovi, že jste právě přijel z Ruska,“ vysvětloval

otec muži v jidiš.

„Ve čtvrtek,“ řekl mi muž v jidiš a znovu se usmál.

„Jak se cítíte?“ zeptal se ho otec.

„Jak se může Žid cítit?“ Muž na mě pohlédl. „Jak se

jmenuješ? Ašer? Víš, Ašere, že tvůj otec je anděl Boží?“ Otočil se

k otci. „Jak se asi může Žid cítit? Pro maces jsme tam museli

projít sedmi branami pekla. Tady jsem macesy doslova zavalený.

Jak by se asi tak mohl Žid cítit? Jste anděl Boží, a rebe, ať žije

dlouho a ve zdraví, rebe pro mě vykonal zázraky a divy. V noci

mě napadá, že je to jenom sen, a bojím se probuzení. Jestli je to

sen, raději bych se už neprobouzel a zemřel ve spánku.“

„Tak byste mluvit neměl,“ řekl otec potichu.

„Žádný člověk na světě by takhle neměl mluvit, rebe Lve. Ale

já to tak cítím.“

Na okamžik se odmlčeli. „Potřeboval bych tohle,“ řekl po

chvíli otec a podal muži kousek papíru.

/32

„Ano,“ přikývl muž. „Hned to bude.“ Několik minut pobíhal

kolem. Ukládal právě zboží do papírové tašky, když otec v jidiš

poznamenal: „Naučil jste se to rychle.“

„Naučil jsem se mnohem těžší věci, než prodávat v tomhle

krámě, a mnohem rychleji,“ řekl muž. „Člověk se dokáže učit

mnohem rychleji, když jde o přežití.“ Podal otci tašku. „Přeji vám

košer a šťastný Pesach. A vaší paní brzké uzdravení.“

Venku jsem se zeptal otce: „Tomu pánovi jsi taky pomáhal

přijet z Ruska?“

„Ano, Ašere.“

„Kolik jich přijelo?“

„Tři.“

„Ten krám je teď jeho?“

„Ne, Ašere. Pracuje tam jenom do Pesachu. Potom mu

najdeme jinou práci.“

„Je to jeden z nás?“

„Ano, Ašere. Je to jeden z nás.“

„A proč nosí tu čepici?“

„Nosil ji už v Rusku. Rebe mu řekl, aby ji nosil i tady. Říká

se jí kasket.“

„Proč mu rebe řekl, aby ji nosil v Americe?“

„Aby lidé viděli ruského Žida, který zůstal Židem.“

„Je ruský vůdce na Židy zlý, tati?“

„Stalin?“ Rychle pronesl hebrejsky: „Ať jeho jméno a

památka navždy zmizí,“ a pokračoval trpce anglicky: „Stalin je ze

sitra achra.“

Když jsme vešli do bytu, sdělil jsem paní Rackoverové:

„Viděli jsme ruského Žida.“

„Á – toho muže z koloniálu,“ pravila paní Rackoverová. „Jak

se mu vede?“

Je hrozně hubený,“ řekl jsem.

„Jedenáct let na Sibiři,“ řekla. „Nechápu, jak to mohl přežít.

Je to úplný zázrak. Rebe Lve, vaše paní chce s vámi mluvit.“ Otec

zamířil rychle do ložnice. „Co je to Sibiř?“ zeptal jsem se.

„Co je to Sibiř?“ opakovala po mně paní Rackoverová. „To je

jedna země, kde je jako v téhle ledničce.“ Uklízela právě mléko,

které jsme přinesli. „Je to země věčného ledu a tmy, kam ruská

vláda posílá lidi, které nenávidí. Běž si umýt ruce, dám ti sklenici

mléka a sušenky. Co je to Sibiř? Nikdo by ji neměl poznat.

Rebeho otec seděl na Sibiři tři roky. Já tam měla dva bratrance.

/33

Jeden zemřel; druhý se vrátil domů, ale nepamatoval si vlastní

jméno. Běž si umýt ruce, Ašere.“

Prošel jsem chodbou do koupelny a postavil jsem se na

dřevěnou stoličku. Potřeboval jsem ji, abych dosáhl na kohoutky.

Ze zrcadla nad umývadlem se na mě díval kluk se zrzavými vlasy

a tmavýma očima. Malý zrzek s tmavýma očima. Tmavýma

žhnoucíma očima. Jak bych namaloval zemi věčného ledu a tmy?

A jak by ji asi tak namaloval Picasso? Utřel jsem si ruce a vyšel

jsem z koupelny.

Otec byl v kuchyni. Paní Rackoverová připravovala na tác

kávu a rohlík. Otec jej vzal a odnesl do ložnice. „Jak je

mamince?“ zeptal jsem se.

„Řekla si o něco k jídlu,“ oznámila mi paní Rackoverová. „To

je dobré znamení. Umyl sis ruce?“

Ukázal jsem jí ruce, aby si je mohla zkontrolovat.

„Koukám, že sis umyl i košili a kalhoty. Posaď se. Tady máš

to mléko a nějaké sušenky.“

Zanedlouho přinesl otec tác zpátky do kuchyně. Šálek byl

prázdný a rohlík zmizel.

„Už je mamince líp?“ zeptal jsem se.

„Já nevím,“ odpověděl otec unaveným hlasem. „Možná

trošku.“

„Můžu se na ni jít podívat?“

„Později,“ řekl otec. „Maminka teď odpočívá.“ Vzal si

noviny, které nechal ležet na pracovním stole. „Máš co dělat,

Ašere?“

„Mám, tati.“

„Až dopiješ a dojíš,“ upozornila mě paní Rackoverová.

Otec odešel z kuchyně.

Seděl jsem u stolu a díval se do sklenice na mléko. Led je

bílý, napadlo mě. Bílý jako mléko. Ne, jako mléko ne. Led má v

sobě modrou. A šedivou.

„Tak to mléko vypij, Ašere,“ slyšel jsem, jak říká paní

Rackoverová.

„Takou to má barvu, když je člověku zima?“ zeptal jsem se.

Paní Rackoverová přestala utírat šálek a zblízka na mě

pohlédla. „Cože?“ řekla.

„Pocit zimy,“ slyšel jsem, jak říkám. „A pocit tmy.“

„Tak už dopij a dojez a běž do svého pokoje, Ašere. Já se z

těch tvých nesmyslů zblázním. Hoď sebou.“

/34

Led je modrý, šedivý a bílý, přemýšlel jsem. Potom mě

napadlo, že není modrý, šedivý a bílý. Nevím, jakou má barvu.

Vadí mi, že to nevím. Byl jsem neklidný a podrážděný. Vrtěl jsem

sebou na židli a hlavou mi vrtalo: Jakou má led barvu?

„Tak dělej,“ honila mě paní Rackoverová.

Dopil jsem mléko a snědl poslední sušenku.

„Díky Bohu,“ řekla paní Rackoverová s úlevou a odnesla

sklenici a talířek.

„Opravdu je mamince trošku líp?“

„Já nejsem doktor ani Pán světa,“ odpověděla paní

Rackoverová. „Nevím. Běž si hrát do svého pokoje. A nejdřív si

umyj ruce a pusu. Máš stejně mléka a sušenek na sobě jako v

sobě. Šest let a takové čuně! Tak hybaj!“

V pokoji jsem se natáhl se zavřenýma očima na postel a

přemýšlel jsem o tom muži z Ruska. Jeho tvář jsem před sebou

viděl zřetelně: neklidné oči, zahnutý nos, strhané rysy. Ta tvář žila

jedenáct let v zemi věčného ledu a tmy. Nedokázal jsem si

představit, jaké je to žít v ledu a tmě. Položil jsem si ruce na oči.

Byla to určitě jeho tvář; ne jeho skutečná tvář, ale pocit, jaký jsem

z ní měl. V duchu jsem si ji nakreslil. Potom jsem se posadil ke

stolu a na čistý papír jsem nakreslil, jaký jsem měl z jeho tváře

pocit. Nakreslil jsem kasket. Nepoužil jsem k tomu žádné barvy.

Tvář se na mě dívala z papíru. Šel jsem si lehnout zpátky na

postel a zavřel jsem oči. Cítil jsem v sobě led a tmu. Cítil jsem,

jak mne pomalu prostupuje ledová tma. Cítil jsem naši tmu. Měl

jsem pocit, že jsme bratři, on a já, že oba známe země věčného

ledu a tmy. Ta jeho byla v minulosti; má v přítomnosti. Ano, byli

jsme bratři, a v tu chvíli mi byl ze všech lidí na světě nejbližší.

Právě jsme večeřeli, když matka přišla do kuchyně a posadila

se ke stolu. Nepozdravila se s námi. Paní Rackoverová před ni

postavila misku polévky. Matka pronesla požehnání nad chlebem

a začala jíst.

„Ašere,“ řekl otec. „jez tu polévku.“

Paní Rackoverová se pohybovala neslyšně kolem. Čas od

času pohlédla na matku.

Matka měla na sobě růžový župan s krajkou na rukávech a

límci. Na hlavě měla hezkou blond paruku. Byla jako kost a kůže

a kolem očí měla temné kruhy; do tváří se jí začínala vracet barva.

/35

Jedl jsem, ale ani jsem nevnímal, co jím. Během hlavního

jídla se otec natáhl pro krajíc chleba a převrhl si přitom sklenici

vody. Paní Rackoverová vodu mlčky utřela a znovu otci sklenici

naplnila.

Když jsme dojídali, matka se ke mně naklonila a potichu se

zeptala: „Jak se máš, Ašere?“

„Dobře, mami.“

„Nakreslil jsi nějaké nové obrázky?“

„Ano, mami.“

Přes drobné rty jí přeběhl slabý úsměv. „Dobré obrázky,

Ašere?“

„Ano, mami.“

„Musím si je prohlédnout. Ale teď ne. Jsem trošku unavená.“

Otočila se k otci s úsměvem na rtech. „Co je nového ve světě,

Arje?“

Otec přimhouřil oči. Na okamžik od ní odvrátil hlavu a znovu

na ni pohlédl. „Hodně věcí,“ řekl potichu.

„Ano,“ přikývla. „To si myslím.“ Potom dodala: „Je špatné

odcházet od rozdělané práce, Arje.“

Otec se zamyšleně podrbal na tváři.

„Tak jsi mě to učil, Arje. Necháš-li úkol pro Ribono šel olam

nedokončený, vítězí sitra achra.“

„Ano,“ přisvědčil otec.

„Chtěla bych, aby sis to pamatoval, Arje. Nezapomeň na to,

prosím tě.“

Otec mlčel. Nastalo nepříjemné ticho, které nakonec přerušila

paní Rackoverová.

„Dáte si čaj, paní Lvová?“

„Ráda,“ odpověděla matka a pousmála se.

Pak s námi společně pronesla birkat ha-mazon, požehnání po

jídle. Zpívala zřetelně, zpaměti, a když jsme skončili, postavila se.

„Jsem trošku unavená,“ řekla. „Dobrou noc, Ašere.“

„Dobrou noc, mami.“

„Zítra si prohlédnu tvé dobré obrázky.“

Otec ji doprovodil do ložnice.

„Pane světa,“ mumlala si paní Rackoverová pro sebe, když

jsem vycházel z kuchyně. „Pane světa.“

Do svého pokoje jsem se vrátil celý roztřesený. Mami, říkal

jsem si v duchu. Co ti je? Posadil jsem se ke stolu a podíval jsem

se na obrázek ruského Žida. Žida ze země věčného ledu a tmy.

Zjistil jsem, že držím v ruce pastelku. Nemohl jsem si

/36

vzpomenout, jakou měl barvu vlasů. Začal jsem vybarvovat místo

mezi okrajem jeho čepice a ušním boltcem. Bylo docela malé.

Vzal jsem si červenou. Teď měl červené vlasy. Měl neklidné

tmavé oči a červené vlasy. Prsty jsem měl od vosku z pastelky

celé ulepené. Obrázek se mi nelíbil. Lehnul jsem si do postele.

Ležel jsem bez hnutí a cítil, jako by se v temných koutech pokoje

usadil strach.

Když jsem se z té tmy zase vzpamatoval, podíval jsem se z

okna. Byla noc. Zamířil jsem chodbou do obýváku. V pokoji byla

tma. Žaluzie na okně byla stažená. Vyrovnal jsem pásy a podíval

jsem se mezerami ven. Po Brooklyn Parkway se pomalu táhl had

světlometů, které ve tmě zanechávaly teplé pruhy světla. Za chvíli

jsem zjistil, že je to takhle nepohodlné. Začal jsem vší silou tahat

za provázek po straně, abych žaluzii vytáhl nahoru. Okno bylo

hodně vysoké, a když jsem měl žaluzii asi metr nad sebou,

vzpříčila se. Povolil jsem provázek. Levá strana žaluzie klesla asi

o čtvrt metru; pravá strana zůstala na místě. Nemohl jsem s ní

pohnout. Nechal jsem ji, jak byla. Visela v ostrém úhlu k svislým

příčkám okna. Stál jsem tam dlouho a pozoroval auta, lidi a domy

v naší ulici.

Neslyšel jsem otce, když vešel do pokoje. „Ašere,“ řekl

potichu. „Tati.“

„Je pozdě.“

„Co to maminka říkala?“

„Já nevím, Ašere.“

„Proč to Bůh mamince dělá?“

Otec neodpověděl.

„Proč by to dělal?“

Otec se otočil od okna a podíval na mě. Cítil jsem na sobě

jeho pohled. Potom zatahal za provázek u okna a žaluzie sjela s

drnčením dolů. Natočil pásy, až se překrývaly, a ulice zmizela.

Potom se nade mnou naklonil. Otočil jsem se k němu. Sklonil se

ke mně a já cítil, jak mě bere v podpaží a zvedá nahoru. Pevně mě

k sobě přitisknul. Položil jsem mu ruce kolem krku. Na tváři mě

šimraly jeho vousy. Zabořil jsem mu obličej do krku a do vousů.

Odnesl mě do mého pokoje.

Když jsem už ležel, řekl jsem: „Paní Rackoverová říkala, že

reb Judel Krinsky byl jedenáct let na Sibiři.“

„Ano.“

„Zachráníš ještě nějaké Židy z Ruska, tati?“

/37

„Nevím,“ odpověděl unaveným hlasem. „Chtěl bys zase

cestovat?“

Podíval se na mě a v očích mu zajiskřilo. „Ano,“ řekl. „Má

reb Krinsky ženu a děti?“

„Měl. Zahynuli ve válce.“

„Jak to, že věděl o mamince?“

„Každý o ní ví, Ašere. Ted’ skončíme a ty budeš spát. Odříkej

mi krias šemu.“

Druhý den ráno jsem šel s otcem do kanceláře. Celé

dopoledne pršelo. Stromy ve studeném bezútěšném dešti zčernaly.

Otec seděl u stolu a četl New York Times. Několikrát zazvonil

telefon. Čas od času zvedl oči a podíval se z okna na déšť na ulici.

Oči měl temné a zasmušilé. Vypadal unaveně. Na oběd jsme šli

domů v dešti. Matka zůstala v ložnici. Nechtěla mě vidět a

odmítla mluvit s otcem, když ji chtěl poprosit, aby s námi pojedla.

Pršelo celé odpoledne. Procházel jsem se po domě, chvíli

jsem kreslil stromy v dešti, které byly vidět oknem z otcovy

kanceláře, a potom jsem se díval ze dveří, jak prší do louží na

dlážděné verandě.

Déšť padal vytrvale s tichým šuměním na dláždění a na ulici.

Po chvíli jsem pozoroval déšť zevnitř a zanedlouho jsem přestal

vnímat, co vidím.

V takovém rozpoložení mě našel otec ve dveřích. Šli jsme

spolu domů. Matka spala. Večeřeli jsme sami. Pršet nepřestalo.

Potom jsem stál v obýváku u okna a díval se mezerami v

žaluzii na ulici. Asfalt se temně leskl. Chladné, stříbřité provázky

deště protínaly kruhy teplé, žlutobílé záře kolem vrcholků

pouličních svítilen.

Otec vešel do pokoje.

„Už je pozdě, Ašere.“

„Ještě chvíli, tati. Prosím tě.“

Postavil se vedle mě a pozoroval déšť padající na třpytivě

černou ulici.

„Nakreslil jsem reba Krinského, tati. Ale nelíbí se mi to.“

Položil mi ruku na rameno. „Pojď si lehnout.“

V obýváku se rozsvítilo. Ve dveřích stála matka. Náhlé světlo

mě na okamžik oslepilo. Matka měla na sobě bleděmodrý župan a

pantofle. Krátké, rozcuchané tmavé vlasy neměla zakryté.

/38

„Proč tady stojíte potmě?“ zeptala se potichu. Otec ji chvíli

pozoroval. „Povídali jsme si,“ řekl. Vstoupila pomalu do pokoje a

přitáhla si župan k tělu. „Spala jsi celý den, Rivko,“ řekl otec.

„Nemáš hlad?“

„Nemám. Jak se máš, Ašere?“

„Dobře.“

„Jsi nějaký bledý. Starají se o tebe?“

„Starají, mami.“

Posadil jsem se s otcem na pohovku. Matka se posadila proti

nám na jedno z křesel. Složila ruce do klína. Do čela jí padaly

pramínky tmavých vlasů. Pohled měla ale jasný.

„Musím si s tebou promluvit, Arje,“ řekla potichu.

„Ašer by si měl jít lehnout.“

„Jeho se to také týká.“

Otec na to nic neřekl. Odněkud z dálnice se ozval zvuk

klaksonu.

„Arje,“ pokračovala matka. „Práce mého bratra není

ukončená.“

Utrápeně na ni pohlédl. Mlčel. „Chci dokončit jeho práci.“

Otci pomalu poklesla ústa.

„Nebraň mi v tom, Arje.“ Hlas měla naléhavý. „Prosím tě.“

Mlčky na ni zíral.

„Arje, bratrova práce nesmí zůstat nedokončená. Chci ji

dokončit. Ašer začne v září chodit do ješivy. Paní Rackoverová k

nám bude chodit, když budu muset být pryč.“ Na okamžik se

odmlčela. Potom řekla hlasem, jemuž rozumí jenom lidé, kteří

spolu hovoří důvěrným jazykem: „Budeš zase cestovat, Arje.“

Otec se podrbal na tváři.

„Prosím tě, Arje. Dokážeš pochopit, jaké to je, když něco

zůstane nedodělané?“

Otec z ní nepouštěl oči a stále mlčel.

„Ano,“ pokývala hlavou. „Víš, jaké to je.“

„Rivko, měli bychom si o tom promluvit někdy jindy.“

„Jindy? Proč jindy? Bude to snad jindy jiné?“

Otec neodpověděl.

„To by také nemělo zůstat otevřené,“ řekla matka.

„Znamenalo by to vítězství pro sitra achra.“

„Rivko, jsi matka. je tady dítě, které potřebuje vychovat.“

„Kromě toho jsem sestra a manželka,“ prohlásila. Mlčky na

sebe hleděli. Nakonec matka řekla: „Arje, dovol, abych zítra

zavolala na školu. Prosím tě.“

/39

„Počkej do úterka.“

„Proč?“

„Prosím tě o to.“

„Dobrá,“ souhlasila. „Počkám.“ Potom dodala: „Promluvíš si

s rebem?“

„Ano.“

Oči jí náhle opět potemněly. „Rebe mi to nikdy nedovolí.“

Přitáhla si župan k tělu, jako by jí byla zima. Její hlas byl

najednou drsný a nenávistný. „Rebe zabil mého bratra.“

Vytřeštil jsem na ni oči. Otec zbledl v obličeji.

„Rebe ho posílal na cesty a tam ho zabili.“

„Rivko, prosím tě!“ zamumlal otec. Hlas se mu chvěl. „Pane

světa,“ řekl v jidiš.

„Mého bratra by nezabili, kdyby ho rebe neposílal na cesty.“

„Tak dost!“ řekl otec a postavil se. „Pojď, Ašere. Promluvíme

si později, Rivko.“

„Ale jeho práce by neměla zůstat nedokončená. Sitra achra by

to jen uvítala. Vysvětli to rebemu, Arje.“

„Tak pojď, Ašere. Slyšíš?“

„Ano, jen ať jde spát. Podívej, jak je bledý. Dostává

vitamíny? Dávají ti vitamíny, Ašere? Půjdu si také lehnout. Jsem

hrozně unavená.“ Najednou se postavila. Župan si přidržovala k

útlému tělu. „Dobrou noc. Prosím tě, Arje. Moc tě prosím.

Vysvětli to rebemu.“

Odešla rychle z pokoje.

Otec stál u pohovky a hleděl na podlahu. Nepřítomně si hladil

tvář. „Tati?“

Ani se nepohnul a dál si hladil tvář.

„Tati? Maminka bude chodit do školy?“

Neodpověděl.

„Tati, já se bojím. Tati?“

Pevně mě k sobě přitisknul. Tvář jsem měl zabořenou do jeho

vousů. Oči jsem měl doširoka otevřené a prohlížel jsem si kůži na

jeho obličeji, jednotlivé zrzavé vousy a růžové koutky očí. Byl

cítit teplem: vyzařovala z něho síla a teplo. Odnesl mě do mého

pokoje a pomohl mi s pyžamem. Posadil se na kraj postele.

„Jak mohla maminka říkat o rebem takové věci?“ zeptal jsem

se.

Otec mlčel. Vypadal utrápeně. Potom se najednou postavil,

dal mi dobrou noc a odešel. Na krias šemu zapomněl.

/40

Vzpomínám si na tu noc velice zřetelně, na strukturu její tmy,

na opakující se ozvěnu jejích zvuků. Ležel jsem potmě v posteli a

připadal jsem si, jako bych byl součástí ohromné a nekonečné

klenby vesmíru, jako živé maso spojené s blízkou a vzdálenou

bolestí. „Rebe zabil mého bratra,“ slyšel jsem matku – jako by se

její slova přiřítila skrze černou tvář nekonečna. Ta slova mi

naháněla strach, byla démonická, přicházela ze sitra achra, z

Druhé strany, z říše tmy, která plodila hrůzu a zlo a kamenné

peklo, neprodyšně uzavírající světlo.

Někdy v noci jsem vyšel z pokoje a zamířil chodbou k oknu

do obýváku. Už nepršelo. Na bezmračné obloze visel obrovský

měsíc ve třetí čtvrti a vrhal namodralé světlo na domy a ulici dole.

Noc byla klidná. Obloha se potichu a netečně vyjímala oproti

soukromým úzkostem.

Vrátil jsem se do pokoje. Na stole ležel sotva viditelný obraz

ruského Žida. Hleděl jsem na něho a dlouho jsem měl pocit, jako

by se vklínil do tmy, jako by to bylo světlo, obklopující ulitu.

Strýčkovi Jicchakovi se líbil jeden z mých obrázků. Rozhodl jsem

se, že budu na obrázku ruského Žida ještě pracovat, že se naučím

nakreslit pocit ledu a tmy a vzlykající ulice. Neexistovalo nic, co

bych nedokázal.

Když jsem si lehnul do postele, vrátila se tma a s ní

vzpomínky a hrůza z uplynulé noci. Kreslit čáry a tvary na papír

působilo tváří v tvář takové nezměnitelné tmě jako nějaká

povrchní záliba, pošetilost, které bezpochyby zanechám, jakmile

vstoupím do světa za oknem našeho obýváku. Ano, strýček měl

skutečně zvláštní smysl pro humor. Ruský Žid zůstane

nedodělaný; země věčného ledu a tmy, ulice vzlykající v dešti – to

všechno zůstane v dětské fantazii. Vyrostu z toho.

Ležel jsem potmě a modlil jsem se, abych vyrostl.

Rebe dal svolení.

V září jsem začal chodit do ladovské ješivy, matka nastoupila

na Brooklyn College a otec opět cestoval pro rebeho. Přestal jsem

kreslit.

/41

Kapitola druhá

2

Moji učitelé byli laskaví, spolužáci přátelští a krutí jako kdekoli

jinde. Brali na mě zvláštní ohledy, protože jsem byl synem Arje

Lva, jednoho z rebeho vyslanců, který byl často na cestách a jehož

nepřítomnost museli vyvažovat učitelé; kromě toho jsem byl

synem Rivky Lvové, jedné z mála ladovských žen, kterým dal

rebe svolení studovat na vysoké škole, ženy, která se uzdravila z

vážné nemoci a nějaký čas balancovala mezi tmou a světlem jako

nad propastí.

Na první léta ve škole si moc nevzpomínám. Nevím, jak byla

třída vymalovaná ani jaká měla okna. Pamatuji si ale, že v každé

místnosti vedle tabule visela v rámečku fotografie rebeho. Na

hlavě měl obyčejný tmavý klobouk. Měl jsem pocit, jako by se na

nás bez ustání díval. Zanedlouho se mi o portrétu začalo zdát – i

když si nevzpomínám, že bych ho v té době zahlédl ve škole.

Často jsme vídali mašgiacha, rava Josefa Cutlera, který byl

zodpovědný za vývoj našich duší a měl za úkol naučit nás

dogmata ladovského chasidismu. Byl to vysoký muž s tmavým

vousem, bílýma rukama, zasněnýma očima a vlídným hlasem.

Chodíval k nám do třídy jednou týdně a povídal nám o tom, jak

důležitá je svatost a spravedlivost. Vyprávěl nám o rebem, o

rebeho otci a dědečkovi. Vyprávěl nám o strastech a obětech

ladovských Židů, kteří si uchovali jidiškejt, své židovství, i přes

komunistické pronásledování. Svou výškou a tmavým vousem mi

vzdáleně připomínal mého hřímajícího mytického předka; jeho

zasněný pohled a laskavý hlas zase mého dědečka, samotářského

učence, který se zcela nepochopitelně stal cestujícím chasidem.

Škola sídlila ve staré třípatrové budově z červených cihel,

přiléhající k ústředí ladovského hnutí. Vyučování nám začínalo v

půl deváté a končili jsme v půl páté odpoledne. Náboženské

předměty jsme se učili v jidiš, ostatní anglicky. Všichni naši

náboženští učitelé byli ladovští Židé; ostatní byli buď ladovští

Židé nebo nežidé. Nevěřící Židé v naší škole nebyli.

V prvních letech školy jsem vůbec nekreslil, nepočítám-li

bezvýznamné malování prstem, když se naše třída podílela na

přípravě oslav svátků. Talent ležel ladem.

Vzpomínám si, jak se mě někdy v první třídě zeptala matka,

proč jsem přestal kreslit.

/42

Pokrčil jsem rameny.

„To je nějaká odpověď, Ašere?“

„Už se mi nechce, mami.“

„Proč se ti nechce?“

„Já nevím.“

„Ale kreslit umíš moc dobře.“

„Nenávidím kreslení,“ řekl jsem. „Je to ztráta času. Kreslení

je sitra achra. Jako Stalin.“

Trošku zbledla a už nic neříkala.

Otec se o kreslení ani jednou nezmínil. Pro něho to byl jeden

z mnoha zvolna mizejících neduhů mého dětství, jako byly

například spalničky, příušnice nebo chronická angína.

Léto jsme trávili každý rok v jedné soukromé chatové kolonii

v Berkshirských horách ve státě Massachusetts. Byla to malá

chasidská kolonie na břehu jezera. Bungalovy stály pouhých pár

metrů od písčitého břehu. Otec přes týden pracoval a s ostatními

manžely za námi jezdil na víkendy. Na šábes odpoledne jsem

často vídával rodiče, jak se procházejí na břehu nebo pod

vysokými stromy v nedalekém borovicovém háji: otec v bílé

košili a tmavých kalhotách, s tmavou sametovou jarmulkou na

hlavě a tváří olemovanou rudými vlasy a vousy; matka v letních

šatech s dlouhými rukávy nebo v tenké halence a bílé nebo

bleděmodré sukni. Nikdy neplavali. Občas se šli projet na loďce.

V neděli časně ráno, když bylo ještě chladno, jsem je vídával na

jezeře. Otec vždycky seděl uprostřed loďky čelem k matce a při

řeči se k ní nakláněl. Když šli vedle sebe, vypadal velice vysoký,

a když spolu mluvili, musel k ní sklánět hlavu.

Hrával jsem si s několika chasidskými chlapci mého věku, ale

často jsem se kolem potloukal sám. Občas jsme se s matkou

procházeli a povídali si o létu: o slunci na jezeře, o tom, jak roste

tráva, co dělá v noci hmyz, proč je ve dne takové vedro a v noci

chladno. Často se mě ptala, proč jsem přestal kreslit. Vždycky

jsem jenom krčil rameny.

V létě vypadala vždycky šťastná a já byl rád, že jsem s ní.

Byly však chvíle, kdy se jí do očí vrátil prázdný pohled –

uprostřed hovoru o motýlech, na procházce pod vysokými

borovicemi, když jsme přecházeli štěrkem vysypanou venkovskou

cestu nebo pozorovali letícího ptáka – a tehdy jsem od ní chtěl být

co nejdál.

/43

Do města jsme se vraceli koncem srpna. V září mi začala

ješiva a matce vysoká škola. Už to nebyla ta bezstarostná starší

sestra. Naopak, začala nám do všech podrobností organizovat

každodenní život. Musel jsem dodržovat přesný časový rozvrh: v

určitou dobu vstávat, odcházet do školy a vracet se domů. Také

otec měl své cesty podrobně naplánované. V té době jezdil nejdál

do Bostonu nebo Washingtonu. Pokud nastala během cesty nějaká

změna, při první příležitosti zavolal matce.

Matka neustále opakovala, že musíme využít svůj čas co

nejlépe. Pokud jsme si pečlivě rozvrhli práci a čas, dokázali jsme

toho stihnout hodně.

Občas jsem měl ale pocit, jako by v tom bylo něco víc.

Jednou jsem si cestou ze školy zašel přes Kingston Avenue a

domů jsem přišel pozdě. Matka na mě čekala u dveří a hned na

mě začala křičet. Nepoznával jsem ji. Celá se třásla jako

nepříčetná. Měl jsem dojem, že se zas tak moc nestalo, zvlášť

když jsem ten den neměl žádné úkoly. Dlouho jsem pak chodil ze

školy rovnou domů.

Po večeři pomáhala paní Rackoverové s nádobím. Potom

umyla kuchyňský stůl, přinesla si učebnice a sešity a úhledně si je

před sebou vyrovnala. Často si přitom prozpěvovala nějakou píseň

v jidiš. Posadila se ke stolu a celé hodiny pracovala. Nezřídka

jsem měl pocit, jako by to vůbec nebyla kuchyň, jako by se z

kredence stala knihovna, z nádobí knihy, z poliček stojánky na

časopisy, z pracovní desky stůl pro knihovníka, celá místnost jako

by se proměnila v laboratoř duše.

Když studovala, nesměl jsem ji vyrušovat. Ve svém pokoji

jsem si udělal úkoly a pak jsem se neslyšně toulal po bytě. Všude

bylo ticho jako v knihovně nebo archivu. Přišla si mě

poslechnout, jak odříkávám krias šemu, a zase se vrátila do

kuchyně ke svým knihám. Už jsme nechodili na procházky

podzimním větrem; neběhali jsme závějemi; nejezdili jsme na

lodičkách v Prospect Parku. Nekreslil jsem. Můj talent jakoby

odumřel.

Otec začal cestovat pro rebeho ve stejném měsíci, kdy matka

nastoupila na školu. Ponechal si kancelář, ale místo zvedání

telefonů se vydával na cesty. Najednou z něho byl jiný člověk.

Vypadal, jako by se znovu narodil. Jeho první cesta mířila do

jedné malé ladovské komunity nedaleko Tomovy řeky v New

Jersey, kam doručil zásoby na Vysoké svátky a požehnání od

rebeho. Příště jel do Baltimore, kde se jako rebeho zástupce

/44

zúčastnil slavnostního položení základního kamene nové ladovské

synagogy a ústředí komunity. Potom cestoval do Filadelfie,

Newarku, Providence, Bostonu a Washingtonu. O jeho cesty jsem

se přestal zajímat. Každá cesta totiž znamenala, že bude celý den

pryč.

Když nebyl na cestách, pracoval v kanceláři. Večer často četl

v obýváku Time, Newsweek, New York Times a časopisy a noviny

psané v jidiš. Sedával shrbený na pohovce, časopisy a noviny měl

poházené kolem sebe, nohy v pantoflích na konferenčním stolku,

na hlavě tmavou jarmulku a prsty se pomalu probíral dlouhým

zrzavým plnovousem.

V novinách a časopisech hledal zprávy o ruských Židech.

Zdálo se, že má k Židům v Rusku mnohem blíž než k Židům v

naší ulici. Na šábes četl výhradně spisy našeho rebe nebo

minulých vůdců ladovských chasidů. Často studoval traktát z

Talmudu zvaný Sanhedrin.

Jednou večer, když jsem chodil do druhé třídy, přišel domů a

oznámil matce, že ho přesunuli do kanceláře v prvním patře.

Tváře, lemované rudými vlasy, mu jenom hořely. Matce se v

očích objevil záblesk neklidu, ale vzápětí zmizel.

V těch letech jsem měřil čas podle testů ve škole, podle

svátků a událostí, které se přihodily lidem kolem mě. Roš hašana,

Jom kipur, Sukot, Simchat Tóra, Chanuka, Purim, Pesach,

nesčetné ladovské oslavy – to byl koloběh mého roku. Čas od

času jsem se doslechl o úmrtí blízkého nebo vzdáleného člena

naší komunity. Jednou v zimě někdo v našem domě onemocněl.

Odvezli ho do nemocnice a já ho víckrát nespatřil. Tetě Lee se

narodilo páté dítě, holčička. Strýček Jicchak koupil prázdný

obchod vedle svého klenotnictví, nechal strhnout přilehlou zeď a

zdvojnásobil už tak úspěšný podnik. Judel Krinsky dostal práci v

papírnictví na Kingston Avenue, pouhé tři vchody od mého

strýčka. Obchod patřil jednomu ladovskému Židovi, který

pracoval v druhém, větším papírnictví ve Flatbush. Judel Krinsky

už neměl tak strhaný výraz, dokonce přibral na váze a nechal si

narůst hustý, tmavý, lehce prošedivělý plnovous. Kasket nosil

pořád a čas od času se kolem sebe nervózně rozhlížel. Měl jsem

Judela Krinského rád. Toho dne, kdy na mě matka křičela, protože

jsem se vrátil ze školy pozdě, jsem se stavil právě v jeho

papírnictví.

V té době se naše ladovská komunita v Crown Heights rychle

rozrůstala. Skoro každý šábes jsem viděl v synagoze nové tváře.

/45

Přicházeli ze západní Evropy a z těch zemí východní Evropy,

odkud lidé směli stále odcházet. Z Ruska jich přišlo jenom málo.

V létě roku 1952 přijel otec jednou v pátek do kolonie

bungalovů z cesty do Washingtonu. Byl jsem právě na břehu a

házel do vody kamínky, když z hlavní silnice zabočil na naší

příjezdovou cestu taxík. Uvnitř seděl otec. Ihned jsem se rozeběhl

do travnatého svahu k bungalovu. Před vchodem jsem se zastavil

a díval jsem se na otce. Vystupoval z taxíku pomalu a opatrně,

jako by ho něco bolelo. Matka vyšla z domu a zamířila k němu.

Zaplatil řidiči a taxík odjel. Otec stál na příjezdové cestě s kufrem

postaveným vedle sebe. Klobouk měl posazený do týla a tmavý

oblek pomačkaný. Vypadal jako duchem nepřítomný.

„Arje,“ vítala ho matka.

„Rivko,“ zamumlal otec. „Zastřelili ty spisovatele.“ Matka se

zastavila. Její drobné tělo znehybnělo a ústa jí poklesla.

„Právě jsme se to dověděli. Ty, kteří nezemřeli ve vězení,

vyvlekli ven a zastřelili.“ Podrbal se na tváři a rozhlédl se. Stále

vypadal, jako by ani neměl ponětí, kde je. „Jak jsem se sem

dostal?“

„Arje, pojď dovnitř,“ řekla matka.

„To má na svědomí sitra achra,“ mumlal. „Co tady dělám?“

„Arje, prosím tě.“

„Neměl bych být tady, ale tam, Rivko.“

„Arje.“

Pohlédl na ni. „Zastřelili je, Rivko. Prostě je odpráskli. Život

pro ně nic neznamená. Vůbec nic. Kdo zůstane, Ribono šel

olam?“

„Arje, chystám šábes.“

Na okamžik zavřel oči. Potom na ni opět pohlédl. „Ano,

šábes,“ zašeptal. Zvedl kufr ze země. Vešli do domu.

Stál jsem na rohu a zíral jsem na drátěné dveře. Vůbec si mě

nevšimli. Šel jsem na břeh znovu házet kamínky do vody.

Ten víkend byli rodiče hodně spolu. Otec vypadal utrápeně.

Bál jsem se na něho promluvit. Měl jsem pocit, že potřebuje být s

matkou.

Na šábes odpoledne jsem ho zaslechl, jak říká matce:

„Zabíjejí lidi jako komáry. Jak může někdo takhle likvidovat

lidské bytosti? Zabít člověka znamená zabít také jeho děti a děti

dětí, které se jim mohly narodit po celé generace.“

Matka něco odpověděla, ale já ji neslyšel. Stáli u jezera a já

byl na břehu opodál.

/46

„Nemohu se s tím smířit, Rivko,“ slyšel jsem, jak říká.

„Nedokážu to.“

Matka znovu něco potichu pronesla.

„Rivko, prosím tě,“ odvětil. „Já nedokážu sedět a nic nedělat.

A práce mého otce je také nedodělaná.“ Prohrábnul si vousy na

tváři. „Oni umírají, Rivko. Co tady dělám? Víš, kolik práce je

třeba udělat v Evropě?“

Matka k němu vzhlédla. Přejela mu prsty přes oči. Potom k

němu přistoupila, on ji objal kolem útlých ramen a pevně ji k sobě

přitiskl. V jeho mohutném objetí vypadala ještě menší a křehčí.

Oči jí zakrýval jeho plnovous, ale bylo vidět, jak se ho pevně drží.

Najednou si mě všiml a pustil ji. Pohlédla na něho a potom na mě.

Za tichého hovoru odešli pomalu pryč. Stál jsem na břehu jezera a

házel jsem do vody oblázky.

Druhý den odpoledne odjel. „Jaké spisovatele zastřelili,

mami?“ zeptal jsem se večer matky.

„Židovské spisovatele v Rusku,“ odpověděla.

„Byli to naši lidé?“

„Byli to Židé, Ašere.“

„Proč je zastřelili?“

„Na Stalinův příkaz.“

Znovu to strašné jméno démonického vyslance ze sitra achra.

Dostal jsem husí kůži, sotva jsem to slovo uslyšel. „Tatínek

pojede do Evropy?“ zeptal jsem se. Do očí jí vstoupil neklid.

„Ne,“ řekla příliš rychle a nahlas. „Já nechci, aby tolik cestoval.“

„Tatínek cestuje pro rebeho.“

„Kdyby aspoň necestoval tak často. Nelíbí se mi, když je tak

často pryč.“

„Zvykneš si na to, Ašere.“

„Ne. Já si na to nechci zvyknout.“

„Budeš muset,“ zašeptala. Mluvila zároveň k sobě. „Tatínek

pracuje pro rebeho.“

„Proč?“

„Protože jeho otec cestoval pro rebeho otce.“

„To vím, mami. Ale proč?“ Pohlédla na mě a chvíli mlčela.

Potom řekla potichu: „Je to rodinná tradice, Ašere. Musíme

tatínkovi pomáhat. Kam jdeš?“

„K jezeru.“

„Ještě jsme nedomluvili, Ašere.“

„Já už jsem domluvil, mami.“

„U jezera je tma.“

/47

„Já cestu znám.“

Zamířil jsem k jezeru a házel jsem do vody kameny.

V těch letech jsem špatně spal. Často jsem se chodil dívat z

okna v obýváku na ulici. Jednou pozdě v noci jsem se probudil ze

snu o mém mytickém předkovi. Šel jsem k oknu a vytáhl jsem

žaluzii. Noc byla jasná, na nebi svítil měsíc v úplňku a vrhal stíny

na ulici, která vypadala opuštěně. Potom jsem uviděl nějakého

muže, který kráčel zvolna podél domu. Ruce měl sepnuté za zády.

Kus před ním šli dva vysocí vousatí muži. Asi pět metrů za ním

šli další dva. Muž měl tmavý plnovous a na sobě tmavý plášť a

obyčejný tmavý klobouk. Do obličeje jsem mu neviděl. Kráčel

pomalu dál ve stínu stromů.

Poslední den roku, kdy zastřelili spisovatele, pohřbila bouře

město pod deseti centimetry sněhu. Následující den, první den

roku 1953, stávkovali řidiči autobusů a přístavní dělníci. Město

bylo mrtvé.

Jednou večer v prvním lednovém týdnu jsem stál u okna v

obýváku a říkal jsem si, že snad nikdy nepřestane sněžit. Když

jsem se druhý den ráno brodil sněhem do školy, padající sníh mě

bodal do tváří a do očí. Večer se pořád ještě snášel jako prachová

mlha a starý sníh na ulicích vlhnul. V noci pak přišla sněhová

bouře. Díval jsem se, jak se stromy zběsile kývají ve skučícím

větru, který bičoval nároží našeho domu a opíral se do oken.

Vlhký sníh zmrzl. Druhý den ráno jsem šel do školy po ledu.

Zjistil jsem, že jeden z mých spolužáků si večer zlomil loket, když

uklouznul cestou do synagogy, kam šel se svým otcem na večerní

bohoslužbu.

Následující den byl šábes. Ráno jsme šli do synagogy. Otec se

tam po obědě vrátil, aby si poslechl rebeho odpolední řeč. Já jsem

strávil s matkou část odpoledne v obýváku. Na šábes odpoledne

jsme spolu bývali často. Povídali jsme si, jaká byla uplynulý

týden škola.

Ten šábes odpoledne mi pověděla o přednášce o vzniku

islámu. Jeden z vůdců toho náboženství nařídil zničit velikou

starobylou knihovnu v Alexandrii, protože věřil, že jeho svatá

kniha, Korán, je nejdůležitější kniha na světě a žádná jiná nestojí

za to, aby byla zachována. Knihovna byla vypálena do základů.

/48

Následkem požáru navždy zmizely mnohé z nejvzácnějších knih,

jaké kdy byly napsány.

Díval jsem se z okna na sníh na stromech. Padal stejný sníh i

na Sibiři?

„Posloucháš mě, Ašere?“

„Poslouchám.“

Povídala dál. Vzpomene si Judel Krinsky na Sibiř pokaždé,

když vidí sníh? Hleděl jsem z okna a připadal jsem si jako

pohřbený.

„Jsi v pořádku, Ašere?“ uslyšel jsem matku, jak se ptá.

„Jsem, mami.“

„Jsi nějaký bledý.“

„Jsem jenom trošku unavený.“

„Jsi unavený pořád, Ašere.“

Neodpověděl jsem.

„Nechceš mi povědět, co jste dělali ve škole?“

„Musím, mami?“

„Ne,“ řekla potichu. „Nemusíš.“

Hleděl jsem upřeně z okna. „Tolik sněhu jsem ještě neviděl.

Je na Sibiři taky tolik sněhu, mami?“

Zadívala se na mě. Po chvíli řekla: „Víc, Ašere. Mnohem

víc.“

„Ještě víc než tady? Jak může někdo žít jedenáct let někde,

kde je tolik sněhu?“

Matka neodpověděla.

„Jsem rád, že tatínek dostal reba Judela Krinského z Ruska.“

Matka mlčela. Měl jsem dojem, jako by vzdychla. Seděli jsem

tam spolu a dívali se z okna na sníh. Druhý den ráno letěl otec do

Bostonu.

Sníh padal celý den. Po dálnici se proháněl ledový vítr. Stál

jsem u okna a díval jsem se, jak vítr žene sníh v bílých vlnách

přes dálnici, jak sníh bičuje budovy a tvoří mohutné závěje podél

vysokých železných plotů, stojících kolem trávníků před

některými domy v ulici.

Celé dopoledne jsem dělal úkoly. Potichu jsem se pohyboval

po bytě, abych nerušil matku, která seděla u kuchyňského stolu,

obklopená knihami a poznámkami. Paní Rackoverová k nám v

neděli nechodila. Matka připravila oběd. Z jednoho rohu

kuchyňského stolu odklidila knihy, abychom se mohli najíst. Po

obědě jsem si přečetl článek o rebeho otci v ladovském časopise

pro děti, který dostávali všichni studenti ješivy. Psalo se v něm,

/49

jak rebeho otec vyučoval judaismus i přes zákaz komunistických

úřadů, jak mu ruský policista pohrozil kulkou a jak odpověděl, že

nemá strach ze smrti, protože věří v Boha a ví, co ho čeká v

příštím světě. Místo trestu smrti zastřelením poslali rebeho otce

do vězení.

Když jsem článek dočetl, ležel jsem dlouho v posteli a viděl

jsem před sebou rebeho otce s pistolí u hlavy. Uvažoval jsem, co

bych udělal, kdyby mi ruský policista namířil na hlavu pistolí a

řekl, abych přestal učit judaismus. Myslel jsem na Judela

Krinského v době, kdy byl na Sibiři. Na kratičký okamžik jsem si

vzpomněl na jeho obrázek, který jsem před lety nakreslil. Ani

jsem netušil, kde je. Potom jsem ho pustil z hlavy a podíval jsem

se na okno. Byla tma.

Šel jsem k oknu. Pořád sněžilo. Díval jsem se, jak sníh

protíná kužely světel pouličních lamp. Tu noc se venku všichni

čerti ženili. Napadlo mě, jak se asi otec dostane domů.

Šel jsem do kuchyně. Stůl byl plný knih. Matka tam nebyla.

Nebyla ani v ložnici. Našel jsem ji v obýváku u okna, jak se dívá

do zasněžené noci. Žaluzie byla vytažená téměř ze tří čtvrtin a

znovu visela napříč svislými rámy okna. Matka se opírala tváří o

okno. V pokoji byla tma.

Zazvonil telefon. Matka se otočila a proběhla kolem mě, ještě

než doznělo první zazvonění. Ani v nejmenším nedala najevo, že

mě viděla. Druhé zazvonění trvalo jenom krátce, než zvedla

sluchátko. Uslyšel jsem její slabý, rozechvělý hlas. Dlouho

poslouchala. Když znovu promluvila, šeptala a hlas se jí podivně

třásl. „Já jsem tě varovala,“ řekla. „Prosila jsem tě, abys dneska

nejezdil.“ Na okamžik se odmlčela. Potom zavěsila.

Slyšel jsem, jak odešla do ložnice a třískla za sebou dveřmi.

Čekal jsem. Díval jsem se z okna na sníh. Pokoj se začal

pomalu plnit nočními zvuky. Rozsvítil jsem. Pokusil jsem se

stáhnout žaluzii, ale nepodařilo se mi ji uvolnit na levé straně, kde

se vzpříčila. Nakonec jsem to vzdal a šel jsem chodbou k její

ložnici. Poslouchal jsem u dveří, ale nic nebylo slyšet.

„Mami,“ řekl jsem.

Žádná odpověď.

„Mami,“ opakoval jsem.

„Hned.“ Tichý hlas se jí chvěl. Málem jsem ho nepoznal.

Čekal jsem u dveří. Čekal jsem dlouho. „Mami.“

/50

„Ašere, běž si umýt ruce, prosím tě. Budeme večeřet.“

Mluvila se mnou přes dveře tím povědomým slabým hlasem.

„Kde je tatínek?“

„V Bostonu.“

„On se nevrátí?“

„Letadla nemohou v takovém počasí přistávat. Tatínek se

vrátí zítra.“

Stál jsem u dveří a nevěděl jsem, co mám říci. V dětské hrůze

jsem viděl otce, jak stojí po kolena ve sněhu a hledá místo, kde by

se mohl najíst a vyspat.

„Má tatínek v Bostonu kde přespat?“

„Je u tety Ley.“

Na tetu Leu jsem docela zapomněl.

„Běž si umýt ty ruce, prosím tě,“ řekla matka přes dveře.

K večeři jsme měli studené kuře se zeleninou, zbytky z

šábesového jídla. Matka měla na sobě růžový župan; krátké tmavé

vlasy měla nezakryté. V očích měla náznak nepřítomného pohledu

jako v době, kdy byla nemocná.

Večer za mnou přišla do pokoje a posadila se na postel.

„Ty ses bála, mami?“

„Ano.“

„Myslela jsi na strýčka Jaakova?“

Zaváhala. „Ano.“ Hlas se jí chvěl. Pohladila mě po tváři. Cítil

jsem její drobné prsty. „Já si na to zvyknu,“ řekla. „Musím si na

to zvyknout.“ Odmlčela se. Oči měla temné a vyděšené. „Můj

malý Ašere,“ zašeptala. „Moc mě mrzí, že jsem taková máma.“

„Mami –“

„Není to dobré, když člověka tak snadno něco vyděsí.“

Upřeně mě pozorovala. „Chápeš to, chlapečku můj? Neměla bych

se nechat tak snadno vyděsit.“

Neodpověděl jsem.

„Ale já si na to zvyknu,“ zašeptala. Dlouho nic neříkala a

hleděla nepřítomně na své ruce, složené v klíně. Potom se

pohnula, položila mi dlaň na tvář a pohladila mě. „Ty nejsi

šťastný, Ašere. Chtěla bych, abys byl šťastný.“ Vzdychla a zvolna

zavrtěla hlavou. Potom se usmála přes tmavé zavlhlé oči. „Nebuď

jako tvá maminka, Ašere. Prosím tě. Nenech se hned tak vyděsit.

A teď bych od tebe chtěla slyšet krias šemu, synáčku. Odříkej ji

za nás za oba. Promluv k dobrým andělům za nás oba. Možná

nám pomohou, abychom neměli strach.“

/51

Odříkal jsem krias šemu. Naklonila se ke mně a políbila mě

na čelo. „Ve jménu Hospodina, Boha Izraele,“ opakovala po mně

šeptem jednu z modliteb v krias šemě. „Michael ať stojí po mé

pravici; Gabriel po mé levici; přede mnou Uriel; za mnou Rafael;

a nade mnou nekonečná přítomnost Boží. Amen, Ašere. Amen za

nás oba.“ Odešla pomalu z pokoje a zamířila chodbou do

obýváku. Byla tam dlouho. Potom jsem ji slyšel, jak jde chodbou

do ložnice. Dveře se za ní potichu zavřely. Ležel jsem potmě a

poslouchal, jak sníh šelestí o okno.

Sněhová bouře ustala někdy v noci. Otec odletěl z Bostonu

časně zrána, a když jsem přišel ze školy, byl už doma.

Druhý den ráno jsme slyšeli v rozhlase, že sovětská policie

zatkla devět lékařů, z nichž bylo šest Židů, podezřelých z přípravy

vraždy vůdců ruské armády a vojenského námořnictva.

Otec celý zbledl. „Ribono šel olam,“ slyšel jsem, jak říká.

„Co po nás chceš?“

Matka stála u sporáku. Když to slyšela, pomalu se posadila.

Byla bledá jako otec.

Zprávy pokračovaly. Moskva lékaře obvinila ze spojení s

mezinárodní židovskou buržoazně nacionalistickou organizací

zvanou Joint Distribution Committee, kterou údajně založila

Americká Informační služba. Podle sovětského rozhlasu se lékaři

přiznali, že chtěli zabít nejvyšší sovětské vůdce špatnou léčbou a

chybnou diagnózou. Byli obviněni z toho, že záměrně

nerozpoznali infarkt myokardu soudruha A. Ždanova, předního

člena politbyra, a způsobili tak jeho smrt.

Nastalo krátké ticho. Pak začala reklama. Otec vypnul rádio.

„On toho zneužije,“ řekl otec matce vyděšeným hlasem.

„Dojde ke krvavým masakrům.“

Zazvonil telefon. Otec odešel chvatně z kuchyně.

Zůstal jsem sedět s matkou potichu u stolu.

Otec se vrátil do kuchyně. „Mám schůzku s rebem a s ravem

Mendelem Dorochoffem.“

Matka vzdychla a pomalu přikývla.

„Vem si něco k jídlu,“ řekla.

„Později.“

„Arje, vypij si trochu džusu.“

Odříkal patřičné požehnání a vypil skleničku pomerančového

džusu. Potom si oblékl sako, plášť a klobouk a odešel.

„Tatínek pojede dneska pryč?“ zeptal jsem se matky.

/52

„Dnes budou mít zřejmě celý den schůzi.“ Podívala se na mě.

„Budeme se snažit, abychom neměli strach, Ašere. Řekli jsme si,

že se budeme snažit, pamatuješ?“ Za okamžik řekla: „Myslím, že

tatínek bude teď častěji pryč.“ Hlas měla rezignovaný a oči jí

potemněly.

O něco později jsem vstoupil do školní budovy a zamířil po

chodbě do své třídy. Většina spolužáků už tam byla. Někteří

seděli v lavicích, jiní lítali po místnosti a dělali kravál. Svlékl

jsem si kabát, šálu a galoše a šel jsem na své místo.

Spolužák z vedlejší lavice ke mně vzhlédl od rozečtené knihy.

Byl malý, zavalitý a nosil tlusté brýle. Neměl jsem ho rád.

„Kolik je devět krát dvacet dva?“ zeptal se.

„Nevím.“

„Kolik je devět krát dvanáct?“

„Nevím.“

„Neuděláš písemku z matiky.“ Na písemku jsem docela

zapomněl. „No a?“

„Kdyby tak můj táta dělal u rebeho. Klidně bych moh dostat

kouli a prošlo by mi to.“

„To bych taky rád,“ odvětil jsem.

Ten den jsme ale písemku z matematiky nepsali. Bylo

svoláno mimořádné shromáždění. Do naší školy chodilo přes tři

sta chlapců a všichni jsme se nahrnuli do sálu. Mašgiach, rav

Josef Cutler, vystoupil na pódium a potichu promluvil v jidiš do

mikrofonu.

„Drazí chlapci. Nepřátelé židovského národa nám dnes opět

ukázali, jakou nenávist chovají k nám a naší Tóře. Ruský medvěd

svrhl šest našich lidí do propasti. V této temné chvíli věnujeme

naše slzy a modlitby našim bratrům, synům Izraele. Židé trpěli

pod vražednou nenávistí Rusů stovky let, nejprve za cara a nyní

za bolševiků. Ruská vláda se změnila, ale ruská nenávist vůči

Židům zůstává stejná. Dnes ráno mě rebe požádal, abychom

všichni prosili Pána světa, aby ušetřil životy židovských lékařů a

navrátil je ve zdraví jejich rodinám, a abychom se modlili za

všechny naše utlačované souvěrce.“

Všichni jsme se postavili, když mašgiach zpíval jednu

hebrejskou modlitbu. Potom jsme odpověděli amen a potichu

jsme se vrátili do tříd.

Když jsem vyšel ze školní budovy do brzkého zimního

soumraku, nezamířil jsem domů, ale vydal jsem se opačným

směrem na Kingston Avenue. Zanedlouho jsem minul

/53

klenotnictví a hodinářství mého strýčka Jicchaka a vstoupil jsem

do papírnictví, kde pracoval Judel Krinsky. Stál právě na žebříku

za pultem a natahoval se pro bloky. Přede mnou stály dvě ženy.

Čekal jsem. Všiml jsem si nové prosklené vitríny, která stála

napravo od dveří. Byla malá a měla tři poličky plné výtvarných

potřeb – tužek, kříd, vodovek, štětců. Ležely tam krabičky se

jmény, kterým jsem nerozuměl, jako Krajóny Conté, Křídy

Rembrandt, Zinková běloba Grumbacher. Vedle vitríny stála

vysoká kovová skříňka, jejíž nakloněná horní deska byla

rozdělena kovovými pásky na malé přihrádky. Ty byly plné tub s

olejovými barvami.

„Á – syn reba Arje Lva,“ zaslechl jsem Judela Krinského, jak

říká svým drsným hlasem v jidiš. „Čím mohu posloužit?“

Přes košili a kalhoty měl bílý plášť a na hlavě kasket. Byl

uvolněný a měl dobrou náladu.

„Potřebuju sešit,“ řekl jsem v jidiš. „Židovský nebo gójský?“

„Židovský.“

„Jeden židovský sešit pro syna reba Arje Lva.“

„Ještě potřebuju tužku.“

„Tmavou nebo světlou?“

„Tmavou.“

„Jedna tmavá tužka pro syna reba Arje Lva. Jak se daří otci?“

„Dobře, děkuju za optání. Má celý den nějaké schůze. O těch

doktorech.“

„Doktorech?“

„Židovských doktorech v Rusku.“

„Ach, ano,“ přikývl. Jeho vyzáblý obličej potemněl. „Kozáci

jsou zase na koni.“

„Pošlou ty doktory na Sibiř?“

„Určitě. Když je nezastřelí, pošlou je na Sibiř.“

„Je na Sibiři opravdu velká zima?“

Naklonil se ke mně a oči se mu zalily slzami. „Na Sibiři

vládne anděl smrti. Anděl smrti tam pořádá hostiny a tloustne.

Nikdo by to neměl poznat, Ašere. Nikdo. Ani moji nejhorší

nepřátelé, kteří, díky Bohu, zůstali všichni v Rusku. Jenom Stalin

by to měl poznat. Ale i on by to měl poznat jenom na chvilku.

Mám židovské srdce, dokonce i pokud jde o Stalina, ať jeho

jméno a památka zmizí z povrchu zemského. Co ještě potřebuješ?

Papír, pero, gumu? Je to velký obchod a máme tady díky Bohu

všechno.“

Nic víc jsem už nepotřeboval. Poděkoval jsem a vyšel do tmy.

/54

Matka měla přijít ze školy pozdě. Dveře mi otevřela paní

Rackoverová.

„Kdes byl?“

„Potřeboval jsem si koupit sešit.“

„Tvá matka věděla, že jsi potřeboval sešit?“

„Zapomněl jsem jí to říct.“

„Nemá ráda, když chodíš domů pozdě. Co mám říct, až se

zeptá, kdy ses vrátil?“

„To je jedno.“

Oči jí posmutněly. „Já myslela, že jsi docela jiný chlapec,“

řekla.

„Jak to myslíte?“

„Svlékni si kabát a galoše. Dám ti sklenici mléka. Mléko ještě

piješ?“

Matce to nepověděla.

Druhý den jsem zaspal. Vzbudil mě otec. Posadil jsem se na

posteli. Otec se tvářil rozzlobeně.

„Včera jsem se na schůzi s rebem viděl s mašgiachem. Moc

mě nepotěšil, Ašere.“

Sklopil jsem oči k hrbolkům svých kolen pod přikrývkou.

„Podívej se na mě, Ašere.“

„Ano, tati.“

„Jsi v pořádku?“

„Jsem unavený, tati.“

„Mašgiach mi řekl, že se neučíš. Co by na to řekl dědeček,

kdyby věděl, že nestuduješ?“ Neodpověděl jsem.

Otec mě mlčky pozoroval. Šaty měl pomačkané. Vypadal,

jako by v noci oka nazamhouřil. „Promluvíme si o tom někdy

jindy,“ řekl. „Děláš mi starosti.“

Položil jsem se na polštář a oči jsem si zakryl rukou.

„Dnes je školní den, Ašere,“ slyšel jsem otce.

„Já jsem unavený, tatí.“

„Jsi nemocný?“

„Já nevím.“

Ucítil jsem na čele jeho dlaň. Prsty měl suché a studené.

„Teplotu nemáš.“

„Jsem hrozně unavený, tati.“

„Vstaň, obleč se a běž do školy.“

Zazvonil telefon.

„Já si přeji, abys okamžitě vstal, Ašere.“

„Arje,“ volala matka. Otec odešel z pokoje.

/55

Okamžitě, ozývalo se mi v hlavě. Okamžitě, okamžitě,

okamžitě. Ale já jsem unavený. A je mi to fuk. Co na tom vlastně

záleží? Ach, já jsem unavený. Proč jsem tak unavený? Možná

jsem nemocný. Asi bych měl říci mamince, aby mě vzala k

doktorovi. Maminka by mě ale k doktorovi nevzala. Nemá vůbec

čas. Pošle se mnou paní Rackoverovou. Potom jsem si vzpomněl

na židovské lékaře v Rusku. A na Sibiř. A na Judela Krinského.

Posadil jsem se na kraj postele a začal jsem se oblékat. Slyšel

jsem otce, jak odchází chodbou a ven z bytu. Rychle jsem se

oblékl.

Ten den odpoledne jsem vyšel po škole ven a zamířil po

Brooklyn Parkway a Kingston Avenue do papírnictví. Judel

Krinsky stál za pultem a skládal na polici archy papírů.

„Šalom alejchem synu reba Arje Lva,“ přivítal mě.

„Potřebuju ještě jeden sešit,“ řekl jsem.

„Ale? A jaký?“

„Židovský.“

„A tužku nepotřebuješ?“

„Ne, děkuju.“

V obchodě to vonělo papírem, tužkami a křídami. Byla to

příjemná vůně. V papírnictví se mi líbilo. Judel Krinsky stál za

pultem a usmíval se na mě.

„Čím ještě mohu posloužit synu reba Arje Lva?“

„Poslal Stalin na Sibiř hodně lidí?“

Zamrkal. „Aha, rozumím,“ řekl a zadumaně pokýval hlavou.

„Poslal?“

„Miliony lidí.“

„A zabil jich hodně?“

„Desítky milionů.“

„Udělal svět něco?“

„To samé, jako když Židy vraždil Hitler.“

„Co?“

„Vůbec nic.“

„To nechápu.“

„Co nechápeš?“

„Proč svět mlčel.“

„Ani já to nechápu.“

Hleděli jsme na sebe přes pult.

„Už musím jít,“ řekl jsem.

„Nezapomeň si tady ten sešit.“

Vzal jsem si z pultu sešit.

/56

„Nemusíš si pokaždé něco kupovat, když si chceš přijít

popovídat.“

„Děkuju,“ řekl jsem.

Vyšel jsem z obchodu a běžel jsem domů.

„Další sešit?“ divila se paní Rackoverová.

Ukázal jsem jí sešit.

„To vidím. A co mám říct tvé matce?“

Pokrčil jsem rameny.

„Mám jí říct, jak jsi mi odpověděl?“

Mlčel jsem.

„Proč do toho obchodu chodíš, Ašere?“

„Mám rád reba Judela Krinského.“

Mlčky se na mě dívala. Potom řekla: „Svlékni si kabát a pojď

si vypít sklenici mléka.“

Druhý den letěl otec do Washingtonu a domů se vrátil pozdě

v noci. Když jsem v pátek ráno vstal, odešel už do své kanceláře.

„Ty chodíš po škole za rebem Judelem Krinským?“ zeptala se mě

matka u snídaně.

„Ano, mami.“

„Proč?“

„Mám ho rád.“

„Proč jsi mi neřekl, že tam chodíš?“

„Bál jsem se, že se budeš zlobit.“

Chvíli mě mlčky pozorovala. Potom řekla potichu: „Moc mě

mrzí, že ses mě bál, Ašere. Nechci, abys měl ze mě strach.“

Neodpověděl jsem.

Po dlouhé odmlce řekla: „Ašere, víš, že tatínek má hodně

starostí kvůli tomu, co se stalo v Rusku?“

„Ano.“ Moc jistý jsem si tím ale nebyl. „Rusové ubližují

Židům.“

„Já vím, mami.“

„A tatínek se těm Židům snaží pomoci.“

„Ano.“

„Máme obavy, že v Rusku teď budou Židy pronásledovat

ještě víc. Tatínek o tom mluví s důležitými lidmi v americké

vládě.“ Mlčel jsem.

„Ašere, já nejsem ráda, když je tatínek tak často pryč. Ale on

dělá, o co ho požádá rebe. Chtěl bys, aby to nedělal?“

„Ne.“

„Musím dokončit školu, chápeš?“ Nevěděl jsem, jak mám

odpovědět. „Nechápeš.“

/57

Mlčel jsem.

„Ne,“ řekla matka. „Ovšem že nechápeš.“ Odmlčela se. Po

dlouhé době řekla: „Tak dobrá, Ašere. Můžeš chodit za rebem

Judelem Krinským.“

„Děkuju, mami.“

„Nezůstávej tam ale moc dlouho a potom hned domů.“

„Ano, mami.“

„A nebuď na obtíž.“

„Nebudu, mami.“

Pohlédla na mě a pomalu zavrtěla hlavou. Oči jí potemněly.

„Vypij ten džus,“ řekla potichu. „Vyprchají z něho všechny

vitamíny.“

O šábesu vstával otec vždycky časně ráno. Chodil do mikve,

což byla přízemní budova z červených cihel, stojící na rohu

naproti našemu domu. Matka tam chodila jednou za pár týdnů, ale

otec každý pátek, na šábes a někdy i během týdne. Tehdy jsem s

ním ještě nechodil, protože povinnost ponořit se do rituální

koupele se vztahuje pouze na ty, kdo dosáhli puberty.

Ten šábes ráno šel otec do mikve jako obvykle. Byl chladný,

průzračný lednový den. Když se otec vrátil, měl vlasy jako

vždycky ještě mokré. Vypravili jsme se spolu do synagogy.

Cestou jsem se ho zeptal, jestli příští týden zase pojede do

Washingtonu.

„V pondělí,“ řekl.

„Zavřou Rusové ještě nějaké Židy?“

„Kdo ví, co Rusové chystají?“

„Maminka říkala, že teď budeš hodně cestovat.“

„Budu.“

„Reb Judel Krinsky říkal, že Stalin zabil desítky milionů

Židů.“

„Ano,“ přikývl otec. Potom se ke mně otočil a řekl potichu:

„Až uvidíš reba Judela Krinského, pozdravuj ho ode mne.“

„Ano, tati.“

V synagoze se otec posadil ke stolu u aron ha-kodeše,

schránky na Tóru. Já jsem seděl s několika spolužáky u stolu

vzadu. Uvnitř bylo vždycky plno. Byla to velká synagoga s

obloženými stěnami, svícny, stoly a lavicemi, pódiem zhruba

uprostřed a schránkou na Tóru vestavěnou do čelní stěny. V rohu

napravo od schránky, u úzkých dveří vedoucích do malé

soukromé místnosti, stála polstrovaná židle, na které obvykle

sedával rebe s hlavou zahalenou v talisu, modlitebním šálu.

/58

Přicházel i odcházel zahalen a z talisu mu čouhal jenom konec

vousu. Občas přišel jenom na tu část bohoslužby, kdy se musel

modlit společně s věřícími. Když se modlil, nekýval se, neudělal

sebemenší pohyb.

Ten šábes přišel do synagogy asi dvacet minut po začátku

bohoslužby. Při modlitbách byl nehybný jako socha. Tvář mu

zakrýval talis. Seděl na židli a vypadal jako nějaká posvátná bílá

hora. Díval jsem se na něho. Všiml jsem si, že ostatní ho také

sledují. Asi deset minut před koncem bohoslužby se postavil a

odešel ze synagogy malými dveřmi nedaleko schránky.

„Modlil se rebe za ty lékaře, tati?“ zeptal jsem se otce cestou

ze synagogy.

„Určitě.“

„Pojedeš do Ruska?“

„Pro člověka, který se narodil v Rusku a potom utekl, je

velice nebezpečné tam cestovat.“

„A ty tam pojedeš?“

„Nevím, Ašere. Právě teď mám namířeno do postele. Bolí mě

hlava.“

Odpoledne si otec nešel poslechnout rebeho. Zůstal ležet s

horečkou.

Viděl jsem ho v posteli. Zrzavý plnovous mu vykukoval nad

světlezelenou přikrývku.

„Ale vždyť je to hloupost, Rivko,“ řekl.

„Horečka není nikdy hloupost,“ prohlásila matka.

„Je to hloupost. V pondělí musím být ve Washingtonu.“

Jejich řeči o hlouposti mi něco připomínaly, jako bych už

něco podobného slyšel. Nemohl jsem si ale vzpomenout, co to

bylo.

„Ašere, běž ven, prosím tě,“ řekla matka. „Už ať jsi venku!

Jeden nemocný je až dost.“

„Stačí, když si vezmu dva aspiriny,“ řekl otec.

„Potřebuješ antibiotika. Jakmile skončí šábes, zavolám

doktorovi,“ řekla matka rozhodně. „Nemůžeme si dovolit žádné

komplikace. Ty musíš být v pondělí ve Washingtonu a já píšu

odpoledne test. Ašere! Slyšels, co jsem říkala? Ven!“

Lékař přišel večer. Byl to mladý dobrosrdečný muž s kulatým

obličejem a brýlemi s kostěnými obroučkami. Otec měl lehký

zánět průdušek. Lékař mu předepsal antibiotika a doporučil mu,

aby hodně pil a ležel.

/59

Když jsem druhý den ráno přišel do kuchyně, našel jsem

matku, jak spí s hlavou na stole mezi knihami. Měla na sobě ty

samé šaty jako předchozí večer.

„Mami,“ řekl jsem.

Ani se nepohnula. Hlavu měla položenou na rukou,

rozvalovala se po knihách a potichu oddychovala.

Položil jsem ji ruku na rameno a zlehka jsem jí zatřásl.

„Ano,“ ozval se ze stolu její zastřený hlas. „Ano, ano,

Jaakove.“

Odtáhl jsem ruku.

„Tu zkoušku udělám, Jaakove,“ řekla v jidiš. Rty se jí

dotýkaly paže. „Neměj strach, Jaakove.“

„Mami!“ řekl jsem nahlas.

Najednou se s trhnutím probudila, posadila se a pohlédla na

mě. Světlou paruku měla nakřivo. Nasadila si ji, když přišel lékař,

a zapomněla si ji sundat.

„Mami, jsi v pořádku?“

Podívala se na své knihy. Potom její pohled padl na

kuchyňské hodiny. „Usnula jsem u stolu.“ Měla opuchlé oči a tvář

otlačenou od ruky. „Musím se podívat, jak je tatínkovi.“

Nejisté se postavila a odešla z kuchyně. Za pár minut se

vrátila bez paruky, převlečená a umytá.

„Jak je tatínkovi?“

„Tatínek je mrzutý. Prosí tě, jestli bys mu neskočil pro New

York Times. Budeš tak hodný?“

„Ano.“

„A nepůjdeš přes Kingston Avenue?“

„Ne.“

„A kup ještě jidiš noviny.“

„Ano. Pojede tatínek zítra do Washingtonu?“

Podívala se na mě. „Jestli si Ribono šel olam přeje, aby jel

tatínek zítra do Washingtonu, pojede do Washingtonu.“

Přes den podávala otci léky, nosila mu čaj s citronem a

medem, připravovala se na zkoušku, vařila a zvedala telefon.

Nakonec jsem se nabídl, že za ni budu telefony zvedat. Když

někdo volal otce, řekl jsem, že je nemocný a musí ležet; když

chtěli matku, vyřídil jsem, že studuje a nechce, aby ji někdo rušil.

Každý, s kým jsem mluvil o matce, měl pro ni kupodivu

pochopení; nikdo nechtěl, aby přišla k telefonu. Když jsem šel

večer spát, seděla ještě v kuchyni u stolu.

/60

Když jsem přišel druhý den ráno do kuchyně, matka právě

mačkala šťávu z pomerančů.

„Jak je tátovi?“

„Odešel před hodinou.“

Překvapeně jsem na ni zíral.

„Ribono šel olam si přál, aby jel,“ řekla. „Posaď se a vypij si

ten džus.“

Později šla se mnou do školy.

„Měj se hezky, Ašere. Pozdravuj ode mne reba Judela

Krinského.“

„Budu ti držet palce, abys dostala co nejlepší známku, mami.“

„Jsi moc hodný, Ašere. Děkuji.“

Díval jsem se za ní, jak rychle odchází s knihami v rukou.

Když jsem přišel po škole do papírnictví, byli tam čtyři

zákazníci. Trpělivě jsem čekal. Právě když obsloužil posledního,

přišli další dva a po nich ještě tři. Stál jsem u skříňky s tubami

olejových barev a čekal.

„Ašere!“ uslyšel jsem hlas Judela Krinského.

Otočil jsem se k němu mezi čekajícími zákazníky.

„Ašere, v té skříňce vedle tebe jsou tuby s olejovými barvami.

Přines mi, prosím tě, dvě kadmiové červené a dvě tuby kadmiové

žluté. Vidíš je? V horní přihrádce.“

Hned jsem je našel. Tuby byly těžké a tvrdé. Protlačil jsem se

mezi lidmi a položil tuby na pult.

„Jeden štětec číslo deset,“ poručila si žena stojící vedle mě.

Mluvila anglicky se slabým ruským přízvukem.

Podíval jsem se na ni. Mohlo jí být kolem šedesáti let, měla

krátké šedivé vlasy a bleděmodré oči. Na sobě měla světlehnědý

plášť a tmavohnědé galoše lemované kožešinou.

Judel Krinsky šel ke skleněné vitríně, stojící u kovové

skříňky, a přinesl štětec s dlouhou násadkou.

„Co dál?“ zeptal se.

„Terpentýn,“ řekla žena.

Položil na pult červenobílou plechovku.

„Ještě něco?“

„To je všechno,“ odpověděla žena. „Děkuji vám.“

Za několik minut se obchod vyprázdnil.

/61

„Celý den se tady netrhnou dveře,“ řekl Judel Krinsky. „V

Rusku jsme nepoužívali papír jako tady. Pro Američany je papír

něco jako vzduch.“ Pohlédl na mě. „Jak se daří otci?“

„Letěl do Washingtonu.“

„Už je zdravý?“

„Ano.“ Bylo mi divné, jak věděl, že byl otec nemocný. „Když

je reb Arje Lev nemocný, lidé si dělají starosti. Budeš mít dneska

nějaké otázky?“

„Ano.“

„Tak spusť. A zatím bychom mohli dát tyhle krabice do

regálu, ano?“

„Maminka říkala, že v Rusku budou pronásledovat Židy.

Myslíte, že to je pravda?“

„O tom ani na chvilku nepochybuji. Proč by zavírali ty

židovské lékaře tak, jak to udělali?“

„Tatínek se jim snaží pomoct.“

„Ano,“ přikývl. „Já vím, co tvůj otec dělá. Podej mi ten druhý

balíček, Ašere. Ano, ten. Díky.“

„Poslali by tatínka na Sibiř, kdyby sme žili v Rusku?“

Zastavil se s balíčkem v rukou a upřeně se na mě podíval. „To

je zvláštní otázka,“ zamumlal.

„Poslali?“

„Na to vem jed,“ řekl. „Nebo by ho zastřelili.“

Zanedlouho jsem odešel domů. Venku byla tma a zima. Holé

stromy se trhaně pohybovaly v ledovém větru.

„Dáš si studené mléko nebo horké kakao?“ zeptala se mě paní

Rackoverová. „Venku je nevlídno.“

„Horké kakao,“ řekl jsem.

O rebu Judelovi Krinském se ani slovem nezmínila.

Matka přišla domů, když jsem dopíjel kakao. Na modrém

plášti a světlé paruce měla sníh.

„Zkoušku jsem udělala,“ oznámila. „Kdyby tak byl život

snadný jako ten test.“

„Bůh vyslyš vaše slova,“ řekla paní Rackoverová vroucně v

jidiš.

„Musíme to oslavit,“ prohlásila matka. „Dáme si k rybě

trošku vína. Ach, to byla tak lehká zkouška.“

„Z čeho byla ta zkouška, mami?“

„Víš, kde má tatínek víno, Ašere. Přines, prosím tě, jednu

malou láhev a dej jí do ledničky.“

„Z čeho byla?“

/62

„Z ruské historie,“ odpověděla.

Asi hodinu po večeři začalo hustě sněžit. Stáli jsme s matkou

u okna v obýváku a vyhlíželi jsme otce.

„Jak já tohle nenávidím,“ mumlala si sama pro sebe s

pohledem upřeným na ulici. „Ribono šel olam, jak já to

nenávidím. Pověz mi, proč něco takového dopustíš? K čemu je to

dobré?“ Potom mluvila v jidiš. „Jaakove, prosím tě, přimluv se za

mě u Ribono šel olam. Slyšíš mě, Jaakove? Jaakove?“

Otec se vrátil za dvě hodiny. Byl vyčerpaný. Sníh měl na

klobouku, na plášti, ve vousech a dokonce i na řasách. Matka mu

dala večeři a uložila ho do postele. Když jsem usínal, seděla se

svými knihami u kuchyňského stolu.

Sníh padal téměř celou noc a potom začal mrznout v ostrém

větru. Kůru stromů a železné stožáry pouličních svítilen pokrývala

ráno vrstva ledu. Slunce svítilo nad domy jako slabá žárovka. Do

školy jsem šel sám.

Ten den dopoledne se otevřely dveře a do třídy vstoupil

mašgiach. Uctivě jsme povstali a zůstali stát, dokud se neposadil

za katedru. Náš učitel se šel posadit do zadní lavice k oknu.

Mašgiach mluvil potichu a oči měl přivřené.

„Milí chlapci. Minule jsme hovořili o rebeho dědečkovi, buď

požehnána jeho památka. Vyprávěli jsme si o tom, kolik let strávil

ve vězení za cara. Rebeho otec, buď požehnána jeho památka, byl

vězněn, ale za bolševiků. Když rebeho dědečka pustili na

svobodu, usadil se v Ladově. Do Ladova přijeli Židé z celého

světa, kteří se doslechli o jeho nezměrném utrpení. Někteří z nich,

velcí učenci, byli dříve jeho odpůrci, ale přesto se stali jeho

stoupenci. Z Ladova vyslal rebeho dědeček vyslance po celém

Rusku, aby získali Židy pro ladovský chasidismus. Tito emisaři

byli rukama, nohama, ústy, očima a ušima rebeho dědečka. Když

rebeho dědeček, buď požehnána jeho památka, odešel z tohoto

světa, rebeho otec vysílal také emisary. Bolševici některé z nich

chytili a poslali na Sibiř, kde zahynuli pro posvěcení Božího

jména. Jednoho vyslance zavraždil ruský sedlák večer před

gójským svátkem zvaným Velikonoce. Dalšího přistihla tajná

policie, když učil chasidismus, odvlekla ho do vězení a zastřelila.

To se stalo na Ukrajině před druhou světovou válkou. Tito emisaři

prožili strašná utrpení. Ribono šel olam však nezapomíná na jejich

úsilí a utrpení. V příštím světě je proto čeká veliká odměna.“

/63

Ještě chvíli nám vyprávěl o bývalých ladovských vyslancích.

Venku mezitím začalo sněžit.

Ze školy jsem se brodil sněhem k Judelu Krinskému. Stál za

pultem a třídil štětce. Byl v obchodě sám a můj příchod ho

překvapil.

„Jak to, že sem chodíš v takovém počasí? Měl bys jít rovnou

domů.“

Domů jsem jít nechtěl. V obchodě bylo teplo a vonělo to tam

novým papírem a tužkami. Svlékl jsem si kabát a galoše. Judel

Krinsky mi pokynul štětcem.

„Venku je jako na Sibiři. Vážně bys neměl jít domů?“

„Můžu tady chvilku zůstat,“ řekl jsem.

„Tak mi pomůžeš se štětci,“ oznámil. „Žid by neměl jenom

mluvit, ale i dělat.“

Pomáhal jsem mu třídit štětce a potom jsme skládali

zásobníky volných listů a krabice kartotéčních lístků. Povídali

jsme si a najednou mi začal vyprávět o Rusku. Žil se ženou a s

dětmi v jednom městečku na Ukrajině. Žili tam také jiní ladovští

chasidové a všichni pracovali v továrně na jehlice do klobouků,

jejíž ředitel v městečku vyrostl. Souhlasil s tím, že Židé nemusejí

chodit do práce na šábes. Potom převzal továrnu Rus, který brzy

zjistil, že továrna slouží jako útočiště Židům, kteří dodržují šábes.

Svolal schůzi všech zaměstnanců, Židů i nežidů, a nepřímo přiměl

nežidy, aby vyjádřili nesouhlas s tím, že na šábes pracuje méně

dělníků. Ladovští Židé v továrně zůstali, a v sobotu, kdy

nepracovali, zaujali jejich místa Rusové. Vedení továrny bylo

spokojeno. Podle tajné policie se však tito Židé stali nepřáteli

Sovětského svazu. Zanedlouho bylo deset židovských dělníků

zatčeno a posláno na Sibiř. Judel Krinsky byl jedním z nich.

Odmlčel se, zamrkal svýma velkýma očima a poškrábal se na

zahnutém nose. Nervózně se rozhlédl kolem sebe a zhluboka se

nadechnul. Položil balík psacího papíru, který držel v ruce, a bez

jediného slova odešel dveřmi se závěsem do malé místnosti za

obchodem. Nějaký čas zůstal uvnitř. Podíval jsem se oknem ze

zrcadlového skla ven. Hustě sněžilo. Když jsem si začal obouvat

galoše, Judel Krinsky se vrátil. Zastavil se u pultu a pozoroval

oknem sníh, poletující ulicí. Zavrtěl hlavou a začal zhasínat

všechna světla.

O několik minut později jsme stáli venku na sněhu. Zavřel

dveře, a když zamykal, nervózně přitom chřestil svazkem klíčů.

/64

„Když na Sibiři sněžilo, někdy byla uvnitř větší zima než

venku.“ Odmlčel se. „Přeji tvému otci hodně zdraví,“ řekl. „A

tobě a tvé matce taky. Buď opatrný, až půjdeš tím sněhem domů,

Ašere. Sníh je nepřítel.“

Díval jsem se za ním, jak odchází po Kingston Avenue,

drobný muž zachumlaný do těžkého tmavého kabátu a s kasketem

na hlavě.

Zamířil jsem rychle po Kingston Avenue k Brooklyn

Parkway. Sněhu už bylo hodně. Pod čerstvým sněhem jsem cítil

led z minulé noci. Klouzal a byl zrádný. Trvalo mi dlouho, než

jsem dorazil domů. Když jsem se blížil k našemu domu, zvedl

jsem oči a podíval jsem se přes padající sníh na okno našeho

obýváku. Matka v něm stála jako zarámovaná a dívala se na mě.

Přišla mi otevřít.

„Kdes byl?“

Řekl jsem jí, kde.

„Víš, kolik je hodin?“

„Povídali jsme si o Rusku a o Sibiři,“ vysvětloval jsem. „A –“

Neposlouchala. Byla vzteky celá bez sebe a měla strach. „Tatínek

je v Detroitu a ty si přijdeš skoro o hodinu pozdě. Co ode mě

chceš? Co mi to děláš, Ašere?“ Křičela na mě. „Já to nechápu. Co

jsem ti udělala? Pověz mi, co jsem ti udělala?“

Vyděšeně jsem na ni zíral a cítil jsem, jak se mě zmocňuje

temná hrůza.

„Copak jsi nevěděl, že na tebe doma někdo čeká? Nenapadlo

tě, jaké to je, věčně na někoho čekat? Před deseti minutami jsem

volala do školy a nikdo to tam nebral. Uvědomuješ si, jak hrozné

bylo čekat těch deset minut?“ Hlas se jí zlomil. S chvěním se

nadechla. „Ribono šel olam,“ řekla. „Co po mně chceš?“

Najednou se otočila šla do chodby. „Co Ty po mně chceš?“

opakovala. Potom práskly dveře do ložnice.

Měl jsem dojem, jako bych v nastalém tichu slyšel padat sníh

mrazivým vzduchem za oknem.

Šel jsem do svého pokoje. Celý jsem se třásl a nedokázal jsem

s tím nic udělat. Lehnul jsem si na postel v kabátu a galoších a

pořád jsem se třásl. Vločky sněhu bubnovaly na okno jako drobné

kamínky. Když na Sibiři sněžilo, někdy byla uvnitř větší zima než

venku, slyšel jsem Judela Krinského. Sníh je nepřítel. Nepřítel.

Přeji tvému otci hodně zdraví. A tobě a tvé matce taky. Zhluboka

jsem se nadechnul a zadržel jsem dech. Pevně jsem sepnul ruce.

Napnul jsem celé tělo. Nedokázal jsem se přestat třást. Byt byl

/65

ponořený do hluboké tmy. Zaslechl jsem, jak se otevřely dveře do

ložnice. Někdo prošel potichu v pantoflích chodbou do obýváku.

Znovu se rozhostilo ticho. Potom jsem uslyšel matku. Slyšel jsem

její hlas; měl jsem dojem, jako by přicházel odněkud zblízka. Byl

slyšet zpěv z Knihy žalmů. Zpívala dlouho. Potom přestala a

dlouho bylo ticho. „Já to nedokážu, Jaakove.“ Mluvila v jidiš.

„Slyšíš mě, bratře? Jak to mám udělat? Jsem jenom malá holka.

Co ode mě chceš? Ribono šel olam, co ode mě svět chce?“ Opět

nastalo dlouhé ticho, které znovu vystřídal zpěv z Knihy žalmů.

Ležel jsem na posteli oblečený a obutý a poslouchal jsem, jak

matka zpívá z Knihy žalmů.

Do ložnice se vrátila až po dlouhé době. Ten večer jsme

nejedli. Zůstal jsem ležet potmě; potom jsem usnul, v kabátu a

galoších. Někdy v noci jsem se probudil z nějakého snu a cítil

jsem, jak se dusím. Připadal jsem si jako zaživa pohřbený ve

sněhu a v ledu. Potom jsem se probudil úplně a uvědomil jsem si,

že jsem sklouznul do kabátu a přes hlavu se mi svezla kapuce.

Převlékl jsem se do pyžama a šel jsem do koupelny. Na zamrzlé

okno ještě pořád padal sníh. Otec byl v zasněženém Detroitu.

Vrátil jsem se do pokoje a lehnul si. Tma ožívala zvuky bouřlivé

noci. Věděl jsem, že otec odjel, ale ve vyhřátém obchodu Judela

Krinského jsem na to docela zapomněl. Vzpomněl jsem si na

štětce, které jsem pomáhal Judelovi Krinskému třídit. Potom jsem

si vzpomněl na kovovou skříňku s tubami olejových barev. Nešlo

mi do hlavy, proč jsem si na tu skříňku vzpomněl. Potom jsem

usnul.

Druhý den ráno mi matka řekla u snídaně: „Ašere, jestli chceš

chodit k rebovi Judelovi Krinskému do obchodu, budeš muset

myslet na to, aby ses vracel včas.“

„Ano, mami.“

„A když bude sněžit, půjdeš ze školy rovnou domů.“

„Dobře.“

Zamyšleně na mě pohlédla. „Včera večer jsem se neovládla.“

Neodpověděl jsem.

„Vyděsil jsi mě, Ašere. Ale neměla jsem se nechat unést.“

„Je mi to líto, mami.“

„Ano. Měla jsem hrozný strach. Snažím se na to zvyknout,

Ašere. Opravdu se snažím.“ Pohlédla na mě přes slzy v očích.

„Mrzí mě, že jsem se neovládla. Říkala jsem si, že příště už se

nenechám vyvést z klidu, ale bylo to nad moje síly.“ Osušila si oči

/66

kapesníkem. Potom řekla potichu: „Vypij si ten džus, Ašere.

Vyprovodím tě do školy.“

Po snídani jsme vyšli z domu a kráčeli jsme po zasněžené

ulici. Zastavili jsme se u cestičky, která vedla ke vchodu do školy.

Políbila mě na čelo a řekla: „Měj se hezky, Ašere. Doufám, že

se ti ta písemka z matematiky podaří.“

„Děkuju, mami.“ Písemka byla přeložená z předešlého týdne,

ale já se na ni znovu zapomněl učit. „Bude tatínkovo letadlo

dneska moct přistát?“

„Jestli si to bude Ribono šel olam přát, přistane.“

Otočila se a zamířila zpátky po Brooklyn Parkway. Díval

jsem se, jak kráčí se svými knihami v ruce.

Písemku jsem neudělal.

/67

Kapitola třetí

3

První březnové pondělí během večeře zazvonil telefon. Otec ho

šel zvednout. Když se vrátil, přidušeným hlasem odříkal jeden

hebrejský citát: „‚Když tvůj nepřítel padne, neraduj se.’“ Řekl

nám, že Stalin dostal mrtvici, leží ochrnutý v bezvědomí a umírá.

Ve středu se o tom psalo v novinách. Rusko vydalo oficiální

oznámení v úterý o půlnoci amerického východního času. Nikdy

jsem se otce nezeptal, jak se dověděl o Stalinově nemoci víc jak

den před oficiálním oznámením. Neřekl by mi to.

Když jsem se ve čtvrtek odpoledne vracel ze školy, před

budovou našeho ústředí zastavil nějaký vůz. Vystoupilo z něho

šest mužů. Jednoho z nich jsem znal; bylo mu přes dvacet let, a

když otec pracoval v přízemí budovy, měli kanceláře dvoje dveře

od sebe. Ostatním mohlo být kolem padesáti nebo šedesáti, měli

šedivé vousy, tmavé kabáty a tmavé klobouky. Vystoupili po

schodech a zmizeli uvnitř.

Ten večer otec nepřišel domů. Druhý den ráno jsme s matkou

slyšeli v rozhlase, že Stalin zemřel předešlého dne odpoledne

deset minut před druhou hodinou.

Když začaly reklamy, matka rozhlas vypnula. Seděli jsme

mlčky. Lednička potichu předla.

„Tak končí nepřátelé Boží,’“ pronesla matka hebrejsky.

Pověděl jsem jí o mužích, které jsem viděl den předtím

vystupoval z vozu.

„Kdo to byl, mami?“

„Zeptej se tatínka,“ odpověděla šeptem.

Odpoledne mi otec vysvětlil, že to byli ladovšti Židé z

Evropy.

Druhý den časně ráno šel otec do mikve. Když se vrátil, vlasy

měl mokré a z pejzů, které si nikdy nestrkal za uši, mu kapala

voda.

„Jednou si uženeš zápal plic,“ vyčinila mu matka a běžela do

koupelny pro ručník. „Osuš si vlasy.“

„Simcha je venku,“ řekl jí. „Je v Londýně.“

Matka zbledla. „Kdy?“

„Včera.“

„Díky Bohu,“ pronesla šeptem. „Díky Bohu.“

/68

„Kdo je Simcha?“ chtěl jsem vědět. „Jeden Žid,“ odpověděl

otec. „Z Kijeva.“ Na nic víc jsem se neptal.

Otec vyšel z kuchyně a přehodil si přes hlavu talis, který

obvykle nosil do synagogy pod kabátem. Cestou se mě zeptal:

„Víš, kde je Vídeň, Ašere?“

Neměl jsem ani ponětí, co to Vídeň je.

„Vídeň je hlavní město Rakouska.“

Nevěděl jsem, kde Rakousko leží.

„Zeměpis neznáš. Chumaš ani Rašiho neznáš. Mišnu neznáš.

Někdy si říkám, čí jsi vůbec syn, Ašere.“

„O Rakousku jsme se neučili, tati. Alespoň si to myslím.“

„Počty taky neumíš.“

„Nemám je rád.“

„Ano,“ přikývl. „Všiml jsem si, že nemáš počty rád.“

Ranní bohoslužba začala několik minut poté, co jsme

vstoupili do synagogy. Otec se posadil ke stolu vpředu a hlavu si

zahalil talisem. Kolem stolů bylo plno. Až na pár výjimek zažili

všichni dospělí v synagoze Stalinovu hrůzovládu. Lidé se modlili

nahlas, vroucně, a kývali se přitom na lavicích dopředu a dozadu.

Když bohoslužba dospěla k Borchu, na okamžik se rozhostilo

ticho. Všichni se postavili a čekali. Úzké dveře v rohu napravo od

schránky na Tóru se pomalu otevřely a do místnosti vstoupil rebe.

Hlavu a obličej mu zakrýval talis. Postavil se vedle své židle

čelem k schránce.

Stařec, který vedl bohoslužbu, začal zpívat roztřeseným

hlasem: „Borchu es Adonoj hamevoroch.“

Shromáždění odpověděli téměř křikem: „Boruch Adonoj

hamevoroch leolom voed.“

Stařec opakoval: „Boruch Adonoj hamevoroch leolom voed.“

Rebe se otočil a posadil se na židli. Pohyboval se velice

pomalu. Hlavu a obličej mu úplně zakrýval talis. Posadili se i

shromáždění a bohoslužba pokračovala. Synagoga se ponenáhlu

plnila zesilujícím chvějivým zvukem. Muži se zaníceně kývali

dopředu a dozadu. Paže se natahovaly ke stropu a ke stěnám.

Modlil jsem se nahlas, kýval jsem se a cítil jsem, jak se mě

zmocňuje vzrušení, které prostoupilo bohoslužbu.

Rebe seděl na židli a modlil se. Seděl bez hnutí a byl celý

zahalený v talisu. Modlitební knížku držel oběma rukama. Držel ji

strnule a stránky otáčel pomalými a rozvážnými pohyby pravé

ruky. Seděl tam jako socha a modlil se. Jeho klid se začal přenášet

na všechny přítomné a pozvolna prostoupil celou synagogu.

/69

Přestalo divoké kývání. Ustaly hlasité výkřiky a rozmáchlé

pohyby rukou. Ze shromáždění stoupalo téměř hmatatelné napětí

z potlačené vřelosti. Přestal jsem se kývat; soustředil jsem se na

slova modlitby, která se pohybovala a tančila přede mnou.

„Vyvedl jsi nás z Egypta, ó Hospodine, Bože náš,“ modlil jsem

se, „a vykoupil jsi nás z domu otroctví.“ Slova byla jako živá.

Cítil jsem, jak ve mně ožívají a pohybují se.

Rebe odešel po modlitbě Musaf Kdušo a zanedlouho skončila

bohoslužba. Venku jsem spatřil Judela Krinského.

„Přeji ti hezký šábes, Ašere Lve,“ řekl. Na hlavě měl jako

vždycky kasket. „Celý týden jsem tě neviděl.“

„Přijdu v pondělí,“ odpověděl jsem.

Tvářil se smutně. „Mrtvým se nevrátí život, když zemře tyran.

Ribono šel olam zasáhl pozdě. Stalin měl zemřít před třiceti lety.“

Pomalu odcházel.

Toho dne jsme seděli u šábesového jídla dlouho. Otec zpíval

zmirot pomalu, se zavřenýma očima, a lehce se přitom kýval.

Matka a já jsme se k němu přidali. Občas přestal zpívat a seděl

mlčky s ústy zakrytými rukou. Několikrát se na mě podíval. Po

jídle odešel do synagogy.

Druhý den jsem viděl v Timesech fotografii Stalina ležícího v

rakvi, za níž se tyčila hromada květin. Nemohl jsem od fotografie

odtrhnout oči. Ten muž zabil desítky milionů lidí. Teď ležel i se

svým knírem a v uniformě s horou květin za sebou, mrtvý stejně

jako miliony těch, které zavraždil, jako žena a děti Judela

Krinského. Musel jsem se na fotografii mrtvého Stalina v rakvi

pořád dívat.

V pondělí jsem šel do papírnictví k Judelovi Krinskému a

pomohl jsem mu obsloužit několik zákazníků. Když jsme na

několik minut zůstali v obchodě sami, spěšně se rozhlédl kolem a

řekl: „Ti, kdo přijdou po něm, budou stejní jako on. V Rusku je

hodně Stalinů.“

Pomáhal jsem mu skládat balíky papíru. Začínal jsem chápat,

jaký je rozdíl mezi jednotlivými druhy. Často stačilo, abych papír

podržel v ruce, a hned jsem věděl, jakou má hmotnost a kvalitu.

„Ne, Ašere,“ řekla mi matka večer. „Já si nemyslím, že by teď

mohl v Rusku vládnout další Stalin.“

„Reb Judel Krinsky říkal, že tam je hodně Stalinů.“

„Tvůj reb Judel Krinsky má pravdu, Ašere. Rusko je plné

Stalinů. Ale protentokrát Stalin v Rusku skončil.“

„Mami, má pro Židy nějaký význam, že Stalin umřel?“

/70

„Ano, Ašere. Myslím, že má.“

O následujícím šábesu odpoledne si šel otec do synagogy

poslechnout rebeho. Matka mě požádala, jestli bych nepřišel do

obýváku. Chtěla si se mnou promluvit. Posadili jsme se na

pohovku a já se díval z okna na zimní stromy.

„Ašere, víš kde je Vídeň?“ zeptala se mě potichu. „Možná se

přestěhujeme do Vídně.“

Zíral jsem na ni a nezmohl jsem se na jediné slovo.

„Tatínek mě poprosil, abych ti to řekla. Má teď práci, kterou

může dělat jenom tehdy, když budeme bydlet ve Vídni.“

„Jakou práci?“ slyšel jsem vlastní hlas.

Na okamžik se odmlčela. Potom řekla: „Má to něco

společného s Židy v Rusku.“

„To tady dělá už dávno.“

„Ale tohle je něco jiného, Ašere.“

„Já do Vídně nechci, mami.“

„Rebe řekl tatínkovi, že nás může požádat, abychom s ním

jeli.“

„Ale proč tak najednou? Proč zrovna teď?“

„Protože Stalin zemřel, Ašere. Teď je možné dělat věci, které

dřív nešly.“

„Já nechci.“

„Pojedeme, když o to tatínka požádali.“

„Ne,“ řekl jsem. „Ašere, prosím tě.“

„Mně to je jedno.“

„Ašere,“ zašeptala matka. Naklonila se ke mně. „Ašere.“ Cítil

jsem, jak mi hladí tváře. „Ašere, chlapečku můj, já nevím, co

jiného bych ti měla říct. Když rebe rozhodne, pojedeme. Musíme

tatínkovi pomáhat. Když nám rebe řekne, abychom jeli, tak

pojedeme.

Když jsem potom ležel v posteli, položil jsem si dlaně na oči.

Byl jsem unavený. Myslel jsem na Judela Krinského. Viděl

jsem jeho vykulené oči, neklidně těkající kolem. Stalin měl zemřít

o třicet let dřív, řekl Juděl Krinsky. Ano, myslel jsem si v duchu.

Ano, o třicet let dřív. Ne až teď. Ne minulý týden. Před třiceti

nebo deseti lety. Ale ne minulý týden. Nenáviděl jsem ho za to, že

zemřel minulý týden.

Otec se vrátil domů pozdě. Druhý den ráno letěl do Chicaga.

/71

Ten týden jsem byl nemocný. Ležel jsem v posteli s bolavým

krkem a horečkou. Ve středu mě v krku bolet přestalo, ale

horečku jsme měl pořád. Náš doktor přišel ve čtvrtek, prohlásil, že

jde o slabou infekci, a předepsal mi nějaké léky.

Matka chodila celý týden do školy. Otec se vrátil v pondělí z

Chicaga a zbytek týdne strávil ve své kanceláři. Každý večer za

mnou přišli oba do pokoje. Viděl jsem je, jak stojí u postele a

dívají se na mě. Oba byli rozmazaní, jakoby zahalení v mlze: otec,

vysoký a silný, s obličejem orámovaným zrzavými vlasy a

dlouhým plnovousem, byl celý strnulý a mihotal se; matka se

svou drobnou postavou vedle něho vypadala jako přízrak, jako

bytost z oblaků kouře, měnící tvar zároveň s větrem. Jednou za

mnou přišel strýček Jicchak. Naklonil se nad postel a přívětivě se

na mě usmál. Viděl jsem jeho kulatý obličej a prošedivělý

plnovous. Byl silně cítit doutníky. „Poslechni strýčka Jicchaka,“

říkal. „Dej si říct a uzdrav se a já si koupím tvé kresby. Slyšíš mě,

Ašere? Koupím si tvé kresby.“ Odvrátil jsem hlavu. Přišel se za

mnou podívat Judel Krinsky. Neklidně se rozhlížel kolem sebe.

Poškrábal se na zahnutém nose a řekl chraplavým hlasem: „Syn

reba Arje Lva musí vstát z postele. Ašer s Judelem si mají ještě o

čem povídat. A musíme ještě skládat papír. Ano, tenhle papír je

lisovaný za studena a tenhle za tepla. Tenhle je stogramový a

tenhle dvěstěgramový. Na tenhle papír se kreslí uhlem a tenhle je

na akvarel. Na tohle plátno se maluje olejovými barvami a na

tenhle silný papír křídami. Odkud to všechno vím? Naučil jsem se

to. Jestli chceš v tomhle světě přežít, musíš se umět učit rychle.

Vídeň? Jednou jsem tam byl na pár hodin. Před válkou byla

známá jako město kaváren a valčíku. Nenávidí tam Židy.“

Ležel jsem na posteli se zavřenýma očima a nechtělo se mi

odejít z pokoje. Měl jsem dojem, že někdy během toho týdne

zuřila venku sněhová bouře; nebyl jsem si tím moc jistý, ale to mi

nijak nevadilo. Nechtěl jsem opustit svůj pokoj. Nechtěl jsem

opustit ani svou ulici. Znal jsem spolužáky a muže z naší

synagogy; znal jsem ženy na lavičkách a majitele obchodů. Znal

jsem stromy a budovy a popraskaný chodník; znal jsem stožáry

pouličních lamp, požární hydranty a keře na záhoncích. A měl

jsem strach z cestování. K smrti nerad jsem jezdil metrem a

autobusem. Z letadel jsem měl hrůzu. Vídeň. To jméno ve mně

vyvolávalo děsivé obrazy: temné neznámé ulice, zlověstné stíny,

nepochopitelná slova, zlomyslný smích nad mými pejzy a

jarmulkou. Nechtělo se mi do Vídně. Ale co jsem měl říct

/72

rebemu? To jsem nevěděl. Možná by si to mohl rozmyslet.

Ribono šel olam, ať si to rebe rozmyslí. Prosím tě, Ribono šel

olam. Prosím tě.

Na šábes ráno horečka zmizela. Matka mě ale do synagogy

nepustila. Procházel jsem se pomalu po bytě v pyžamu a županu.

Byl jsem unavený.

Někdy odpoledne jsem se zeptal matky: „Přišli se na mě

podívat strýček Jicchak a rebe Judel Krinsky, když jsem byl

nemocný?“

Ustaraně na mě pohlédla unavenýma očima: „Ne.“

„Asi se mi to zdálo,“ řekl jsem.

V pondělí večer přišel otec domů a oznámil nám, že se v

říjnu, hned po prázdninách, stěhujeme do Vídně.

„Tatínek říkal, že se po Simchat Tóra stěhujeme do Vídně,“

oznámil jsem druhý den Judelovi Krinskému.

„Tak proto ses ptal na Vídeň,“ řekl svým chraplavým hlasem.

„Znáte ji?“

„Vídeň je srdce Evropy. Mnoho lidí a věcí směřuje ze západní

do východní Evropy přes Vídeň. A naopak – z východní do

západní Evropy.“

„Tomu nerozumím.“

„Ašere, já byl jedním z těch, kdo se dostali z východní do

západní Evropy přes Vídeň.“ Zíral jsem na něho.

„Kdysi to prý bývalo město bezstarostných valčíků. Mně moc

bezstarostné nepřipadalo. Já viděl, jak tam nenávidí Židy.“ Letmo

se rozhlédl kolem. „Jenomže kde nejsou Židi nenávidění? Člověk

tak nějak cítí, že Vídeň by měla být jiná. Není. Podej mi tu krabici

s olejovými barvami, prosím tě. Děkuji. Není jiná. Tohle je

měkký uhel, Ašere. Dobře se s ním kreslí na tenhle papír. V

Rusku jsem dělal jehlice do klobouků. Vidíš, co všechno se může

člověk naučit, aby přežil? V Rusku jsem viděl uhel jenom v

židovských domech, které spálil Petljura se svými šílenci. Ach,

kdybys věděl, jak nám bylo, když jsme se dověděli, že Petljuru

zastřelili v Paříži. Ale ty Petljuru neznáš.“

„Já nechci do Vídně.“

Smutně na mě pohlédl. „Já vím,“ řekl.

Večer jsem oznámil matce: „Já do Vídně nechci jet.“

„Já vím,“ řekla potichu.

Otce jsem se pak zeptal: „Proč si rebe vybral právě tebe?“

/73

„Rebe rozhodl, že se stanu vedoucím nové pobočky, která se

otevírá. Budeme učit ladovské chasidy po celé Evropě. Chceme

založit ladovské ješivy v Paříži, Ženevě, Londýně, Curychu,

Bukurešti, Římě, ve Švédsku a v Norsku, prostě všude, kam nám

dá Ribono šel olam sílu jít.“

„Ale proč musíme jít zrovna do Vídně?“

„Protože tahle práce se nedá dělat z Brooklynu, Ašere.“

„Ale proč Vídeň, tati?“

„Protože leží uprostřed Evropy. Z Vídně se dá cestovat po

celé Evropě.“

Zůstal jsem na něho zírat. „Ty budeš v Evropě cestovat?“

„Ovšem, Ašere.“

„Já do Vídně nechci, tati.“

„Ašere.“

„Já chci zůstat tady. Líbí se mi tu.“

„Ano,“ řekl potichu. „Všiml jsem si, že se ti tady líbí. Ale

stejně pojedeme. Uvidíš, že se ti tam bude líbit, Ašere.“

Když jsem o příštím šábesu uviděl po bohoslužbě před

synagogou strýčka Jicchaka, řekl jsem mu: „Po Simchat Tóra

jedeme s tatínkem do Vídně.“

Usmál se na mě, až se mu kolem uslzených hnědých očí

udělaly vrásky. „Já vím, já vím. Jaká čest. Měl bys být na svého

otce hrdý.“

„Já nechci jet, strýčku Jicchaku.“

„Ovšemže nechceš jet. Ukaž mi chlapce, který by jen tak

opustil své město, školu a přátele a odjel do cizí země? Ale to je

pro Tóru, Ašere.“ Jeho kulatý obličej na mě zářil. „Tvůj otec bude

šířit chasidismus. To samé dělal náš otec, alav ha-šalom, když

cestoval pro rebeho otce. Na Vídeň si zvykneš, Ašere. Slyšel

jsem, že to je hezké město. Netvař se tak nešťastně a poslouchej,

co ti říkám. Měl bys být na svého otce hrdý.“

Odvrátil jsem se od něho.

„Ašere,“ řekl.

Obrátil jsem se zpátky.

„Vídám tě pořád u Judela Krinského v papírnictví. Proč se

nezastavíš u mě?“ Mlčel jsem.

„Přijď se někdy podívat k strýčkovi,“ řekl. „Přijdeš, Ašere?“

Přikývl jsem.

/74

„Na šábes by se o tom mluvit nemělo, ale nakreslil jsi něco

nového?“

Pokrčil jsem rameny.

„Zastav se někdy.“ Poodstoupil a znovu se na mě podíval.

„Rebe si musí tvého otce považovat, když mu dal takovou

zodpovědnost.“ Mluvil potichu a v očích měl nepřítomný pohled.

„Z mého mladšího bratra se stal vážený muž.“ Pomalu se ztratil v

davu před synagogou.

U šábesového oběda jsem se zeptal otce: „Kam budu chodit

ve Vídni do školy?“

Dozpíval právě jednu zmirot. Hlavu si držel v dlaních.

„Je tam malá ješiva,“ řekl.

„Ladovská?“

„Ne. Tu otevřeme za rok nebo za dva. Budeš jedním z

prvních studentů.“

„Jak se mluví ve Vídni?“

„V ješivě jidiš.“

„Ale jak tam mluví lidi?“

„Německy. Někteří francouzsky.“

„Já neumím německy ani francouzsky, tati.“

„To se naučíš. Teď si zazpíváme zmirot.“

„Já se nechci učit německy ani francouzsky, tati.“

Začal potichu zpívat s hlavou v dlaních. Matka hleděla na

stůl. „Já se bojím,“ řekl jsem otci. „Nikam jet nechci.“ Otec

přestal zpívat a řekl: „No tak. Všechno bude dobré, Ašere.“

Seděl jsem v tom nehybném tichu a poslouchal, jak zpívá.

„Budeme muset do Vídně letět?“ zeptal jsem se o něco později

matky.

„Já nevím, Ašere.“

„Já mám z létání strach, mami.“

Nic na to neřekla.

„Nebudu si mít ve Vídni s kým povídat.“

„Někoho si najdeš.“

„Tatínek říkal, že bude ve Vídni učit chasidismus.“

„Ano, to bude.“

„Ale tys říkala, že tam pojede pomáhat Židům v Rusku.“

„Ano.“

„Tak co tam bude tatínek dělat?“

„Obojí,“ odpověděla.

„Já tam nechci jet, mami. Bojím se letadel. A neumím

německy.“

/75

„Existují mnohem závažnější důvody, abychom nejezdili, než

to, jestli rád létáš nebo jestli umíš německy.“

„Jaké důvody, mami?“

„Důvody,“ řekla. „Ale na tom nezáleží, Ašere. Stejně

pojedeme.“

Tu noc za mnou přišel z lesů můj mytický předek, obr v

tmavém kaftanu a s kloboukem lemovaným kožešinou. Razil si

cestu mezi stromy panstvím svého ruského pána, až se země

otřásala, hory se chvěly a jeho hlas zněl jako hrom. Jeho slovům

jsem nerozuměl. Probudil jsem se celý vyděšený a zůstal jsem bez

hnutí ležet a poslouchat. Potřeboval jsem na záchod, ale bál jsem

se vylézt z postele. Schoval jsem se pod deku a usnul jsem.

Najednou jsem ho spatřil znovu, jak se ke mně prodírá mezi

obrovskými tújemi, jako by mé probuzení byla jenom přestávka

mezi dvěma dějstvími nějaké divadelní hry. Probudil jsem se

znovu a celý roztřesený jsem šel na záchod. Nechtělo se mi

zpátky do postele. Bez hnutí jsem naslouchal noci a potom jsem

prošel chodbou do obýváku. Bylo tam ticho a tma. Zvenku

doléhaly dovnitř noční zvuky. Mezerou v žaluziích jsem se

podíval na ulici. Byla jasná noc. Měsíc jsem neviděl, ale silnice se

v jeho chladných modrobílých paprscích strašidelně leskla a

budovy a stromy vrhaly na chodníky temné stíny. Pod stromy

jsem zahlédl nějakého muže. Byl středně vysoký, měl tmavý

plnovous, tmavý plášť a obyčejný tmavý klobouk. Kráčel ve stínu

stromů. Na okamžik se mi ztratil z očí a za chvíli jsem ho znovu

uviděl, jak se pomalu prochází pod stromy. Potom zase zmizel a

já si nebyl jistý, jestli ho vidím nebo ne, jestli jsem předtím spal a

teď jsem vzhůru, nebo jsem byl vzhůru předtím a teď se mi to

jenom zdá. Najednou jsem ho zase uviděl: šel pomalu a sám.

Potom ho pohltil stín a už se neukázal. Nevzpomínám si, že bych

si šel lehnout. Najednou jsem se probudil. Bylo ráno, já hleděl do

bílého stropu ve svém pokoji a připadal jsem si lehký, jako bych

neměl tělo, jako bych se vznášel na stínech, které vrhaly stromy

ve svitu měsíce.

„Ašere, tady máš džus,“ řekl mi otec u snídaně.

Skoro jsem nevnímal.

„Ašere.“

„V noci se mi zdálo o rebem.“ Podívali se na sebe.

/76

„Myslím, že se mi zdálo o rebem. Myslím, že se mi zdálo –

Dělal hrozný hluk a kolem byly stromy.“

„Ašere,“ řekla matka. Ucítil jsem na paži její prsty. Otec

položil džus na stůl a pohlédl na mě.

„Není to hezký svět, mami.“

Rty se jí zachvěly. Její prsty mi na okamžik sevřely ruku.

„Mami, půjdeš se mnou do školy?“

„Ano,“ řekla.

„Já pod těmi stromy nechci jít sám.“

„Půjdu s tebou, Ašere.“

Do třídy přišel mašgiach a začal potichu mluvit. Udělal jsem

tužkou tečku doprostřed čisté stránky v sešitě na hebrejštinu. Asi

osm centimetrů napravo jsem udělal další. Potom jsem obě tečky

spojil rovnou čárou. Mašgiach potichu hovořil. Kreslil jsem rovné

čáry a křivky. Tužka se pohybovala po stránce, jako by mi rostla z

ruky. Mašgiach lehce pokynul rukama. Kreslil jsem kruhy a

krátké kostrbaté čáry. Mašgiach se zvedl a pomalu ze třídy odešel.

Učitel se posadil za katedru. Položil jsem tužku a zavřel jsem

sešit. Potom jsem ho znovu otevřel a podíval jsem se na stránku.

Vzápětí jsem sešit zase zavřel. Díval jsem se, jak se mi prsty na

sešitě třesou. Dal jsem si ruce pod nohy. Pořád se mi třásly. Za

okamžik jsem otevřel sešit a znovu se podíval na stránku.

Nakreslil jsem mrtvého Stalina v rakvi.

/77

Kapitola čtvrtá

4

Nakreslil jsem ho v rakvi obklopené květinami. Nakreslil jsem

jeho oči s těžkými víčky, husté rovné vlasy a mroží knír. Nakreslil

jsem to celé zpaměti do sešitu na hebrejštinu a ještě ten den jsem

ho nakreslil znovu do sešitu na angličtinu. V dalších dnech jsem

ho kreslil pořád znovu. Nakreslil jsem ho prázdného a dutého;

nakreslil jsem ho oteklého a opuchlého. Znetvořil jsem mu tvář a

oči posadil nakřivo. Kreslil jsem pořád dokola jeho zohyzděnou,

ohavnou, strašidelnou tvář na pozadí obrovské hromady květin.

Jednou večer v tom týdnu přišel do mého pokoje otec a uviděl

stůl posetý kresbami. Obrázky ležely i na prádelníku a na podlaze.

Když jsem se vrátil ze záchodu, spatřil jsem ho, jak si kresby

mlčky prohlíží.

„Co to má znamenat?“ zeptal se.

„To jsou kresby.“

„Nebuď drzý, Ašere. Vidím, že to jsou kresby. Chumaš

studovat nemůžeš, ale na tohle si čas najdeš?“

„Arje,“řekla matka potichu. Stála ve dveřích. „Mluvím s

naším synem. Už je z něho zase umělec.“

„Arje,“ řekla znovu matka.

Oba odešli z pokoje. Posadil jsem se v pyžamu ke stolu. Vzal

jsem si jeden z uhlů, které jsem si ten den koupil u Judela

Krinského. Nepřerušovanou čárou jsem nakreslil na silný papír

obrys Stalinovy tváře, jeho oči, nos a knír. Pomalu jsem mu

nakreslil stíny kolem očí a podél hlavy. Uhlem jsem ještě nikdy

předtím nekreslil. Sledoval jsem, jak jeho mrtvý obličej dostává

hloubku. Vybarvil jsem mu místa těsně pod lícními kostmi a v

uších. Husté rovné vlasy a knír jsem až na několik rychlých tahů

nechal být. Najednou to byl člověk na papíře, měl objem a

hloubku a byl mrtvý. Potom jsem vygumoval jeho těžká víčka a

nakreslil jsem mu oči, hledící mrtvým pohledem na svět.

Posunul jsem si židli dozadu a zahlédl jsem za sebou matku.

Hleděla na Stalinův portrét uhlem.

„To je dobrá kresba, Ašere,“ řekla potichu.

„Není hezká.“

„To není,“ řekla.

Vlezl jsem si do postele.

„Děláš tatínkovi starosti s učením, Ašere.“

/78

Neodpověděl jsem.

„Nemůžeš učení jenom tak pustit z hlavy.“

„|á se učím, mami.“

„Ano. Vidíme, jak se učíš.“

„Můžu si tě někdy nakreslit, mami? Judel Krinsky říkal, že si

ho můžu nakreslit.“

„Ano,“ řekla. „Zítra?“

„Ne, zítra ne.“

„Ještě tenhle týden?“

„Tenhle týden ne. Mám práci do školy.“

„Tak příští týden.“

„Dobrá, příští týden. Ale v pondělí to nepůjde. Jedeme se

nechat do města vyfotit na pas a vyplnit nějaké formuláře.“

„Co je to pas?“

Vysvětlila mi to.

„Já nejedu,“ řekl jsem.

„Musíš se nechat vyfotit, Ašere.“

„Já do Vídně nepojedu.“

„Ašere, prosím tě, nechovej se jako malé dítě.“

„Ne!“ trval jsem na svém. „Ne. Já do Vídně nepojedu.

Zůstanu u strýčka Jicchaka.“

„Ašere.“

„Dobrou noc, mami,“ řekl jsem. „Nechceš mi odříkat krias

šemu?“

„Odříkám si ji pro sebe.“

Druhý den jsem se zeptal Judela Krinského: „Víte, co je to

pas?“

Seděl mi modelem, než přijdou další zákazníci. Hlavu držel

zpříma, ale jeho oči se natočily směrem ke mně. „Ano,“ řekl.

„Vím, co je to pas.“

„Máma s tátou chtějí, abych si nechal udělat pas.“

„Bez pasu se do Vídně nedostaneš.“

„Já do Vídně nepojedu.“

„Ašere, tvůj otec tam bude mít důležitou práci.“

Neodpověděl jsem. Dělal jsem na jeho vypoulených

smutných očích.

„Tóra říká: ‚Cti svého otce a matku,’“ řekl Judel Krinsky. „Já

vím. Umím číst Tóru.“

„Ašere.“ Dotklo se ho to.

Ukázal jsem mu kresbu. Zavrtěl užasle hlavou. „Takový

talent,“ zamumlal. „Tvůj strýček Jicchak mi o tom před časem

/79

vyprávěl, ale já poslouchal jenom na půl ucha, jako vždycky, když

se někdo chlubí. Ale tohle je opravdový talent, Ašere.“

„Co mám dělat, aby se mi ten uhel nesetřel?“

„Aha,“ řekl. „Počkej chvilku.“ Šel ke skříňce nedaleko vitríny

s malířskými potřebami a vrátil se s nějakým sprejem. „Tímhle to

postříkáš. Musíš se postavit kousek dál, aby se ti to nedostalo do

očí.“ Stisknul rozprašovač a přejel plechovkou rychle sem a tam

přes kresbu. Sprej pronikavě čpěl. „Nečichej to, Ašere. Pojď dál.“

Pustil rozprašovač a podíval se na papír. Prohlížel si ho dlouho.

„Je to výborná kresba, Ašere,“ řekl potichu. „Syn reba Arje Lva

má obrovský talent.“

„Nechte si to,“ řekl jsem.

Podíval se na mě.

„Nechte si tu kresbu, prosím vás.“

Zamrkal. „Mockrát ti děkuju.“ Znovu se na kresbu zadíval.

Potom jsem zašel do klenotnictví a hodinářství strýčka

Jicchaka. Místnosti jasně osvětlovaly stropní zářivky. Vitríny se

leskly a zářily. Byl to velký obchod a mně se ani nechtělo jít

dovnitř, protože světlo bylo studené jako odraz slunce na

vzdáleném ledu.

Strýček stál za prostřední vitrínou. Měl na sobě tmavý oblek a

kouřil doutník. Za řadou vitrín nalevo obsluhoval nějaký mladý

muž dva zákazníky. Napravo od dveří stál hodinářský pracovní

stůl. Seděl za ním drobný muž s šedivým vousem a díval se do

hodinek pod mikroskopem. Strýček, mladý muž i hodinář měli na

hlavách tmavé jarmulky.

„Á, můj synovec malíř,“ přivítal mě strýček Jicchak. Vlhké

rty se mu kolem doutníku roztáhly do úsměvu. „Chceš mi prodat

nějaký obrázek?“

„Můžu u vás zůstat, až máma s tátou odjedou do Vídně?“

Přestal se usmívat a vytáhl doutník z úst. Na jeho kulatém

masitém obličeji se zračilo překvapení. „O čem to mluvíš,

Ašere?“

„Já nechci jet do Vídně.“

„Já vím, že nechceš jet do Vídně. Celý svět ví, že nechceš jet

do Vídně.“

„Nepojedu. Můžu bydlet u vás?“

Hleděl na mě s nedůvěrou. Vypadal, jako by chtěl něco říct,

ale nemohl najít správná slova.

„Řekl jsem mámě, že mě necháte bydlet u sebe.“

/80

„Tys řekl –“ Hlas mu zněl najednou nakřáplé; hlučně si

odkašlal. Zákazníci se k němu otočili. „To si musím rozmyslet,“

řekl. „Taková věc se nedá rozhodnout jen tak. Musím si to nechat

projít hlavou, Ašere.“

„Strýčku Jicchaku, neměl bych kde zůstat, kdyby to nešlo u

vás. U tety Ley v Bostonu být nechci. Chci zůstat tady, mezi

svými.“

„Musím o tom popřemýšlet, Ašere.“

Vyšel jsem z obchodu do březnového večera. Když jsem

míjel velké zářivé výlohy, podíval jsem se dovnitř a spatřil jsem

strýčka, jak chvatně vytáčí nějaké číslo na telefonu na pultě.

„Ašere, proč jsi mluvil se strýčkem Jicchakem o tom, že bys u

něho chtěl bydlet?“ zeptal se mě večer otec.

„Protože budu potřebovat někde bydlet, tati.“

„Přestaneš s těmi hloupostmi?“

„To není žádná hloupost.“

„Přestaň s tím,“ řekl otec.

„To neni žádná hloupost, tati.“

„Ribono šel olam,“ řekl otec. „Co to děláš?“

„Už bys měl jít do postele, Ašere,“ řekla matka potichu.

„Mám jít s tebou?“

„Ano, mami.“

Zatímco jsem se převlékal do pyžama, prohlížela si kresby na

stole.

„Ten uhel sis koupil u Judela Krinského?“ zeptala se. „Ano.“

Když jsem si lehnul, přišla ke mně a řekla: „Chováš se k

tatínkovi ošklivě, Ašere.“ Nic jsem na to neřekl. „Neměl bys mu

takhle ubližovat.“

„Mně to je jedno.“

„Takhle nesmíš mluvit, Ašere.“

„Já to nechci zase ztratit,“ řekl jsem.

„Co?“ Upřeně mě pozorovala.

„Nechci o to zase přijít, mami. Na ničem jiném mi nezáleží.“

Dlouho nic neříkala. Potom odešla, aniž mi popřála dobrou noc.

V pondělí jsem nešel s rodiči pro pas. Rozhodli se, že půjdou

jindy. Matka řekla, že to nespěchá. Na pasy bylo ještě času dost.

Pro mě bylo důležitější, abych nezmeškal školu.

Šel jsem do školy. Druhý den letěl otec do Washingtonu.

/81

Ve středu večer seděla matka u okna v obýváku, já seděl

kousek od ní na klubovce a kreslil jsem barevnými křídami její

portrét.

„Měla bych se učit na test z historie,“ řekla.

„Mami, nehýbej hlavou, prosím tě.“

„Jak ti je, když kreslíš, Ašere? Máš z toho dobrý pocit?“

Mlčel jsem.

„Přemýšlela jsem o tom. Musí to být hezké.“

Kreslil jsem její oči, sytě hnědé oči, drobná ústa, rovný nos a

jemně tvarované lícní kosti. Připadala mi malá a křehká, jako

malý ptáček, kterého člověk drží v dlani. Její pleť byla světlá a

hladká a voněla teplem a nočními květinami. Obličej jsem jí

jemně vystínoval teplými hnědými hlinkami a jenom na bílý krk

jsem použil nepatrně chladné chromové zeleně.

Zaslechl jsem, jak se mě ptá: „Proč kreslíš, Ašere?“

Neodpověděl jsem.

„Co to pro tebe znamená? Protože nám tím můžeš ublížit.“

Opatrně jsem vetřel červenou hlinku do stínu pod jemnou křivku

její čelisti.

„Ašere,“ říkala. „Ašere.“

„Promiň, mami. Co jsi říkala?“

„To nebylo důležité,“ odpověděla za chvilku.

Ukázal jsem jí kresbu.

Prohlížela si ji hodně dlouho. Potom řekla: „Co budeme dělat,

Ašere?“ Mlčel jsem.

„Ribono šel olam, co budeme dělat?“

„Musím na to nastříkat fixativ, mami.“

Cestou z pokoje jsem na sobě cítil její pohled.

Otec se vrátil z Washingtonu ve čtvrtek pozdě večer a v pátek

časně ráno odešel do své kanceláře. Viděl jsem ho až odpoledne,

když se vrátil domů, aby se připravil na šábes.

Byl jsem ve svém pokoji, když přišel. Za několik minut jsem

slyšel, jak se baví v kuchyni s matkou. Pak najednou zvýšil hlas.

Mluvil v jidiš. V posledních týdnech mluvil jidiš stejně často jako

anglicky. Nerozuměl jsem mu. Zaslechl jsem matku, jak říká

anglicky: „Je u sebe, Arje.“ Začali mluvit potichu. Za okamžik

jsem slyšel, jak jdou do ložnice.

Večer jsme seděli u šábesového stolu, jedli jsme a zpívali

zmirot. Otec toho moc nenamluvil. Když zpíval, držel si hlavu v

dlaních a pomalu se kýval dopředu a dozadu. Zpívali jsme s

matkou s ním.

/82

Ten večer jsem si začal uvědomovat, že se něco děje s mýma

očima. Díval jsem se na otce a viděl jsem čáry a plochy, které

jsem nikdy předtím neviděl. Cítil jsem očima. Cítil jsem, jak mé

oči přejíždějí po vráskách kolem jeho očí a přes hluboké rýhy na

čele. Bylo mu pětatřicet let a na tváři a na čele měl vrásky. Cítil

jsem je očima a cítil jsem také dlouhou, rovnou, plochou kobylku

jeho nosu, sytě temné oči, silné, husté oblouky jeho zrzavých

obočí a husté zrzavé vousy, lehce prošedivělé – šedivé pramínky

jsem viděl v chomáči vousů pod rty. Cítil jsem čáry a body a

plochy. Cítil jsem texturu a barvu. Viděl jsem šábesové svíčky

planoucí zlatě a rudě. Viděl jsem matku, drobnou a hřející a

hebkou v krásných šábesových šatech bleděmodré a bílé barvy.

Viděl jsem své ruce, bílé a kostnaté, své dlouhé a tenké prsty a v

zrcadle nad kredencí bledou tvář s černýma očima a zrzavou

kšticí. Měl jsem pocit, jako by se na mě hrnuly tvary a textury

okolního světa. Zavřel jsem oči a pořád jsem to všechno viděl

uvnitř. Viděl jsem dalším párem očí, které náhle ožily. Seděl jsem

na židli a měl jsem strach.

Otevřel jsem oči. Rodiče se na mě dívali. „Jsi v pořádku,

Ašere?“ zeptala se mě matka. „Jsem.“

„Vypadáš – Nemáš horečku?“ Položila mi dlaň na čelo. Nad

očima jsem viděl její prsty. „Ne,“ řekla a odtáhla ruku.

Otec začal znovu zpívat. Slyšel jsem ho jakoby zdálky, ale

zřetelně jsem viděl drobounké záhyby kůže u vnějších koutků

jeho očí, široké chřípí nosu a linii rtů pod nezastřiženým knírem.

Najednou otevřel oči. Možná na sobě cítil můj pohled. Díval se

přímo do mých očí. Jeho oči, jasné a tmavé, se zaklesly do mých a

já cítil nekonečně dlouho jeho sílu a věděl jsem, odkud ji čerpá –

a sklopil jsem pohled na stůl.

Potom jsem zaslechl, jak potichu říká: „Nakreslil jsi krásný

obrázek maminky, Ašere.“ Mluvil v jidiš. „Moc krásný.“ Zavřel

oči a prozpěvoval si jednu pomalou ladovskou melodii, kterou mi

před lety často zpíval ještě předtím, než maminka onemocněla.

Potom oči znovu otevřel. „Máš obrovský talent. Nevím, jestli je to

dar od Ribono šel olam nebo z Druhé strany. Pokud pochází z

Druhé strany, tak je to hloupost, nebezpečná hloupost, protože tě

vzdálí Tóře a tvému lidu a nakonec budeš myslet jenom na sebe.

Chtěl bych ti něco říct. Poslouchej mě, Ašere. Asi před

pětadvaceti lety zavřeli komunisté v Rusku všechny ješivy a

studenti byli rozptýleni po malých skupinkách na různá místa.

Jediné skupinky, které nepřestaly bránit Tóru před jejími

/83

nepřáteli, byli ladovští a breslovští chasidé. Otec našeho rebe, ať

odpočívá v pokoji, bojoval za založení ješiv, šel do vězení, a než

se nakonec dostal z Ruska a přijel do Ameriky, málem přišel o

život. Posloucháš mě, Ašere? Posledních deset let před druhou

světovou válkou provozovali ladovští chasidé v Rusku ilegální

ješivy a pomáhali udržovat Tóru naživu. Byly to malé ješivy, tu

deset, tam dvacet a jinde třeba čtyřicet studentů. Tóra žila.

Maminka našla nedávno v jedné knihovně v New Yorku starý

výtisk Sternu. Stern byly noviny, které vydávali na Ukrajině

židovští komunisté, kteří nenáviděli Pána světa a jeho Tóru. Tihle

židovští komunisté tvrdili, že se jim podařilo zničit židovství v

Rusku. V cestě jim stáli jenom ladovští a breslovští chasidé.

Napsali to sami komunisté, Ašere.“

„Ano,“ zašeptala matka. „To je pravda.“

„A teď mě dobře poslouchej, Ašere. Vím, že jsi ještě malý

chlapec, ale snad tomu budeš rozumět. Někdo se kdysi zeptal, jak

je možné navázat spojení mezi člověkem a Pánem světa.

Odpověď zněla, že první krok musí udělat člověk. Aby vzniklo

spojení člověka s Pánem světa, musí existovat nějaký otvor,

průchod, byť by byl malý jako ucho jehly. Ale člověk musí ten

otvor udělat sám; člověk musí udělat první krok. Potom nastoupí

Pán světa, abych tak řekl, a průchod rozšíří. Musíme budovat

průchody pro naše lidi v Rusku, Ašere. Musíme budovat

průchody, aby do nich mohli vejít. Ze své strany otvory dělat

nemohou, tak je musíme dělat na své straně my. Rozumíš mi,

Ašere?“ Mlčky jsem přikývl.

„Židé v Evropě prahnou po Tóře. Rebe mě posílá do Evropy,

abych tam založil centra pro Tóru. Naši lidé v Rusku prahnou

slyšet slova zvenku. Rebe mě posílá do Evropy, abych pro ně

vybudoval průchody. To je důležitější než cokoli jiného. Jsou to

židovské životy, Ašere. Pro Pána světa je ze všeho nejdůležitější

židovský život. Rozumíš mi?“

Mlčel jsem. Viděl jsem jeho temné oči a v nich mocný sen a

nezmohl jsem se na slovo.

„Ašere,“ řekl otec.

„Já myslím, že tomu Ašer rozumí,“ zašeptala matka. „Ať

řekne sám, jestli tomu rozumí.“

„Rozumím tomu, tati.“

Chvíli mlčky pokyvoval hlavou. Potom řekl: „Dopij ten čaj,

Ašere. Zazpíváme si ještě nějaké zmirot.“

/84

Když si později matka sedla na kraj mé postele, řekl jsem jí:

„Já jsem taky židovský život, mami. Na mně taky Ribono šel

olam záleží.“

Její tenké ruce si pohrávaly s knoflíkem na šatech. „Ano,“

řekla potichu.

„Má ke mně někdo zodpovědnost?“ Vypadala, jako by

nevěděla, co říci. „Mami?“

„To, že tě bereme do Vídně, není nezodpovědné, Ašere.“

„Já nechci jet. Bojím se. Něco mi říká, že bych neměl jezdit.“

„Teď se chováš jako malé děcko.“

„Říká to, že bych neměl jezdit, mami.“

„Ašere, prosím tě.“

„Můžu bydlet u tety Ley v Bostonu? Ne, v Bostonu ne.

Musím zůstat tady. Musím zůstat v naší ulici, mami. Proč mě

nikdo neposlouchá?“

Položila mi ruku něžně na tvář. Viděl jsem její bílou kůži,

vystouplé kosti a žíly. Měla studené prsty. Když se pohnula, šaty

jí potichu zašustily.

„Všichni poslouchají,“ řekla. „Kdyby tě nikdo neposlouchal,

nebyly by žádné potíže, Ašere.“

Strýček Jicchak k nám přišel s rodinou na první seder

Pesachu. Byl to dlouhý, slavnostní seder, plný zpěvu a slov o Tóře

a vyprávění o našem rebe a jeho otci. Můj otec seděl na židli na

vysokých poduškách. Měl na sobě bílý bavlněný hábit a svou

mohutnou postavou, dlouhým rudým plnovousem a tmavýma

očima vévodil celé místnosti.

Už si nevzpomínám, jak k tomu došlo, ale někdy během

sederového jídla jsem se ocitl se strýčkem v mém pokoji.

Prohlížel si některé z mých kreseb.

„Ano,“ řekl. „Umíš kreslit. Miliony lidí umí kreslit.“

Odvrátil jsem od něho pohled. Tváře mi hořely.

„Tvůj otec neví, co si má s tebou počít, Ašere.“

„Můžu u vás zůstat? Mohl bych pracovat u vás v obchodě.

Měl byste pro mě nějakou práci?“

„Poslyš, Ašere. Byl bych rád, kdybych ti to mohl říci, aniž

bych se tě nějak dotkl. Chováš se jako malé dítě. Všichni říkají, že

se chováš jako dítě.“

„Mohl bych vám dělat poslíčka, strýčku Jicchaku. Přijde vás

to levně. Potřebuju jenom nějaké peníze na uhel a papír a nějaké

drobnosti.“

„A kde bereš peníze teď, Ašere?“

/85

„Schovávám si ty, co mi dává máma na bonbóny.“

„Proboha, Ašere, kdy vyrosteš? Tvůj otec z tebe šílí.“

„Nemohl bych zůstat u vás?“

„Ne, to tedy nemohl. Ty si myslíš, že tě můj bratr nechá

bydlet u mě, až odjede s tvou matkou do Evropy? Co se to s tebou

děje, Ašere? Připadá mi, jako bys už nedokázal myslet hlavou.“

Možná budu muset nakonec bydlet u tety Ley, pomyslel jsem

si. Ale z naší ulice odejít nemůžu.

„Pojďme zpátky k sederu,“ řekl strýček Jicchak. Když jsme

vycházeli z pokoje, řekl mi: „Poslyš, Ašere, nechci ti lhát. Na

mém rozhodnutí se tím sice nic nezmění, ale budu k tobě

upřímný. Miliony lidí umí kreslit, ale myslím, že zdaleka ne

všichni kreslí jako ty.“

O Pesachu jsme neměli školu. První z prostředních dnů

svátku jsem šel za Judelem Krinskym. Jedl právě za pultem

natvrdo vařené vejce a macesy. Přivítal mě rozvážně.

„Buď zdráv, Ašere. Všichni o tobě mluví.“

„Byli ladovští a breslovští chasidové jedinými Židy v Rusku,

kteří bránili Tóru před židovskými komunisty?“

Tvářil se překvapeně. „Ach tak,“ řekl s plnou pusou a polkl.

Maces mu ale zaskočil a on se rozkašlal, až mu vytryskly slzy z

očí. Zhluboka se nadechl a utřel si oči rukávem bílého pláště.

„Mohl bys nejdřív pozdravit, Ašere. Člověk nemůže jíst vejce

natvrdo a macesy a zároveň odpovídat na vážné otázky.“ Chvíli

kousal a znovu polknul. „Na co ses to vůbec ptal?“

Zopakoval jsem mu svou otázku.

„Co tak najednou? Kdo ti řekl o židovských komunistech?“

„Tatínek.“

„Aha,“ pokýval hlavou. „Chápu.“ Položil zbytky vejce a

macesů na papír, rozložený na pultě, a otřel si ruce do kapesníku.

Rozhlédl se kolem sebe. Bylo brzy odpoledne a my jsme byli v

obchodě sami. Venku svítilo jasné dubnové slunce. „Já nevím,

jestli byli jediní,“ řekl. „Ale bojovali. Nejen proti židovským, ale i

proti ostatním komunistům. Židovští komunisté byli někdy horší

než gójové. Na židovské komunisty se zeptej maminky, Ašere.

Učí se o Rusku. Ano, my a breslovští jsme bojovali a oni nás za to

nenáviděli a pořád nás nenávidí, alespoň ti, které nechal Stalin

naživu. Tajná policie se dověděla o ladovských nebo breslavských

Židech a v pátek večer je přišla zatknout. Věděli, že tehdy budou

doma se svými rodinami. Na Sibiři jsem poznal jednoho

breslovského chasida a ten mi řekl, že ve městě Uman zatkli v

/86

roce 1938 devětadvacet breslovských chasidů. Obvinili je z toho,

že chtěli založit ilegální trockistickou organizaci a od svých přátel

z Ameriky k tomu dostávali šeky. Jsi ještě malý, Ašere.

Nedokážeš pochopit, jak nesmyslné to bylo obvinění. Breslovští

chasidové organizující trockistickou skupinu! Tloukli je a mučili.

Jednoho z nich zbili před ostatními, aby se přiznali. Kromě toho

hladověli, protože se nechtěli špinit jídlem, které dostávali. Tři z

nich ve vězení v Umanu zemřeli. Zbytek poslali na Sibiř. Po válce

jsem se dověděl, že přežili jenom tři. Breslovského chasida, který

mi to vyprávěl, odvezli o několik týdnů později z mého tábora a já

ho už v životě neviděl. Nevím, jestli je to jeden z těch tří.

Nenáviděli nás, měli z nás strach, zavírali nás a zabíjeli, kdykoli

se jim naskytla příležitost.“

Rychle se rozhlédl kolem. Zhluboka se nadechl. Zamyšleně

hleděl na maces na pultě. „Když jsem tě poprvé viděl, pracoval

jsem v koloniálu plném macesů. Abychom v Rusku sehnali

maces, museli jsme obrátit celý svět vzhůru nohama. Lidé chodili

kvůli macesům do vězení. Je to divný svět, Ašere. Někdy mě

napadá, že Pán světa pečuje o nějaký jiný svět a ten náš, Bůh

chraň, zanedbává. Nechceš kousek macesu, Ašere?“

Neměl jsem chuť. Vyšel jsem z obchodu na ulici. Byl jeden z

prvních teplých dnů po nekonečné zimě.

Kráčel jsem pomalu pod stromy po Brooklyn Parkway. Na

lavičkách na ostrůvcích podél silnice seděly stařeny, vyhřívaly se

na slunci a povídaly si. Pesach se chýlil ke konci. Zanedlouho už

si nebudu chodit povídat s Judelem Krinským a naše ulice pro mě

přestane existovat, přemítal jsem. Ve vzduchu bylo cítil blížící se ,

léto, spěch a odjezd, světlo a stín, záře a tma. Černý kov

požárního hydrantu se leskl na slunci. Na jedné z laviček se vesele

smála vychrtlá stařena s obličejem samá kost a kůže. Podél

dálnice šel nějaký malý chlapec s jarmulkou a pejzy a ztěžka za

sebou vlekl pravou nohu v kovové dlaze. Viděl jsem děvčátko a

chlapce ve věku asi tří a sedmi let. Povídali si, smáli se, drželi se

za ruce a mávali jimi. Chlapec měl jarmulku a pejzy; pod košilí

mu vyčnívaly třásně a třepotaly se ve vzduchu. Vypadali jako

bratr a sestra. Kolikrát jsem takhle viděl nějaké sourozence kráčet

po Brooklyn Parkway? Kolikrát? Něco se mi dělo s očima a

hlavou a já nevěděl, co si s tím mám počít.

Když jsem se vrátil domů, paní Rackoverová mě přivítala

slovy: „Kdes byl? Už je to víc jak hodina, cos měl přijít na oběd.“

„Procházel jsem se.“

/87

„Milostpán se procházel a mě může trefit šlak. Běž si umýt

ruce a já ti připravím něco k jídlu.“

„Kde je maminka?“

„Šla do knihovny. Tak běž si umýt ty ruce, Ašere. Nebudu na

tebe čekat s obědem celou věčnost.“

„Byli moc krásní,“ řekl jsem. „Proč jsem to neviděl dřív?“

„Cože?“ zeptala se paní Rackoverová.

„Jestlipak mají rodiče,“ řekl jsem.

„Co se to s tebou děje, Ašere? Jsi v pořádku? Nemáš

horečku?“

„Ne.“

„Běž si umýt ruce. Já se snad z těch tvých obrázků a

tvrdohlavosti zblázním. Takhle se chová židovský chlapec k

rodičům? Měl by ses stydět.“

Jak to, že jsem si toho nevšiml dřív? vrtalo mi pořád hlavou.

Něco se stalo s mýma očima a hlavou. Díval jsem se na své oči a

hlavu v zrcadle nad umývadlem v koupelně. Vypadal jsem stejně

jako vždycky, tmavé oči a zrzavá kštice. Ale někde uvnitř se

mnou něco stalo. A připadalo mi, že tentokrát se nebojím.

Celé odpoledne jsem kreslil sourozence, které jsem viděl na

unci. Pamatoval jsem si jejich úzké obličeje a kreslil jsem je, jak

si vykračují podél dálnice. Potom jsem je nakreslil, jak na nějaké

venkovské cestě pod vysokými stromy honí motýla; jak čtou a

povídají si spolu; jak spolu přecházejí ulici; jak se spolu smějí.

Stůl, prádelník a postel pokrývaly kresby. Navečer jsem šel ven a

procházel jsem se podél dálnice, ale nespatřil jsem žádnou dívku a

chlapce, kteří by vypadali jako sourozenci.

Když se matka vrátila s náručí knih z knihovny, byl jsem ve

svém pokoji. Položila knihy na odkládací stolek na chodbě a

svlékla si plášť. Zavolal jsem ji k sobě.

„Podívej,“ řekl jsem a ukázal jsem na kresby.

„Teď ne, Ašere.“

„Prosím tě, mami.“

Vypadala, že je netrpělivá, a zběžně přelétla pohledem

několik kreseb. Potom se posadila na postel a pozorně si je

všechny prohlédla. Dlouho se dívala na kresby sourozenců, jak si

čtou a povídají. Položila kresby zpátky na postel. Oči měla široce

rozevřené a plné slz. Bez jediného slova odešla z pokoje. Slyšel

jsem, jak se potichu zavřely dveře do ložnice. Chvíli jsem čekal a

potom jsem se šel podívat na knihy, které nechala na stolku na

/88

chodbě. Všechny byly o Rusku. Jedna z nich byla ruská

gramatika.

Druhý den se mě zeptal otec u šábesové večeře: „Vypadáš

poslední dny nějak smutně, Ašere.“

„To je mi líto, tati.“

„Vadí ti, že jsem tolik pryč?“

„Ano.“

„I mně vadilo, že můj otec, ať odpočívá v pokoji, věčně

cestuje. Ale já nevím, jak jinak by se ta práce dala udělat. Jestliže

se chceš dotknout srdce nějakého člověka, musíš vidět jeho tvář.

Do duše se nedostaneš telefonem.“ Pomalu si prohrábnul zrzavé

vousy. Potom řekl tichým, zpěvavým hlasem: „První cadikové,

kteří byli prvními žáky Baal Šem Tova, také cestovali. Někteří z

nich odešli dobrovolně do vyhnanství, aby odčinili hříchy Izraele

a uspíšili vykoupení. Další hledali unesené židovské děti, aby za

ně mohli zaplatit výkupné. Jiní cestovali až na konec světa a

hledali učitele, jehož duše byla stejná jako jejich, s nímž by mohli

studovat Tóru. A jiní zase cestovali z místa na místo, učili slova

Baal Šem Tova a obraceli lidská srdce a duše na chasidismus. Můj

otec, alav ha-šalom, po němž jsi dostal své jméno, byl velký

učenec. To přece víš, Ašere. Nějaký čas bydlel s mým otcem

vyslanec rebeho otce. Studovali spolu. Rok na to se otec

přestěhoval s rodinou do Ladova a vyslancem rebeho otce se stal

on. Tu noc, kdy zemřel, se spolu dohodli, že otec odjede na

Ukrajinu, aby tam zakládal podzemní ješivy. Měli hlavy plné

plánů pro Tóru. Zapomněli, že druhý den jsou Velikonoce. Ten

opilý sedlák na to ale nezapomněl.“ Odmlčel se. Oči se mu leskly

ve světle šábesových svíček. Za okamžik pokračoval stejným

zpěvavým hlasem: „Když mohl rebeho otec přijet do Ameriky,

vzal s sebou mě, strýčka Jicchaka a naši matku, ať odpočívá v

pokoji. Bylo mi tehdy čtrnáct. Na tu cestu nezapomenu.“ Znovu

se odmlčel a zazpíval kousek jedné zmirot. „Ano,“ zašeptal.

„Rebeho otec měl pocit, že něco na světě zůstalo nedokončené.“

Zazpíval další sloku. Potom přestal a zavřel oči. S očima stále

zavřenýma pak řekl: „Zpívej se mnou zmirot, Ašere. I ty, Rivko.

Zpívejte se mnou.“

Když jsem večer uléhal do postele, matka se mě zeptala:

„Rozuměl jsi tomu, co ti tatínek říkal?“

„Ano.“

/89

„Chápeš, co to znamená nechat nedokončený obrovský kus

práce?“

„Myslím, že ano, mami.“

„To je dobře. Moc na tom záleží.“

„Proč studuješ ruské dějiny, mami?“

„Abych mohla pomáhat tatínkovi.“

„Měl tvůj bratr jet do Evropy a dělat to, co bude dělat

tatínek?“

„Ne. Strýček Jaakov,“ – rty se jí zachvěly – „měl učit ruské

dějiny na Newyorské univerzitě. Kromě toho měl dělat vládního

poradce.“

„Poradce americké vlády?“

„Ano.“

„A ty budeš poradcem americké vlády, mami?“

„Ne,“ řekla. „Nebudu. V červnu dokončím vysokou školu a v

říjnu odjedu s tebou a tatínkem do Vídně. Odříkáš mi krias

šemu?“

Odříkal jsem jí modlitbu.

O něco později jsem ve zmateném a neklidném spánku ucítil,

že oba stojí u mé postele a něco si šeptají. Něčí ruka mi rovnala

přikrývku. Potom jsem na tváři a na čele ucítil prsty. Otcovy

prsty. Pak jsem necítil nic, ale věděl jsem, že tam pořád stojí.

Potom z pokoje odešli.

Tu noc jsem znovu viděl svého mytického předka, jak se řítí

obrovskými kroky krajinou, jak překračuje zasněžené hory a

široká a úrodná údolí, jak cestuje, bez ustání cestuje. Viděl jsem

ho kráčet přes půvabné vesničky a území věčného sněhu a ledu.

Viděl jsem ho nakukovat do oken tajných ješiv a do ubikací

sibiřského tábora. Měl jsem dojem, že říká hromovým hlasem:

„Uvnitř je větší zima než venku. A jak nakládáš se svým časem

ty, můj milý Ašere?“ Probudil jsem se a zůstal jsem ležet. Potom

jsem slezl z postele, šel jsem k psacímu stolu a rozsvítil jsem

lampu. Díval jsem se na kresby sourozenců. Vypadaly jako nějaké

mazanice, stvořené absurdním a dětským pohybem ruky, jako

nějaké ubohé laškování. Existovala kamenná vězení a pusté

končiny sněhu a noci. Čím byla kresba ve srovnání s temnotou

Druhé strany? Čím bylo pero, papír a barevné křídy tváří v tvář

zlu, které v sobě skrývá ulita? Najednou jsem si připadal jako

pohřbený zaživa. Zhasnul jsem světlo a šel jsem si zase lehnout.

Dokonce i ve tmě jsem rozeznával různé odstíny černi v pokoji a

pruh mdlého světla, které pronikalo dovnitř mezi spodním

/90

koncem rolety a okenním parapetem, hrálo si na stěně u stolu a

odráželo se od kreseb. Co ode mě chceš? zeptal jsem se v duchu.

Jsem jenom desetiletý kluk. Desetiletí kluci si hrají na ulici, honí

se po chodbách činžáků, pro ukrácení odpoledne jezdí nahoru a

dolů výtahem, běhají za auty po New York Avenue. Jestli

nechceš, abych ten talent používal, proč jsi mi ho tedy dával?

Nebo snad pochází z Druhé strany? Bylo strašné pomyslet, že by

můj talent pocházel z říše zla a ohavnosti. Jak mohou zlo a

ohavnost darovat krásu? Ležel jsem na posteli a dlouho jsem

přemýšlel, co vůbec ode mě chce. Pak mě přemohla únava a já

začal pomalu usínat. Myslel jsem, že zase uvidím mého

mytického předka, a bránil jsem se spánku. Cítil jsem ale, jak

odplouvám. V tu chvíli jsem si uvědomil, že jsem znesvětil šábes

tím, jak jsem rozsvítil a zhasnul, když jsem si prohlížel kresby.

Ještě nějakou chvíli trvalo, než jsem konečně usnul.

O Pesachu ruská vláda oznámila, že lékaři, uvěznění za

Stalina, byli propuštěni na svobodu; v oznámení stálo, že všechna

obvinění byla lživá. Otec se po telefonu dověděl, že dva z

židovských lékařů ubila k smrti policie ve vězení.

Bylo prý propuštěno patnáct lékařů. Vzpomněl jsem si, že

jich zavřeli devět. Na rozdíl v jejich počtu jsem se neptal. Byl

jsem unavený, moc unavený.

Ve čtvrtek po Pesachu jsem šel s rodiči pro pasy.

/91

Kapitola pátá

5

Vzpomínám si, jak jsem nakreslil hořící dům, velkou

mramorovou budovu stojící na zelené mýtině a obklopenou

nevysokými kopci. Nakreslil jsem ji barevnými křídami a mramor

jsem udělal světlomodrý, protkaný bílými nepravidelnými

žilkami. Na vrcholku byla posazená zlatá kupole lemovaná

purpurovými arabeskami; okna byla vysoká a klenutá, podobná

oknům ladovské budovy. Z oken šlehaly plameny, olizovaly

střechu a zakusovaly se do mramoru. Matku zajímalo, co to je, a

já jí vysvětlil, že to je knihovna v Alexandrii, kterou nařídili spálit

muslimové, protože žádné knihy v ní se nemohly rovnat Koránu.

Pamatovala si maminka, jak mi o tom vyprávěla? Nepamatovala.

Proč jsem nakreslil takový obrázek? To jsem nevěděl. Co pro mě

znamenal? Pokrčil jsem rameny.

Nakreslil jsem hořící knihu. Potom jsem nakreslil hromadu

hořících knih, hořící domy, hořící ladovskou budovu. Matka se

přestala ptát, co to všechno znamená.

Někdy v té době mě vzala k našemu rodinnému lékaři.

Šťouchal do mě, dloubala poklepával. Copak to ten náš Ašer Lev

kreslí? Uši jsou v pořádku. Hrudník také. Už jsi byl někdy v

muzeu? Nebyl? Strávit odpoledne v dobrém muzeu je balzám na

duši – použil hebrejské slovo „nešama“. Jsi hubený, ale zdravý.

Ano, pošlu tě k někomu s očima. Jak se daří manželovi? Slyšeli

jste o těch lékařích? Pozdravujte ho ode mne. Vyřiďte mu, že na

něho tenhle židovský lékař narozený v Americe často myslí.

Sbohem, Ašere. Maluješ olejovými barvami? Ne? Až je budeš

používat, buď opatrný na lupínkovou bělobu. Obsahuje olovo.

Kdyby se ti dostala do těla, mohla by ti ublížit. Ber to jako radu

od kolegy. Maluji o nedělích. Sbohem, Ašere. Sbohem, paní

Lvová.

Za pár dní jsem šel k očnímu lékaři. Dal si na prohlídce

záležet. Oči jsem měl v pořádku, brýle jsem nepotřeboval. Ne,

vůbec nic s očima nemám. Potom jsem šel k dalšímu lékaři. Byl

mladý, měl tlusté brýle a křečovitě se usmíval. Musel jsem hrát

nějaké hry, odpovídat na otázky a kreslit obrázky. Pár dní předtím

jsem viděl, jak na Kensington Avenue srazilo auto velikou

šedivou kočku. Odběhla do přilehlé uličky a spodní část těla

vlekla nepřirozeně za sebou. Na zemi po ní zůstaly kapky lesklé

/92

krve. Nakreslil jsem lékaři tu kočku. Nakreslil jsem ji pod koly

vozu a potom v uličce tak, jak jsem si ji později představoval.

Prohlížel si kresby velice dlouho. Už se neusmíval. Nevím, co

řekl matce, ale celou cestu z jeho ordinace byla nezvykle zamlklá.

Otec byl ten den v Montrealu.

Druhý den ve třídě se ke mně naklonil můj soused, sedící

napravo, a zašeptal v jidiš: „Ašere, co to děláš?“

Slyšel jsem ho, ale nerozuměl jsem jeho slovům, a tak jsem si

hrál s perem dál.

„Ašere,“ slyšel jsem, jak říká stále ještě šeptem, ale o poznání

hlasitěji než předtím. „Jak jsi mohl něco takového udělat?“

Cítil jsem, jak se spolužák za mnou naklání dopředu a dívá se

mi přes rameno. Soused nalevo se díval také. Kolem to zašumělo

a ozval se překvapený šepot. Potom se ke mně zepředu otočil

uhrovitý kluk s vysokým nosovým hlasem, kterému věčně teklo z

nosu, podíval se a zaječel, že to muselo být slyšet až na druhé

straně ulice: „Ty jsi znesvětil svatou knihu! Ašere Lve, zneuctils

jméno Boží! Znesvětil jsi Chumaš!“ Vypadal vyděšeně a tvářil se,

jako by se mu před očima náhle zjevilo ztělesnění Druhé strany.

Vstal z lavice a poodstoupil ode mne.

Třída studovala Leviticus. Učitel, mladý absolvent ladovské

ješivy s tmavým plnovousem, právě vysvětloval různá pojetí

svatosti. Když místnost prořízl pronikavý hlas, ve třídě se

okamžitě rozhostilo ticho. Slyšel jsem, jak se ke mně všichni

otáčejí a dívají se na mě.

Podíval jsem se na své ruce. Držel jsem v nich staré plnicí

pero značky Waterman, které mi kdysi věnoval otec. Když jsem

ráno vycházel z mého pokoje, strčil jsem si ho do kapsy. Teď

jsem ho držel v ruce. Přes celou stránku Chumaše jsem sytým

černým inkoustem nakreslil nějaký obličej. Měl tmavé vousy a

vlasy, tmavé oči a bylo na něm něco hrozivého. Na hlavě měl

posazený obyčejný klobouk.

Učitel stál u mé lavice a díval se na kresbu. Řekl potichu v

jidiš: „Co jsi to udělal, Ašere?“

Nevěděl jsem, co mám říci. Nepamatoval jsem si, že bych to

kreslil.

„Co by na to řekl tvůj otec?“ zeptal se učitel. Nevypadal, že

by se hněval, spíš mu to bylo líto. Hlas měl trpělivý a laskavý.

Celý jsem hořel a najednou jsem byl hrozně unavený. Chtěl

jsem si jít domů lehnout.

/93

„Jsem překvapen,“ řekl. „Mrzí mne, že syn Arje Lva provedl

něco takového. Nevím, co bych k tomu měl říci. Buď tak hodný,

Ašere, a už to víckrát nedělej. Kreslit do Chumaše znamená

znesvětit jméno Boží.“

„A podívejte, co nakreslil!“ přisadil si usmrkaný kluk.

Učitel se k němu otočil. „Děkuji ti,“ řekl potichu. „Ale

nepotřebuji k tomu tvůj komentář. Teď se všichni laskavě vraťte

ke svým Chumašům. Budeme pokračovat ve vyučování. I ty,

Ašere. Polož to pero a věnuj se Chumaši.“

Sklonil jsem hlavu nad Chumaš. Díval jsem se na tvář, hledící

na mě ze stránky. Oči jsem nakreslil poněkud šikmo a rty pod

knírem měly cynický výraz. Rebe vypadal zle a hrozivě; rebe,

hledící na mě z Chumaše, vypadal jako by mi chtěl ublížit. Přesně

takový výraz by měl na tváři, kdyby se rozhodl mi ublížit. Právě

tak se tvářil, když řekl otci, že pojede do Vídně. Podíval jsem se

na zarámovanou rebeho fotografii na stěně vedle tabule. Měl šedé

a jasné oči a tvářil se vlídně. Obyčejný tmavý klobouk bylo

jediné, co měly oba portréty společného. Obrázek, který jsem

nakreslil, mi naháněl hrůzu. Ze všeho nejvíc mě ale děsilo, že

jsem si vůbec nepamatoval, že bych ho kreslil.

Po škole jsem šel za Judelem Krinským. Vytahoval právě z

krabic tuby olejových barev, třídil je a skládal do přihrádek v

kovové skříňce u dveří.

„Šalom alejchem synu reba Arje Lva,“ přivítal mě vesele.

„Polož si někam knihy a svleč si kabát. Můžeš mi pomoct třídit

štětce.“ Zadíval se na mě. „Jak se máš, Ašere? Nevypadáš moc

dobře.“

„Jak se maluje s těmahle barvama?“ zeptal jsem se. „Myslíš

tyhle? Ty chceš malovat olejovými barvami?“

„Jak se s nima maluje? Je na to nějaký zvláštní recept?“

„Olejové barvy, to je celá Tóra, Ašere. Nevím o nich ani ň.“

„Proč se jim říká olejové?“

„Protože do původní barvy se přidává nějaký olej. U akvarelů

se zase míchá s vodou. To je tak všechno, co vím.“

„Namočím štětec do barvy a maluju?“

„Maluješ na něco takového.“ Natáhl se za pult a ukázal mi

malé plátno, natažené na rámu. „Na tohle se maluje snadno.

Někdo si plátno připravuje sám. Ale to už není ani Tóra. To je

Gemara a Tosafot.“

„Dneska jsem kreslil na Chumaš,“ řekl jsem.

„Cože?“

/94

„Nakreslil jsem do Chumaše rebeho tvář a vůbec jsem o tom

nevěděl, dokud si toho nevšimli ostatní.“

Rozhlédl se po obchodě, poškrábal se po zahnutém nose a

vzdychl.

„Nakreslil jsem rebeho jako nějakou bytost z Druhé strany.“

„Ašere!“ zhrozil se.

„A vůbec jsem to nevěděl,“ řekl jsem. „Nevěděl jsem, co

kreslím.“

„Měl by sis promluvit s rodiči.“

„Doktoři říkali, že jsem v pořádku. Prý mi vůbec nic není. Jak

jsem mohl udělat něco takového, když jsem v pořádku? Kolik

stojí jedna tuba olejové barvy?“

Pověděl mi cenu.

„Tolik peněz nemám. Potřeboval bych tak tři – ne, alespoň

pět barev a na to nemám. Kolik by stály štětce? Budu potřebovat

jeden nebo dva.“

Řekl mi, kolik stojí štětce.

„Co ještě? Budu potřebovat něco na čištění štětců. A plátno.

Kolik stojí něco na čištění štětců – terpentýn – a plátno?“ Trpělivě

odpovídal na mé otázky.

„Nikdy nebudu mít dost peněz, abych mohl malovat

olejovými barvami. Jak může někdo malovat olejem, když je to

tak drahé? Není mi dobře. Asi půjdu domů a lehnu si. Říkal jsem

vám, že jsem dneska nakreslil do Chumaše rebeho? Říkal. Tak

sbohem.“

Byl teplý večer. Začalo se stmívat a obloha pobledla. Blížilo

se léto. Po něm přijde Roš Hašana a Jom kipur. A pak říjen. A

Vídeň. Tak pojedu do Vídně, no. Ve Vídni budu taky kreslit.

Budu kreslit kavárny a neznámé ulice. Naučím se jejich jazyk. Co

je na tom tak strašného, jet do Vídně? Cítil jsem, jak se celý třesu.

Mám tuhle ulici rád. Ano. Nechci jet do vyhnanství. Ale budu

kreslit jinou ulici. Všechny ulice jsou stejné. Ale kdepak. Nejsou

stejné. Tuhle ulici ještě neznám natolik dobře, abych ji mohl

skutečně nakreslit; jak bych mohl nakreslit jinou ulici v cizí zemi

plné lidí, kteří mě nenávidí? Proč bych měl vůbec takovou ulici

chtít malovat?

Šel jsem pod stromy a díval jsem se na lidi na ulici. Brooklyn

Parkway byla plná aut. Lidé vycházeli z východů podzemní

dráhy. Stromy měly zelené pupeny. Lavičky byly opuštěné. Mezi

popelnicemi se prohrabovaly kočky. Auta houkala. Zdálo se, že

/95

nastává soumrak. Měl jsem pocit, jako by zničeho nic padla tma.

Na obloze zářily hvězdy. Domů jsem vyjel výtahem.

Matka stála ve dveřích. V drobném obličeji byla bledá a

vypadala polekaně.

„Víš, kolik je hodin, Ašere?“

O tom jsem neměl ani ponětí.

„Sedm pryč.“ Téměř křičela. V očích měla podivný pohled.

„Kdes byl?“

„Procházel jsem se.“

„Procházel? Tak dlouho? Co si mám s tebou počít, Ašere? Už

jsem chtěla volat na policii.“

„Jsem hrozně unavený, mami. Asi půjdu spát.“

„Nechceš večeři? Jsi v pořádku, Ašere? Není ti něco?“

„V životě nebudu mít dost peněz na olejové barvy. Jak se to

dělá, když si člověk chce koupit všechno, co potřebuje?“

Bez jediného slova se na mě dívala.

„Já to nevěděl, mami. Je to špatné, když člověk něco udělá a

ani neví, že to udělal? Jak by to mohlo být špatně?“

Zůstala na mě zírat s otevřenou pusou. Cítil jsem na sobě její

pohled, když jsem odcházel chodbou do svého pokoje. Je to hezká

ulice, říkal jsem si v duchu. Proč mi ji chtějí vzít?

Převlékl jsem se do pyžama a vlezl jsem si do postele. Matka

přišla za mnou. Říkala, že nemůžu jíl spát bez večeře. Měla

polekaný hlas. Bylo mi divné, čeho se bojí. Ona přece do

Chumaše rebeho tvář nenakreslila. Proč má strach? Bez ustání

naléhala, abych vstal a šel se najíst. Sotva jsem její slova vnímal.

Po chvíli se zdálo, že se rozpláče. Otočila se a zamířila ven z

pokoje. Když byla u dveří, zazvonil telefon. Slyšel jsem, jak

spěchá do chodby, aby ho zvedla. Mluvila do sluchátka. Jak

seženu peníze na olejové barvy, na plátno, na štětce a terpentýn?

Mohl bych prodat strýčkovi Jicchakovi nějaký obrázek. Matka se

vrátila a postavila se u mé postele.

„Volal mašgiach.“

Otočil jsem obličej ke zdi.

„Zítra ráno v devět hodin za ním máš zajít.“

Ve zdi byla prasklina, které jsem si nikdy nevšiml. Líbilo se

mi, jak roztahovala své pavouci prsty po malbě.

„Co jsi dnes ve škole provedl?“ zeptala se matka.

Zavřel jsem oči. Potom jsem je nepatrně pootevřel a díval

jsem se mezi řasami. Před očima se mi míhaly pavouci prsty. Bylo

zábavné, jak se pohybují sem a tam, dovnitř a zase ven, jako

/96

nějaká mlha, zakrývající mi oči. Zešikmil jsem je. Jestlipak

rebeho oči na mém obrázku vidí pavouci prsty?

S povděkem jsem se vnořil do mlhy a usnul jsem.

Vzápětí, jako by na ten okamžik čekal podobně jako starobylé

armády strážců, čekající na varovný zvuk trubky, se mlhou přiřítil

můj mytický předek. V obličeji se celý třásl hněvem. Země

burácela a jeho hněv rozechvíval vzduch. Neslyšel jsem, co říká,

ale cítil jsem, jak mě jeho slova drtí. Probudil jsem se a šel jsem

na záchod. Měl jsem dojem, že slyším rodiče, jak si povídají v

ložnici. Vrátil jsem se do postele a usnul jsem. Probudil jsem se v

noci ještě jednou. Měl jsem hrozný hlad. Jak seženu peníze na

olejové barvy? Musím to s nimi zkusit. Znovu jsem usnul a

probudil jsem se až ráno za zvuku deště, bubnujícího do okna.

Otec právě připravoval džus. Matka stála u sporáku. Když

jsem vstoupil do kuchyně, oba se na mě podívali a znehybněli.

„Dobré ráno, Ašere,“ řekla matka téměř neslyšně.

„Včera navečer mi volal do kanceláře mašgiach,“ spustil otec

rovnou. „Věděl jsi, co děláš?“

„Ne.“

„Tys to udělal a nevěděl jsi, co děláš?“

„Ano.“

„To ti mám věřit?“

„Arje,“ zašeptala matka.

Otočil se k ní. „Já nevím, co s tím mám dělat, Rivko.

Zodpovědný desetiletý chlapec takové věci nedělá.“ Otočil se

zpátky ke mně. „Budeš se k mašgiachovi chovat slušně, slyšíš?“

„Ano, tati.“

„Budeš poslouchat, co ti řekne, a omluvíš se.“

„Ano.“

„Já mám v hlavě milion věcí a ještě abych myslel na syna,

který si kreslí do Chumaše rebeho obličej. Jak jsi mohl něco

takového udělat?“

„Arje,“ řekla matka.

„Chtěl jsi znesvětit Chumaš. A dělat si legraci z rebeho.“

„Já jsem si z rebeho legraci nedělal,“ ohradil jsem se. „A co

jsi dělal?“

„Já nevím. Ale legraci z rebeho jsem si nedělal. Já nekreslím

pro legraci.“

„Přál bych si, abys přestal kreslit. Už jsme měli tu hloupost za

sebou.“

„Arje –“

/97

„Arje, Arje,“ utrhl se na ni otec. „Přestaň s tím věčným Arje,

Rivko. Jak to vypadá, když si můj vlastní syn celé dni kreslí místo

toho, aby se učil? Jak to vypadá?“

„To není žádná hloupost,“ řekl jsem.

Pomalu se ke mně oba otočili.

„Už nikdy neříkej, že to je hloupost, tati,“ řekl jsem.

Bez jediného slova na mě zírali. Otec na mě vytřeštil oči.

Viděl jsem, jak polknul. Matka byla bledá jako stěna.

„Hloupost je něco špatného,“ řekl jsem. „Hloupost je něco, co

by člověk neměl dělat. Hloupost je něco, co ubližuje ostatním.

Hloupost je ztráta času. Prosím tě, tati, už nikdy neříkej, že to je

hloupost.“

Nastalo dlouhé ticho. Slyšel jsem, jak na kuchyňské okno

dopadají kapky deště. Lednička najednou vypnula a ticho se ještě

prohloubilo. Měl jsem strach. Takhle jsem s otcem ještě nikdy

nemluvil.

„Ašere,“ promluvila nakonec matka. „Chováš se k tatínkovi

neuctivě. Kibud av-va-em. Nezapomeň, Ašere, kibud av-va-em.“

„Omlouvám se,“ řekl jsem a sklopil jsem oči.

Otec si prohrábl vousy a zhluboka se nadechnul. „Posaď se a

vypij ten džus.“ řekl. Hlas se mu třásl hněvem. „Už v něm stejně

nebudou žádné vitamíny.“

Mašgiachova pracovna byla na konci chodby v přízemí školy,

třetí dveře za mou třídou. Zaklepal jsem na dveře a na druhé

straně někdo zvolal v jidiš: „Vstupte!“ Vešel jsem dovnitř a

potichu jsem za sebou zavřel.

Byla to úzká místnost, úplně holá až na malou knihovnu

plnou knih a malý psací stůl z tmavého dřeva, na němž ležel

zápisník a tužka. Rav Josef Cutler, mašgiach, seděl za stolem na

obyčejné dřevěné židli. Měl na sobě dlouhé tmavé sako, tmavé

kalhoty, bílou košili s pomačkaným límcem, vysokou tmavou

jarmulku a tmavou kravatu. Měl úplně bílé ruce. Usmál se na mě

přes místnost velikosti toalety. „Jen pojď dál, Ašereli. Odlož si

plášť; ano, pověs si ho tam. Tak. Posaď se. Knihy si můžeš

položit na stůl. Jak se daří matce? Na otce se ani nemusím ptát.

Vídám ho každý den. Ale jak se daří matce? Ano? A co ty,

Ašereli? Jsi nějaký bledý. Máš oči rudé jako vlasy. Jsi v

pořádku?“ Mluvili jsme v jidiš. S mašgiachem jsme mluvili jenom

v jidiš.

/98

Řekl jsem mu, že mi je dobře, akorát jsem trochu unavený.

Matka mě vzala k několika lékařům. Jsem v pořádku, řekl jsem.

Nic mi nechybí.

Úzké okno zabíralo téměř celou stěnu za mašgiachem. Díval

jsem se na javory na ulici. Venku pršelo. Z větví kapala voda. Jak

bych namaloval déšť kapající z větví, stékající v proužcích po

okně, šedivý déšť snášející se na svět jako smuteční závoj? Lidé

kráčeli pod deštníky. Asfalt se lesknul. Nad vrcholky budov se

zlověstně vznášela kalná obloha. Mašgiach mi něco říkal, ale já

neposlouchal, protože jsem pozoroval temná oblaka uhánějící nad

domy a uvažoval jsem, jak bych zachytil ten temný pohyb, ten

vodní shluk světlé a temné šedi. Díval jsem se, jak mašgiach

pokládá ruce na stůl, a uvědomil jsem si, že ke mně stále hovoří.

Napadlo mě, že ulice pláče. Uvažoval jsem, jak bych namaloval

plačící ulici. Měl jsem takový dojem, že mě něco takového

nenapadá poprvé, ale nemohl jsem si vzpomenout, kdy a kde to

mohlo být. Ulice pláče, říkal jsem si, a já si tady sedím. Je to má

ulice a já ji nemohu kreslit. Chci ji malovat, musím ji namalovat,

dokud pláče. Proč tady vůbec sedím? Chtějí mi sebrat ulici, říkal

jsem si v duchu. Pláčou vídeňské ulice? Pro Židy určitě ne.

Ribono šel olam, co mi to děláš?

„Ašereli,“ říkal mašgiach nezvykle nahlas. „Ašereli!“

Pomalu jsem opustil zmáčené stromy a bezútěšnou ulici a

překvapeně jsem na něho pohlédl. Nakláněl se ke mně přes stůl a

v očích měl polekaný výraz.

„Ašereli,“ opakoval. „Jsi v pořádku?“

Přikývl jsem. „Ano,“ slyšel jsem sám sebe. Nemohl jsem

poznat vlastní hlas. „Ano, jsem.“

„Tak mě napadlo – zavolám tvému otci, aby tě odvedl domů.“

„Ne,“ řekl jsem. „Tatínkovi nevolejte.“

Málem jsem křičel. Udiveně na mě pohlédl. Potom se pomalu

opřel do židle.

Nastalo dlouhé ticho. Ani se nepohnul a pozorně mě

pozoroval. Sledoval jsem pramínky deště na okně, klikyháky

bezbarvé kapaliny na bezbarvém skle. Až přestane pršet, bude po

všem, pomyslel jsem si. Ale co na tom záleží?

Záleží na tom, opáčil jsem si vzápětí v duchu. A pokud na

tom nezáleží, tak tobě na tom záležet bude. Jasné? Ne. Třeba na

tom stejně nezáleží.

„Ašereli, poslouchej mě,“ říkal mašgiach. „Já s tebou mluvím

a ty sníš.“

/99

„Omlouvám se,“ slyšel jsem vlastní hlas.

„Jestli jsi v pořádku, tak mě laskavě poslouchej.“

Přestal jsem se dívat do okna.

„Jak začneme, Ašereli? Posloucháš mě?“

„Ano.“

„Výborně. Jsi v pořádku?“

„Ano.“

„Dobře. Jak začneme, Ašereli? Nechci se tě nijak dotknout a

nerad bych, aby sis to, Bůh chraň, vykládal špatně. Mluvím s

tebou, protože mám rád tebe i tvé rodiče.“ Odmlčel se. „Znal jsem

tvého dědečka v Rusku, Byl jsem s ním a s rebeho otcem tu noc,

kdy ho zabili. Věřil, že všichni Židé jsou jedno tělo a jedna duše.

Když trpí byť jenom jediná část těla, trpí celé tělo – a celé tělo

musí pomoci té části, která trpí. Posloucháš mě, Ašereli?“

Já trpím, pomyslel jsem si. Kdo mi pomůže? „Ano,“

odpověděl jsem. „Poslouchám.“

„To jsem rád,“ řekl vlídně a uhladil si plnovous. „Tvůj otec je

také přesvědčen o tom, že Židé jsou jedno tělo a jedna duše. Když

někdo trpí na Ukrajině, tvůj otec v Brooklynu cítí jeho bolest.

Když Židé v Kyjevě nemohou studovat Tóru, tvůj otec v

Broooklynu nemá stání. Rozumíš mi, Ašereli?“

Přikývl jsem. Znovu jsem se podíval do okna. Zdálo se mi, že

je venku tma. Jak to, že je ráno venku tma? Déšť ustal a z okna

zmizely pramínky deště. Na skle ale zůstaly kapky, které

vypadaly, jako by byly přimrzlé k té zvláštní tmě venku.

„Dokážeš si představit, jak musí být tvému otci, když jeho

syn nechce studovat Tóru, celé dni a noci kreslí a do svého

Chumaše dokonce nakreslí rebeho tvář? Co si má otec v takovém

případě počít, Ašereli?“

Nevěděl jsem, co na to říci, a tak jsem raději mlčel. Měl jsem

pocit, že ode mě nikdo žádnou odpověď nečeká. Ale co si mám

počít já? řekl jsem si v duchu. Zeptá se mě, jak mi je? A proč je

venku taková tma?

„Ašereli, chlapče, snaž se pochopit, co ti říkám. Všichni víme,

že máš talent. Víme, že takový talent se vždycky nedá ovládnout.

Můj otec, ať odpočívá v pokoji, byl v mládí zručným řezbářem. Já

jsem uměl psát povídky. Rebe měl zase nadání pro matematiku.

Mnozí lidé mají v mládí pocit, že jsou v něčem výjimeční. Ne

vždy se však člověk svému talentu podřídí. Nakládá se svým

životem podle toho, co je prospěšné nejen pro něho samotného,

ale i pro jeho bližní. Tak žijí naši lidé, Ašereli. Rozumíš?“

/100

Rozuměl jsem. Vypadalo to, jako by venku byla noc,

černočerná noc.

„Máš nadání, Ašereli, které působí, že myslíš jenom na sebe a

na své pocity. Nikomu by to nevadilo, kdybychom žili v normální

době. My nechápeme druhé přikázání tak, jako to činí ostatní. Ale

dnes není normální doba.“

Žili snad Židé někdy v normální době? řekl jsem si v duchu.

Co mi to tady vykládá? Abych svůj talent potlačil? Snad si taky

nemyslí, že můj talent pochází z Druhé strany? V tom případě by

se měl potlačit i v normální době, ne? Co to má společného s

Židy? A pokud nepochází z Druhé strany, ale naopak od Ribono

šel olam, proč je méně důležitý než to, co dělá otec?

„Rozumíš mi, Ašereli?“

Nerozuměl jsem, ale nic jsem neříkal.

„Ašereli?“

„Podívejte, zase prší,“ řekl jsem. Obrovské kapky deště se

řítily tmou a tříštily se o okno. Dokážu něco takového někdy

nakreslit nebo namalovat? napadlo mě. Takový déšť z takové tmy,

který dopadá jakoby ve vzduchu na neviditelné sklo. Ale to už

namalovali jiní. Viděl jsem obrazy, na kterých byla taková obloha

a déšť dopadající na sklo. Jak to udělali?

„Ašereli?“ zeptal se mašgiach vlídně šeptem.

Přestal jsem se dívat na okno.

„Poslouchal jsi mě?“

„Ano.“

Prohrábl si bělostnou rukou tmavý plnovous a přimhouřil oči.

„Ašereli,“ řekl potichu. „Opravdu jsi nevěděl, že kreslíš do

Chumaše rebeho tvář?“

„Opravdu.“

„Jak je to možné?“

„Já nevím.“

„Věřím ti, Ašereli.“ Opřel se dozadu, složil ruce na prsou a

přes ústa si položil dlaň. Viděl jsem, jak mě upřeně pozoruje

vlídnýma očima otevřenýma dokořán. Trochu se podobají očím

Judela Krinského, uvědomil jsem si. Nepatrně bych je rozšířil,

odstranil bych některé vrásky a rázem by to byly oči Judela

Krinského. Mají stejný tvar. Ten déšť na okně! Mašgiach něco

říkal, ale mně už se nechtělo poslouchat. Déšť padá šikmo proti

svislým a vodorovným příčkám okna. Podívej na ty bičující

úhlopříčky. Mašgiach říkal něco o Vídni, ale já ho neposlouchal.

Na ulici už nebyla tma a já viděl stromy vystavené prudkému

/101

dešti, který se řinul po asfaltu. Podél obrubníků se valily proudy

tmavé vody. Kdybych to tak uměl namalovat, říkal jsem si v

duchu. Ribono šel olam, kdybych jenom uměl namalovat tenhle

svět, tenhle čistý svět deště a kreseb na skle, a stromy v naší ulici

a lidi pod nimi. Kdybych dokázal namalovat a nakreslit tohle

všechno, maloval a kreslil bych dokonce i bolest a utrpení.

Namaloval bych déšť jako slzy a vody očištění. Co ode mne

chtějí? Ribono šel olam, je to Tvůj dar. Proč jim neřekneš, že to je

Tvůj dar?

„… v říjnu do Vídně?“ slyšel jsem mašgiacha.

Nepřítomně jsem na něho pohlédl.

Vzdychl. „Tys mě neposlouchal, Ašereli.“

Mlčel jsem.

„Co s tebou uděláme, Ašereli? Co s tebou uděláme?“ Smutně

zavrtěl hlavou.

Měl jsem pocit, jako by se všichni ptali na to samé. Co s

tebou uděláme, Ašere?

„Ptal jsem se tě, jestli pojedeš s rodiči v říjnu do Vídně.“

„V říjnu do Vídně,“ opakoval jsem. „Ano.“ Nadechl jsem se.

„Proč bych nejel? Pojedu. Táta s mámou jedou do Vídně. Nemohl

bych je přece nechat jet samotné.“

Seděl tam s rukama založenýma na prsou, s ústy zakrytými

dlaní a upřeně mě pozoroval.

„Kde bych zůstal?“ řekl jsem. „Copak může desetiletý kluk

žít sám? U strýčka Jicchaka bydlet nemůžu, tatínek mi to

nedovolí. Samozřejmě že v říjnu pojedu s tátou a s mámou do

Vídně.“

Jaký je teď měsíc? přemýšlel jsem. Duben. Květen, červen,

červenec, srpen, září, říjen. Můžu naši ulici malovat šest měsíců.

Ale za co si koupím olejové barvy? Třeba místo nich najdu něco

jiného. Jak můžu vědět, čím se dají nahradit olejové barvy, když o

nich vůbec nic nevím?

„Samozřejmě že v říjnu pojedu s tátou a mámou do Vídně,“

slyšel jsem, jak opakuji. „Jasně, že tam pojedu. Táta jede do

Vídně zakládat ješivy pro rebeho. Copak to jde, zůstat tady?“

Potom jsem se rozbrečel. Nemohl jsem s tím nic dělat. Brečel

jsem. „Jde to?“ řekl jsem. „Jde to, Ribono šel olam? Jde?“ Seděl

jsem tam a brečel jsem. „Nechci jet, ale pojedu,“ řekl jsem.

„Ribono šel olam, já se bojím odjet z naší ulice. Zase o to přijdu a

už se mi to nikdy nevrátí. Ale pojedu s tátou a mámou do Vídně.

Jinak to nejde. Co ode mě všichni chtějí? Proč?“

/102

Mašgiach si sundal ruku z úst. Stál teď za stolem. Sehnul se a

z jedné přihrádky ve stole vytáhl malou láhev vody a papírový

pohárek. Nalil do pohárku trochu vody a podal mi ho.

„Napij se, Ašereli,“ vybídl mě potichu.

Odříkal jsem požehnání nad vodou, na což odpověděl amen.

Napil jsem se a postavil jsem pohárek na stůl. Podíval jsem se na

ruku a zjistil jsem, že se třese. Najednou jsem cítil, že se třesu

celý. Připadalo mi, jako bych se do toho okamžiku skoro celý

život jenom třásl a chvěl. Byl jsem unavený. Chtěl jsem si jít

domů lehnout.

„Poslyš, Ašereli,“ promluvil mašgiach potichu, „udělej mi

laskavost. Když jsem byl jednou ve tvé třídě, všiml jsem si, že si

kreslíš do sešitu. Obrázek jsem ale neviděl. Nakresli mi něco.

Tady máš čistý blok a tužku. Nakresli mi pár obrázků.“

Podíval jsem se na něho. Nevěděl, co má říci.

„Ašereli?“ řekl potichu. „Nechám tě tady na chvíli

samotného, ano? Nakreslíš mi pár obrázků?“

Přikývl jsem a do hlavy se mi nahrnula krev.

„Nemusíš spěchat, Ašereli. Když tady ještě nebudu, až

skončíš, nech blok a tužku na stole a vrať se do třídy. Jenom tě

poprosím, jestli bys nemohl zhasnout a zavřít za sebou.“ Obešel

stůl a u dveří se zastavil. „Tu vodu můžeš dopít. A vyřiď

mamince, že ji moc pozdravuju.“

Vyšel ven tak potichu, že jsem ani neslyšel, jak se zavřely

dveře.

Seděl jsem tam a cítil, jak mi buší v hlavě, a na prsou jsem

ucítil nenadálý tlak. Zhluboka jsem se nadechl. Dýchalo se mi

snadno, ale tlak na prsou zůstal. Nevěděl jsem, co mám dělat.

Nechtělo se mi kreslit. Byl jsem unavený a chtělo se mi jít domů

spát. Nespustil jsem oči z bloku a tužky na stole. Neměl jsem říkat

nic o tom, že pojedu do Vídně. Neměl jsem brečet. Mašgiach to

poví mamince a tátovi a oni se budou zlobit; táta má už tak svých

starostí dost. Podíval jsem se do okna. Pořád ještě pršelo. Stromy

vypadaly za deště bezútěšně. Voda stékala z domů a cákala do

tmavých louží na ulici. Přisunul jsem si židli ke stolu a otevřel

jsem blok. Stránky byly prázdné a bez linek. Prohlédl jsem si

zblízka desky; byl to skicák. Tužka značky Eberhard měla

měkkou tuhu. Podíval jsem se na dveře. Byly zavřené.

Na první stránku skicáku jsem udělal tužkou bod. O pár

centimetrů dál jsem udělal další a oba jsem spojil rovnou čárou.

Nakreslil jsem další čáru. Mezi oběma čárami panovalo napětí.

/103

Potom jsem nakreslil třetí, která napětí vyrovnala. Najednou jsem

kreslil obličej. Potom další. Stránky se plnily stromy a řadami

kráčejících lidí. Kreslil jsem rozesmáté a vzlykající tváře dětí.

Nakreslil jsem pohled na ulici z okna našeho obýváku. Nakreslil

jsem Judela Krinského, obklopeného macesy v koloniále.

Nakreslil jsem budovu ladovského ústředí. Nakreslil jsem muže s

tmavými vousy, v tmavých šatech a s obyčejným tmavým

kloboukem na hlavě, kráčejícího pod stromy podél dálnice.

Kreslil jsem, dokud nezmizel hrot tužky; oškrábal jsem nehty

dřevo, až se objevila tuha. Kreslil jsem, stínoval a skicoval,

nechával jsem prázdná a plná místa, a v jednu chvíli jsem zjistil,

že jedné tváři u okna něco chybí. Nalil jsem trochu vody do

pohárku, namočil jsem do ní ukazováček a mokrým prstem jsem

přejel po tváři pod jemnou křivkou lícní kosti. Stín v prohlubni

tváře byl najednou jako živý a z papíru na mě hleděla matčina tvář

u okna. Potom jsem nakreslil chlapce a dívku, jak si vykračují pod

javory po ulici. Jsou to sourozenci, říkal jsem si, a nakreslil jsem

je, jak se drží za ruce, s hlavami u sebe, s podobnými tvářemi,

úzkými a s vystouplými lícními kostmi. Potom jsem nakreslil

rebeho s hlavou zahalenou v talisu, jak se potichu modlí u

schránky na svitky Tóry. Nevěděl jsem, co mám kreslit dál.

Zaplňoval jsem stránky bytostmi, tvary a povrchy a snažil jsem se

cítit déšť na oknech a na stromech, sníh a zimu, tmu a noc. Nic z

toho se mi nepodařilo přenést na papír a nakonec jsem odhodil

tužku na stůl a skicák jsem rychle zavřel. Vzal jsem si kabát a

knihy a vyběhl jsem z místnosti. Byl jsem zhruba v polovině

chodby, když jsem si vzpomněl, že jsem zapomněl zhasnout.

Vrátil jsem se, otevřel dveře a nahlédl dovnitř. Skicák ležel

opuštěně na stole. Zhasnul jsem světlo, zavřel dveře a zamířil

jsem chodbou ven ze školy.

Nelíbilo se mi, co jsem nakreslil do skicáku. Neměl jsem to

dělat. Proč vůbec chtěl, abych mu něco nakreslil? Ty kresby jsem

nenáviděl. Byly to lživé, strnulé výtvory udělané na zakázku a

mně se hnusily. Procházel jsem se v dešti pod stromy. Déšť jsem

cítil na obličeji a v očích. Jak se kreslí déšť v očích? Připadalo mi,

že lije jako z konve, a já se v dešti procházím celou věčnost.

Automobily rozstřikovaly vodu na všechny strany, občas bylo

slyšet z mraků letadlo, ze stromů padaly veliké kapky, trávník byl

nasáklý jako houba a mezi hromadami odpadků v bočních

uličkách se tu a. tam mihla divoká zmoklá kočka. Sel jsem do

obrovité šedé kamenné budovy a uvědomil jsem si, že na žádné

/104

kresbě ve skicáku nebyl otec. Ani jedinkrát jsem nenakreslil otce.

Byly tam vysoké skleněné dveře v bronzovém rámu a mramorový

interiér a potom na mě mluvil někdo za pultem, udiveně si mě

prohlížel a ukázal na mramorové schodiště. Šel jsem nahoru. Na

vysokých obdélníkových oknech byl vidět déšť. Procházel jsem

dlouhými chodbami. Měl jsem hrozný hlad a bolela mě hlava.

Chodil jsem po chodbách a díval jsem se zblízka na stěny. Někdo

ke mně přišel a něco mi říkal, ale já mu nerozuměl. Na jedné stěně

bylo něco, co jsem si potřeboval prohlédnout. Opakoval svá slova

a já cítil v zádech jeho pohled, když jsem scházel dolů po

mramorovém schodišti. Venku se setmělo. Déšť ustal. Rozmazané

kruhy světel pouličních lamp zahalovala mlha. Kráčel jsem mlhou

domů. Když jsem dorazil k našemu domu, vzhlédl jsem k oknu

našeho obýváku. Byla tam tma. Nahoru jsem vyjel výtahem.

Dveře do bytu se otevřely, sotva jsem zazvonil. Paní

Rackoverová na mě vytřeštila oči. Potom se otočila, běžela

chodbou zpátky a zvedla telefon.

Šel jsem do svého pokoje a svlékl jsem se. Paní Rackoverová

hovořila vzrušeným hlasem do sluchátka. Přemýšlel jsem, kde

může být matka. Otec byl ve Washingtonu. Oblékal jsem si právě

pyžamo, když za mnou přišla paní Rackoverová. Kde jsem byl?

Vím, kolik je hodin? Má matka byla strachy celá bez sebe. Šla si

lehnout. Volali na policii. Právě jim volala znovu, aby jim řekla,

že už jsem doma. Co jsem dělal? Všichni ze mě šílí.

Neposlouchal jsem. Vrtalo mi hlavou, že jsem ani jednou

nenakreslil otce. Mašgiach si toho jistě všimne. Ale proč jsem ho

ani jednou nenakreslil?

Matka stála ve dveřích. Měla na sobě volnou bleděmodrou

noční košili. Krátké tmavé vlasy měla rozcuchané. Dívala se na

mě skoro nepříčetně a pod očima měla tmavé kruhy. Cítil jsem,

jak se mi pri pohledu na ni derou do očí slzy, ale nebrečel jsem.

Nechtěl jsem brečet. Poprosila by mě, abych jí něco nakreslil.

„Hned pod střechou je tam socha Mojžíše,“ řekl jsem.

„Vidělas to někdy, mami? Socha Mojžíše!“

„Pane světa,“ zaúpěla paní Rackoverová. „Co to ten chlapec

říká?“

Matka se na ni dívala jako omámená. Vypadala tak drobně a

křehce.

„Ostatní měly taková podivná jména,“ pokračoval jsem. „Ale

byl tam Mojžíš. Moše rabanu stál skoro nahoře.“

„Nahoře? Kde?“ zeptala se paní Rackoverová.

/105

„V muzeu,“ řekla matka téměř neslyšně.

Paní Rackoverová na ni ohromeně pohlédla.

„Ze všeho nejvíc se mi líbil Robert Henri,“ řekl jsem. „Ze

všech Američanů byl nejlepší. Říkám to jméno správně? Henri?“

Vyslovoval jsem ho jako „Henry“.

„Proč jsi mi neřekl, že tam jdeš?“ zeptala se matka. „Proč jsi

mi nezavolal?“

„Nevím.“

Přitiskla si noční košili k sobě a dívala se na mě.

„Taky se mi líbil Hopper,“ řekl jsem. „Jeho sluneční světlo.“

„Ašere, Ašere, co to děláš? Jen tak si odejdeš ze školy a

zmizíš. Tatínek není doma a ty si zmizíš. Co to provádíš?“

Přestal jsem poslouchat. Matka mluvila dál. Měl jsem dojem,

že mluví hodně nahlas. Potom spustila paní Rackoverová. Vlezl

jsem si do postele. Jejich slova se rozhléhala po celé místnosti.

Otočil jsem se ke zdi. Byla tam prasklina a její pavouci úponky.

Zapomněl jsem ji nakreslit mašgiachovi. Přemýšlel jsem, co

všechno jsem ještě zapomněl nakreslit kromě praskliny a otce.

Usnul jsem.

Probudila mě tma. Cítil jsem ji ve spánku na sobě. Otevřel

jsem oči, díval jsem se do ní a poslouchal. Neměl jsem ponětí, jak

dlouho jsem spal. Zdálo se mi, jako by odněkud zdálky přicházel

nějaký slabý zvuk. Měl jsem dojem, že slyším někoho zpívat.

Zvuk se střídavě přibližoval a zase vzdaloval. Zdálo se mi to.

Věděl jsem, že’se mi to zdá. Cítil jsem, že mám oči otevřené, ale

věděl jsem, že to je jenom sen, že matka nikde ve tmě nezpívá.

Když jsem ráno přišel do kuchyně, byl tam otec. Měl těžké a

unavené oči. Matka stála zády ke mně u sporáku. Oba se na mě

podívali, když jsem si sedal ke stolu. Pohybovali se nezvykle

pomalu. Otec mi něco řekl a já mu odpověděl. Připravoval

pomerančový džus, ale jeho pohyby byly velice pomalé.

Slyšel jsem ho, jak říká: „To jsi neměl dělat, Ašere.“ Měl

úplně bezvýrazný hlas.

„Je mi to líto, tati,“ řekl jsem.

„Polekal jsi maminku.“

„Už to nikdy neudělám.“

„Budeš chodit domů hned po škole.“

„Ano, tati.“

„Do muzea už bez dovolení nepůjdeš.“

„Ano.“

/106

Matka se otočila a dívala se na mě. Byla bledá jako stěna a

pod očima měla kruhy.

„Rozuměl jsi, co ti říkal mašgiach?“

„Ano.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Kdybys byl geniální matematik, pochopil bych to. Kdybys

byl geniální spisovatel, chápal bych to také. listě bych to pochopil,

kdybys byl génius na Gemaru. Ale geniální malíř je hloupost a já

nedovolím, aby nám to komplikovalo život. Rozumíš mi, Ašere?“

„Ano, tati.“ Ano, tati, rozumím, je to hloupost, Ano, ano, ano.

„Jedeš dneska zase pryč?“

„Ano.“

Slunce ozařovalo stromy a ulice vypadala čistě. Automobily

zaparkované v bočních uličkách se na slunci leskly. Přišel jsem do

školy. Hubený uhrovitý kluk, který sedával v lavici přede mnou,

stál se skupinou čtyř nebo pěti dalších studentů ve dveřích do

třídy. Sledoval mě, jak se blížím po chodbě.

„Á – znesvětitel svatých knih přichází,“ oznámil v jidiš

pronikavým nosovým hlasem.

Ostatní se rozesmáli na celé kolo. Chodba byla plná studentů

a já si všiml, jak se za ním někteří z nich zvědavě otočili.

„Chceš jít dovnitř?“ zeptal se.

Neodpověděl jsem.

„Pustíme ho dál, toho góje a ničitele židovských knih?“

Protáhl jsem se kolem něho a zamířil jsem na své místo.

Slyšel jsem, jak ten podobaný za mými zády něco říká, ale slovům

jsem nerozuměl. Ostatní se rozesmáli na celé kolo.

Když jsem odpoledne vyšel ze školy, zatočil jsem na

Brooklyn Parkway a zamířil k obchodu Judela Krinského. Někdy

během půlhodiny, kterou jsem u něho strávil, odešel kamsi

dozadu. Strčil jsem si do kapsy u kabátu pět tub olejových barev,

láhev terpentý nu a láhev lněného oleje. Do sešitu s volnými listy

jsem si zastrčil dva štětce. Ještě před odchodem jsem si koupil

malé plátno, natažené na rámu; na to mi peníze stačily. Vracel

jsem se domů s posledními slunečními paprsky, a když jsem se

blížil k našemu domu, uviděl jsem matku, zarámovanou v okně

obýváku.

Nezeptala se, proč jdu tak pozdě. Otec nebyl doma.

Tuby, láhve a štětce jsem schoval do zásuvky u psacího stolu

a plátno jsem zasunul mezi stůl a zeď.

/107

V neděli ráno stál podobaný kluk ve dveřích do třídy znovu.

Díval se, jak se blížím chodbou. „A – už je tady,“ oznámil všem

přítomným. „Ašer Lev, znesvětitel Chumašů.“

Celá chodba jako by se naplnila jeho slovy a smíchem

studentů.

Ze školy jsem šel rovnou domů; ten den otec nikam nejel.

Druhý den jsem přišel do třídy krátce po příchodu učitele.

Uhrovitý kluk seděl ve své lavici. Když jsem kolem něho

procházel, poťouchle se na mě zašklebil.

Během dne přišel mašgiach a hovořil k nám o verši; „A budeš

milovat bližního svého jako sebe sama.“ Čas od času na mě

během svého výkladu pohlédl. Chce se přesvědčit, jestli si kreslím

nebo poslouchám, napadlo mě. Díval jsem se na něho, ale v duchu

jsem si kreslil a ukazováčkem jsem opatrně a pomalu jezdil po

lavici. Potom mašgiach odešel.

Po škole na mě venku ten podobaný hubeňour zavolal:

„Copak žes dneska nečmáral do Chumaše?“

„Nech ho na pokoji,“ řekl někdo.

Šel jsem od nich a příští hodinu a půl jsem strávil v muzeu.

Když jsem se pak blížil k našemu domu, okno bylo prázdné.

Dveře mi otevřela paní Rackoverová. „Večeři máš na stole,“

oznámila mi a zamířila chodbou do kuchyně.

Večeřel jsem s matkou. Ani slovem se nezmínila o tom, že

jsem přišel pozdě. Otec byl v Detroitu.

Druhý den při snídani jsem se zeptal: „Tatínek se dneska vrátí

z Detroitu?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Brzy odpoledne.“

Ze školy jsem šel hned domů.

Druhý den ráno jsem se zeptal otce: „Jedeš dneska někam,

tatí?“

Matka mi věnovala znepokojený pohled.

Dny míjely pomalu. Hubeňour se do mě přestal navážet.

Každý den jsem chodil ze školy rovnou domů. Když jsem jednou

v pondělí přišel ze školy, zdálo se mi, že se stolem někdo hýbal:

plátno nebylo přesně tam, kam jsem ho dal; zásuvkou s olejovými

barvami se někdo chvatně prohraboval. Nebyl jsem si ale jistý.

Byl květen. Stromy už měly listy. Z okna v našem obýváku

vypadaly javory na ulici mladé a slabé, jakoby prokřehlé jarním

růstem. Načrtnul jsem si je. Sledoval jsem rašící listy a kreslil

/108

pokroucené větve, ostře se rýsující proti obloze. Kreslil jsem naši

ulici a jakýsi svíravý pocit mi připomněl, že o ni zanedlouho

přijdu a nebudu moci kreslit nic z toho, co mám rád.

Ten měsíc začal otec pomáhat matce s ruštinou. V noci, když

jsem si šel lehnout a zhasl jsem ve svém pokoji, je bylo slyšet.

Pomáhal jí s významy slov a s časováním sloves. Opravoval jí

výslovnost. Občas se spolu smáli.

V úterý v druhém květnovém týdnu odletěl otec do

Washingtonu a vrátit se měl až ve čtvrtek. Úterý a středu jsem

strávil v muzeu.

Ve čtvrtek odpoledne se letadlo na lince Washington-New

York zřítilo do vln East River, když mířilo na letiště La Guardia.

Všech padesát sedm lidí na palubě zahynulo. Slyšeli jsme tu

zprávu v rozhlase při večeři. Matka znehybněla na židli, dokud

hlasatel neoznámil číslo letu. Nato se několikrát za sebou zprudka

nadechla a zůstala bez hnutí sedět s nepřítomným pohledem.

„Mami!“ zvolal jsem.

Zachvěla se a pohlédla na mě. Po chvíli řekla potichu:

„Zajímalo by mě, jestli umělci také tolik cestují, Ašere.“

Tehdy jsem si poprvé matně uvědomil, co pro ni otcovy cesty

znamenají. „Šťastnou cestu, Arje,“ říkávala mu pokaždé, když se

někam chystal. Odjakživa jsem to považoval za docela obyčejné

loučení. Najednou jsem v těch slovech uslyšel další, skryté

významy.

Po večeři jsme spolu byli chvíli v obýváku. Seděl jsem na

pohovce a pozoroval ji, jak vyhlíží z okna na ulici. V posledních

týdnech jsem si začal kromě rysů jejího obličeje všímat i její

postavy. Připadalo mi podivuhodné, že jsem se mohl narodit z tak

drobného těla, a vůbec jsem se nedivil, že už něčeho takového

zřejmě nebude schopné. Byla zamlklá a shrbená, jako by nesla na

zádech obrovské břímě. Slunce venku stále ještě osvětlovalo

vrcholky stromů a budov. Na horní polovinu našeho okna

dopadala lehká záře, jejíž odlesk zvýraznil její jemné rysy

nazlátlým nádechem. Připadala mi tehdy velmi krásná i s jejím

smutkem, křehkostí a nezdolnou silou. Díval jsem se na ni a v

duchu jsem si snažil uchovat její podobu. Zavřel jsem oči a

počínaje vrcholem hlavy jsem ji začal zpaměti kreslit. Když jsem

si nebyl nějakou čárou jistý, otevřel jsem oči, prohlédl jsem si ji

znovu a se zavřenýma očima jsem pak pokračoval. Zapamatoval

/109

jsem si všechny linie jejího obličeje a těla dřív, než se úplně

setmělo.

Když jsem šel večer spát, zeptal jsem jí: „Proč necháš tátu

tolik cestovat?“

„Nechám?“ Tvářila se nechápavě.

„Proč mu neřekneš, aby s tím přestal?“

„Je to tatínkův život, Ašere. Copak bych mu mohla říct, aby

přestal cestovat?“

Otec se vrátil z Washingtonu pozdě v noci. Cesta byla

úspěšná a druhý den ráno měl otec sváteční náladu. Povídali si s

matkou o jakési ruské sekci na ministerstvu zahraničí, ale já jsem

z toho nerozuměl jedinému slovu. Po snídani jsme všichni tři vyšli

ven. Byl teplý modrý den. Otec vyprávěl dál o své cestě do

Washingtonu. Nemohl jsem si vzpomenout, kdy jsem ho viděl tak

šťastného. Díval jsem se na listy stromů, osvětlené paprsky

ranního slunce. Matka s otcem byli zabraní do hovoru. Potom se

smáli. Pozoroval jsem je, jak si povídají a smějí se. Otec šel do

kanceláře v budově ladovského ústředí a matka pokračovala se

svými knihami dál po hlavní ulici. Zamířil jsem do školy.

Odpoledne jsem šel rovnou domů.

Otec se vrátil z kanceláře krátce poté, co přišla matka ze

školy. Slyšel jsem je, jak si potichu povídají v kuchyni. Potom

odešli do ložnice. Zůstali tam dlouho.

Mezi odchodem do kanceláře a návratem domů se otci něco

přihodilo. Večer u šábesového stolu byl nezvykle zamlklý. Při

jídle se na mě pořád díval. Měl jsem pocit, že každou chvíli

vybuchne vzteky. Mračil se a neustále se drbal na tváři. Zmirot

zpíval s takovým nasazením, jak jsem to u něho slyšel naposledy,

když byla matka nemocná. V jednu chvíli, po dlouhém tichu, kdy

jenom seděl a mrzutě hleděl na stůl, pomalu zvedl hlavu a začal

zpívat melodii svého otce na Jo ribon olam. Poslouchal jsem tón,

který držel po celé první slovo, a cítil jsem, jak mě mrazí v

zádech. Jako by se najednou vrátily měsíce matčiny nemoci,

všechna tehdejší bolest a strach. Matka si skryla tvář do dlaní. „Jo

ribon olam,“ zpíval otec. Bože, Pane světa, Ty jsi Král, Král všech

králů. Zjistil jsem, že svírám vidličku, jako bych si chystal zbraň

na obranu.

„Co se dneska stalo, mami?“ zeptal jsem se matky, když jsem

večer uléhal.

Poprosila mě, abych jí odříkal krias šemu, a odešla z pokoje.

/110

Druhý den ráno šel otec do synagogy sám. Když jsem

vstoupil dovnitř, uviděl jsem ho sedět u stolu s talisem

přehozeným přes hlavu.

Rebe přišel při Borchu a posadil se na židli u schránky na

Tóru. Vroucně jsem se modlil. Po chvíli jsem na sobě ucítil čísi

pohled. Nevzhlédl jsem. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že mě

kdosi upřeně pozoruje. Rozhlédl jsem se po synagoze. Byla plná.

Podíval jsem se ke schránce na Tóru a spatřil jsem rebeho. Hleděl

na mě přes celou synagogu. Viděl jsem jeho tmavé oči pod

okrajem talisu, zahalujícího jeho hlavu. Měl jsem dojem, jako by

stál přímo přede mnou. Sklopil jsem oči na modlitební knížku.

Tváře mi hořely. Srdce mi divoce bušilo. Po dlouhé době jsem se

odvážil vzhlédnout znovu. Rebe seděl bez hnutí a modlil se. Do

tváře mu nebylo vidět.

Během šábesového oběda otec nepromluvil ani slovo. Jakmile

jsme dojedli, vrátil se do synagogy. Má plnou hlavu starostí,

vysvětlila mi matka. Jsem unavená, řekla. Odešla do ložnice.

Večer šli rodiče k strýčkovi Jicchakovi a já zůstal doma sám.

Procházel jsem ztichlými místnostmi. Potom jsem vytáhl ze

zásuvky olejové barvy a na židli jsem postavil plátno. Stál jsem

tam a díval se na tuby, štětce a plátno. Chtěl jsem malovat, ale

myšlenky a ruce jako by mi najednou vypověděly poslušnost.

Nemohl jsem se tub ani dotknout. Zachvěl jsem se při pomyšlení,

že bych měl vzít do ruky štětce, které jsem ukradl. Cítil jsem, jak

se mě zmocňuje hrůza. Můj talent mě dohnal ke krádeži.

Nenáviděl jsem ho, ale chtěl jsem namaloval obraz. Stál jsem tam

neschopen pohybu. Nakonec jsem odešel z pokoje a postavil jsem

se k oknu v obýváku. Díval jsem se na noční šňůru aut a litoval

jsem, že jsem se kdy dotknul tužky nebo křídy, že jsem poznal

Judela Krinského a spatřil tubu olejové barvy. Talent mi působil

těžkosti a lidé kolem kvůli tomu trpěli – nenáviděl jsem ho, hnusil

se mi, chtěl jsem ho zničit, spálit, vyvolával ve mně nesmírnou

zlost. Najednou jsem byl strašně unavený. Na oči mi padla temná

únava. Vrátil jsem se k sobě do pokoje a uklidil jsem barvy, štětce

i plátno. Lehnul jsem si do postele. V bytě byla tma. Slyšel jsem

otce zpívat Jo ribon olam. Viděl jsem matku, jak stojí u okna v

obýváku. Maloval jsem ji, ale barvy se nechytaly na plátno.

Zůstalo bílé. Snažil jsem se nanést barvu na plátno, ale marně.

Čisté a bílé plátno se mi protivilo. Mrštil jsem na něj štětec. Barva

se rozstříkla po stěnách a po podlaze, ale plátno zůstalo

neposkvrněné.

/111

Usnul jsem. Zdálo se mi, že jsem spal nesmírně dlouho.

Vzpomínám si, že jsem šel v pondělí k Judelovi Krinskému a

čekal, až se ke mně na chvíli obrátí zády, abych mohl vrátit tuby a

štětce. Vzpomínám si, že se mnou mluvil ve své kanceláři

mašgiach a ptal se mě, proč vlastně nechci jet do Vídně.

Vzpomínám si, jak jsem mluvil a mluvil a nakonec jsem prohlásil,

že už mluvit nemůžu, a vyprávěl jsem mu o plátnu, na které se

nechytala barva; ať jsem se snažil sebevíc, nedalo se na něj

malovat. Vzpomínám si na otcův utrápený výraz a stále hlubší

kruhy pod matčinýma očima. Vzpomínám si, jak se mě někdo

zeptal, jestli si nechci mezi čtyřma očima popovídat s rebem, jak

jsem vykřikl Ne!, nenávidím ho, chce mi ukrást ulici, a potom

jsem utekl pryč a ocitl jsem se pod stromy na hlavní třídě a díval

jsem se na skvrny, které vrhalo slunce pod stromy. Vzpomínám si

na tlumený rozhovor s rodiči, vzdálený šepot lidí v synagoze a

spolužáky, kteří se mi nenápadně vyhýbali.

Když jsem se pak v létě procházel s matkou na břehu jezera u

našeho bungalovu, pořád dokola mi vysvětlovala tři možnosti,

které dal rebe otci na vybranou. Mohl se rozhodnout, že do

Evropy nepojede a bude dál vykonávat svou práci ve Spojených

státech; mohli odjet s matkou a mě nechat u strýčka Jicchaka;

nebo mohl jet sám, matku a mě nechat v Americe a pravidelně se

k nám vracet. Mašgiach, moji učitelé a rebe rozhodli, že do Vídně

jet nemohu. Rebe to sdělil otci, když se v pátek vrátil z

Washingtonu. V sobotu večer to pak šel otec s matkou prohovořit

k strýčkovi Jicchakovi.

„Rozhodli jsme se, že zůstaneš u strýčka Jicchaka,“

opakovala matka trpělivě celé léto. „Potom jsme se vrátili domů, a

když jsme tě viděli, bylo nám jasné, že bychom nemohli na

strýčka Jicchaka naložit takovou zodpovědnost. Rozumíš mi,

Ašere? Chápeš, co děláme?“

Kráčel jsem vedle matky a poslouchal, ale ničemu jsem

nerozuměl. To léto jsem kreslil jenom málo. Nemohl jsem se

zbavit únavy. Nedokázal jsem držet tužku v prstech příliš dlouho.

Hodně jsem spal. Neustále jsem ujišťoval matku, že rozumím.

Rozumět jsem ale začal až večer na letišti, když mě otec k

sobě těsně přivinul a políbil. Ucítil jsem na tváři jeho vousy a rty.

Vyzařovalo z něho teplo a síla. „Buď zdráv, Ašere,“ zamumlal v

jidiš. „Hlavně buď zdráv. Všechno ostatní bude v pořádku, synku.

Konáme dílo Pána světa.“

Potom poodešli kousek dál s matkou a chvilku si povídali.

/112

„Šťastnou cestu, drahý,“ slyšel jsem matku. Plakala. Otec mi

zamával. Díval jsem se, jak odchází nepatrně kulhavým krokem

skleněnými dveřmi s kufříkem a výtiskem New York Times v ruce.

Potom zmizel v davu cestujících.

„Šťastnou cestu, drahý,“ opakovala matka, když jsme stáli u

dveří. „Šťastnou cestu.“

/113

KNIHA DRUHÁ

/114

Kapitola šestá

6

Byl to studený podzim. Vítr shodil listí ze stromů a honil je v

celých mračnech ulicemi. Probouzel jsem se ze sna a slyšel, jak

listy pleskají o okno. Na šábes odpoledne jsem stál často u okna v

obýváku a díval jsem se, jak listy prší ze stromů a víří vzduchem,

když kolem prosviští auto nebo se zvedne vítr. V listopadu byly

stromy téměř holé. Osamělé lístky se držely na větvích jako

poslední zbytky života. Nakonec opadaly a stromy stály na ulici

jako nahé. Pršelo a listí hnilo ve škarpách. Začalo sněžit a listí

zmizelo.

Stýskalo se mi po otci. Často psal. V prvních týdnech chodily

dopisy z Vídně. V lednu přišly z Curychu a Ženevy, v únoru z

Paříže a v březnu z Bukurešti. Potom nám psal opět z Vídně;

stýskalo se mu po nás; práce byla náročná a nebralo jí konce, ale

věřil, že mu Ribono šel olam pomůže; těší se, až s námi a s rebem

stráví Pesach.

Teprve o našem prvním šábesu bez otce jsem pochopil, jak

moc mi schází. Byli jsme s matkou v bytě sami – žena strýčka

Jicchaka onemocněla a my k nim nemohli jít – a ticho, které

vystřídalo otcovy zmirot, bylo jako prázdnota, dílo Druhé strany.

Volali nám cizí lidé. Byli v Evropě, v některém městě se

setkali s otcem a slíbili mu, že po svém návratu do Ameriky

zavolají rodině. Z Bostonu volal nějaký profesor. Další byl lékař z

Montrealu. Dvakrát nám volali z Washingtonu, D. C. Otec byl v

pořádku; srdečně nás pozdravuje; pracuje od rána do večera a

hodně cestuje. Jeden z lidí, kteří volali z Washingtonu, nám

popřál šťastnou Chanuku. Když vyslovil slovo „Chanuka“, byl

jsem si celkem jistý, že to není Žid.

Večer, když jsem odříkal krias šemu a matka odešla z mého

pokoje, jsem občas zůstal vzhůru a zkoušel jsem si představit, kde

je otec a co právě dělá. Viděl jsem ho, jak cestuje z jednoho města

do druhého, unaveně prochází terminály, viděl jsem jeho obličej s

tmavýma očima a rudým vousem zarámovaný v okně letadla nebo

vlaku, uhánějícího přes hory a údolí. Viděl jsem, jak na cestách

přednáší Tóru a chasidské učení, účastní se schůzí o ruských

Židech, ale především cestuje, neustále cestuje, stejně jako kdysi

cestoval můj mytický předek. Myslel jsem si, že je v nehostinné,

rozlehlé Evropě opuštěný a sám, a jímala mě hrůza z toho, co

/115

jsem udělal. Tehdy jsem si říkával, že stačí, abych řekl matce: „Já

chci jet do Vídně, mami. Chci být u táty.“ Stačilo udělat jenom

jediné. Rozhodl jsem se, že to udělám. Udělám to hned ráno. Při

snídani řeknu matce: „Já chci jet do Vídně. Chci být u táty.“

Nikdy jsem jí to ale neřekl.

Přál jsem si, aby otec nemusel být v Evropě. Přál jsem si, aby

to byl Ribono šel olam zařídil s otcem jinak. Stýskalo se mi po

něm. A jak mi chyběl, začal jsem ho kreslit na všech místech na

ulici, kde jsem ho nikdy dřív nekreslil.

Pamatoval jsem si ho, jak jde v neděli ráno pod stromy a čte

si New York Times, které si právě koupil. Tlusté nedělní vydání

novin držel na rukou jako novorozeně. Občas jsem chodíval s ním

a žasnul jsem, že může číst a ještě se vyhýbat stromům, požárním

hydrantům a dírám a hrbolům na chodníku; nebo jsem se díval z

okna v obýváku, když se vracel domů s kloboukem posazeným do

týla a zrzavým vousem, ostře se vyjímajícím proti tmavým šatům.

Když jsme se jednou v neděli ráno vraceli z trafiky, zeptal

jsem se: „Tati, přečteš ty noviny celé? Vždyť jsou tak veliké!“

Usmál se a uklidnil mě: „Čtu jenom zprávy, nedělní přílohu a

rubriku o knihách.“

„Maminka čte to samé?“

„Ano.“

„Píše se tam taky o kreslení?“ zeptal jsem se. Tehdy mi byly

čtyři roky.

„Ano. Ale to nečtu.“

„Až se naučím číst, budu si číst o kreslení. Já kreslím rád.“

„Ano,“ přikývl. „Všiml jsem si.“

Jindy jsem se ho zeptal: „Tati, proč musíme kupovat celé

noviny, když čteš jenom kousek?“

„Tak se prostě prodávají, Ašere.“

„Čte někdo celé noviny?“

„Ano. Ale většina lidí čte jenom to, co je zajímá.“

„Co je tohle za rubriku, tati?“ Moc jsem ta slova neuměl

přečíst. To mi bylo šest. „Sport.“

„Ty nečteš o sportu?“

„Je to zbytečná ztráta času,“ řekl. Potom dodal v jidiš: „Sport

je dílem Druhé strany, Ašere. Box, americký fotbal… Lidé jsou k

sobě hrubí. To musí být dílem Druhé strany.“

Nakreslil jsem ho, jak sedí na lavičce před naším domem. Na

jaře, počátkem léta a někdy i v prvních podzimních týdnech tam

sedávali s matkou o nějakém svátku odpoledne. Potichu si

/116

povídali a já si hrál opodál. Byl jsem ještě dítě a nikdy jsem

nerozuměl, o čem mluví. Pamatoval jsem si ale jejich tváře a

gesta, sklopené oči, úsměvy, lehké doteky prstů o paži nebo

rameno. Vzpomněl jsem si na ty chvíle na lavičce a teď jsem je

kreslil.

Nakreslil jsem také, jak se tvářil, když se jednou podíval na

ptáčka, ležícího na boku u obrubníku nedaleko našeho domu. Byl

šábes a my jsme se vraceli ze synagogy.

„Je mrtvý, tati?“ Bylo mi šest a nedokázal jsem se na něho

podívat.

„Ano,“ slyšel jsem jeho smutný hlas jakoby z dálky.

„Proč umřel?“

„Všechno živé musí zemřít.“

„Všechno?“

„Ano.“

„Ty taky, tati? I maminka?“

„Ano.“

„I já?“

„Ano,“ řekl. Potom dodal v jidiš: „Ale teprve když za sebou

budeš mít dlouhý a dobrý život, můj milý Ašere.“

Nedokázal jsem to pochopit. Přinutil jsem se na ptáčka

podívat. Všechno živé bude jednou jako tenhle ptáček?

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Ribono šel olam to tak na světě zařídil, Ašere.“

„Proč?“

„Aby byl život drahocenný. Něco, co ti patří navždy, není

nikdy drahocenné.“

„Já se bojím, tati.“

„Pojď. Doma nás čeká šábesový oběd. Budeme zpívat zmirot

pro Ribono šel olam.“

Někdy jsme s otcem na svátek odpoledne vystoupili po

schodech do nejvyššího patra našeho domu. Potom jsme vyšli

ještě po několika schodech, otec otevřel obrovské železné dveře a

najednou jsme byli na střeše. Postavili jsme se nedaleko šňůr na

prádlo a cihlového komína a přes vrcholky stromů a střechy domů

jsme se dívali na vzdálenou oblohu a kouřový opar nad městem.

Pro výškové budovy jsme sotva viděli stromy v Prospect Parku a

jezero nebylo vidět vůbec. Hluk dopravy ale zněl z té dálky

zastřeně a vítr byl studený a čistý. Člověk měl nahoře pocit, jako

by byl daleko od světa, sám a blíž obloze, možná i blíž Ribono šel

olam.

/117

„Je to jenom pocit,“ řekl otec jednou, když se díval přes domy

a stromy. „Ale nezapomeň, Ašere, některý pocit zůstane člověku

na jazyku dlouho. Pocit Ribono šel olam…“

Tehdy mi bylo sedm. Teď jsem si na to vzpomněl a zpaměti

jsem kreslil otce na střeše.

Nakreslil jsem ho, jak jde po ulici s přáteli a hovoří s nimi,

pře se a gestikuluje. Nakreslil jsem ho, jak se na mě rozzlobil,

když jsem jednou přeběhl rušný prostřední pruh ulice, aniž jsem

počkal na zelenou. Nakreslil jsem ho, jak se při chůzi sklání k

matce, aby jí něco řekl. Nakreslil jsem ho v nejrůznějších

všedních situacích. V životě by mě nenapadlo, že ho v nich budu

kreslit. První měsíce po otcově odjezdu jsem cítil, že k němu mám

blíž než kdykoli jindy.

Ještě ten týden, kdy otec odjel do Vídně, matka koupila

dřevěný stolek, postavila ho do obýváku nalevo od okna a udělala

si z něho psací stůl. Kuchyň byla moc uzavřená, řekla. Chtěla

vidět z okna.

Za několik dní koupila knihovničku a postavila ji vedle stolu.

Obývák zůstal obývákem, ale stala se z něho také její pracovna.

Otcova židle v čele stolu v obýváku zůstala prázdná, stejně

jako jeho židle v kuchyni. Já si ale myslel, že by nevadilo, kdyby

matka používala otcův stůl v ložnici, a tak jsem se jí na to zeptal.

„To je tatínkův stůl,“ odpověděla.

Dostudovala a teď pracovala na doktorátu na rusistice. Do

kuchyně jsme chodili jenom jíst. Z obýváku se stala místnost, kde

jsme skutečně žili.

Otec jí chyběl. Občas jsem s ní večer sedával a díval se, jak

studuje. Stávalo se, že najednou položila pero, zvedla oči k oknu a

dívala se na ulici a na oblohu. Teplé hnědé oči se jí zamlžily a na

tváři se jí objevil nepřítomný výraz. V takových okamžicích jsem

ji v duchu prosil: Mami, já chci jet do Vídně. Chci být u táty.

Nikdy jsem to ale nedokázal říci nahlas.

Jednou mi na šábes odpoledne řekla: „Můj bratr Jaakov, alav

ha-šalom, mi vyprávěl, jak Židé v Evropě cestovali a jak byli

často celé měsíce mimo domov. Nenapadlo mě, že by se něco

takového mohlo stát v Americe.“

Promiň, chtělo se mi říci. Je mi to líto. Já ale nemohl jinak,

mami. Mrzí mě to. Nechal jsem si to ale pro sebe.

„Stýská se ti po tatínkovi?“ zeptala se mě potichu.

/118

„Ano.“

„Mně taky,“ řekla. „Moc.“ Potom dodala v jidiš: „Cestuje pro

rebeho.“ Pohlédla z okna. „Doufám, že se mu daří dobře. Snad ho

na cestách nepotká nic zlého.“

Kreslil jsem ji, jak sedí u stolu a učí se. Kreslil jsem ji, jak se

dívá smutně z okna. V těch týdnech si zvykla okusovat tužku, a

tak jsem ji nakreslil s tužkou v ústech.

„Dělávala jsem to jako malá holka, když jsem chodila do

školy,“ řekla, když si prohlížela obrázek, kde má tužku v ústech.

„Musím s tím přestat. Na tužkách jsou bacily.“

Moc se jí to ale nedařilo a nakonec se s tím smířila.

V těch měsících začala mluvit o svém bratrovi. Cestou do

synagogy nebo do školy se o něm zmínila, když řekla nebo

udělala něco, co vyvolalo vzpomínky skryté pod nánosem času a

bolesti. Rodiče jí zemřeli, když byla ještě malá. Měla o osm let

starší sestru Leu a o tři roky staršího bratra Jaakova. Šli žít k

sestře jejich otce, která teď byla také po smrti. Jaakov byl pro

malou Rivku matkou a otcem. „Je těžké, když člověk přijde o

matku a otce poprvé. Když je ztratí podruhé…“

Jaakov měl štíhlou, drobnou postavu, byl mužský protějšek

mé matky. Každý musel okamžitě poznat, že jsou sourozenci. Byl

vynikajícím studentem na ladovské ješivě. Sám rebe si ho vybral,

aby studoval rusistiku, aby se stal jeho poradcem, aby cestoval,

aby

„Proč Ribono šel olam zabil strýčka Jaakova?“ zeptal jsem se

jednou matky.

„Proč? Nevím proč. Dokážeme si snad vysvětlit všechno, co

se na tomhle světě děje? Musíme věřit, že Ribono šel olam je

dobrý a ví, co dělá.“

Říkala to se slzami v očích.

Knihovna stojící v obýváku vedle jejího nového stolu byla

skříňka z tmavého dřeva se třemi přihrádkami, zhruba metr dvacet

vysoká a necelý metr široká. V prosinci už byla téměř zaplněná

novými knihami. Jednou na šábes odpoledne jsem si prohlédl

některé tituly: Simon Dubnov, Historie Židů v Rusku a Polsku;

Max Beloff, Zahraniční politika Sovětského Ruska; John N.

Hazard, Právo a sociální změny v SSSR; Solomon Schwartz, Židé

v Sovětském svazu; E. H. Carr, Bolševická revoluce. Byly tam dvě

knihy o sovětské tajné policii, do kterých jsem nahlédl, ale ani

jedné jsem nerozuměl.

/119

Uprostřed prosince koupila další knihovnu, stejnou jako

první. Začala se rychle plnit knihami o Rusku. Matka hodně psala.

Eseje na kursy, vysvětlovala. Na postgraduálním studiu se píše

hodně esejů. Nebyl jsem si jistý, jestli vím, o čem mluví. Co je to

za esej, který právě píše? zeptal jsem se. Pojednání o vraždě

ruských židovských spisovatelů a procesu s lékaři, řekla. Pamatuji

se na ty lékaře? Ano, pamatuji. Pamatuji se i na vraždu ruských

židovských spisovatelů, řekl jsem.

Přepisovala teď své eseje na stroji a já ze začátku kvůli jejímu

ťukání vůbec nemohl usnout. Po třech probdělých nocích jsem si

na to ale brzy zvykl; chtěla, abych se při tom hluku naučil usínat;

neměla čas vyhovět mému přání, abych mohl usínat nerušeně.

Usínal jsem tedy za pravidelného ťukání jejího psacího stroje.

Stávalo se, ze jsem se probudil časně ráno a našel ji, jak spí u

stolu na hromádce knih vedle stroje s obličejem osvětleným

paprsky ranního slunce, které dovnitř pronikaly otevřenými

žaluziemi. Vzal jsem si blok a tužku a kreslil jsem ji. Spala jako

nemluvně a hlava jí spočívala na rukou. Kreslil jsem ji, když spala

u stolu, abych vyvážil chvíle, kdy stála u okna a dívala se na ulici,

ale místo stromů, automobilů a lidí viděla otce na jiné ulici, v jiné

dopravní špičce a s jinými lidmi. Chvíle, kdy stála u okna, byly

pro mě nejhorší, protože mi bylo jasné, že za její smutek mohu já.

Takhle jsem ji kreslil také, ale její chvíle odpočinku a klidu jsem

potřeboval, abych zahnal vlastní temné okamžiky a pochyby.

Celé týdny po otcově odjezdu jsem bez ustání kreslil. Kreslil

jsem za chůze, při jídle, při vyučování, v papírnictví u Judela

Krinského, v muzeu. Když jsem se jednou ráno probudil, zjistil

jsem, že jsem na stěnu nad posteli nakreslil červenou křídou mého

mytického předka. Dodnes nevím, jak se mi to podařilo.

V posledním prosincovém týdnu přinesla matka domů

dřevěnou krabici. Dárek, vysvětlovala; koupila ho u reba Judela

Krinského. Žádný důvod neměla; prostě dárek, protože mě má

ráda. V krabici bylo dvanáct tub olejových barev, půl tuctu štětců

různých velikostí, láhev terpentýnu, láhev lněného oleje, špachtle

a paleta. Kromě toho mi koupila malý malířský stojan a půl tuctu

pláten natažených na rámu.

26. prosince 1953 večer, když skončil šábes, jsem rozprostřel

ve svém pokoji na podlaze několik starých čísel nedělních

Timesů, postavil stojan a na paletu vymáčknul trochu červené,

žluté a modré barvy. Potom jsem přidal trochu bílé. Namočil jsem

úzký štětec do červené a zlehka jsem jím přejel po novinách na

/120

podlaze. Na novinovém papíře zůstal červený pruh, sytě červená

na černobílém podkladě. Nemohl jsem od červeného pruhu

odtrhnout oči; nechal ho tam štětec. Přejel jsem štětcem po

novinách a cítil hru oleje s papírem. Díval jsem se, jak na papíře

zůstává barevný pruh. Zkoušel jsem, jak dlouhý proužek udělá.

Potom jsem namočil jiný štětec do žluté a přejel jsem jím po

červené na novinách. Smíchal jsem červenou a žlutou. Smíchal

jsem modrou a červenou a potom žlutou a modrou. Obtáhnul jsem

na novinách něčí obličej a vybarvil jsem ho oranžovou a zelenou.

Barvy jsem ředil terpentýnem a lněným olejem, míchal jsem je a

snažil jsem se zvýraznit roviny a tvary. Vůně oleje a terpentýnu

mi byla příjemná. Zkusil jsem na bílé plátno nakreslit obličej, ale

nešlo to; nedařilo se mi správně míchat barvy. Matka seděla na

mé posteli a dlouho mě pozorovala. Potom odešla. Za chvíli se z

obýváku ozval ťukot psacího stroje. Pokračoval jsem na obličeji a

nakonec jsem ho dokončil, ale nebyl jsem spokojený. Je to jenom

na zkoušku, říkal jsem si v duchu. Není to ani plátno, ale lepenka.

Tu noc jsem moc nespal.

Následující večer jsem namaloval svůj první olej na plátně,

obraz matky hledící z okna v obýváku. Měl jsem pocit, jako bych

maloval olejem odjakživa.

Jednou večer v lednu za mnou přišla matka do pokoje a

posadila se na postel. Maloval jsem Judela Krinského v koloniálu,

obklopeného stohy macesů. Chvíli mě pozorovala a potom řekla

tichým hlasem: „To je krásný obraz, Ašere.“

„Děkuju, mami.“

„Můžu tě přerušit?“ zeptala se.

Přestal jsem malovat.

„Tatínek se v dopise ptá na školu.“

Podíval jsem se na obraz. Moji pozornost upoutaly hranaté

krabice s macesy.

„Ašere, podívej se na mě. Co mám tatínkovi napsat?“

„Já se snažím, mami.“

„Tvůj učitel tvrdí, že se nesnažíš. Mašgiach říká, že se

nesnažíš. Co mu mám napsat?“

„Mně to je jedno.“

„Ašere.“

Co kdybych některé z těch čtverců naklonil? napadlo mě.

Nebylo by to zajímavější?

„Ašere, něco napsat otci musím. Budu mu muset napsat

pravdu. Co děláš ve škole, Ašere? Copak tě nic nezajímá?“

/121

„Zajímá,“ řekl jsem. Co kdybych naklonil jednu řadu krabic

na jednu stranu a druhou opačně?

„Ale to nemůžeš dělat celé dni a celé noci. Nemůžeš chodit

do školy a nic se nenaučit.“

„Já se učím, mami.“

„Já nevím, co s tebou,“ řekla. Postavila se a odešla z pokoje.

Zkusím to, řekl jsem si. A možná nakloním trochu i Judela

Krinského. To by mohlo být vážně zajímavé. Seškrábal jsem

barvu a začal jsem znovu.

Seděl jsem ve třídě v poslední řadě a kreslil jsem si do sešitu

na hebrejštinu. Učitel, muž ve středních letech s kulatým

obličejem a černým vousem, se mě zeptal přes celou místnost:

„Co děláš, Ašere Lve?“

Cítil jsem, jak mě polévá horko. Položil jsem pero na lavici.

Přišel ke mně prostřední uličkou. Všichni napjatě sledovali, co

bude dál. Zastavil se u mé lavice. „Co jsi dělal?“

Sundal jsem ruku ze sešitu. Nakreslil jsem jeho obličej s

přísným a vážným pohledem, jaký měl vždycky v očích.

Podíval se na obrázek. Potom zvedl oči ke mně.

„Kdy vyrosteš, Ašere Lve?“ řekl posmutněle. „Je ti jedenáct

let.“

Neodpověděl jsem.

„Alespoň že jsi nekreslil do Chumaše,“ řekl. Někdo se

uchechtl.

Učitel se rozhlédl po třídě. „Nemusíte mi pomáhat. Stačí, že

to musím říct já.“ Podíval se zpátky na mě. „Přestaň se chovat

jako malý kluk, Ašere Lve. Už je na čase. Takovým chováním

neděláš svému otci čest.“

V posledním lednovém týdnu mi řekl mašgiach: „Ty se

neučíš, Ašereli. Tvůj učitel neví, co si má s tebou počít.“

„Já se snažím.“

Vzdychl. Byli jsme v jeho kanceláři. Venku osvětlovalo zimní

slunce holé stromy.

„Psal mi tvůj otec,“ řekl. „Moc se zlobí. Prosí mě, abych si s

tebou promluvil.“

Mlčel jsem.

„Mohu ti nějak pomoci, Ašereli?“ Nevěděl jsem, co na to říci.

„Kdybych si myslel, že by se to zlepšilo, kdyby byl tvůj otec

doma, okamžitě bych to řekl rebemu.“ Zíral jsem na něho.

/122

„Jenomže ono by se to nezlepšilo.“ Na okamžik se odmlčel.

„Ne, nezlepšilo by se to. Vyřiď mamince, že jí přeji dobré zdraví,

Ašere.“

Jednou na šábes odpoledne se u nás stavil cestou do synagogy

strýček Jicchak. Seděli jsme v obýváku. Otec mu napsal o škole,

řekl. Nerad o tom mluví na šábes, řekl, ale co pořád dělám a proč

se neučím?

Matka hleděla v rozpacích na koberec. Já jsem se díval z

okna, jak venku taje na stromech sníh.

„Poslyš,“ řekl strýček, „nemůžeš si přece celý život jenom

kreslit. Jednou za čas, proč ne? Jako koníček. Ale nemůžeš přestat

studovat Tóru, Ašere. Co si lidi pomyslí, když budu mít synovce,

který nerozumí jediné stránce z Gemary? Chceš kreslit? Dobrá,

kresli si. Já si od tebe některé kresby rád koupím. Ale kresli

jednou za čas. Copak to jde, kreslit celý život? Zabíjí to myšlení.“

Neodpověděl jsem.

„Poslouchej mě. Napíšu tvému otci, že jsem s tebou mluvil a

že se budeš snažit. Co říkáš?“

„Ano.“

Odešel do synagogy.

„Co ode mě všichni chtějí?“ zeptal jsem se matky. „Abys

studoval Tóru. Chlapec v tvém věku by měl studovat Tóru.“

Šel jsem do svého pokoje a díval jsem se z okna na tající sníh.

Učení mi nevadilo, jenom jsem se mu nedokázal věnovat.

Všechnu energii spotřebovalo mé kreslení. Copak to nikdo

nevidí? Co ode mě všichni chtějí?

Jednou v únoru jsem přišel za Judelem Krinským.

„To je ostuda,“ řekl svým chraplavým hlasem. „Celý svět ví,

že nestuduješ Tóru.“ Upřel na mě své vykulené oči. „Zatímco tvůj

otec cestuje po Evropě a navrací Židy zpátky k Tóře, jeho syn

tady od ní utíká. To je ostuda, Ašere.“

Řekl jsem, že potřebuji tubu kobaltové modři a velkou tubu

titanové běloby. Matka mi teď dávala peníze na všechno, co jsem

potřeboval.

Dal mi tuby do papírového sáčku. „Syn by neměl působit

svému otci bolest,“ řekl smutně. „Zvlášť takovému otci, jako je

reb Arje Lev.“

Paní Rackoverová se mnou přestala mluvit. Byla teď věčně

podrážděná a nadávala na barvy, které podle jejích vlastních slov

doslova zasmradily celý byl. Jednou se na mě utrhla, že by od nás

okamžitě odešla, kdyby si tolik nevážila mého otce. Copak takhle

/123

se chovají židovské děti? Můj otec nasazuje život za Tóru a

chasidismus a já marním čas s barvami. Takhle se ke svým otcům

chovají gójové, ne Židé. Každou chvíli drhla podlahu v mém

pokoji a celé hodiny tam nechávala dokořán otevřené okno. Aby

otce nepřivítal smrad těch mých barev, až přijede na Pesach,

vysvětlovala.

S otcem jsem se setkával všude, kam jsem přišel. Slyšel jsem

o něm, s kýmkoli jsem mluvil. Zasahoval do mého života víc než

před svým odjezdem.

Třetí pátek v březnu jsme šli s matkou časně odpoledne do

muzea na hlavní třídě. Byl právě Purim a já neměl školu. Kromě

toho bylo před šábesem. Chtěli jsme ušetřit čas. Jeli jsme metrem.

Naproti nám seděla přes uličku nějaká stařena. Měla na sobě

o několik čísel větší potrhané šaty. Na hlavě měla uvázaný šátek.

Oči měla hluboko zapadlé a uslzené. Vytáhl jsem si blok a tužku a

rychle jsem si ji naskicoval. Metrem to od nás k muzeu netrvalo

dlouho. Když jsme dojeli na naši zastávku, měl jsem to skoro

hotové.

Ukázal jsem skicu matce.

„Hm,“ přikývla. „Ale cos jí to provedl s očima?“

Viděl jsem oči té stařeny jako dvě tůňky plné tmavé vody a

nakreslil jsem je tak. „Chtěl jsem ukázat, že byla smutná.“

Matka si prohlédla kresbu zblízka. „Aha,“ řekla potichu.

„Chápu.“

Vyšli jsme ze stanice podzemní dráhy na hlavní třídu. Bylo

větrno, ale svítilo slunce a my věděli, že zima už skončila.

Muzeum byla veliká budova z mramoru a vápence, před níž

se táhl rozlehlý trávník a řada vysokých stromů. Byla masivní,

leskla se na slunci a vévodila tak celému okolí. Přes celé průčelí

přímo pod střechou se táhla řada hlubokých výklenků, v nichž

stály sochy významných osobností. Jednou z nich byl i Mojžíš.

Stál tam hned pod střechou, vysoký, a záhyby jeho hávu z něho

stékaly v bohatých kaskádách mramoru. Byl jsem rád, že jdu do

muzea se sochou Mojžíše. Napadlo mě, jestli někde na světě mají

jiné sochy slavných Židů. Vzal jsem matku za ruku a rychle jsme

zamířili k muzeu.

„Jednou jsem se tady byla s bratrem podívat na výstavě

židovských rukopisů,“ řekla matka. „Obrazy jsem si nikdy

neprohlížela. Nikdy nás to nezajímalo.“

Skleněnými dveřmi jsme vstoupili do kamenného a

mramorového interiéru. Po teepee, kánoích a Indiánech v přízemí

/124

jsem nijak netoužil. Vyšli jsme po širokém mramorovém schodišti

do výstavních síní s obrazy. Držel jsem se matky za ruku. S

mírným překvapením jsem si uvědomil, že jí sahám po ramena.

Za poslední měsíce jsem povyrostl a vůbec jsem si toho nevšiml.

Uvnitř bylo málo lidí. Pomalu jsme chodili od jednoho obrazu

k druhému. U vchodů do jednotlivých sálů stáli hlídači v

uniformách. Když jsme kolem nich procházeli, zvědavě si nás

prohlíželi.

Vešli jsme do prostorné místnosti s obrazy v ozdobných

rámech. Na některých obrazech byla i zlatá barva. „Tyhle, mami,“

zašeptal jsem.

Prohlížela si obrazy. Díval jsem se, jak je zvolna přejíždí

pohledem. Vzdychla a zavrtěla hlavou. „Vysvětlím ti to venku,

Ašere.“

„A proč ne tady?“

Neodpověděla. „Kde jsou ty další, kterým nerozumíš?“ Šli

jsme do jiné místnosti.

„Líbí se mi, jak maluje vodu a zahrady. Ale proč jich maluje

tolik?“ Ukázal jsem na řadu obrazů. „On maluje pořád dokola to

samé, mami.“

Matce vyskočily na tvářích jasně růžové skvrny. Instinktivně

odvrátila hlavu od obrazů a pomalu se k nim zase otočila. Při

pohledu na její zardělé tváře jsem si najednou vzpomněl, jak

vypadala, když jsme spolu před lety chodívali v zimě na vycházky

pod stromy na hlavní třídu. Jenomže teď byla zřejmě v rozpacích

a nevěděla, co má dělat.

„Někteří malíři si myslí, že je to tak krásné.“

„Je to proti Tóře?“

„Na to se budeš muset zeptat tatínka. Já myslím, že je.“

„Jak může být proti Tóře, když se namaluje něco krásného?“

„Já nevím. Zeptej se tatínka, Ašere. Ale myslím, že malovat

ženy, jako to dělá tenhle malíř, je proti Tóře. Tóra nás žádá,

abychom byli zdrženliví.“ Pro slovo zdrženlivý použila hebrejský

výraz „tzenius“.

„Takhle maluje hodně malířů, mami.“

„Ano,“ přikývla. „Já vím. Na co ses mě chtěl ještě zeptat,

Ašere? Je mi nepříjemné stát před těmi obrazy. Pojď pryč, prosím

tě.“

Prošli jsme mnoha galeriemi, až jsem ji zavedl do místnosti s

obrazy, o kterých jsem nevěděl, co si mám myslet. Nevypadaly

/125

vůbec jako obrazy, byla to spíš obrovská plátna divoce a

nesouvisle pomalovaná a pocákaná barvami.

„Jsou to obrazy, mami?“

„Někteří lidé si myslí, že ano.“

„Co znamenají?“

„Nevím.“

„Jak to mohou být obrazy, když na nich nic není?“

„Já nevím, co ti na to mám říci. V umění se moc nevyznám,

Ašere.“ Nakoukla do vedlejší galerie. „Rozumíš těmhle

obrazům?“ zeptala se.

„Vidím tam nějakého Žida a okřídlenou rybu a dívku

obklopenou květinami a svíčkami. To namaloval Chagall, Žid.“

„Rozumíš tomu na protější stěně?“

„Je tam vidět ženský obličej zepředu a ze strany. Ta žena sedí

u okna. Na hlavě má klobouk s květinou a v ruce drží kočku. To

je od Picassa. Picassa mám moc rád, mami. Ale některým jeho

věcem nerozumím.“ Podíval jsem se na obrazy v místnosti, kde

jsme stáli. „Těmhle vůbec nerozumím. Ani jednomu.“

„Už bychom měli jít, Ašere. Připozdívá se a já musím ještě

připravit šábes.“

„Jak mám těm obrazům porozumět, mami?“

„Já nevím, Ašere. Přála bych si, aby ses alespoň zpolovic jako

o tyhle obrazy zajímal o školu. Pojďme domů. Není žádné léto a

šábes tu máme co nevidět.“

Vyšli jsme z muzea a přešli ulici ke vchodu do podzemní

dráhy. Když jsme na nástupišti čekali na vlak, zeptal jsem se

matky: „Mami, mohla bys mi vysvětlit, co na těch obrazech

bylo?“

„Na těch prvních?“

„Ano.“

„Muž jménem Ježíš.“

Vedle nás stál nějaký stařec s šedivým vousem, v tmavém

kabátě a klobouku. Četl si noviny psané v jidiš. Vzhlédl od nich a

podíval se na matku.

Ucítil jsem na paži matčiny prsty. Postavili jsme se o kousek

dál.

„Já vím, kdo je to Ježíš,“ řekl jsem. „Bůh gójů.“

„Ježíš byl Žid, který žil v Erec Jisráeli v době Římanů.

Římané ho zabili. Popravovali tak lidi. Přibíjeli je na veliké kříže,

jak jsi to viděl na těch obrazech.“

„Zabili Římané hodně Židů?“

/126

„Tisíce. Desítky tisíc.“

„A proč zabili Ježíše?“

„Říkal o sobě, že je mesiáš. Báli se, že proti nim vyvolá

povstání.“

„Byl to mesiáš, mami?“

„Ne. Nebyl. Mesiáš ještě nepřišel, Ašere. Jenom se podívej,

kolik je na světě utrpení. Bylo by na světě tolik utrpení, kdyby

mesiáš opravdu přišel?“

„A proč ho tolik malují, když to nebyl mesiáš?“

„Gójové věří, že to byl mesiáš. Věří, že byl synem Ribono šel

olam. Malují ho, protože ho považují za svatého.“

„Co to znamená, že byl synem Ribono šel olam?“

„Přestávám tomu rozumět,“ řekla. Chvíli mlčela a zamyšleně

se dívala na koleje. Potom pokračovala: „Kam jsi mne svým

malováním dostal, Ašere. K Ježíši.“ Zavrtěla hlavou.

Vlak se přiřítil ze tmy do stanice. Náš vůz byl plný lidí. Stál

jsem vedle matky, pevně jsem svíral tyč a kýval jsem se s vozem.

Matka měla na čele a pod nosem perličky potu. Celou cestu až

domů mlčela.

Pozdě večer za mnou přišla do pokoje a posadila se na postel.

Chvíli předtím odešla, když jsem jí odříkal krias šemu. Teď seděla

na mé posteli a já ji ve tmě cítil u nohou.

„Jsi vzhůru, Ašere?“

„Jsem.“

„Nemohu usnout. Myslím na tatínka.“

„Mně dneska večer chyběly jeho zmirot.“ Zlehka se pohnula.

„Stýská se mi po něm hlavně na šábes.“

„Ano,“ řekla. „Mně taky chybí hlavně na šábes.“

„Táta by se zlobil, kdyby se dověděl o tom muzeu.“

„Moc.“

„Povíš mu o tom?“

„Samozřejmě že mu o tom povím.“

Nic jsem na to neřekl.

„Ašere, šel bys do toho muzea, kdybych ti řekla, abys tam

nechodil?“

Neodpověděl jsem. „Ašere?“

„Já nevím, mami. Ale neříkej mi to, prosím tě.“

Slyšel jsem, jak vzdychla. „Kdybych tak věděla, co mám

dělat,“ řekla. „Doufám, že mi Ribono šel olam pomůže, abych

tatínkovi neublížila. Jenom se podívej, kam nás to tvé malování

dovedlo,

/127

Ašere. K Ježíšovi. A k tomu, jak se malují ženy. Malování je

pro góje, Ašere. Židé nekreslí a nemalují.“

„Chagall je Žid.“

„Zbožní Židé, Ašere. Židé Tóry. Takoví Židé nekreslí a

nemalují. Co by na to řekl rebe, kdyby se dověděl, že jsme byli v

muzeu? Bůh chraň, aby se to rebe dověděl.“

Nevěděl jsem, co by na to řekl rebe. Bál jsem se pomyslet na

to, že by se zlobil.

„Kdybych tak věděla, co mám dělat,“ opakovala matka.

„Kdyby tak byl tatínek doma.“

V pondělí jsem šel do muzea sám po škole a hodinu jsem

kreslil obrazy s Ježíšem do skicáku. Všiml jsem si dvou hlídačů,

kteří mě pozorovali a šeptali si. Kolemjdoucí si mě zvědavě

prohlíželi. Nějaký malý rozložitý muž se podíval na mě, potom na

skicák, zamračil se a rázně odešel. Kreslil jsem pomalu a pečlivě.

Teprve cestou domů jsem si uvědomil, jak podivně musí působit

zrzavý chlapec s černou jarmulkou na hlavě a s pejzy, kopírující v

muzeu obrazy s Ježíšem.

Ukázal jsem kresby matce. „Učím se tak líp kreslit, mami.“

Byla zděšená. „Víš, kolik židovské krve bylo kvůli němu

prolito, Ašere? Jak jsi mohl strávit svůj drahocenný čas zrovna

tímhle?“

„Ale já to potřeboval, mami.“

„Můžeš kopírovat jiné obrazy, Ašere.“

„Ale já potřeboval ten výraz. Nikde jinde jsem ho nenašel.“

Hleděla upřeně na kresby. Potom vzdychla a zavrtěla hlavou.

Vypadala, jako by nevěděla, co má říci.

Za dva dny jsem šel do muzea znovu a kopíroval jsem obrazy

nahých žen. Kreslil jsem je pomalu a dával jsem si záležet na tom,

abych vystihl obrysy. Zjistil jsem, že to není lehké. Vrátil jsem se

druhý den i pozítří. Matce jsem z těchhle kreseb neukázal ani

jednu.

Zbytek března a první dubnový týden jsem chodil do muzea,

jakmile to jen šlo. V druhém dubnovém týdnu jsem už dokázal

nakreslit mnohé postavy z obrazů zpaměti.

Matka měla plné ruce práce s přípravami na Pesach a zároveň

psala disertaci. Věděla, že chodím do muzea pravidelně, ale už o

tom nemluvila.

Druhou neděli v dubnu pozdě v noci jsem cítil, jak někdo

chodí kolem mé postele, a slyšel jsem šepot. Věděl jsem, že to je

sen o mém mytickém předkovi. Ležel jsem s očima zavřenýma a

/128

čekal, až se objeví. Hlasy ustaly. Předek se neobjevil. Spal jsem

dál. Když jsem přišel druhý den ráno do kuchyně, spatřil jsem u

stolu otce s pomerančem v ruce.

Dost zhubnul. Vypadal unaveně a vychrtle. Nepřivítal mě.

Poručil mi, abych se posadil. Matka byla bledá a vypadala

poněkud shrbeně. Věděl o soupravě olejových barev. Věděl o

návštěvách muzea. Viděl skicák s kresbami Ježíše a nahých žen.

Půl roku života zakládal ješivy a učil Tóru a chasidismus po celé

Evropě. Teď se vrátí do Ameriky a zjistí, že má doma pohany.

Zmocnil se ho nekontrolovaný hněv. Nikdy předtím jsem ho

neviděl tak rozběsněného. Dokonce ani před lety, když mluvil po

telefonu o tom, jak Rusové zacházejí s Židy, nebyl tak nepříčetný.

Pořád dokola mluvil o mých kresbách „toho muže“. Jeho jméno

ale nikdy nevyslovil. Vím, kolik židovské krve bylo kvůli tomu

muži prolito? Vím, kolik Židů bylo zabito ve jménu toho muže

během křížových výprav? Vím, že Hitler mohl povraždit šest

milionů Židů, aniž svět příliš protestoval, protože lidé byli dva

tisíce let přesvědčováni o tom, že toho muže zabili Židé, a ne

Římané? Vím, že jeho otce, alav ha-šalom, mého dědečka, zabil

ruský sedlák, který slavil svátek spojený s tím mužem? A pokud

jde o ty další kresby – copak nevím, že tělo je dar Ribono šel

olam; že nám Tóra zakazuje zacházet s ním bez zdrženlivosti; že

takové kresby jsou nemravné, že přejímají způsoby gójů; že Židy,

Židy Tóry, by nikdy nenapadlo takové věci kreslit? Tělo je

soukromá a posvátná oblast. Vystavovat takové soukromí na

obraze je nechutné. A co teprv škola, zatímco jsem marnil čas

kreslením. Chovám se, jako bych do školy nechodil. Co se to se

mnou děje? Kde jsem se narodil? Čí jsem to vůbec syn? Co jsem

se za ta léta naučil? Jak mohu dělat takové věci? Proč se neučím?

Má litovat práce, kterou vykonal v Evropě? Chci zmařit cíl, který

si vytyčil? Chci mu udělat ostudu? Chci dělat ostudu sám sobě?

Tak to pokračovalo den co den. Už se mnou nemluvil; křičel

na mě. V noci křičel na matku. Začali se pravidelně hádat.

„Proč na tebe táta křičí?“ zeptal jsem se matky jednou večer

koncem týdne. Byli jsme spolu v obýváku. Seděla u svého stolu.

Otec byl u rebeho.

„Tatínek se zlobí.“

„Ale on na tebe křičí. Proč na tebe musí křičet? Nikdy nic

takového nedělal.“

/129

„Nesu zodpovědnost.“

„Jakou zodpovědnost?“

„Za tvou výchovu.“

„Táta na tebe křičí, protože si myslí, že mě nevychováváš?“

„Přijel domů, a když uviděl tvé kresby a známky ze školy,

rozhněval se.“

„Co to táta křičel včera večer?“

„Zlobil se, že jsem ti koupila olejové barvy.“

„Proč?“

„Tatínek si myslí, že tě podporuji v tvých hloupostech. Řekla

jsem mu, že jsem ti je koupila, protože jsem doufala, že se za to

budeš snažit ve škole.“

„Ale tos mi neřekla, mami.“

„Já vím.“

„Mami?“

„Ano, Ašere.“

„Proč jsi mi ty olejové barvy koupila?“

„Abys je zase nemusel krást u reba Judela Krinského.“

Cítil jsem, jak mě polévá horko.

„Musím ještě asi dvě hodiny dělat, Ašere. Běž do svého

pokoje, prosím tě. Kresli si, jestli chceš, ale už žádné Ježíše nebo

ty druhé věci. Už si s tebou nemůžu povídat. Prosím tě.“

Druhý den ráno mi řekl otec při snídani: „Ašere, přestaň

kreslit tou vidličkou po ubrousku a jez.“

Položil jsem vidličku zpátky na talíř s vejci. Napadlo mě, že

káva v matčině šálku měla barvu, kterou bych mohl použít na

obličej, co jsem večer předtím nakreslil. Ucítil jsem něco na ruce,

něco silného a pevného, a když jsem se podíval dolů, uviděl jsem,

že mi zápěstí svírají otcovy prsty. Hleděl jsem užasle na jeho

vystouplé kosti a kotníky a najednou jsem ucítil, jak mi paží

projela bolest. Mačkal mi zápěstí pravé ruky; bledý obličej,

orámovaný zrzavým vousem, měl zkroucený hněvem. Vykřikl

jsem. Matka něco zaječela. Přes její hlas jsem zaslechl, jak něco

zařinčelo na stole. Vidlička. Bez přemýšlení jsem s ní zase začal

malovat. Rozbrečel jsem se. Otec mi pustil ruku. V zápěstí mi

cukalo. Nemohl jsem přestat brečet. Matka stále křičela. Otec stál

u stolu, v obličeji byl úplně bledý a celý se třásl vzteky.

Matka s otcem křičeli jeden na druhého. Křičeli na sebe a já

je poslouchal a chtělo se mi utéci, ale neodvážil jsem se ani

pohnout. Cílil jsem bolest a strach a věděl jsem, že za to všechno

můžu já, ale nevěděl jsem, co s tím. Díval jsem se na své zápěstí.

/130

Bylo zarudlé. Na kůži byly vidět stopy po otcových prstech.

Pomalu jsem ho ohýbal. Zdálo se, že nemám nic zlomeného.

„… a vlastní syn mě přehlíží!“ křičel otec. „Kibud av-va-em.

Kam se poděla úcta k rodičům? Takového syna vychovávat

nebudu!“

Začal jsem něco říkat. Matka mě přerušila. Obličej měla

bledý hněvem.

„Prosím tě,“ řekl jsem. „Tati, prosím tě!“

Nevšímali si mě. Matka říkala něco rusky. Otec jí rusky

odpověděl.

Oba se na mě podívali.

„Tati, prosím tě, nezlob se na mě! Já s tím nemůžu nic dělat.“

Podívali se jeden na druhého. Potom pohlédli znovu na mě.

„Zvíře líni nemůže nic dělat,“ řekl otec. „Člověk s tím může

vždycky něco udělat!“

„Já si nemůžu pomoct, tati.“

„Člověk má vůlí,“ prohlásil. „Rozumíš mi, Ašere? Ribono šel

olam obdařil každého člověka vůlí. Každý člověk je zodpovědný

za své činy, protože má vůli, kterou řídí svůj život. Neexistuje

člověk, který bys tím nemohl nic dělat. Jenom nemocný člověk s

tím nemůže nic dělat.“

„Arje,“ řekla matka. „Arje.“ Sotva jsem ji slyšel. Mluvila

téměř neslyšně, jako by to říkala desce stolu.

„Já mám vůli, tati. Chci kreslit.“

„To je zlá vůle. Musíš ji potlačit. Taková vůle pochází z

Druhé strany.“

„Já ji nemůžu potlačit, tati.“

„Potlačíš ji. Nepromarníš život gójskými hloupostmi. Ne, to

už ani není hloupost. To je něco horšího. Taháš domů kresby toho

muže. Taháš domů kresby nahých holek. Co dál? Příště se z tebe

stane gój! To ses raději neměl narodit!“ Matka zalapala po dechu.

„Poslouchej,“ řekl. Najednou mluvil v jidiš. „Já si ničím život

pro Ribono šel olam. Málem jsem kvůli tomu rozbil rodinu. Celé

měsíce nevidím svou ženu kvůli své práci pro Ribono šel olam.

Přijedu domů, abych strávil Pesach s rodinou a s rebem, abych si

odpočinul. A co zjistím? To víš moc dobře. A co slyším? Vlastní

syn mi vykládá, že nemůže přestat kreslit nahé ženy a toho muže.

Poslyš, Ašere, s tím je konec. Budeš s tím bojovat. Nebo se mnou

pojedeš na podzim do Vídně. Bude lepší, když budeš žít ve Vídni

a trochu se z toho zcvokneš, než abys zůstal v New Yorku a stal

se z tebe gój.“

/131

„Ribono šel olam,“ zvolala matka. „Arje, prosím tě.“

„Musíme bojovat proti Druhé straně, Rivko,“ okřikl ji otec v

jidiš. „Musíme proti ní bojovat, nebo přemůže svět!“

Celý den mi zněla v uších otcova slova. Musíme proti ní

bojovat, nebo přemůže svět. Slova se ozývala po celém bytě,

zatímco jsme dokončovali přípravy na Pesach, uklízeli,

vyměňovali papíry na policích a doplňovali zásoby jídla. Musíme

bojovat, slyšel jsem otce. Odpoledne, když už mě v kuchyni

nebylo třeba, jsem šel do svého pokoje a nakreslil jsem rudými a

hnědými barvami rozlíceného otce, jak křičí na celé kolo. Kresba

se mi povedla. Uložil jsem ji do stolu pod hromadu knih.

Když jsme večer seděli u šábesového stolu, jako by otec na

svůj hněv zapomněl. Zpívali jsme zmirot. Vyprávěl nám o své

práci a cestování. Jednoho dne budou ladovské ješivy ve všech

velkých evropských městech, řekl. Ale to chce čas. A trpělivost.

A víru v Ribono šel olam. Byl laskavý, ohleduplný a uctivý,

zvlášť k matce. Všiml jsem si, jak se k ní během jídla každou

chvíli otáčí. Nakonec se na něho usmála. Začal zpívat veselou

ladovskou melodii. Přidali jsme se k němu a všichni tři jsme

zpívali spolu.

Když jsem se ráno probudil, zjistil jsem, že už odešel do

mikve. Matka byla v kuchyni. Celá zářila. Dal jsem si sklenici

mléka a čekal jsem, až se otec vrátí, abychom mohli jít do

synagogy. Čekal jsem dlouho. Zřejmě se nehodlal vrátit z mikve

domů. Šel jsem tedy do synagogy sám a našel jsem ho na jeho

obvyklém místě s talisem přehozeným přes hlavu. Buď na mě

zapomněl, nebo se mnou nechtěl chodit. Nemluvil jsem s ním o

tom.

První seder jsme strávili u strýčka Jicchaka. Kolem stolu

nebylo k hnutí. Když jsme četli o čtyřech synech, při zmínce o

zlém synovi otec vzhlédl a podíval se na mě. Byl to bezděčný

pohyb; všiml jsem si, že toho vzápětí litoval a odvrátil pohled.

Zachvěl jsem se hrůzou. Otec mě považoval za zlého syna. Na

zbytek sederu si nevzpomínám.

Nevzpomínám si ani na druhý seder, který jsme slavili

následující večer sami doma. Vzpomínám si jenom, že jsem vypil

moc vína a udělalo se mi trochu špatně. Uložili mě do postele.

Bylo mi horko, potil jsem se a točila se mi hlava. Ležel jsem pod

dekou a cítil jsem chuť vína na jazyku a v hlavě mi hučelo.

Otevřel jsem oči a pokoj se mnou zatočil, až jsem myslel, že budu

zvracet. Rychle jsem oči zase zavřel a houpal jsem se na posteli

/132

pomalu sem a tam, bylo mi nesnesitelné horko, byl jsem celý

zpocený, cítil jsem pot na obličeji a v očích. Viděl jsem jednu z

nahých žen, které jsem kopíroval. Cítil jsem, jak mé oči sledují

její obrysy. Pomalu jsem ji kreslil v duchu a očima jsem ji doslova

cítil. Přestal jsem a nechal jsem oči odpočinout. Spočívaly dlouho

na tmavé hebkosti obrazu. Potom jsem ucítil, jak začaly znovu

sledovat stoupající a klesající křivky, teplé světlé a tmavé barvy.

Cítil jsem barvy a linie. Cítil jsem tvary. Cítil jsem světlo a stín a

barvu a tvar. Cítil jsem, jak se obraz velice zvolna otáčí. Potom se

prudce roztočil a najednou byl bílý, barvy a tvary se slily v

oslňující bílé světlo, a já cítil, jak se divoce točí. V duchu jsem

pozoroval, jak se bílé světlo chvěje a zběsile se točí. Otevřel jsem

oči a třásl jsem se strachy. Byl jsem celý zmáčený potem. Ruce

jsem měl vlhké. Ležel jsem v posteli a strachy jsem se ani

nepohnul. To je Druhá strana, řekl jsem si. Druhá strana. Ale já si

nemůžu pomoct. Ležel jsem na posteli, hleděl jsem do tmy a

naslouchal podivnému bušení vlastního srdce, jaké jsem nikdy

předtím neslyšel.

První z prostředních dní Pesachu mi matka řekla: „Neměl by

ses tolik bát, když se s tatínkem hádáme.“

„Já to nenávidím.“

„Lidé, kteří se mají rádi, se občas hádají, Ašere.“

„Mně se nelíbí, když slyším, jak na tebe tatínek křičí.“

„Tatínek má trochu strach. A tak křičí na člověka, který mu je

nejblíž. Můj bratr, alav ha-šalom, na mě také křičel.“

„Proč má tatínek strach?“

„Má velkou zodpovědnost. A vidí, že se neučíš. Myslí si, že z

tebe bude gój. Nechce se mu zpátky do Vídně. Na druhé straně

nechce zůstat tady a skončit práci v Evropě. Posloucháš mě,

Ašere?“

„Můžu jít tenhle týden do muzea?“

Potichu vzdychla. „Počkej, až tatínek odjede.“

Jednou v noci v tom týdnu jsem se probudil a slyšel jsem je,

jak se hádají v ložnici. Slovům jsem nerozuměl, ale hluk dělali

pořádný. Ležel jsem potmě. Nechte toho, říkal jsem si v duchu.

Nechte toho. Prosím vás, nechte toho! Slyšel jsem jeho hlas a

myslel jsem na matku, která s ním byla v ložnici. Ribono šel

olam, ať s tím přestanou. Možná bych už mohl jet do Vídně. Ráno

jim povím, že pojedu. Najednou mě ale přepadla hrůza a hned

/133

jsem věděl, že to neudělám. Hádka znenadání skončila.

Naslouchal jsem tichu. Okno v pokoji jsem měl pootevřené.

Roleta potichu drhla o parapet.

Když otec ráno odešel, řekl jsem matce: „Slyšel jsem v noci,

jak se hádáte, mami.“

Bylo jí to nepříjemné a měla vztek.

„Mně se nelíbí, když na tebe táta křičí. Proč na tebe křičel?“

„Chtěl, abych mu slíbila, že už tě nenechám jít do muzea.“

Zavrtěla smutně hlavou. „Nemůžu slíbit nemožné.“

„Já tátu nemám rád, když je takový.“

„Já si nejsem jistá, jestli se tatínek mýlí, Ašere.“ Díval jsem

se na ni. „Nejsem si jistá,“ řekla.

Ten den jsem šel do muzea. Chtěl jsem si ještě prohlédnout

jeden z obrazů s Ježíšem. Tentokrát jsem ho nekopíroval; jenom

jsem si ho prohlížel. Doslova jsem ho hltal očima. Jeho rány mi

nedaly spát. Jak je namaloval, aby vypadaly jako živé? Skutečně

takové rány existovaly? Napadlo mě, jaké to asi bylo mít takové

rány.

Domů jsem se vrátil pozdě odpoledne. Matka se neptala, kde

jsem byl.

Z Pesachu si toho jinak moc nepamatuji kromě pocitu jakési

hrozivé tmy, která se vkrádala do všeho, co jsme doma řekli nebo

udělali. Odjakživa jsem měl tenhle svátek rád. Představoval pro

mě teplo a lásku, konec zimy a příchod trávy a letního slunce.

Teď jej zadusily trpkost a strach. Otec vévodil bytu v noci, když

tam byl, a stejně tak i ve dne, když byl pryč. Malá kuchyňka se

ozývala jeho hněvem. V noci jsem byl často vzhůru a slyšel jsem

jejich křik, i když v bytě bylo úplné ticho, které rušila jenom

roleta na okně v mém pokoji.

Vypadal jako jiný člověk. Bylo mu pětatřicet, ale zrzavé vlasy

už mu začaly šedivět. Kolem očí mu vyrostla síť vrásek a čelo a

kořen nosu měl zbrázděné hlubokými rýhami. Nikdy nebyl

šťastný; měl však chvíle, kdy byl lehkovážný a bezstarostný. S

tím byl konec. Nosil se vzpřímeně; byl vysoký a silný. Zároveň

ale nesl břímě, které si přinesl z Evropy, břímě let, která uplynula,

než mohl uskutečnit svůj sen.

Měl svůj vlastní sen. Potřeboval mu obětovat veškerou svoji

sílu. Jakékoli překážky mu ji odčerpávaly. Bojoval proti nim.

Bylo nade vší pochybnost, že mě začal považovat za vážnou

překážku.

/134

Poslední dva dny svátku se mnou moc nemluvil. Většinu času

trávil v synagoze. Doma si buď četl nějakou chasidskou knihu,

nebo si povídali s matkou. V noci po Pesachu vypukla další

hlučná hádka. Probudila mě z hlubokého sna a skončila dřív, než

jsem se úplně probudil. Byl jsem ale dost probuzený na to, abych

vnímal pocit strachu z jeho přítomnosti a zároveň s tím jakýsi

náhlý vztek ze své bezmocnosti.

Nebylo mi smutno, když mu matka dva dny po Pesachu přála

šťastnou cestu a když jsem se díval, jak téměř neznatelně kulhá k

čekajícímu letadlu s černým kufříkem a výtiskem New York Times

v ruce.

Vybral jsem si dva předměty, o nichž jsem věděl, že mu leží

na srdci nejvíc: Talmud a Bibli. Začal jsem se učit. Četl jsem a

učil jsem se nazpaměť. Kreslit jsem nepřestal, ale už jsem

nekreslil tak často jako dřív. Jakmile jsem cítil, že už mám učení

dost, vzpomněl jsem si na hádky a matčin bledý obličej. Učil jsem

se jenom to, o čem jsem si myslel, že po mně bude učitel chtít. Do

muzea jsem chodil dál, ale méně než dřív. Kopíroval jsem Ježíše a

akty, ale i jiná témata.

Matka viděla, že se učím, a nic neříkala. Můj učitel se vítězně

usmíval. Mašgiach mi požehnal. Koncem května mi matka řekla,

že napsala otci o zlepšení ve škole.

Otec psal pravidelně dvakrát nebo třikrát týdně. Koncem

prvního červnového týdne uplynulo deset dní, aniž bychom od

něho dostali jediný dopis. Koncem dalšího týdne ještě pořád nic

nepřišlo a matka si začala dělat starosti. Zavolala do rebeho

kanceláře, kde jí sdělili, že od něho také nemají žádné zprávy a že

má spoléhat na Pána světa, všechno prý bude v pořádku.

Uprostřed čtvrtého týdne matka onemocněla; zbledla v obličeji;

pod očima měla kruhy; když jsem na ni mluvil, neslyšela mě. Ve

čtvrtek nevstala z postele. Paní Rackoverová přišla brzy ráno, dala

mi snídani a poslala mě do školy.

V noci jsem slyšel matku, jak v obýváku zpívá z Knihy

žalmů. Potichu jsem vstoupil do pokoje. Stála u okna. V pokoji

byla tma. Stála u okna, dívala se na ulici a zpívala zpaměti žalmy.

Potom přestala. Zlehka se naklonila dopředu, sklonila hlavu a

opřela si čelo o okno. „Jaakove, nedopusť, aby se Arjemu něco

stalo,“ řekla potichu v jidiš. „Slyšíš, Jaakove? Tady je tvá sestra.

Arjemu se nesmí nic stát. Posloucháš mě, Jaakove? Prosím tě.“

/135

Vrátil jsem se do svého pokoje. Tu noc jsem nespal.

Následující den, pátek, jsem měl naposledy školu. Matka

zůstala v posteli a celý den nejedla. Šábes jsem strávil u strýčka

Jicchaka. Snažil se přede mnou skrýt své obavy, ale marně.

V pondělí časně ráno zazvonil telefon. Zvedla ho matka.

Slyšel jsem ji mluvit v jidiš. Byl to krátký telefonát.

Stál jsem vedle ní na chodbě.

„Volali z rebeho kanceláře. Tatínek je ve Vídni.“

„Kde byl celou dobu?“

„Řekli mi jenom, že je v pořádku ve Vídni.“

„Napsal by, kdyby byl ve Vídni.“

„Ano.“

„Byl v Rusku,“ řekl jsem.

„Obleč se,“ řekla. „Venku je krásně. Vyjdeme si někam. Kam

bys chtěl jít, Ašere? Co třeba do Prospect Parku? Vezmeme si s

sebou jídlo na piknik a svezeme se na loďce. Můžeš mě nakreslit,

jak vesluji. Ale ne abys mě kreslil, kdybych spadla ze sedátka. A

potom půjdeme do muzea. Ano,“ opakovala, „zajdeme si do

muzea.“

Léto jsme strávili v našem bungalovu v Berkshirech. Maloval

jsem, kreslil a studoval jsem Talmud a Bibli. Matka si četla a

pracovala na závěrečné části dizertace. Bylo jí něco málo přes

třicet a to léto vypadala zvlášť hezky. Kreslil jsem ji tehdy stále

znovu, když jsme jezdili na loďce, procházeli se pod borovicemi

nebo se z verandy bungalovu dívali na letní déšť.

Otec byl přes léto ve Vídni. Vrátil se týden před Roš hašana.

V tmavých očích mu zářilo uspokojení nad tím, čeho dosáhl. Ve

Vídni a v Paříži se otevíraly ladovské ješivy. Ano, bylo to

bezvadné léto. O škole se přede mnou ani slovem nezmínil.

Na ten Roš hašana si vzpomínám. Pamatuji se na troubení

šófaru, na stojící shromážděné, moře hlav zahalených

modlitebními šály, rebeho na pódiu s šófarem u pusy. Přes tmavé

šaty měl na sobě dlouhý bílý háv. Na pódiu ležely bílé sáčky s

kousky papíru, na nichž byly napsané modlitby, které měl rebe za

jejich žadatele proslovit. Zatroubil na šófar do odříkávaných

modliteb. Jeho zvuk prořízl ticho. Troubil na šófar stále znovu a

znovu. Vzpomínám si na ten den, protože jsem zahlédl otce, jak

ke mně zvedá oči a hledí na mě přes celou synagogu. Díval se na

mě téměř po celou dobu, kdy zněl šófar. Později mě napadlo, že

jedna z modliteb v sáčcích obsahovala mé jméno.

/136

O svátku Sukot se mě zeptal, jestli si myslím, že by se mi

chtělo příští rok přijet do Vídně. Já už s ním ale nechtěl být nikde

pohromadě, protože se proti mně postavil jako protivník a já jsem

se bál s ním jet. Teď už mě nemohl přinutit, abych do Vídně jel;

se školou nebyly problémy. Měl jsem takový pocit, jako by mu

bylo líto, že jsem si zlepšil známky.

Koncem října, dva dny po Simchat Tóra, odjel do Vídně.

Příští léto jela do Vídně matka. Poslední týden v červnu mi

řekla, že jí otec moc chybí; o pět dní později připlula do přístavu

Le Havre. Titul magistry už měla a teď pracovala na doktorátu.

Během roku chodívala na ladovské ústředí; na schůze s rebeho

lidmi, říkávala, když jsem se jí ptal, kam jde.

Celé léto jsem bydlel u strýčka Jicchaka. Kreslil jsem,

maloval a hodně času trávil u Judela Krinského. Oženil se. Už

nenosil kasket. Občas jsem mu někam zaskočil, někdy i strýčkovi

Jicchakovi.

To léto se do velkého činžáku naproti strýčkovi Jicchakovi

přes ulici přistěhovaly tři ladovské rodiny, všechny z Ruska. Díval

jsem se na ně z odpočívadla před domem, kde bydlel strýček –

byli nedůvěřiví, váhaví, zakřiknutí a bojácně hleděli na každého,

kdo se k nim přiblížil. V jedné z rodin byl kluk v mém věku.

Jednou jsem ho uviděl na ulici před jejich domem. Zamířil jsem k

němu. Byl menší a hubenější než já a měl vykulené oči a dlouhé

splývající pejzy.

„Ahoj,“ řekl jsem v jidiš.

Vrhl na mě nedůvěřivý pohled.

„Vítám tě v Brooklynu.“

Začal se ode mě odvracet.

„Jmenuju se Ašer Lev.“

Zastavil se a pozorně si mě prohlížel přimhouřenýma očima.

Všiml jsem si, jak se rychle rozhlédl kolem. „Syn reba Arje Lva?“

zeptal se potichu. „Ano.“

„Jak mám vědět, že jsi synem reba Arje Lva?“

„To vědí všichni.“

„Vážně? Všichni?“ Znovu se rozhlédl. „Co chceš?“

„Odkud jsi z Ruska?“

Znovu se na mě podíval přimhouřenýma očima. „Z

Taškentu.“

„Setkal ses s mým tátou v Rusku?“ Sevřel rty.

/137

„Jak vás táta dostal ven?“

„Kdo říkal, že nás dostal ven tvůj táta? Říkal to snad někdo?“

Vypadal, jako by najednou dostal strach. „Nikdy jsem nic

takovýho neřek.“

„Já myslel, že vám odtamtud pomoh.“

„Co ode mě chceš? Zeptej se svýho táty.“

„Je v Evropě.“

„Hele,“ řekl tenkým hláskem, „v Rusku špehujou pro vládu

vousatý Židi s pejzama. Co ode mě chceš? Jak ti to můžu říct já,

když ti to neřekne tvůj táta? Já nic nevím.“

Otočil se a rychle zmizel v domě. Od té doby jsem s ním

nemluvil.

/138

Kapitola sedmá

7

Mašgiach si mě zavolal do kanceláře. Řekl mi, že mě chce vidět

rebe. Rebe se prý setkal se všemi studenty z ješivy, kteří se měli

stát bncj micvot. Se mnou se chtěl vidět sám; zvláštní důraz

položil na slovo jachid – sám.

Týden před setkáním s rebem jsem začal chodit po škole k

mašgiachovi. Studovali jsme spolu Tóru a chasidismus.

Připravoval mě na setkání s rebem.

Učili jsme se o třech druzích Židů, kteří žijí na světě: rošo,

který hřeší a má zlé myšlenky a jehož snaha žít dobrý život je

nekonečný boj – do téhle kategorie patří většina z nás, řekl

mašgiach; benoni, který jedná bezchybně, ale nedokáže ovládnout

své myšlení – této úrovně dosáhnou nemnozí, poznamenal

mašgiach; a cadik – cadikem se lze pouze narodit. Je to největší

dar Ribono šel olam; ano, cadikem se člověk musí narodit. Jenom

cadikové dokáží ovládnout svá srdce, citoval mašgiach midraš.

Studovali jsme význam verše z Deuteronomia: „Nýbrž blízko

je tebe slovo velice, v ústech tvých a srdci tvém, abys je plnil.“ Co

nám říká slovo blízko? Že člověk, jehož schopnost porozumět

moudrosti Pána světa je omezená, člověk, který nedokáže

pochopit velikost požehnaného Bytí bez konce, pocítit úctu a

lásku k Bohu takový člověk může přesto pocítit bázeň a lásku k

Bohu dodržováním všech přikázání Tóry, neboť těmto přikázáním

jsou blízko všichni Židé.

Studovali jsme význam verše z Přísloví: „Duše člověka jest

svíce Hospodinova.“ Duše Židů jsou jako plamen svíčky, řekl

mašgiach. Plamen hoří vzhůru; touží se oddělit od knotu, aby se

mohl spojit se svým zdrojem nahoře v univerzálním elementu

ohně. Podobně i duše Žida se touží oddělit a uniknout z těla, aby

mohla splynout s Pánem světa, i když to znamená, že z její bývalé

přirozenosti jako jedinečné a samostatné bytosti nic nezůstane. Je

v přirozenosti židovské duše, že touží po splynutí s Nekonečným

Bytím, na rozdíl od duší pohanů, které mají svůj původ na Druhé

straně a chtějí zůstat nezávislými bytostmi a entitami.

Učili jsme se o sitra achra, neboli Druhé straně, říši tmy a zla,

kterou Bůh stvořil nikoliv z opravdové touhy, ale jako člověk,

který s odporem odhodí něco přes rameno nepříteli. Bůh tak může

/139

potrestat hříšníky, kteří pomáhají sitra achra, a odměnit

spravedlivé, kteří jí vzdorují.

Mnoha věcem z toho jsem nerozuměl, zvlášť jeho vysvětlení

verše z Přísloví a rozdílu mezi židovskou a pohanskou duší. Byl

ale trpělivým učitelem a mně se hodiny strávené s ním líbily. Ten

týden jsem nekreslil ani nemaloval.

Onen lednový večer, kdy jsem se setkal s rebem, byl otec

doma. Když jsem si oblékal kabát, řekl mi v jidiš: „Nezapomeň, s

kým mluvíš.“

Měl jsem pocit, že je nervózní a bojí se. Matka na mě byla

hrdá.

Byl chladný večer. Šel jsem rychle po hlavní třídě. Ve větvích

holých stromů hvízdal zimní vítr. Obloha byla jasná a tmavá,

ozdobená chladnými a vzdálenými hvězdami.

Vstoupil jsem do budovy ladovského ústředí a po schodech

jsem vyšel do prvního patra. Řekli mi, abych šel do místnosti na

konci chodby vpravo. Na chodbě byl koberec. U stropu svítila

ostrá světla. Došel jsem ke dveřím a otevřel je.

Byla to veliká čekárna s bílými stěnami, jedním oknem ve zdi

napravo a těžkými dřevěnými dveřmi naproti oknu. Pod oknem

stál psací stůl a podél stěny židle. Na zdi naproti mně visela v

rámečku rebeho fotografie. U stolu seděl rav Mendel Dorochoff.

Měl na sobě tmavé šaty a vysokou tmavou jarmulku. Byl to

rebeho gabaj, vedoucí jeho kanceláře. Zařizoval rebeho schůzky a

mohl hovořit rebeho jménem se stejnou autoritou jako samotný

rebe.

V čekárně byl kromě něho jenom nějaký vysoký urostlý muž

v tmavém zimníku a vytahaných hnědých kalhotách. Narudlý

obličej měl protkaný hlubokými vráskami. Měl bílý mroží knír a

husté, vlnité bílé vlasy. Měl obrovité ruce a na hlavě tmavý baret.

Psal si něco do malého bloku, který držel v levé ruce. Když jsem

vstoupil, podíval se na mě, neurčitě se pousmál a psal dál. Měl

jsem dojem, že jsem ho ještě nikdy neviděl.

Zamířil jsem ke stolu. Rav Dorochoff ke mně zvedl oči.

„Dobrý večer, Ašere Lve,“ přivítal mě v jidiš. Měl hluboký

nosový hlas a pronikavé šedé oči. Táhlo mu na padesát, ale vousy

měl uhlově černé, stejně jako vlasy pod jarmulkou. „Matce se daří

dobře?“

Přikývl jsem.

„Neumíš mluvit?“ řekl a pohlédl na mě.

/140

Našel jsem hlas. „Matce se daří dobře, děkuji,“ odpověděl

jsem v jidiš.

Koutkem oka jsem si všiml, jak se muž v baretu pousmál.

Nevěděl jsem, jestli se směje mému ztracenému hlasu, nebo

něčemu, co právě napsal do bloku.

„Posaď se,“ řekl rav Dorochoff. „Rebe tě hned přijme.“

Posadil jsem se dvě židle napravo od muže v baretu. Rav

Dorochoff seděl za stolem a četl si listy papíru popsané jidiš a

hebrejským písmem. Seděl jsem tiše jako pěna na tvrdé dřevěné

židli s rovným opěradlem. Muž vedle mě otočil list a začal znovu

psát. Nad domem přeletělo letadlo. Muž zavrtěl hlavou, otočil

další list a psal dál. Blok držel v ruce na prsou. Podíval jsem se na

blok zblízka a všiml jsem si, že nepíše, ale kreslí. Odvrátil jsem

hlavu a potichu jsem hleděl na dveře ve zdi naproti oknu a

psacímu stolu. Byly to těžké dveře z mořeného ořechu s jemnými

arabeskami z tenkého tmavého kovu. Z rámu visely na dlouhých

trojhranných pantech z kovu. Ucítil jsem na sobě oči. Cítil jsem,

jak přejíždí pohledem můj hrudník. Díval jsem se dál na dveře.

Oči na chvilku odhlédly z mého obličeje; pak jsem je na sobě

ucítil znovu. Podíval jsem se na muže v baretu a on pohlédl na

mě. Měl světlemodré oči, Pousmál se pod svým mrožím knírem a

znovu se podíval na blok. Podíval jsem se na rava Dorochoffa.

Seděl za stolem a četl si. V místnosti bylo úplné ticho. Muž v

baretu otočil další list a kreslil dál.

Dveře naproti mně se neslyšně otevřely. Nějaká paní vyšla

čiperně do čekárny a zavřela za sebou. Byla vysoká, štíhlá a dobře

oblečená. Prošla rychle čekárnou a ven ze dveří.

Rav se postavil za stolem, pokynul mi, abych k němu šel,

přešel místnost a otevřel těžké dřevěné dveře. Ustoupil a poslal

mě dovnitř. Dveře se za mnou neslyšně zavřely.

Byla to veliká místnost. Stála v ní prosklená knihovna, veliký

psací stůl z mořeného kaštanu a tři židle. Stěny byly bílé a holé.

Na stole nic neleželo. V malém skleněném svícnu hořely svíčky.

Většinu zdi nalevo od stolu zabíralo vysoké gotické okno s

otevřenou horní částí.

U stolu seděl rebe. Na sobě měl tmavý kaftan, přepásaný

tmavou stuhou, a obyčejný tmavý klobouk. Byl bledý v obličeji.

Vypadal spíš jako duch než člověk.

„Ašere Lve,“ řekl. Pozvedl ruku a zase ji nechal klesnout na

stůl. „Posaď se, Ašere Lve.“ Mluvil jidiš. Hlas měl tichý. „Jak se

daří matce?“

/141

Začal jsem odpovídat. Hluboko v krku jsem cítil slova, ale

nemohl jsem je dostat ven. Ztěžka jsem polkl a zhluboka jsem se

nadechl. Rebe mě pozoroval.

„Děkuji vám, rebe,“ slyšel jsem, jak odpovídám v jidiš. „Daří

se jí dobře.“ Seděl jsem na jedné z židlí u stolu, ale nemohl jsem

si vzpomenout, jak jsem se tam dostal.

„Ašere Lve,“ řekl rebe potichu, „chtěl jsem ti dát požehnání k

tvému bar micva.“

„Děkuji, rebe.“

„Ašere,“ pokračoval. „Jak se ti daří?“

„Dobře, rebe.“

„Pamatuji se, když ses narodil. Pamatuji se na otce tvého

otce. Žehnám ti ve jménu tvého dědečka. Ať tvůj život provází

Tóra a přikázání.“

„Děkuji, rebe.“

„Ašere.“

„Ano, rebe?“

„Život by se měl žít pro nebe. Jeden člověk není lepší než

druhý jenom proto, že je lékař, zatímco druhý je švec. Nezáleží na

tom, jestli je právník nebo malíř. Život se váží podle toho, jak jej

člověk žije pro nebe. Rozumíš mi, Ašere Lve?“

„Ano, rebe.“

„Jsou však lidé, kteří tomu nerozumí.“ Mlčel jsem.

„Jsou lidé, které máš rád a kteří mají rádi tebe, kteří to

nepřijímají. Ašere, ctít otce svého je jedno z přikázání.“

„Ano, rebe.“

„Dávám ti své požehnání, Ašere Lve, synu reba Arje Lva.“

Lehce pohnul pravou rukou. Postavil jsem se. Byl jsem jako

omámený.

„Dobrou noc, Ašere Lve.“

„Dobrou noc, rebe.“

Vyšel jsem z místnosti a zavřel jsem za sebou těžké dveře.

Zavřely se neslyšně bez sebemenší námahy.

Zamířil jsem napříč čekárnou. Muž v baretu se postavil.

Rychle prošel kolem mě, otevřel těžké dveře, vstoupil dovnitř a

zavřel za sebou. Táhla se za ním slabá vůně, vůně hlíny, oleje a

barev. Na židli, kde seděl, jsem zahlédl složený list papíru.

Zastavil jsem se, papír jsem zvedl a rozložil. Byla na něm kresba

tužkou, téměř fotografická podoba mého obličeje, vyvedená

dokonale úspornými tahy bez náznaku světla a stínu. V pravém

/142

dolním rohu byl podpis: Jákob Kahn. Pod ním bylo napsané

datum 1/10/56.

Posadil jsem se na židli a prohlížel jsem si kresbu. Rav

Dorochoff seděl u stolu a četl si. Vypadal, jako by nevěděl, že tam

jsem. Složil jsem kresbu a opatrně jsem si ji dal do kapsy. Vytáhl

jsem malý skicák a propisku a souvislou čárou jsem nakreslil tvář

Jákoba Kahna. Do pravého spodního rohu jsem napsal své jméno:

Ašer Lev. Pod jméno jsem uvedl datum: 26. tevet 5716. Nechal

jsem kresbu na židli, kde Jákob Kahn předtím seděl, a šel jsem k

ravu Dorochoffovi.

„Dobrou noc,“ řekl jsem.

Zvedl ke mně oči. „Dobrou noc, Ašere Lve. Mazal tov.“

Odmlčel se a potom dodal: „Ať z tebe mají rodiče radost.“

„Děkuji vám.“

Vyšel jsem z čekárny a rychle jsem zamířil po schodech dolů.

Slyšel jsem nějaké hlasy. V některých kancelářích v přízemí se

ještě pracovalo. Vyšel jsem na kamennou kolonádu. Noční vítr mi

foukal do obličeje. Posadil jsem se na zábradlí a pozoroval rušnou

ulici. Seděl jsem tam dlouho a vzpomínal, jak jsem tam sedával

dřív.

Z budovy vyšel muž, na okamžik se zastavil ve dveřích a

zamířil ke mně. Slezl jsem ze zábradlí.

„Jákob Kahn,“ představil se. Měl silný hlas a nepatrný ruský

přízvuk.

„Já jsem Ašer Lev,“ řekl jsem.

Potřásli jsme si rukama. Měl mohutný stisk. Cítil jsem, jak se

má ruka v jeho dlani ztrácí. „Díky za obrázek,“ řekl. „Já děkuju za

váš.“

„Uvědomuješ si vůbec, do čeho se pouštíš?“

„Ne.“

„Dej se na truhlařinu. Buď ševcem.“

Neodpověděl jsem. „Nebo metařem.“ Mlčel jsem.

Vzdychl. „Ty jsi šílenec,“ řekl. „Všichni jsme šílenci. Znám

tvého otce. Bude mým nepřítelem.“ Nic jsem na to neřekl.

„Proč bych si měl znepřátelit tvého otce? Proč? Můžeš mi říct

proč?“ Ne.

Znovu vzdychl. „Náš rebe je velice chytrý. Když to nebudu

já, bude to někdo jiný. Nebo ne? Zkusí to raději se mnou.“ Mlčel

jsem.

/143

„Přesně tak. Rebe má za ušima. Dohlédnu na tebe. Máme

chytrého rebeho,“ Vytáhl ruku z kapsy. „Tohle je tvoje.“ Podal mi

skicák, který jsem pokreslil pro mašgiacha.

„Děkuju.“ Strčil jsem si skicák do kapsy.

„Tak,“ pokračoval. „Začneme. Nerad si dělám nové známosti

v zimě. Nemám na to povahu. Kromě toho musím dodělat

nějakou sochu a teď na tebe nebudu mít čas. Zavoláš mi v půlce

března, jsem v seznamu.“ Odmlčel se a upřeně se na mě zadíval.

„Zavoláš?“

„Ano,“ slyšel jsem, jak říkám.

„Abys rozuměl, já nejsem, jak vy říkáte, Žid Tóry. Moc si

vážím rebeho. Můj otec byl stoupencem rebeho otce. Ale já

nejsem věřící Žid. Rozumíš?“

„Rozumím.“

„Dobře. Do půlky března je ještě daleko. Zajdeš si do Muzea

moderního umění, půjdeš do prvního patra a prohlédneš si obraz

od Picassa, nazvaný Guemica. Důkladně si ten obraz prostuduješ.

Zapamatuješ si ho. Uděláš, cokoli uznáš za vhodné, abys ten

obraz zvládl. V březnu mi pak zavoláš, setkáme se, popovídáme si

a budeme pracovat. Ano?“

„Ano.“

„Mám ve zvyku mluvit bez obalu a přímo. Na něco se tě

zeptám. Vstupuješ do světa gójů, Ašere Lve. Je ti to jasné?“

„Ano.“

„Nejen gójů, ale křesťanských gójů.“

„Já vím.“

„Měl by ses raději stát vozkou,“ řekl. Použil výraz z jidiš.

„Měl bys raději nosit vodu.“ Mlčel jsem.

„Dobrá,“ řekl. „Rebe mě požádal, abych ti to vysvětlil. Stalo

se. Je čas jít domů.“

Sešli jsme ze schodů a po cestičce zamířili na ulici.

„Poslyš,“ zeptal se, „už jsi byl v muzeu na Brooklyn

Parkway?“

„Byl.“

„Viděls tam mé obrazy?“

„Ano.“

Čekal.

„Nerozuměl jsem jim,“ dodal jsem.

Měl jsem dojem, že vzdychl. Ruce měl zabořené hluboko v

kapsách u kabátu. Pokrčil rameny. Noční vítr foukal do jeho

vrásčitého obličeje.

/144

„Je ti teprve třináct,“ řekl, „ale stejně mě zneklidňuje, když

slyším, co říkáš. Zavoláš mi v březnu. Kudy jdeš?“

„Směrem k New York Avenue.“

„Já jdu na opačnou stranu. Dobrou noc, Ašere Lve.“

Potřásli jsme si rukama. Odcházel po hlavní třídě.

Zamířil jsem rychle domů pod hvězdami a stromy.

Otec ani matka nevypadali, že by je překvapilo, co jsem jim

řekl. Otec se na mě ani nepodíval, když jsem jim to vyprávěl. Měl

jsem pocit, že se krčí bolestí. Matka nerozhodně váhala mezi

otcovou bolestí a mou bezmeznou radostí a vypadala, že neví, co

má říci.

„S tím se nesmířím, Rivko,“ řekl otec s trpkostí v hlase.

Mluvil s matkou, jako bych tam nebyl. „S takovým rozhodnutím

se nemohu smířit.“

„Arje,“ uklidňovala ho matka. „Je to rebeho rozhodnutí.“

„Jenom proto, že se všichni bojí, aby ten chlapec neodpadl a

nešel svou cestou. Proč by se měli všichni bát, že odpadne? Proč?

Je to můj syn. Já chci svého syna vychovat po svém.“

Matka mlčela. Oči jí potemněly.

„Nemohu se s tím smířit,“ pokračoval otec. „Já strávím celý

život na cestách pro rebeho a on bude celý život malovat. Copak

se s tím mohu smířit, Rivko? No pověz. Jak? Z toho budou jenom

potíže. Když se syn tolik vzdálí otci, nemůže z toho vzejít nic

dobrého.“

„Tati, já nechci, aby mezi námi byly problémy,“ řekl jsem.

Podíval se na mě a pomalu se podrbal na tváři. Najednou jsem

si vzpomněl, jak mě jeho vousy šimraly na tváři, když jsem byl

malý. „Já vím, že nechceš mít žádné problémy, Ašere. Já

netvrdím, Bůh chraň, že jsi zlý člověk. Ale je v tobě něco, čemu

nerozumím. Bude to působit potíže. Jenom se podívej, jaké potíže

už to přineslo. Já nevím, kdo jsi. Jsi můj vlastní syn a já tě

neznám. Stydím se za vlastního syna.“

„Arje,“ zašeptala matka. Vypadala, že se co nevidět rozpláče.

Otec zavřel oči. Nechal je zavřené dlouho. Potom řekl

potichu: „Na světě je mnoho věcí, kterým nerozumím, Rivko. Ale

tohle – to je největší záhada. A já se s tím nedokážu smířit.“

Otec nesl břímě své bolesti po celou oslavu mého bar micva.

Lidé věděli o rebeho rozhodnutí. Nikdo se neopovážil je

zpochybnit. Rebe byl totiž cadik a jednal jako zástupce Pána

světa. Jeho pohled nebyl jako pohled ostatních; jeho jednání

nebylo jednáním druhých. Právo utvářet můj život vzal otci tentýž

/145

člověk, který dal jeho vlastnímu životu smysl – rebe. Nikdo

nevěděl, jak má na rebeho rozhodnutí reagovat, protože všichni

viděli, jak otec trpí. Najednou jsem byl někdo cizí. Nějakým

nepochopitelným způsobem se stala kosmická chyba. Dědičná

linie byla postavená na hlavu. Jakási démonická síla narušila

staletí zodpovědnosti, předávané z generace na generaci.

Nedokázal snést její přítomnost. A nevěděl, jak ji přinutit k boji.

Topil se v utrpení a hanbě po celý šábes, kdy jsem měl bar micva,

a následující den, kdy příbuzní a přátelé radostně zpívali a tančili.

Svou bolest a hanbu si odnášel skleněnými dveřmi čekárny a do

letadla, když třetí týden v lednu odlétal do Evropy.

V neděli nám škola končila v jednu odpoledne. Poslední

lednovou neděli mě matka odvezla podzemní dráhou do Muzea

moderního umění na Manhattan. Za týden se mnou jela znovu.

Koupila mi velkou reprodukci Picassova obrazu Guemica. Přes

týden jsem reprodukci studoval a příští neděli jsem jel do muzea

sám. Jezdil jsem tam každou neděli zbytek února a první dva

týdny v březnu. Koncem druhého březnového týdne jsem zavolal

Jákobu Kahnovi.

/146

Kapitola osmá

8

„Tady je Ašer Lev,“ řekl jsem do sluchátka.

„Buď zdráv, Ašere Lve.“

„Je půlka března.“

„Viděls Guemicu?“

„Viděl.“

„Kolikrát?“

Řekl jsem mu, kolik času jsem strávil před obrazem.

„Studovals Guernicu?“

„Ano.“

„Co jiného jsi dělal?“

„Každý kousek jsem nakreslil alespoň dvakrát.“

„A dál?“

„Umím ji nakreslit zpaměti.“

„Co ještě?“

„Studoval jsem kresby, které nakreslil před Guernicou a po

ní.“

„Přijď ke mně do ateliéru v neděli odpoledne.“ Nadiktoval mi

adresu kdesi na horním Manhattanu. „Můžeš přijít?“

„Ve dvě hodiny.“

„Zůstaneš tady do večeře. Nevaříme košer. Na shledanou v

neděli.“

„Na shledanou.“

„Ašere Lve.“

„Ano?“

„Znáš příběh o vraždění neviňátek?“

„Ne.“

„Tak si ho, prosím tě, do neděle přečti. Najdeš ho v Novém

zákoně. Evangelium podle Matouše, kapitola druhá, verš

šestnáctý –“

Mlčel jsem.

„Nový zákon,“ opakoval. „Bible gójů.“

„Ano.“

„Najdeš si to a přečteš.“

„Ano,“ řekl jsem.

„Znáš obraz Vraždění neviňátek od Guida Reniho?“

„Ne.“

/147

„Půjdeš do knihovny, najdeš si jeho reprodukci a prostuduješ

si ji. Když nenajdeš Vraždění neviňátek od Guida Reniho, najdi si

reprodukci obrazu stejného názvu od Poussina. Alespoň jeden z

nich si ale prostuduj. Rozuměls?“

„Ano.“

„Tak v neděli ve dvě.“

„Ano. Na shledanou.“ ‚ „Na shledanou, Ašere Lve.“

Druhý den hned po škole jsem šel do knihovny a přečetl jsem

si v Novém zákonu o tom, jak král Herodes přikázal svým

vojákům, aby zabili všechny děti v Betlémě ve věku dvou let a

mladší, když se dověděl, že se narodilo dítě, které se stane králem

Židů. Bylo to zvláštní, držet v rukou křesťanskou Bibli a číst si v

ní. Nechápal jsem, co má ten příběh společného s Guernicou.

V jednom silném svazku dějin umění jsem našel malou

reprodukci Vraždění neviňátek od Guida Reniho. Pozorně jsem si

ji prohlédl. Vytáhl jsem Guernicu, jejíž reprodukci jsem měl s

sebou, a porovnal jsem oba obrazy. Zaujaly mě obličeje žen na

Reniho obraze, zvlášť té v levém horním rohu. Poussinův obraz

jsem našel v jiné knize. Podrobně jsem si ho prostudoval. Po

chvíli jsem knihy zavřel a vyšel jsem ven.

Setmělo se a byla zima. Domů jsem jel podzemní dráhou.

Matka měla každý čtvrtek večer školu. Paní Rackoverová mi dala

večeři. Potom jsem šel do svého pokoje a přemýšlel jsem o

Guernice. Paní Rackoverová se přišla rozloučit. Slyšel jsem, jak

se za ní zavřely dveře od bytu.

Zůstal jsem v bytě sám. Seděl jsem u stolu a díval jsem se na

Guernicu, jejíž reprodukci jsem si pověsil na zeď u postele. Město

Guernicu zničilo v roce 1937 během občanské války ve Španělsku

německé letectvo. Tentýž rok namaloval Picasso nástěnnou malbu

pro španělský pavilon na Mezinárodní výstavu v Paříži. Znal jsem

ten obraz zpaměti a mohl jsem si ho v duchu nakreslit. Předešlé

noci se mi zdálo o býkovi a koni. Ve škole jsem při vyučování

nakreslil křičící tváře žen plné bolesti. Zoufalé ženy s mrtvým

dítětem jsem nakreslil na zadní obal sešitu na angličtinu a dostal

jsem ho zpátky s poznámkou od učitele, že se jedná o písemnou

práci z angličtiny a ne z výtvarné výchovy; z testu jsem dostal

dostatečnou. Nechápal jsem, co má Guemica společného s

křesťanskou Biblí; nebylo mi jasné, co má společného s

Vražděním neviňátek. Měl jsem nepříjemný pocit z toho, že jsem

si četl v křesťanské Bibli. Myslel jsem na otce. Myslel jsem na

/148

mašgiacha. Uvažoval jsem, jestli rebe opravdu ví, co Jákob Kahn

dělá. Připadal jsem si tak nějak nečistý.

Začal jsem rychle a mechanicky dělat nějaké úkoly.

Uprostřed jedné úlohy z matematiky jsem zjistil, že kreslím

zpaměti hlavu jedné z křičících žen z Vraždění neviňátek od

Guida Reniho. Dlouho jsem si ji prohlížel a potom jsem se vrátil k

úkolům.

Slyšel jsem, jak se otevřely a zavřely dveře bytu. Matka byla

doma. Zanedlouho přišla do mého pokoje s nějakou knihou v

ruce.

„Nepřišel dopis od tatínka?“ zeptala se. „Ne.“

„Večeřel jsi?“

„Ano.“

„Co se děje?“

„Nic.“

„Jsi v pořádku? Nemáš horečku?“

„Ne.“

Pohled jí padl na sešit s matematickou úlohou a hlavou z

Reniho obrazu.

„Zavraždili jí dítě,“ řekl jsem. Tvářila se polekaně.

Vyprávěl jsem jí o obrazu. Potom jsem jí pověděl, co se o

vraždění říká v křesťanské Bibli.

„Nelíbilo se mi, když jsem si četl v té knize. Píše se tam, že

Židé zabili Ježíše. Připadal jsem si provinile, když jsem četl Bibli

gójů.“

Hleděla na hlavu v sešitě a nic neříkala.

„Proč chtěl, abych si to přečetl?“

„Zeptej se ho, až k němu v neděli půjdeš. Chceš se před

spaním ještě něčeho napít?“

„Ne, děkuju.“

„Už jsi měl dneska mléko?“

„Ano.“

„Přinesla jsem ti tuhle knihu. Jednou jsi říkal, že se ti líbí

obrazy Roberta Henriho. Jeden profesor na katedře dějin umění ti

tu knihu posílá.“ Položila ji na stůl. „Dobrou noc, Ašere. Nebuď

moc dlouho vzhůru.“

„Tys tomu profesorovi o mně řekla?“

„Řekla jsem mu, že můj syn se zajímá o malování a že se mu

líbí Robert Henri. Mám ti vyřídit, aby sis přečetl tuhle knihu.

Kromě toho mi řekl, že Jákob Kahn je jedním z největších žijících

umělců. Před první světovou válkou pracoval v Paříži s Picassem.

/149

Nemohl tomu uvěřit, když slyšel, že tě učí Jákob Kahn.“ Trpce se

usmála. „Zdá se, že je tím udiven každý. Dobrou noc, Ašere. Brzy

ráno mám schůzi s rebeho lidmi. Chruščovův projev o Stalinovi

také všechny překvapil.“

Odešla z pokoje. Za chvilku jsem ji slyšel z kuchyně.

Podíval jsem se na knihu, kterou mi nechala na stole.

Jmenovala se Duch umění. Rychle jsem dodělal úkoly.

V posteli jsem si pak knihou listoval a četl. Ten člověk se mi

líbil. Líbilo se mi, jak laskavě a upřímně píše. Četl jsem

například:

Pokud chceš vědět, jak co dělat, musíš nejprve pocítit

opravdovou touhu to dělat. Potom běž za spřízněnými dušemi –

ostatními, kteří to chtějí dělat také tak – a studuj jejich metody a

prostředky, pouč se z jejich úspěchů a nezdarů a přidej svůj díl.

Můžeš tak získat ze zkušeností lidského rodu. A s těmito

technickými vědomostmi můžeš jít kupředu a hrou forem vyjádřit

hudbu, která je v tobě a která ti je velice blízká.

Nebyl jsem si jistý, jestli rozumím výrazu „hra forem“. Četl

jsem dál. Přeskakoval jsem pasáže o technice, které jsem si chtěl

přečíst později.

Četl jsem:

Měl by být opatrný na vliv těch, s nimiž se stýká. Riskuje, když

se stane členem nějaké společnosti, protože větší skupiny často

podřizují individualitu jednomyslnosti, společnému přesvědčení a

věrnosti tomuto přesvědčení.

Četl jsem:

Můžeš udělat všechno, co chceš. Jde především o skutečnou

potřebu dělat určitou věc: potřebu silnou natolik, že jsi prakticky

slepý ke všemu ostatnímu, protože nic jiného tě neuspokojí.

Četl jsem:

Umělec musí co nejlépe poznat sebe sama. Není to

jednoduché, protože současné lidstvo nemá něco takového ve

zvyku.

Četl jsem:

… každý velký umělec se osvobodil od své rodiny, národa a

rasy. Každý člověk, který ukazuje světu cestu ke kráse, k

opravdové kultuře, je rebelem, jakýmsi „světoobčanem“ bez

vlastenectví, bez domova, který nachází své lidi všude.

To jsem si přečetl ještě jednou. Dál jsem četl:

/150

Umělec by měl mít silnou vůli. Měl by být posedlý jedinou

myšlenkou. Měl by být opilý myšlenkou na věc, kterou chce

vyjádřit.

Začal jsem číst pomalu a od začátku. Probudil jsem se v noci

a zjistil jsem, že mám knihu v rukou a lampička ještě svítí.

Zhasnul jsem a znovu jsem usnul.

Ráno mi matka řekla: „Ty jsi nespal.“

„Je to moc dobrá kniha, mami.“

„Sedni si a jez, Ašere.“

„Četla jsi, jak píše o tom, že umělec by se měl osvobodit?“

„Ne, to si nepamatuji.“

Pověděl jsem jí, co jsem se dočetl. „Já myslím, že bych se

takhle osvobodit nechtěl,“ řekl jsem. „A jak se chceš osvobodit?“

„Já nevím.“

„Jez,“ řekla potichu. „Doprovodím tě do školy. Musím jít na

tu schůzi.“

Ten den nepřišla od otce žádná pošta. Nepřišla ani o den

později, kdy byl šábes.

V sobotu večer jsme seděli s matkou v obýváku, když

zazvonil telefon. Šel jsem ho zvednout.

„To je Ašer Lev?“ Volal Jákob Kahn.

„Ano.“

„Přines s sebou všechny kresby Guerniky, které jsi udělal. A

přines i ostatní kresby, jakékoli.“

„Přinesu.“

„Víš, jak máš jet?“

„Ano.“

„Tak zítra ve dvě hodiny.“ Matka seděla u stolu a četla si.

„Ne,“ řekla, když jsem jí pověděl o telefonátu. „Myslím, že

poprvé bych měla jet s tebou.“

„Já chci jet sám.“

„Ašere, v newyorské podzemní dráze se ztratíš mnohem

snadněji než cestou do ješivy.“

Já ale trval na svém a matka nakonec souhlasila. Pojedu sám.

Vrátím se do sedmi hodin. Když budu vědět, že to do sedmi

nestihnu, zavolám.

Dlouho do noci jsem pak kreslil zpaměti části Guerniky.

Dlouho jsem přemýšlel o obličejích z obrazů od Reniho a

Poussina a o příběhu vraždění v křesťanské Bibli. Když jsem šel

spát, matka ještě seděla u svého stolu.

/151

Druhý den jsme měli písemku z matematiky, na kterou jsem

se zapomněl připravit; dopadl jsem bídně. V jednu jsem vyšel ze

školy a rychle zamířil ke stanici podzemní dráhy. Byl chladný,

zamračený březnový den. Učebnice jsem si nechal ve škole a s

sebou jsem si vzal jenom skicák s kresbami Guerniky a další

skicák s kresbami naší ulice. Metro bylo poloprázdné. Dával jsem

pozor, abych nepřejel stanice, kde jsem měl přestupovat. Všiml

jsem si, že čím dál jsem se vzdaloval od Brooklynu, tím víc si mě

lidé prohlíželi. V mém tmavomodrém kabátě a klobouku, s

hubeným, bledým obličejem, zrzavými vlasy a pejzy jsem nebyl

právě typický Newyorčan. Během zvlášť dlouhé cesty mezi

dvěma stanicemi, jsem otevřel skicák s Guernikou a začal jsem

jím listovat. Postarší paní s kulatým obličejem, sedící vedle mě,

na mě užasle zírala. Zavřel jsem skicák a podíval jsem se z okna.

Za oknem byla hluboká tma a já viděl jenom svůj odraz. Zbytek

cesty jsem se díval na svůj odraz v tmavém okně metra.

Vystoupil jsem na rohu 96. ulice a Broadwaye. Široká ulice

byla plná lidí a aut. Šel jsem několik bloků po Broadwayi a potom

jsem zahnul směrem k řece Hudson. Našel jsem adresu, kterou mi

dal. Byl to starý dům z šedivých cihel s podkrovím. Musel jsem

zazvonit na zvonek vedle kovových prosklených dveří. Přišel mi

otevřít bělovlasý stařec s uslzenýma očima.

„Prosím?“ řekl chraplavým hlasem.

„Jdu k Jákobu Kahnovi.“

Díval se na mě a čekal.

„Jmenuji se Ašer Lev,“ řekl jsem.

Přikývl a ustoupil, abych mohl vejít dovnitř. Ukázal na knihu,

ležící na stolku u dveří.

„Zapiš se,“ řekl. „A odepiš se, až budeš odcházet. To je

domovní řád. Pan Kahn bydlí ve čtvrtém podlaží.“

Odvlekl se к výtahu. Šel jsem za ním. Byl to pomalý,

hrkotavý výtah.

„Ty seš jeden z těch kumštýřů?“ zeptal se. „Jakých?“

„Věčně sem nějaký choděj.“ Hleděl na mě zblízka svýma

vlhkýma očima. „Nevypadáš jako oni,“ prohlásil. Jeho chraplavý

hlas mi začal matně připomínat Judela Krinského.

Výtah se s trhnutím zastavil. Muž otevřel železné dveře.

„Pan Kahn bydlí na konci vpravo. Až budeš chtít jet dolů,

zmáčkni tohle tlačítko a já přijedu.“

Zavřel za sebou dveře výtahu. Hlasité vrčení rychle utichlo.

Šel jsem slabě osvětlenou chodbou. Ve vzduchu byl cítit silný

/152

dezinfekční čistící prostředek. Zastavil jsem se před ateliérem

Jákoba Kahna a čekal jsem. Byl jsem úplně zpocený. Svlékl jsem

si kabát a klobouk; na hlavě jsem si nechal jenom jarmulku.

Uvnitř někdo mluvil. Poznal jsem hlas Jákoba Kahna; ten druhý

patřil nějaké ženě. Stál jsem tam a váhal. Dlouho jsem se

nepohnul. Podíval jsem se na hodinky; bylo pár minut po druhé.

Zaklepal jsem potichu na dveře. Hlasy se ozývaly dál. Zazvonil

jsem na zvonek. Rázem se rozhostilo ticho a pak jsem uslyšel něčí

kroky. Dveře se otevřely a přede mnou stál Jákob Kahn, urostlý,

bělovlasý, v kalhotech potřísněných od barev a kostkované košili

s rukávy vyhrnutými k loktům. Pod mrožím knírem mu vyčnívala

cigareta. Jeho svalnatá předloktí vypadala jako vymodelovaná z

kamene.

„Pojď dál,“ řekl. „Pojď dál. Anno, náš génius přišel.“ Ucítil

jsem na paži jeho pisty. Vzal si ode mě kabát a klobouk a někam

je odhodil. Dveře zavřel nohou. „Vítám tě, Ašere,“ řekl a usmál se

na mě. „Jsem rád, že tě vidím. Anno, kde jsi? No konečně. Anno,

tohle je Ašer Lev, to je Anna Schaefferová.“

Vedle obrovského plátna se objevila středně vysoká starší

žena silnější postavy. Měla kulatý obličej, pronikavé modré oči a

krátce zastřižené vlasy stříbrné barvy. Na sobě měla tmavomodré

vlněné šaty a na krku dlouhý perlový náhrdelník. Podala mi ruku.

Zaváhal jsem. Jákob Kahn k ní pohotově přistoupil, uchopil

nabízenou ruku, potom vzal za ruku mě a obě spojil. Ucítil jsem

její dlaň a prsty. Byla teplá a suchá.

„Na budoucnost,“ prohlásil Jákob Kahn slavnostně. „Na

začátek všeho dobrého. Sešli jsme se, abychom vzdali hold naší

slávě, pokud mohu parafrázovat Apollinaira. Anno, to není slušné,

takhle se dívat.“

Hleděla na mou jarmulku. Cítil jsem, jak zvolna přejíždí

očima z jarmulky přes mou hlavu a obličej k pejzům. Zůstala na

ně zírat.

„Anno,“ řekl Jákob Kahn potichu. Vytáhl cigaretu z úst a

odklepl popel na holou dřevěnou podlahu.

„To jsi mi neřekl,“ poznamenala, aniž přestala sledovat mé

pejzy. „Ty jsi ale tajnůstkář.“

„Zlobíš se, že jsem ti to neřekl?“

„Ano, zlobím. Jsi prohnaný a protivný.“ Nemluvila

rozzlobeně. „Je to génius, Anno. Zázrak s pejzy.“

„Pejzy?“ Nemohla ode mě odtrhnout oči. „Vlasy, které tě tak

zaujaly. Pejzy.“

/153

„Pejzy,“ opakovala. „Pejzy. A jarmulka. A tmavé šaty. A

génius.“ Pohlédla na Jákoba Kahna. „Jsi podlý, prohnaný a

protivný dědek. Vůbec se nechováš slušně k staré dámě, Jákobe

Kahne.“

„Naopak, Anno. Jsem velice slušný. Nesmírně slušný. Ani

bych to nebyl já, kdybych nebyl slušný. Představuji ti toho

chlapce bez předchozí přípravy. Všechny nevýhody jsou na jeho

straně. Ty jsi na tom nesrovnatelně líp. Mohl bych být slušnější?“

„Ano,“ odvětila. „Mohl bys mi přinést něco k pití.“ Otočila se

k němu a řekla něco francouzsky. Zasmál se, protáhl se opatrně

mezi dvěma velkými plátny a zmizel.

Otočila se zpátky ke mně a usmála se. „Pojď se mnou, Ašere.

Tady je málo světla.“

Opatrně jsem se za ni proplétal mezi sochami, malířskými

stojany, plátny a pracovními stoly, vyplňujícími celý prostor.

Postavili jsme se u stěny plné oken. Oblaka, vydávající šedivé

světlo, jako by se dotýkala oken. Za nízkými střechami, vrcholky

stromů a pruhem dálnice byla vidět tmavá voda řeky Hudsonu a

břeh New Jersey.

„Ukaž, ať se na tebe podívám na světle,“ řekla. Upřela na mě

své modré oči. „Jsi bledý jako Chagall. Nemíváš závratě?“

„Ne.“

„Ptala jsem se Jákoba, kterým z těch tří by ses mohl stát.“

„Tří?“

„Modigliani, Soutiné a Pascin. Ten se původně jmenoval

Pinças. Už jsi o nich slyšel? Byli to Židé.“

„Viděl jsem některé jejich obrazy.“

„Byli to oddaní lidé. Tebe za kreslení nebili, že ne?“

„Ne.“

„Soutina ošklivě tloukli, když byl malý. Asi tak v tvém věku.

Tobě je třináct? Ano. Moc ošklivě. Ortodoxní Židé se o malování

moc nezajímají, pokud vím. Ty jsi chasid, nebo jak si říkáte?“

Přikývl jsem.

„Tvým rodičům nevadí, že kreslíš a maluješ?“

Mlčel jsem.

Pousmála se. „Mohu se tě zeptat, co dělá tvůj otec?“

Řekl jsem jí to. Vypadala, že ji to překvapilo.

„To je vážně zajímavé,“ zamumlala. „Proč nejsi s matkou u

otce v Evropě?“

Několika slovy jsem jí vysvětlil, jak se věci mají.

/154

Upřeně se na mě zadívala. Potom se podívala z okna a

přimhouřenýma očima hleděla do šedivého světla. Po temné

hladině plul pomalu nákladní člun.

„Jsi hodně věřící?“ zeptala se potichu, stále hledíc z okna.

„Jsem zbožný Žid.“

„Co to konkrétně znamená?“

Nevěděl jsem, co na to říci.

Podívala se na mě. „Věříš nějakým zvláštním způsobem?

Nebo se nějak neobvykle chováš?“

„Věřím v Boha a Tóru, kterou daroval židovskému lidu.

Modlím se třikrát denně. Jím jenom košer jídlo. Dodržuji šábes –

sabat – a svátky. Na šábes a o svátcích necestujeme. Věřím, že

rebe je dar, který nám seslal Bůh, aby nás vedl životem. Věřím –“

„Rebe?“

„Rebe je vůdce naší skupiny.“

„Aha,“ řekla. „Už vím. Ten muž v Brooklynu, kterého chodí

Jákob celá léta navštěvovat. Ano. Pokračuj.“

„Věřím, že člověk má za úkol posvětit život. Věřím –“

„Ašere,“ zašeptala. „Ašere Lve.“

„Ano?“

„Ašere Lve, vstupuješ do špatného světa,“ řekla. Mlčel jsem.

„Ašere Lve, tenhle svět tě zničí. Umění není pro lidi, kteří

chtějí posvětit svět. Budeš jako jeptiška v bor – ve veřejném

domě. Rozumíš mi, Ašere? Jestli chceš posvětit svět, zůstaň v

Brooklynu.“

Neodpověděl jsem. Nastalo dlouhé ticho.

Dívala se zamyšleně z okna. „On nebere studenty, víš. V

Americe nikdy nikoho neučil. V Evropě studenty měl. Když přišel

Hitler, zachovali se ošklivě.“ Na okamžik se odmlčela. Potom

pohlédla na mě. „Ty mu neublížíš,“ řekla. „Hodně lidí mu

ublížilo. Je jako mnich. Nerozumí tolika věcem.“

Nevěděl jsem, co mám říci. Zavrtěl jsem hlavou.

Usmála se. „Mám velké nároky. Dělám si starosti o své

malíře a sochaře. Kde máš kresby, Ašere? Jákob říkal, že nějaké

přineseš.“

Podal jsem jí skicáky. Položila je na pracovní stůl u okna,

otevřela jeden a pomalu, velice pomalu začala otáčet listy. Chvíli

jsem ji pozoroval. Její tvář byla bez výrazu. Vypadala alespoň na

šedesát, ale nebyl jsem si jistý. Uvažoval jsem, kde je Jákob

Kahn. Nikoho jiného jsem v ateliéru neslyšel. Díval jsem se, jak

zvolna otáčí listy skicáku. Potom jsem od ní poodstoupil.

/155

Vypadala, že si toho nevšimla. Začal jsem se procházet po

ateliéru.

Byla to prostorná místnost s vysokými stěnami. Ve vysokém

šikmém stropě bylo zasazené veliké střešní okno. Jedna jeho část

byla otevřená. Šedivé světlo dopadalo na bronzové, kamenné a

dřevěné sochy, rozestavěné po podlaze, na obrovská plátna opřená

o stěny a menší plátna na stojanech. Všude stály pracovní stoly,

některé s tubami barev a štětci a válečky nejrůznějších velikostí,

jiné plné dlát a dřevěných paliček. Podlaha, stěny, pracovní stoly

a stojany byly zaprášené a postříkané barvami; měl jsem pocit, že

vidím barevné cákance dokonce i na stropě. Uprostřed obrovské

místnosti a výtvorů jsem si připadal ztracený.

Zaslechl jsem někoho za sebou a otočil jsem se. Byla to Anna

Schaefferová. Měl jsem dojem, že mě nějaký čas pozoruje. Dívala

se na dvě mohutné bronzové sochy přímo přede mnou.

„Na tyhle bych se mohla dívat pořád,“ řekla. „Každý týden ho

prosím, aby mi je nechal. Některá muzea o ně mají zájem. Ale on

teď dá pryč jenom málo věcí. Tvrdí, že chce být ve stáří obklopen

dílem svých rukou. Tady máš ty skicáky. Řeknu ti to na rovinu:

jsi báječný. Ingres by na tebe byl pyšný. Máš smysl pro linii a na

to musí mít člověk talent. Věří tvoji lidé, že kreslení je dar Boží? I

když kreslením pohrdají? Nepochybuji, že to považují za dar

Satanův. Ano? Tvé kresby Guerniky jsou rozhodně úchvatné.

Nezapomněls ani na kapky barvy. Na těch dalších kresbách je tvá

ulice? Jsou výborné. Kdo je ten muž, kterého kreslíš tak často?“

„Judel Krinský.“ Pověděl jsem jí o něm.

„A tahle žena?“

„Maminka.“

„A tenhle muž?“

„Tatínek.“

Podívala se na kresbu mého otce zblízka. Zlehka přikývla

sama pro sebe. „A tohle?“

„O tom se mi často zdá. Je to jeden můj předek.“

„Ašere, tobě je vážně třináct let?“

„Ano.“

„Proč ne?“ Mluvila sama k sobě. „Proč ne? Goyovi bylo

dvanáct. Picassovi devět. Copak to není možné? Proč by se to

nemohlo stát v Brooklynu chlapci s pejzy?“ Rozhlédla se. „Kde

je? Jákobe!“ zvolala. „Jákobe!“

/156

Vynořil se z přítmí za vysokými sochami ve vzdáleném koutě

ateliéru. V ruce držel sklenku a kouřil cigaretu. Rychle k nám

přišel a s úsměvem jí sklenku podal.

„Už jste se seznámili?“ zeptal se nás obou.

„Ano,“ odpověděla Anna Schaefferová prostě. „Už jsme se

seznámili.“ Napila se a na okraji sklenice zůstal otisk rtěnky.

„Stačí říct, Jákobe. Jakmile uznáš za vhodné, že je připraven.“

Znovu se napila.

„Za pět let,“ řekl Jákob Kahn. „Miliony lidí umí kreslit. V

umění musí být slyšet křik, který se chce nějakým způsobem

dostat ven.“

„Nebo smích,“ poznamenala. „Picasso se taky směje.“

„Nebo smích.“

Miliony lidí umí kreslit. To samé mi jednou řekl strýček

Jicchak. Miliony lidí umí kreslit. Kdy to řekl?

Jákob Kahn se ke mně otočil a natáhl ruku po skicákách.

Podal jsem mu je, on je zběžně prolétl a vrátil mi je. Mlčky se na

mě podíval. Vypadal smutně.

„Poslyš, Ašere, může z tebe být malíř portrétů. Můžeš

malovat kalendáře pro výrobce macesů. Nebo přání k Roš hašana.

Nač potřebuješ tohle?“

Nic jsem neříkal. Anna Schaefferová se mlčky napila s očima

upřenýma na Jákoba Kahna.

„Chápeš, co to znamená?“ zeptal se mě zvýšeným hlasem.

„Už ti začíná docházet, do čeho se to pouštíš? Je ti jasné, co dělal

Picasso? Dokonce i pohan Picasso to musel dělat. Občas není

zbytí. Rozumíš, co ti říkám, Ašere? To není žádné hraní. To není,

jako když si dítě čmárá po zdi. To je tradice, náboženství, Ašere

Lve. Vstupuješ do náboženství zvaného malířství. Má své

fanatiky a rebely. A já tě přinutím, abys je ovládl. Slyšíš? Nikdo

nebude poslouchat, co chceš říct, dokud nebudou přesvědčeni, že

jsi to zvládl. Jenom ten, kdo ovládl tradici, se může pokusit něco k

ní přidat nebo se proti ní vzbouřit. Rozumíš, co říkám, Ašere

Lve?“

Pomalu jsem přikývl.

„Je to tradice gójů a pohanů, Ašere. Její hodnoty jsou gójské a

pohanské. Její pojmy, její způsob života je gójský a pohanský. V

celé historii evropského umění nenajdeš mezi velkými malíři

jediného zbožného Žida. Pořádně si rozmysli, než učiníš své

rozhodnutí. To neříkám jenom za rebeho, ale i za sebe. Nechci s

/157

tebou ztrácet čas jenom proto, abys mi jednou oznámil, žes udělal

chybu. Je ti to jasné?“

„Jákobe,“ řekla žena potichu. „Ty toho chlapce děsíš.“

„Přesně tak. Já ho chci vyděsit k smrti. Chci, aby se vrátil do

Brooklynu a zůstal hodným židovským chlapečkem. Copak to má

zapotřebí, Anno?“

„A tys to snad měl zapotřebí?“

„Já vím, co jsem zkusil,“ řekl.

„Omluv nás na chvilku, Ašere,“ otočila se ke mně žena. Vzala

Jákoba Kahna za paži a odvedla ho k oknu. Zůstal jsem sám mezi

sochami a plátny. Slyšel jsem jejich šepot, ale slovům jsem

nerozuměl. Stál jsem tam obklopen liniemi a tvary v kovu a

kameni: vysokými naléhavými sochami matek a dětí; nádhernými

hlavami žen; lehce natočenými torzy mužů a žen; černými

kamennými pěstmi trčícími z neleštěných kamenných podstavců

jako náhlé výkřiky; propletenými milenci; obrovskými ptáky jako

ze sna nějakého snílka; zvířaty z nějaké soukromé mytologie; a

tvary, které nic nepředstavovaly, dokonale ztvárněnými pohyby

tekutiny v leštěném bronzu. Na žádném z pláten nebyla obrazová

forma. Třpytily se a chvěly jemnými harmoniemi a nečekanými

doplňkovými barvami, jejichž povrch tvořil písek a sádra, a na

jednom větším plátně drobnými skleněnými střípky zasazenými

do tlusté vrstvy oranžových kruhů. Byly to působivé obrazy barvy

a povrchové struktury – zabýval se především barvou a

povrchovou strukturou – a já cítil, jak se na mě valí jejich

smyslnost. Bylo mi to nepříjemné a měl jsem trochu strach.

Zavřel jsem oči. Potom jsem je otevřel a znovu jsem hleděl na

záplavu barev, dmutí smyslné síly, čisté, živelné, jako když

dlouhou tmu náhle vystřídá sluneční záře. Jeho plátna jsem viděl v

muzeu; tehdy na mě takhle nezapůsobila. Žádné z nich v sobě

nemělo onu ryzí smyslnost.

Kousek ode mě nalevo stál malířský stojan s obrazem,

podobným ostatním, ale menším. Prohlédl jsem si ho zblízka. Byl

suchý. Vzal jsem ho a postavil k nedotčenému plátnu. U stěny

stála řada bílých pláten natažených na rámech. Vybral jsem si

jedno a postavil ho na stojan. Hned vedle na stole ležely tuby

olejových barev, štětce a terpentýn. Namaloval jsem na plátno

ruce a obličej. Rychle jsem udělal pusu, oči, knír a vlasy a potom

jsem nanášel barvy kolem hlavy. Za hlavou jsem namaloval stojan

a na něj plátno s bledým obličejem, podél něhož splývaly zrzavé

pejzy. Očím chyběly zorničky. Vrhaly prázdný pohled z plátna na

/158

plátně. Odložil jsem štětce na stůl, poodstoupil jsem od stojanu a

vrazil do Jákoba Kalina stojícího za mnou. Na ramenou jsem

ucítil jeho mohutné ruce, které mě zachytily, abych nespadl.

Chvíli mě držel téměř v obětí a potom mě pustil.

Díval se na plátno.

„Anna mi vyčinila za mou neotesanost,“ řekl potichu, aniž

odhlédl od plátna, „já už. ale jiný nebudu.“ Strčil si ruce do kapes

a kalhot a stál zpříma před plátnem. „Já nevím, co ti mám říct,

Ašere. Tvá důvěra mě dojímá. Ale ty vidíš ve třinácti mnohem líp

než já v osmnácti. Až ti bude osmnáct, zřejmě budeš vidět líp, než

já v pětadvaceti.“

„V pětadvaceti jsi měl za sebou dva pogromy,“ připomněla

mu žena.

Pohlédl na ni. „Pogromy nemají co dělat s vnitřním viděním.“

„Ty se podceňuješ, Jákobe.“

„Ale kdepak,“ zavrtěl hlavou. „Já vím o očích své. Žil jsem a

pracoval s některýma z nejlepších očí v zemi. Vidělas ty kresby

ulice. To je oko, které kreslí, Anno. Samotné ruce by něco

takového nesvedly.“

„Nejdřív ho chudáka vyděsíš a teď mu zase pochlebuješ. Ty

jsi nemožný chlap, Jákobe.“

„Ne,“ ohradil se. „Jákob Kahn není nemožný.“ Náhle se

otočil ke mně. „Poslyš, Ašere, o vidění tě toho moc nenaučím.

Mohu tě seznámit s některými triky. Ty pak zavrhneš a vytvoříš si

své vlastní. Naučím tě kompozici. Naučím tě, jak dosáhnout

napětí. Ukážu ti, jak zvládnout vztek barvou a linií. Dáváš do

kreslení příliš lásky. Nikdo nemůže milovat jako ty a přežít jako

umělec. Budeš přecitlivělý. A přecitlivělost zabíjí umění.

Rozumíš, co ti říkám? Ne, samozřejmě že ne. Jak bys tomu mohl

rozumět? Je ti teprve třináct. Musím si připomínat, že ti je teprve

třináct.“

„Jákobe,“ řekla žena. „Musím jít.“

„Počkej. Chci, aby sis poslechla, co budu říkat.“

„Uletí mi letadlo.“

„Žádné letadlo ti neuletí. Ještě nejsou čtyři. Poslouchej, co

tomu chlapci povím. Bude tvůj stejně jako můj.“ Otočil se ke

mně. „Ašere, dám ti pět let svého života. Pokud nebudeš po pěti

letech připraven pro Annu, skončili jsme a budeme to považovat

za ztrátu času. Pokud ale budeš připraven, budeme pokračovat

dál. Chtěl bych, abys pochopil jedno. Nemám ve zvyku začínat

nějaký vztah lží. Nedělám to jako laskavost rebemu. Vážím si ho,

/159

ale mé umění je pro mne vším. Rebe mě požádal, abych tě vedl a

chránil tě před zlem. Tak zněla jeho slova. Já nevím, co je zlo,

když přijde na umění. Já jenom vím, co je dobré a špatné umění.

To jsem rebemu také řekl. Rebe mi věří a spoléhá na mou

poctivost. Tak rebe odpověděl na mé poznámky. Nebudu tě učit

na základě jeho důvěry. Umělci by se nemělo důvěřovat. Pokud

umělec občas ve svém umění nepodvádí, pak je to špatný umělec.

To byly mé poznámky. Přesto mi důvěřuje. Budiž. Věří mi. Mně

ale ani v nejmenším nezáleží na tom, jestli mi rebe věří, nebo ne.

Neberu tě proto, abych rebemu prokázal laskavost, ale proto, že

máš obrovský talent. Jsem sobecký. Všichni umělci jsou sobci a

myslí jenom na sebe. Beru tě, protože mi bude potěšením tvůj

talent utvářet, podobně jako mi dělá radost zpracovávat hlínu a

mramor. Pět let tě budu modelovat a vytáhnu z tebe to, co už v

sobě máš. Budu pracovat s tvými nedostatky, chybami a

schopnostmi stejně jako Michelangelo pracoval s kazy a

přednostmi mramoru, z něhož vznikl jeho David. Posloucháš mě,

Ašere? Slyšíš, Anno? Je mi dvaasedmdesát let. Nemám pět let na

to, abych je věnoval něčemu menšímu, než je mramor na Davida.“

Pohlédl na ženu. „Chtěla bys k tomu něco dodat, Anno?“

„Ano,“ odvětila. „Musím stihnout letadlo do Londýna.“

„Tak běž. Pozdravuj ode mne Oskara. Vyřiď mu, že přiletím

do Londýna na jeho retrospektivní výstavu. A řekni mu, že na

stáří je dobrá slivovice, pokud se užívá rozumně.“

„Ty jsi příšerný chlap,“ řekla. „Nenech se od něho zastrašit,

Ašere. Záleží mi na tobě. Tvé umění tě jednou proslaví a oba na

něm zbohatneme.“

„Už jsi dost bohatá,“ připomněl jí Jákob Kahn.

„Nikdy není na škodu, když člověk zbohatne ještě víc.“

„Ať nezmeškáš to tvé letadlo. Nám tady stojí práce.“

„Hodně štěstí, Ašere. Všechno ostatní už máš.“ Podala mi

ruku. Bez váhání jsem ji přijal. „Sbohem, Ašere.“ Měla teplý a

pevný stisk.

Jákob Kahn s ní šel ke dveřím. Chvíli si potichu povídali.

Potom otevřel a vyprovodil ji chodbou k výtahu. Celou dobu si

povídali. Výtah přijel a ona vstoupila dovnitř. Když odjela, Jákob

Kahn se vrátil do ateliéru. Potichu za sebou zavřel dveře a s

rukama v kapsách se na mě díval.

„Je to ohromná žena,“ řekl potichu. „Našla mě v Paříži, když

jsem umíral hlady. Máš štěstí. Myslím, že nikdy hladovět

nebudeš.“ Pomalu šel od dveří ke mně. „Máš obrovský talenty

/160

Ašere. Máš zodpovědnost.“ Zastavil se přede mnou. „Víš, jakou

zodpovědnost?“

Mlčel jsem.

„Hádej, o jakou zodpovědnost jde,“ řekl. Nevěděl jsem, co

mám říci.

„Máš pocit, že jsi někomu zodpovědný? Nebo něčemu?“

„Mým lidem,“ řekl jsem váhavě. „Jakým lidem?“

„Židům.“

„Židům,“ opakoval. „Proč myslíš, že jsi zodpovědný Židům?“

„Všichni Žide jsou zodpovědní jeden za druhého,“ odpověděl

jsem mu citátem z Talmudu, který mi před lety odříkal otec.

„Jako umělec jsi zodpovědný Židům?“ Vypadal rozhněvaně.

„Poslouchej mě, Ašere. Jako umělec jsi zodpovědný jenom sobě a

pravdě, jak ji vidíš ty. Jasné? Umělec je zodpovědný svému

umění. Všechno ostatní je propaganda. Všechno ostatní je to,

čemu říkají umění komunisti v Rusku. Já tě naučím

zodpovědnosti k umění a ti tvoji ladovští chasidové ať si tě učí

zodpovědnosti k Židům. Rozumíš? Ano. Mám dojem, že rozumíš.

To, co jsi provedl svým rodičům, bys neudělal, kdybys tomu

nerozuměl. Není to slabost, jestli si připadáš provinile. Ale pocit

viny by ti neměl zasahovat do umění. Využij svou vinu k tomu,

abys dělal lepší umění. Pojď k tomuhle plátnu. Naučím tě, že

malování není vyprávění příběhů. Jestli chceš vyprávět příběhy,

tak se staň ilustrátorem nebo spisovatelem. Jestli se chceš stál

malířem, naučíš se používat čáru, barvu, tvar a texturu k tomu,

abys tvořil obrazy, a ne příběhy. Teď se podívej na tohle plátno a

řekni mi, co vidíš.“

Zbytek odpoledne jsme si povídali o čárách, barvách, tvarech

a textuře. Potom se díval, jak dělám perokresbu malého chlapce a

dívky, vedoucí se za ruku naší ulicí. Potom jsem se zase díval já,

jak kreslí řadu nízkých domů lemujících malé dlážděné náměstí.

Jeden z domů byl téměř na spadnutí. Z náměstí vedly úzké klikaté

uličky. Byly tam stromy, lavičky a staré železné kandelábry.

„To je má ulice,“ vysvětloval. „Jmenuje se Pláce Emile-

Goudeau. Když jsem bydlel v tomhle starém domě, jmenovala se

Rue Ravignan. Možná se jí tak říká ještě dnes. Už jsem tam

dlouho nebyl. Vidíš tenhle starý dům? Říkali jsme mu Bateau

Lavoir. Pojmenoval ho tak Max Jacob. Tys nikdy neslyšel o Maxi

Jacobovi? Byl to básník, Žid, který z přesvědčení konvertoval ke

katolictví. Ale nacisti ho stejně zabili. Žil tam Picasso. Páni, tehdy

jsme byli chudí jako kostelní myši. A jak jsme pracovali. Změnili

/161

jsme oči světa. To je má ulice Ašere. Ulice, kde jsem se narodil,

neexistuje. Na jejím místě v Kijevě je teď park. Ale tady jsem se

skutečně narodil.“ Dlouho seděl se skloněnými rameny nad

kresbou a nic neříkal. „O čem všem jsme mluvili,“ zamumlal. „Ví

vůbec někdo, o čem jsme mluvili?“ Znovu se odmlčel. Zvedl

hlavu a podíval se na mě přimhouřenýma očima. „Dlouho jsem

přemýšlel, jestli se někdo někdy dozví, o čem jsme mluvili.“

Začal mlčky znovu kreslit. Nakreslil nějakou místnost s oknem, z

něhož byl vidět svah a střechy. Nakreslil nějakého malého muže,

jak maluje na veliké plátno podivné obličeje a postavy. Potom

nakreslil vysokého muže, který maloval na malé plátno čtverce a

obdélníky. Nakreslil sebe, jak vytesává ostré klíny do kamenného

kvádru. Byl do své kresby ponořený. Seděl jsem a pozoroval jsem

ho. Ohromnou rukou svíral pero a vdechoval život čárám, které

po sobě zanechávalo. Jeho ulice jako by ožila; viděl jsem

obchody, kavárny, bídu, drsné zimy, umělce. Už si nevzpomínám,

kolikrát ten den svou ulici nakreslil, ale ještě než skončil, jsem

měl pocit, že ji důvěrně znám. Její stromy, lavičky, lampy jako

bych vídal každý den, když jsem se díval z okna v obýváku na

svět, který jsem chtěl stvořit znovu čárou, barvou, povrchovou

strukturou a tvarem.

Když jsme se pak loučili, řekl mi: „Budeš chodit každou

neděli, ano? Budeme pracovat a povídat si. Můžeš přijít za

týden?“

Vysvětli! jsem mu, že nemůžu, protože příští neděle měla být

dva dny před Pesachem a otec měl přijet domů. Nechci přijít,

dokud otec zase neodjede, řekl jsem.

„Tvůj otec o nás ví, Ašere.“

Nechtěl bych otci zbytečně působit bolest, řekl jsem. Počkám,

dokud neodjede.

„Chápu. Ale jsem zklamaný. Příště přineseš víc kreseb. A

přines nějaký olej. Nový. Namaluješ ho do příště. Pamatuj si, o

čem jsme mluvili. Nemaluj mi příběh, ale obraz. Sbohem, Ašere.

Hezký Pesach.“

Šel jsem po prázdné, spoře osvětlené chodbě k výtahu.

Domem jakoby se nesla slabá ozvěna. Malý muž malující na

velké plátno a opodál vysoký muž před malým plátnem. Uslyšel

jsem zvuk výtahu. Bateau Lavoir. Prádelní člun; stejně jako čluny

s prádlem na řece Seině. Stál na svahu kopce a do přízemí se

vcházelo jako na palubu lodi a pak dál tmavými chodbami a dolů

po schodech do jednotlivých místností. Pojmenoval ho Max

/162

Jacob, Žid, který se stal katolíkem a zemřel jako Žid. Dveře

výtahu se otevřely. Vstoupil jsem dovnitř. Dveře se zavřely.

Výtah se rozjel.

„Byls tam celou věčnost,“ řekl stařec s vodnatýma očima.

Skoro jsem mu nerozuměl.

„Čtyři hodiny,“ řekl chraplavým hlasem.

Podíval jsem se na hodinky. Bylo téměř šest.

„Učíš se na malíře?“ Přikývl jsem.

Podíval se na mě zblízka a zavrtěl hlavou. Výtah se zastavil.

Otevřel dveře.

„Odepiš se,“ řekl a ukázal na knihu. Zamířil šouravým

krokem k místnosti skoro na konci chodby, kde byl výtah.

Do sloupku vedle svého jméně jsem napsal „17:52“. Všiml

jsem si podpisu hned nad mým: Anna Schaefferová. Na okamžik

jsem od něho nemohl odtrhnout oči. Potom jsem si oblékl kabát,

nasadil klobouk a vyšel ven. Dveře se za mnou s třísknutím

zavřely.

Po ulici se proháněl studený vítr. Stál jsem u železných dveří

se skleněnou výplní a modlil se odpolední modlitbu. Potom jsem

jel metrem domů. Dorazil jsem pár minut před sedmou.

V bytě byla tma. Na stole v kuchyni jsem našel vzkaz od

matky. Večeři jsem měl na talíři v lednici. Musela jít na

mimořádnou schůzi s rebeho lidmi. Nevěděla, kdy se vrátí.

Večeřel jsem sám v tichém bytě. Potom jsem šel do obýváku

a díval jsem se z okna na ulici. „To je má ulice,“ slyšel jsem

Jákoba Kahna. „Tady jsem se skutečně narodil.“ Stál jsem u okna

a díval jsem se na stromy, lampy a projíždějící auta. Viděl jsem

projíždějící auta, obchůdky, kavárny se zahrádkami a staré lampy.

Viděl jsem kočičí hlavy a beton na chodníku před domem. Viděl

jsem širokou hlavní třídu a lavičky. Viděl jsem lidi, kráčející pod

holými stromy. Spatřil jsem matku, jak jde pod stromy. Spěchala.

Když se blížila k domu, podívala se nahoru. Zahlédla mě v okně a

zamávala mi. Když vyšla z výtahu, stál jsem ve dveřích do bytu.

Pomohl jsem jí z kabátu. Byla bledá. Šel jsem za ní do kuchyně.

Postavila konvici na sporák.

„Jak bylo u Jákoba Kahna?“ zeptala se.

„Moc hezky. Mami?“ .

„Naučíš se toho od něho hodně?“

„Ano. Děje se něco, mami?“

„Ano,“ odpověděla. „Tatínek nepřijede na Pesach.“

Nechápavě jsem na ni zíral.

/163

„Nikdo neví, kde je,“ řekla.

„Táta není v Evropě?“

„To nikdo neví.“

„Rebe to ví.“

„Rebe mi řekl, abychom věřili Ribono šel olam.“

„Rebe neví, kde je táta?“

„Neřekl mi, jestli to ví, nebo ne. Řekl mi jenom, abychom

věřili Ribono šel olam.“

„Táta je v Rusku.“ Matka mlčela.

„Je v Rusku,“ opakoval jsem a zachvěl jsem se hrůzou. Matka

neodpověděla. Byla bledá jako stěna. Ruce se jí trochu třásly,

když nalévala vařící vodu z konvice do hrnku. „Máš úkoly?“

„Ano.“

„Tak si je běž udělat, Ašere. Já se musím připravit na zítra.“

„Kdy přijede táta domů?“

„To nikdo neví.“

„Bude doma do Roš hašana?“

„Nevím.“

„Mami –“

„Běž si udělat úkoly, Ašere. Moc tě prosím.“

Nechal jsem ji sedět u kávy. Na úkoly jsem neměl myšlenky.

Ležel jsem v posteli a myslel na otce v Rusku. Viděl jsem ho, jak

na nějakém tajném setkání předává ladovským chasidům rebeho

slova naděje a víry. „Rebe na vás nezapomněl,“ slyšel jsem ho

říkat. „Rebe vám žehná a prosí vás, abyste nezapomněli na Pána

světa. Myslí na vás z celého srdce.“ Viděl jsem ho, jak projíždí

městečky s domy poslepovanými z bahna a velkými městy z

kamene a oceli, tu má schůzku se dvěma chasidy, jinde s deseti,

učí, modlí se a naléhá, aby neztráceli víru i přes temnou a strašnou

moc sitra achry. Viděl jsem, jak zakládá ješivy v suterénních

místnostech a ve sklepích. Viděl jsem, jak ho sledují tisíce očí

tajné policie. Viděl jsem, jak ho zatýkají, tlučou a posílají –.

Měl jsem hrůzyplné sny. Druhý den ráno matka vypadala,

jako by ani oka nezamhouřila.

Ten týden jsme o otci neslyšeli. Ve škole všichni zřejmě

věděli, že se pohřešuje, i když mi to nikdo otevřeně neřekl.

Učitelé mě nechali na pokoji. Spolužáci byli najednou ohleduplní.

Mašgiach si mě zavolal do své kanceláře a povídal mi o tom, jak

je nutné věřit v Ribono šel olam. Paní Rackoverová se snažila

dělat co nejméně hluku. Strýček Jicchak nás pozval na seder.

Matka pozvání přijala. Judel Krinský několikrát vzdychl, když mi

/164

skládal do malé krabičky tuby olejových barev, které jsem si

koupil, a potom řekl, že mi přidá zdarma tři štětce – dárek k

Pesachu, poznamenal chraplavým hlasem. Měl jsem dojem, že je

smutný a má strach.

Celé čtvrteční odpoledne jsem si v knihovně prohlížel

barevnou reprodukci Michelangelova Davida. V neděli odpoledne

jsem šel ze školy na metro a jel k Jákobu Kalinovi.

/165

Kapitola devátá

9

Týden po Pesachu zavolal otec z Vídně. Byl v pořádku; posílá

nám dopis.

Přišel za pár dní. Napsal ho v jidiš. Doufá, že jsme v pořádku

a že jsme měli hezký Pesach. Ten jeho byl prý neobvyklý a

nadmíru uspokojivý. Stýskalo se mu po nás a už se těšil, až se s

námi a s rebem na podzim setká. Mohla by matka přijet na

červenec a srpen do Vídně?

Začátkem června odletěl Jákob Kahn na pět dní do Londýna.

Malíř, jehož retrospektivní výstavu si jel prohlédnout, byl jeho

blízký přítel už padesát let. Když se vrátil, vyprávěl mi, že jeho

příteli se koncem 30. let podařilo na poslední chvíli utéct z Prahy,

když zjistil, že je na seznamu gestapa. Měl být zatčen a bez soudu

popraven. Jeho umění bylo považováno za zvrhlé.

„Umění je pro některé lidi nebezpečné,“ řekl. „Picasso

říkával, že je podvratné.“

Líbila se mu výstava? zajímal jsem se.

„Nejel jsem si ji prohlédnout, aby se mi líbila. Jeho umění

nepůsobí radost. Není to žádný Matisse. Je to ale velký malíř a ta

výstava pro něho byla zadostiučiněním.“

Byl ten malíř šťastný? zeptal jsem se.

Ne, nebyl šťastný. Trápil se tím, co bude dělat dál. Co je to za

nejapnou otázku? Znám snad nějakého malíře, který byl šťastný?

„Rubens,“ řekl jsem.

Hleděl zamyšleně z vysokého okna. Možná, přikývl. V

baroku bylo možné ledacos.

V posledním červnovém týdnu vyplula matka do Le Havru a

já jsem se přestěhoval k strýčkovi Jicchakovi.

Jákob Kahn mi řekl, že obvykle tráví léto v Provincetownu.

Tentokrát musel ale dodělat nějaké sochy, a tak hodlal zůstat v

New Yorku. Celý červenec jsem cestoval mezi bytem strýčka

Jicchaka a ateliérem Jákoba Kahna. Jezdil jsem tam dvakrát

třikrát týdně. Matka souhlasila s tím, že k němu budu jezdit tak

často, jak Jákob Kahn uzná za vhodné; stačilo, abych řekl

strýčkovi nebo tetě, že jedu a kdy se vrátím.

Ten

měsíc

bylo

nesnesitelné

dusno.

Vlhké

vedro

nepolevovalo ani přes noc. Asfalt na vozovkách byl věčně

rozměklý. Stropní větráky v metru hnaly rozpálený vzduch po

/166

vagónech. Chodil jsem po ulicích celý propocený; jezdil jsem

metrem propocený; kreslil jsem a maloval propocený. Pozoroval

jsem Jákoba Kahna, jak do pasu svlečený pracuje na mramorovém

bloku. Začal jsem malovat také jenom v kalhotech. Jednou večer

za mnou přišel strýček Jicchak do pokoje, když jsem právě

maloval do pasu svlečený. Dal mi najevo, že je to podle něho

neslušné. Byl zodpovědný mým rodičům; musel jsem si zakrýt

tělo a nosit rituální třásně. Doma jsem tedy maloval a kreslil v

tílku a s rituálními třásněmi. V ateliéru Jákoba Kahna jsem se

svlékal do půl těla.

Jednoho dne druhý týden v červenci mi řekl: „Svět se dá

malovat dvěma způsoby, Ašere. Ten první pochází z Řecka a z

Afriky a vidí svět jako geometrické tvary. Druhý má původ v

Persii, Indii a v Číně a svět vidí jako květinu. Ingres, Cézanne a

Picasso malují svět jako geometrii. Van Gogh, Renoir, Kandinskij

a Chagall malují svět jako květinu. Já jsem geometr. Modeluji

válce, krychle, jehlany a kužely. Vidím ve světě ostré hrany, linie

a úhly. Podle mne je divoký, zběsilý a ohavný a občas krásný.

Svět mě naplňuje odporem mnohem častěji než radostí.

Posloucháš mě, Ašere? Svět je strašné místo. Já nemaluji a

nedělám sochy proto, aby svět byl svatý, ale abych zvěčnil své

pocity z toho, jak strašný ve skutečnosti je. Pro mne jsou skutečné

jenom mé pocity; není nic pravdivějšího než mé pocity, jak je

vidím všude kolem sebe v mých sochách a obrazech. Vím, že to

jsou pravdivé pocity, protože kdyby pravdivé nebyly, tvořily by

umění stejně strašné, jako je tenhle svět. Ještě mi nerozumíš,

Ašere. Můj malý chaside. Posvěcovači. Polonahý malíři s

vlajícími pejzy a jarmulkou umazanou od barvy. Jednou pochopíš,

jak pravdivé jsou pocity.“

O dva dny později se mě zeptal: „Co to maluješ?“

„Jednoho spolužáka,“ odvětil jsem.

„Nenávidíš ho?“

Mlčel jsem.

„Ty ho nenávidíš a bojíš se dát svou nenávist najevo. Je to

tak?“ Neodpověděl jsem.

„To je pokrytecké malování. Je v tom cítit zbabělost a

nerozhodnost. V umění je zbabělost a nerozhodnost vidět v

každém tahu štětce. Jestli ho nenávidíš, tak svou nenávist

vymaluj, nebo toho nech. Musíš malovat všechno, co cítíš. Ale

jakmile se jednou rozhodneš, že něco namaluješ, musíš namalovat

/167

pravdu, nebo z toho bude prachsprostá mazanice. Ten spolužák –

ubližuje ti?“ Přikývl jsem.

„Je na tebe sprostý? Směje se ti?“ Přikývl jsem.

„Co to má na tváři – uhry?“ Přikývl jsem. „A ty ho

nenávidíš?“ Přikývl jsem.

„Tak namaluj, co k němu cítíš. Použij linie, barvy a tvary a

vyjádři se jednoduše a jasně. Rozumíš?“

Za nějaký čas se vrátil a prohlížel si můj obraz. Pomalu

pokýval hlavou. „Je to vynikající obraz.“ Podíval se na mě

zamyšleně. „Nechtěl bych, abys mě nenáviděl, Ašere.“

Druhý den se mě zeptal: „Píšou ti rodiče?“

Řekl jsem mu, že mi ráno přišel dopis od matky. Daří se jim

dobře. Otec má hodně práce. Matka mu může občas pomáhat.

Stýská se jim po mně a moc mě pozdravují.

„S čím tvá matka otci pomáhá?“

„S prací.“

„Jakou?“

„Má to něco společného s ruskými Židy,“ řekl jsem.

Zahleděl se na mě přimhouřenýma očima.

„Táta je ve styku s Židy v Rusku. Máma si dělá doktorát na

rusistice. Nějak mu pomáhá. Nevím jak.“

Mlčel. Jeho vysoké polonahé tělo vypadalo nezvykle strnule.

Potom řekl potichu: „Tví rodiče jsou dobří lidé. Tvůj otec je

statečný muž. Už to dokonči, Ašere. Měl bys pomalu jít.“

Následující týden, třetí týden v červenci, jsme šli do

Metropolitního muzea umění. Procházeli jsme mezi staletími

byzantských a západních ukřižování. Ukázal mi, jak se vyvíjela

struktura, forma, výraz a práce s výtvarným prostorem. Celou

cestu domů jsem viděl samá ukřižování a v noci se mi o ničem

jiném nezdálo.

Druhý den jsem mu řekl, že už asi žádná další ukřižování

vidět nechci. Rozhněval se.

„Ašere Lve, chceš si snad zalézt někam do kouta a malovat

vousaté rabíny? Tak běž a neokrádej mě o čas! Maluj si rabíny.

Nikdo po tobě ani nevzdechne. Já po tobě nechci, abys maloval

ukřižování. Já ti jenom říkám, že musíš pochopit význam

ukřižování v umění, pokud se chceš stát velkým umělcem.

Ukřižování musíš mít k dispozici jako formu. Rozumíš? Ne.

Vidím, že mi nerozumíš. V každém případě uvidíme ještě mnohá

ukřižování, vzkříšení, Narození Páně, řeckých a římských bohů a

válečných a milostných scén – protože to je svět umění, Ašere.

/168

Uvidíme ještě nejednu nahou ženu a poznáš, proč se liší

Tizianovy nahé ženy od Rubensových. To je svět, který chceš

posvětit. Než začneš, měl by ses to nejdřív pořádně naučit.“

Ten týden jsme chodili do Metropolitního muzea každý den.

Když jsme procházeli sbírkami, lidé si nás zvědavě prohlíželi –

musel to být neobvyklý pohled na vysokého, bělovlasého muže s

knírem, který vykládá malému bledému chlapci se zrzavými

vlasy, vlajícími pejzy a s jarmulkou na hlavě o ukřižování a

aktech.

Trval na tom, abych k němu přišel brzy ráno poslední

červencovou neděli. Od strýčka Jicchaka jsem vyšel krátce po

osmé. Venku bylo teplo a vlhko. Korunami stromů prosvítalo

mlhavé slunce. Město vypadalo opuštěné. Čekal jsem dlouho, než

přijelo metro. Do ateliéru Jákoba Kahna jsem dorazil krátce před

desátou. Otevřel mi dveře a já spatřil dívku, stojící na slunci před

vysokými okny. Mohlo jí být něco přes dvacet, měla krátké

havraní vlasy a tmavé oči a v její kráse bylo cosi temného a

zasmušilého. Měla na sobě zářivě barevné letní šaty, a když jsem

vešel dovnitř, se zájmem si mě prohlížela.

Jákob Kahn mě odvedl do vzdáleného kouta.

„Požádal jsem tu dívku, aby ti dneska stála modelem,“ řekl.

Pohlédl jsem na něho.

„Je to nádherný model a ty ji budeš kreslit nahou.“

Cítil jsem, jak mě polévá pot, a nevěděl jsem, co mám říci.

„Chci, abys viděl obrysy a rytmy vlastníma očima. Nestačí

jenom kopírovat Tiziana, Ingrese nebo Renoira.“

Mlčel jsem. Uvnitř jsem se celý třásl. V krku a v hrudníku

jsem cítil dusivou tíhu.

„Poslouchej mě, Ašere.“ Mluvil vlídně, ale s potlačenou

naléhavostí. „Lidské tělo je vrchol struktury a formy. Když je

umělec kreslí, maluje nebo modeluje, je to souboj rozumu a citu,

jeho racionální a smyslové stránky. Nerozumíš tomu. Vidím to na

tobě. Způsob, jakým si někteří umělci s tímhle soubojem poradili,

stvořil jedny z největších uměleckých děl. Ten souboj se musíš

naučit pochopit.“

Podíval jsem se na dívku. Dívala se z vysokých oken na

střechy domů a široký pás řeky za nimi.

„Ašere, rebe mě požádal, abych tě nikdy nenechal takhle

kreslit. Rozhodl jsem se, že ho neposlechnu. Nahé tělo je

umělecká forma, kterou musíš ovládnout. Dosáhnout velikosti v

/169

umění, aniž bys zvládnul tuhle uměleckou formu, by bylo stejné

jako stát se velkým chasidským učitelem bez znalosti kabaly.“

Mlčel jsem. Dívčin obličej zářil na slunci. Vzpomněl jsem si

na Vermeera. Rozhostilo se dlouhé tíživé ticho.

„Pošlu ji pryč,“ řekl Jákob Kahn nakonec.

„Já to zkusím,“ vyhrklo ze mě.

Upřeně se na mě zadíval. „Já tě nechci trápit, Ašere.“

„Zkusím to,“ opakoval jsem. Cítil jsem, jak se mi svírá hrdlo.

„Výborně,“ usmál se. „Pojď se mnou.“

Šel jsem za ním přes ateliér až k oknům. Najednou jsem před

sebou uviděl strnulý obraz svého mytického předka. Vzpomněl

jsem si na rebeho, na mašgiacha. Zjistil jsem, že stojím před okny

vedle dívky a naslouchám Jákobu Kahnovi.

„Začneš jednoduchými kresbami uhlem bez stínování. Chci

po tobě jenom čáry, žádný šerosvit.“

Řekl něco dívce. Odešla za paraván. Postavil jsem si blok na

stojan. Dívka se vrátila a posadila se na židli. Obličej, ramena,

ňadra a stehna jí ozařovalo slunce. Přehodila si nohu přes nohu a

zlehka zaklonila hlavu. Byla velice krásná. Nevěděl jsem ani, jak

se jmenuje. Hleděl jsem na plynulou křivku jejích prsou, linii

jejích zad, boků, stehen a nohou. Kreslil jsem pečlivě. Ruku jsem

necítil, jako by z ní vyprchala všechna síla. V podpaží a po zádech

mi stékal pot. Po obličeji mi stékaly přímo stružky. Jákob Kahn

stál za mnou a díval se. Dokončil jsem kresbu. Byla špatná a já se

za ni styděl. Zhluboka jsem se nadechnul, otočil jsem list a začal

znovu. Dívka seděla bez hnutí jako ve sluneční lázni. Díval jsem

se na ni a pečlivě jsem převáděl její tělo na papír. Vážil jsem

sebemenší křivky a záhyby a pro každou čáru jsem hledal

zdůvodnění. Začal jsem třetí kresbu. Jákob Kahn jí pokynul a

dívka změnila polohu. Naklonila se dopředu s hlavou opřenou v

dlaních. Ňadra jí najednou volně visela. V téhle poloze jsem ji

nakreslil dvakrát. Potom si opět přesedla; tentokrát si přitáhla

rukama jednu nohu k tělu, bradu opřela o koleno, stehna

roztažená. Nakreslil jsem ji takhle a potom ještě ve dvou jiných

polohách, než byl čas k obědu. Vzal jsem si obložený chléb, který

mi připravila teta. Jákob Kahn a dívka šli na oběd ven. Vrátili se

za necelou půlhodinu. Zbytek dne jsem kreslil dívku. Odešla

krátce před pátou.

Jákob Kahn položil mé kresby na hromádku na stůl. Vzal do

ruky první a potom vytáhl poslední.

„Vidíš?“ řekl potichu.

/170

Ani se mě nemusel ptát.

„Za jediný den. Dobré oko se učí vidět rychle. Příští neděli si

to zopakujeme, ano?“ Přikývl jsem.

„Netvař se tak smutně, Ašere. Nejsi znesvěcený. Jenom jsi

udělal několik kreseb krásné dívky. Krásné kresby krásky. To

snad ještě nemusí být zneuctění.“

Mlčel jsem.

Podíval se na mě a zavrtěl hlavou. „Studenti ješivy s pejzy by

asi neměli být umělci. Běž domů, dej si sprchu a vyspi se, Ašere.

Byl to náročný den.“

Domů jsem šel jako omámený. Večeři jsem ani nevnímal.

Bylo mi horko. Připadal jsem si úplně vyprázdněný, otupělý,

podrážděný a nečistý. Nemohl jsem spát. Pořád jsem před sebou

viděl tu dívku. Viděl jsem křivky jejího těla. Kreslil jsem ji v

temném pokoji. Pomalu jsem po ní přejížděl očima. Kreslil jsem ji

pomalu, dokud se zase nevrátilo světlo a já mohl zase usnout.

Příští neděli jsem ji kreslil znovu, a šlo to snadněji. Když

jsem ji kreslil o další týden později, bylo to ještě lepší.

K Jákobu Kahnovi do ateliéru jsem jezdíval každou neděli a

úterý, někdy i ve čtvrtek. Teď jsem u něho byl skoro každý den.

Několikrát tam nebyl, a tak jsem pracoval sám. Občas přicházeli

pozdě odpoledne malíři, lidé, jejichž obrazy jsem viděl na

reprodukcích a v Muzeu moderního umění. Poslouchal jsem, když

se bavili s Jákobem Kahnem. Právě z těchhle podvečerních debat

jsem se dověděl o sociálních realistech a regionalistech z období

velké hospodářské krize; o Federálním projektu pro umění; o

heslech „Maluj pro pracující“ a „Maluj pro Američany“; o útoku

Stuarta Davise proti regionalistovi Johnu Steuartovi Currymu; o

skupině

zvané

Američtí

abstraktní

umělci,

odmítající

impresionismus, expresionismus a surrealismus; o neoplasticismu,

kubismu a ruském konstruktivismu; o akční malbě a tašismu; o

abstraktním expresionismu. Maloval jsem a poslouchal. Něčemu

jsem rozuměl a většinu z toho jsem si zapamatoval. Po

představení a zvědavých pohledech vypadali, že jarmulku a pejzy

nevnímají. Měl jsem pocit, že je zajímá spíš mé malování.

Rodiče se vrátili lodí do Spojených států první neděli v září. S

Jákobem Kahnem jsem se viděl až v půlce října.

Otce jsem málem nepoznal. Byl vyzáblý a silně napadal na

jednu nohu. Měl unavené oči a vousy mu začaly šedivět. Táhlo

/171

mu na čtyřicítku, ale vypadal na šedesát. Když jsem ho poprvé

uviděl, chtělo se mi brečet.

Dva dny před Roš hašana za mnou přišel do pokoje a opřel se

o zeď u dveří. Můj pokoj teď vypadal spíš jako ateliér. U okna stál

malířský stojan. Na stěnách visely reprodukce slavných obrazů.

Otec stál u Sochaře od Andrey del Sarta a Raffaelovy Athénské

školy. Když přišel, právě jsem maloval. Odložil jsem štětce.

„Posaď se, tatí.“

Stál u dveří a ani se nepohnul. Byl doma, ale můj pokoj se pro

něho stal cizím územím.

„Ještě jsem si ani nenašel chvilku na vlastního syna,“ řekl

unaveně. „Jak se máš, Ašere?“

„Dobře, tati.“

„Vypadáš dobře. Vypadáš – šťastně.“ Pomalu si prohlížel

reprodukce na stěnách, změť kreseb na psacím stole, na

prádelníku a na posteli, a na plátna naskládaná pod oknem a u

stěny vedle prádelníku. „Činil ses, jak vidím,“ poznamenal.

Mlčel jsem.

Podíval se na mě. „Jákob Kahn je dobrý učitel?“

„Ano.“

„Znám ho už dlouho. Byl jedním z těch, kterým rebe pomohl

z Paříže, než přišli Němci. Je to dobrý člověk.“

„Jsi v pořádku, tati?“

„Ano. Ale jsem unavený.“

„Zhubnul jsi.“

„Měl jsem dost práce, ale už se nám začíná dařit. Tvořili jsme

z ničeho. V Paříži, Římě, Vídni a Ženevě jsme konečně něčeho

dosáhli.“ Podíval se na mě se smutkem v očích. „Všechen tenhle

materiál, papír, barvy a ten stojan jsi koupil za peníze, které sis

vydělal u strýčka Jicchaka a u Judela Krinského?“

„Pomohla mi maminka. A Jákob Kalin.“

Pomalu přikývl. Potom řekl: „Ještě jsem se s tím nesmířil,

Ašere. Nedokážu se smířit s tím, co děláš. Řekl jsem rebemu, že

to prostě nemohu.“

Nic jsem na to neřekl.

„Něco takového nemohu přijmout.“ Zvedl ruku a unaveným

pohybem ukázal na reprodukce na stěnách, plátna u okna a kresby

na stole. „Něco takového jsem od svého syna nečekal. V tomhle

případě mě nezajímá, co říká rebe. Ty jsi můj syn, ne rebeho.

Nikdy se s tím nesmířím. Půjdeš na vysokou školu, Ašere?“

„Myslím, že ano. Půjdu.“

/172

„U Jákoba Kahna se budeš učit dál?“

„Ano.“

„Do Evropy nebudeš moci přijet?“

„Ne.“

Pomalu přikývl. „Ribono šel olam bývá někdy krutý. Co by

mu to udělalo, kdyby tě ochránil před sitra achra? Co?

Nezapomínej, kam patříš, Ašere. To je vše, oč tě žádám. To je

jediné, oč tě mohu žádat.“

Mlčel jsem. Nastalo dlouhé ticho. Otočil se, aby odešel.

„Tati.“

Podíval se na mě. „Byl jsi v Rusku?“

Zamrkal a ztuhnul. „Občas jsou věci, na které je lepší se

neptat, Ašere. Mě by také ledacos zajímalo a neptám se.“ Díval se

na kresby na mém stole. Podíval jsem se stejným směrem. Na

vrchu ležel jeden z aktů, které jsem nakreslil u Jákoba Kahna v

ateliéru. Pod obrázkem byl můj podpis a výrazné datum. „Dobrou

noc, Ašere.“ Potichu odešel z pokoje.

Jednou během svátku Sukot mi matka řekla: „Myslíš, že by

ses mohl přestěhovat k strýčkovi Jicchakovi, kdybych jela s

tatínkem do Evropy?“

Zíral jsem na ni a měl jsem strach.

„Tatínek mě potřebuje. Byla jsem tady, když jsi mě

potřeboval ty. Teď mě potřebuje tatínek.“

„Letos?“

„Ne. Příští rok.“

„Nechci žít u strýčka Jicchaka celý rok.“

„Proč?“

„Nechce se mi o tom mluvit.“

„Promluvíme si o tom,“ řekla. „Nejsi v téhle rodině jediný,

kdo má zvláštní potřeby.“

Otec se vrátil do Evropy druhý týden v říjnu a já začal znovu

jezdit k Jákobu Kahnovi do ateliéru.

Jednou večer v listopadu jsem přišel do kuchyně a našel jsem

tam matku, jak hledí upřeně na stůl.

„Mami?“

Podívala se na mě. „Stalo se něco?“

„Ne. Jenom jsem – vzpomínala.“ Měla podivný hlas.

„Vzpomínala?“

„Ano.“

„Na co?“

/173

„Jen tak – vzpomínala.“. Jindy jsem ji přistihl, jak stojí u

svého stolu v obýváku a dívá se z okna na ulici. Stůl byl plný knih

a papírů. „Mami?“ Neodpověděla. „Mami?“

„Ano, Arje,“ zašeptala. „Ovšem. Už jedu.“

„Mami, je ti něco?“

Polekaně se otočila. „Ašere,“ zamumlala. „Ašere.“ Vypadala

malá a křehká a já měl pocit, že plakala.

Jednou v prosinci o šábesu jsme seděli u večeře a o přestávce

mezi zmirot si začala prozpěvovat otcovu melodii pro Jo ribon

olam. Oči měla zavřené. Zpívala potichu. Měl jsem pocit, že neví,

co dělá. Potom oči otevřela, pousmála se a rychle se rozhlédla

kolem sebe. Vypadala, jako by byla překvapená, že je tam se

mnou. Začala zpívat jinou melodii. Přidal jsem se k ní.

O několik dní později mi řekla: „Chodíš tak pozdě domů,

Ašere. Co děláš v knihovně tak dlouho?“

„Studuju.“

„Do školy?

„Ne. Pro Jákoba Kahna.“ Překvapeně na mě pohlédla.

„Dějiny umění. Reprodukce. Je to hrozně důležité, mami.“

„Nemůžeš si ty knihy přinést domů?“

„Většina z nich se půjčuje jenom do studovny.“

„Večer to tady bývá takové opuštěné.“

Jednou v lednu u snídaně mi matka řekla: „Mám hotovou

disertaci, Ašere. Na univerzitě se mě ptali, jaké mám plány na

příští rok. Mám jim říct, že budu v New Yorku?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ano.“

Potichu vzdychla a nic neříkala.

Pozdě v noci jsem ji slyšel z obýváku, jak mluví sama se

sebou podrážděným šeptem. Probudil jsem se ze sna o mém

mytickém předkovi. Už se mi o něm dlouho nezdálo a tu noc si to

vynahradil. Ještě mi bušilo srdce. Hlava mi třeštila. Ležel jsem

bez hnutí na posteli a najednou jsem uslyšel matku. Pronášela

šeptem slova, kterým jsem nerozuměl. Potom jsem poznal jejich

zvuk. Šeptala rusky. Ležel jsem a nevěděl, jestli mě vyděsil víc

sen, nebo matčin šepot. Po chvíli přestala. Slyšel jsem, jak v

pantoflích prošla chodbou a do ložnice.

Nemohl jsem spát. Rozsvítil jsem a šel jsem na záchod. Vrátil

jsem se a posadil jsem se ke stolu, ale kreslit jsem nemohl. Lehnul

jsem si znovu do postele. Když jsem konečně usnul, venku

začínalo svítat.

/174

V neděli odpoledne se Jákob Kahn v ateliéru díval, jak maluji,

a po chvíli se na mě obořil: „Co to děláš? Hned s tím přestaň!

Taková mazanice! Říká ti něco jednota formy? Ty barvy se perou.

Smaž to a začni znovu.“

Odložil jsem štětce.

„Co se to s tebou dneska děje? Jsi nemocný?“

„Ne.“

Podíval se na plátno. „Co maluješ?

„Maminku.“

Podíval se na mě. „Ještě nejsi připraven, abys opustil

zobrazovací formu. Myslíš, že takové malování je legrace?“

Cítil jsem, jak rudnu. „Ne,“ odvětil jsem. „Nikdy mě ani

nenapadlo, že by to byla legrace.“

„Promiň,“ řekl rychle. „To byla hloupá otázka. Omlouvám se.

Vezmi si ty štětce a začni znovu. Maluješ obraz. Nezajímá mě, co

na něm bude, ale musí to být obraz. Srovnej si pocity a maluj.

Nebo běž domů, dej si sprchu a vyspi se.“

Smazal jsem obličej z plátna, ale to bylo všechno. Nedokázal

jsem namalovat jedinou čáru.

„Já nevím, co chci říct. Nevím, co cítím.“

„Běž domů, Ašere. Všichni máme občas dny na draka.“

Někdy v týdnu se mě matka zeptala: „Proč nechceš bydlet u

strýčka Jicchaka, Ašere?“

„Nechci.“

„Proč?“

„Prostě nechci.“

„To od tebe není hezké,“ řekla. „Chováš se jako malé děcko.“

„Léto se dá vydržet, ale ne celý rok.“

„Není to tak dávno, kdy bys z toho měl radost.“

Nic jsem na to neřekl.

„Za pár týdnů se musím rozhodnout, Ašere. Na univerzitě

začali přijímat nové lidi na příští rok.“

„Já nechci být sám, mami.“

„Já vím,“ řekla. „Ale už je možná na čase, aby ses začal

zajímat o to, co chce někdo jiný, Ašere. Nejsi jediný člověk na

světě, který má své potřeby.“

Tu noc jsem nemohl spát. Další noc se mi zdálo o mém

mytickém předkovi, který se přihnal temným pralesem vysokých

vlhkých stromů a křičel na mě hlasem, tříštícím slova na dlouhé

kovové střepiny. Probudil jsem se a zůstal jsem vzhůru až do rána.

/175

Druhý den dopoledne jsem usnul ve škole na mém svazku

Gemary. Probudila mě těžká učitelova ruka na rameni. Byl to

malý zavalitý muž s tmavým vousem a jiskřivýma tmavýma

očima a měl pro mě mnohem méně pochopení než ostatní učitelé.

„Rembrandt nám usnul,“ slyšel jsem, jak říká v jidiš. „Když

Rembrandt spí, všichni musí být jako myšky.“

Třídou zazněl tichý smích. Všechny pohledy byly upřeny na

učitele. Terčem svých spolužáků jsem byl už několik let, ale ještě

jsem si na to nezvykl.

Učitel mě provrtával pohledem. „Poslyš, Rembrandte Lve.“

Ozval se bujarý smích. „Na mých hodinách nikdo spát nebude.

Když musíš spát, tak běž domů. Na mé hodině studujeme

Tóru. Tady se neučíme umění spánku. Jestli mi tady ještě jednou

usneš, tak si mě nepřej. Mluvím jasně? Jsou má slova dost

jednoduchá, abys mi rozuměl? Jestli usneš, tak tě zmaluju, až

budeš skučet jako šakal.“

Třídou burácely salvy smíchu, jak narážka na Chagalla

putovala od úst k ústům. Učitel se otočil a zamířil uličkou ke

katedře.

O polední přestávce mi někdo strčil do Gemary lístek. Našel

jsem ho, když jsem se vrátil z oběda. Na bílém papíře stálo

inkoustem tiskacími písmeny:

Modigliani, Pascin a Soutine

čichali barvy a terpentýn.

Soutine se užíral,

Pascin si život vzal,

Modigliani do sebe zas jenom drogy cpal.

Vzhlédl jsem z mé lavice v poslední řadě. Do hlavy se mi

nahrnula krev a polilo mě horko. Pomalu jsem se rozhlédl po

třídě. Učitelův hlas jednotvárně odříkával pasáž z Gemary.

Několik míst napravo přede mnou se ke mně začal otáčet jeden ze

spolužáků. Rychle jsem sklopil oči k básni. Koutkem oka jsem

sledoval, jak se mu na podobané tváři roztahuje úsměv. V duchu

jsem slyšel vysoký pronikavý hlas: „Přichází Ašer Picasso Lev,

ničitel Tóry. Uvolněte místo pro góje Lva. Hej, Ašere, kreslíš taky

sprosťárny? Nakresli nějakou mašgiachovi. Nakresli mě, Ašere

Lve. Ne, mě. Mě nakresli.“

Složil jsem papírek a strčil jsem si ho do kapsy. Před očima

mi poskakovala tiskací písmena a slova. Soutine se užíral, Pascin

si život vzal… Viděl jsem ta slova do konce vyučování, a když

/176

jsem večer ležel na posteli a snažil se usnout, nemohl jsem se jich

pořád zbavit.

Druhý den jsem v Gemaře našel další lístek:

Ašer Lev

je bídný červ;

bude se jak hříšný nežid

v nejčernějším pekle smažit.

Když jsem seděl večer u stolu, zjistil jsem, že se třesu vzteky.

Seděl jsem nad prázdným listem papíru a cítil, jak to ve mně

bouří. Ještě nikdy jsem takový vztek nepocítil; chtěl jsem ho

ztlouct, ukamenovat, zabít, abych se už nikdy nemusel dívat na

jeho podobaný obličej a neslyšel ten protivný hlas. Nakreslil jsem

čáru. Potom jsem nakreslil kolečka, tečky a spirály a další čáry.

Podíval jsem se na papír. Bylo to nesmyslné a absurdní a moc

špatné. Zahodil jsem to.

V sobotu večer mi matka řekla: „Přijdu pozdě. Nečekej na

mě.“

„Ta schůze je o ruských Židech, mami?“

„Ano.“

„Budeš mluvit s rebem o příštím roce?“

„Ano.“

„Já nechci, abys jezdila pryč.“

„Já vím, co nechceš. Dobrou noc, Ašere.“

Druhý den jsem u Jákoba Kahna v ateliéru pracoval dlouho na

jednom obraze. Vyhýbal jsem se zřetelným formám. Přišel za

mnou a díval se na plátno.

„Je to zajímavé,“ poznamenal. „Ale můžeš to zahodit.“

Odložil jsem štětce.

„Tvé city k matce plodí strašné obrazy. Maluj chvíli zátiší.

Udělej nějaké autoportréty. S tímhle se moříš a nestojí to za nic.“

Byl nemilosrdný, když se něco nepovedlo. Cesta domů

metrem ten večer byla pro mě utrpením.

Druhý den jsem našel v Gemaře další lístek s první

básničkou: „Modigliani, Pascin a Soutine…“ Dva dny nato jsem

tam měl „Ašcr Lev je bídný červ…“

Ten večer šla matka na schůzi a já byl sám doma. Procházel

jsem lichými místnostmi a na okamžik jsem se zastavil v obýváku

u okna a podíval se na ulici. Měl jsem pocit, že se mi začala

potichu vzdalovat, jako by nesnášela mé cesty pryč a cizí

dovednosti, které jsem si pokaždé přinesl s sebou. Železné

kandelábry byly na pohled chladné; světlo, linoucí se z lamp, jako

/177

by bylo zakalené. Stromy se kývaly v zimním větru, jejich holé

větve byly v noci černé a podivně neskutečné. Najednou jsem to

uviděl a hned jsem věděl, co udělám. Zničehonic se odněkud

vynořila myšlenka. Nevěděl jsem, co se stalo, že mě napadla.

Odešel jsem od okna a zamířil do svého pokoje. Posadil jsem se

ke stolu a pomalu, s rozmyslem a uvolněně jsem nakreslil perem

část Michelangelova Posledního soudu s člunem uvázaným na

břehu řeky Styx a s Cháronem, který tluče zatracené cestující

veslem a nutí je vystoupit na břeh věčných muk a pekla. Většinu

jsem nakreslil zpaměti, ale chtěl jsem to mít co nejpřesnější, a tak

jsem kresbu srovnával s reprodukcí v knize o Michelangelovi,

kterou jsem si půjčil. Nakreslil jsem zkroucená, trýzněná, svíjející

se těla, která padala ze člunu. Nakreslil jsem hrůzu na tvářích

zesnulých a zatracených. Všechny tváře byly jeho, podobané,

vychrtlé – s vykulenýma očima, otevřenými ústy a s výkřiky děsu

na rtech. Přehnal jsem Cháronovy spáry a malované uši; začernil

jsem mu tvář, aby vyniklo bělmo jeho rozběsněných očí. Složil

jsem kresbu a šel jsem si lehnout.

Druhý den, když jsem šel o polední přestávce ze třídy,

zasunul jsem mu kresbu do Gemary. Viděl jsem, jak mu najednou

ztuhla ramena, když ji našel. Zíral na ni, začal se ke mně otáčet,

ale zastavil se a papír zmuchlal. Nezahodil ho. Strčil si ho do

kapsy.

Večer jsem nakreslil z Posledního soudu muže, kterého

vlečou do pekla hadovití démoni. Muž měl znovu jeho tvář a

druhý den jsem mu kresbu strčil do Gemary.

O kresbách přede mnou neřekl ani slovo. Začal se mi ale

vyhýbat. Jeho hubený obličej se naplnil hrůzou, kdykoli si všiml,

že ho pozoruji. Měl jsem pocit, jako bych se v jeho očích stal

zlým a škodolibým, démonickým zplozencem Druhé strany, který

roznáší nákazu všude kolem sebe.

V neděli jsem už matku malovat nezkoušel. Místo toho jsem

namaloval svého spolužáka v okamžiku, kdy spatřil první kresbu,

kterou jsem mu strčil do Gemary. Podle Jákoba Kahna byl ten

obraz zlý a vynikající.

O dva dny později mi matka oznámila, že koncem června

pojede do Evropy a zůstane tam celý příští rok. Měl jsem bydlet u

strýčka Jicchaka nebo jsem mohl jet s ní a žít ve Vídni.

„Podívej se na mě, Ašere,“ řekla v odpověď na mé prosby.

„Kolikrát mě vidíš?“

Neodpověděl jsem.

/178

„Jenom jednou. Jsem jenom jedna. Mohu být jen na jednom

místě. Tatínek mě potřebuje. Rozumíš? A já chci být příští rok s

ním. Už o tom nechci mluvit. Rebe s tím souhlasí. Tatínek zůstane

v Evropě a já za ním koncem června pojedu.“

„On tady nebude na Pesach?“

„Ne.“

Rozzlobila se, když jsem ji začal znovu prosit, aby zůstala

doma. Na tvářích jí vyrazily nachové skvrny. Hlas měla najednou

nezvykle ostrý. Prohlásila, že jsem jako malé děcko. Pět dětí by

prý na ni nemělo takové nároky jako já. Nastal čas pro mého otce.

Potřeboval ji. Dokážu něco takového pochopit? Potřebuje ji. Práce

ho vysiluje a potřebuje ji u sebe. Pokud ji také chci, budu muset

jet do Vídně.

Odkráčela rozhněvaně z kuchyně.

Promluvil jsem si s Jákobem Kahnem.

„Ano,“ přikývl. „Vím o tom všechno. Tvá matka mi volala.“

„Já u strýčka nechci bydlet.“

„Pročpak?“

„Je hlučný, tlustý a bohatý.“

„Na bohatství není nic špatného. Obrazy kupují právě bohatí

lidé. Až si tě budou kupovat bohatí, poznáš, že jsi úspěšný malíř.“

„Je to křupán.“

„Na to si budeš muset zvyknout. Jenom tak ti to svět dopřeje,

Ašere. Potom to přestane. Budeš si na to prostě muset zvyknout.“

V prvním dubnovém týdnu si mě k sobě do kanceláře zavolal

mašgiach. Přál si se mnou mluvit rebe. Mezi čtyřma očima.

Podruhé v životě jsem vystoupil po schodech ladovské

budovy a zamířil chodbou do čekárny. Tentokrát tam bylo plno.

Čekal jsem skoro hodinu, než mě rav Mendel Dorochoff zavedl

do rebeho pracovny.

Rebe seděl mlčky za prázdným psacím stolem. Oči měl

temné. Za klenutým oknem se třpytila ulice v dubnové noci.

„Posaď se, Ašere. Ano, tam. Posaď se. Dlouho jsem tě

neviděl. Ale informovali mě o tobě. Ano. Celý svět prý o tobě

jednou uslyší jako o umělci.“

Mlčel jsem.

„Myslím na tebe, Ašere. Nosím tě ve svém srdci. Modlím se k

Pánu světa, aby se o tobě také jednou vědělo jako o Židovi.

Rozumíš mi? Jákob Kahn z tebe udělá umělce. Ale jenom ty sám

ze sebe uděláš Žida.“ Nic jsem na to neřekl.

/179

Nastalo dlouhé ticho. Ulice se pod temným plátnem noci

jemně chvěla.

„Ašere Lve.“

„Ano, rebe.“

„Tvá matka ti pověděla o mém rozhodnutí.“

„Ano, rebe.“

„Tvoji rodiče teď potřebují být spolu. Je to důležité pro zdraví

tvého otce a pro jeho práci. Budeš bydlet u strýčka a studovat u

Jákoba Kahna.“

„Ano, rebe.“

„K strýčkovi a k tetě se budeš chovat, jako by to byli tvoji

rodiče. Přijali za tebe zodpovědnost.“

„Ano, rebe.“

Ulice za oknem se v černé noci lehce a zlověstně chvěla.

„Ašere Lve.“

„Ano, rebe.“

„Vstupuješ do světa Druhé strany. Buď opatrný. Znal jsem

tvého dědečka. Tvou matku jsem znal ještě dřív, než jsi se narodil.

Pamatuji se na tebe, když jsi byl malé dítě. Pamatuji se na nemoc

tvé matky. Vaše rodina je mi nadevše drahá. Jsi pro mne jako

vlastní syn. Tebe i tvé rodiče nosím neustále ve své hlavě a v

srdci. Měj se na pozoru před Druhou stranou, Ašere Lve.“

„Ano, rebe.“

„Žehnám ti a přeji ti košer a veselý Pesach.“

Prošel jsem rychle chodbou, dolů po schodech a ven na

temnou ulici. Byla zima. Ulice byla chladná. Viděl jsem dlážděné

náměstí a zchátralý dům a stromy. Viděl jsem mladého muže, jak

kreslí hůlkou do prachu na náměstí postavy a jedinou čárou

obrysy slepic, koní a ptáků. Z náměstí vedly příkré úzké uličky.

Náměstí bylo teplé. Slunce svítilo na stromy, na starý dům a na

mladého muže, který hleděl žhnoucíma tmavýma očima na slepice

a na koně a na ptáky.

Naše ulice byla ale téhle dubnové noci chladná. Cítil jsem její

chlad na tváři, když jsem vstoupil do našeho domu. Cítil jsem její

chlad první dva dny Pesachu. Potom jsem jezdil do galerií na

Manhattanu a chodil jsem po ulicích hýřících barvami a formami.

Otec nebyl doma. Ve škole jsme měli volno až do konce svátku.

Prostřední dny svátku jsem se toulal po ulicích, které byly teplejší

než ta moje.

Zašel jsem do galerie Anny Schaefferové. Byla to velká,

moderní galerie, zabírající celé třetí patro jedné vysoké budovy

/180

nedaleko Sedmdesáté ulice kousek od Madison Avenue.

Vystoupil jsem z výtahu a hned jsem ji spatřil za důmyslně

vyřezávaným stolem na druhém konci galerie vlevo. Všimla si mě

a hned mi pokynula, abych šel k ní. Vypadala, že má radost.

Galerie byla plná lidí. Probíhala v ní výstava soch, která si

vysloužila mimořádné uznání a přitahovala značnou pozornost. U

stolu stáli nějací lidé. Promluvila si se mnou o samotě v jedné

zadní místnosti, plné obrazů a soch. Ano, věděla moc dobře, jak

se mi daří. Věděl jsem, že Jákob Kahn má koncem října výstavu?

Nevěděl. Věděl jsem, že bude v létě malovat v Provincetownu a

že mě vezme s sebou? Ani to jsem nevěděl.

Zadívala se na mě. „Jsi Ašer Lev?“

„Jsem.“

„Jsi žák Jákoba Kahna?“

„Ano.“

„Co děláš v ateliéru?“

„Maluji.“

„Vy spolu nemluvíte?“

„Mluvíme.“

„To je ale pacholek. Chce tě překvapit. Slib mi, že mu nic

neřekneš.“

Slíbil jsem jí to. Vyprovodila mě k výtahu.

„Jednou tady budeš mít vlastní výstavu, Ašere. Budeš slavný

a oba zbohatneme. Nezapomeň se tvářit překvapeně, až ti to ten

starý mizera poví.“

Oznámil mi to o dva týdny později. Dělal jsem, že mě to

překvapilo.

Oteplovalo se. Ulice zůstala chladná. Matka začala s

přípravami na cestu. Nakoupila si šaty. Poslala lodí do Vídně část

své knihovny. Náš byt pronajala rodině, která nedávno přijela z

Ruska. Chodila na schůze s rebeho lidmi. Obhájila svou dizertaci

a získala doktorát. Doslova překypovala energií. Všechno dělala

rychle a celá zářila. Občas jsem ji slyšel, jak si zpívá. Její

představy se vyplnily.

Jednoho dne-přišli stěhováci a odnesli z obýváku malý stůl, u

kterého pracovala. Rozhodla se, že ho pošle do Vídně také. Má

hezké vzpomínky, řekla na vysvětlenou. Chtěla ho mít nablízku.

Díval jsem se na prázdné místo v obýváku a měl jsem pocit,

jako by tam najednou zela propast.

Chodil jsem po chladné ulici. V ateliéru Jákoba Kahna jsem

začal malovat své vzpomínky na naši ulici z doby, když jsem byl

/181

malý. Namaloval jsem matku, když byla mladá, jak mě chová na

rukou. Namaloval jsem ji, jak mě drží, jak spolu jdeme na

procházku. Namaloval jsem nás oba, jak sedíme na lavičce na

hlavní třídě. Namaloval jsem nás, jak stojíme před vysokými

domy. Jak se procházíme Prospect parkem. Namaloval jsem nás v

jakési snové, zelené krajině se vzdálenými kopci a bledými

mráčky na sytě modré obloze. Týden co týden jsem nás maloval, i

když matka a dítě neměli vždycky naše podoby. Jákob Kahn mě

mlčky pozoroval. Jednu červnovou neděli stál za mnou, když jsem

maloval velký obraz matky a dítěte, sedících na travnaté

vyvýšenině pod vysokými listnatými stromy. Slyšel jsem, jak říká

potichu: „ Ašere, máš vůbec představu, co to děláš?“

Vysvětlil jsem mu, že maluji matku s dítětem.

O těch obrazech už mi neřekl ani slovo.

Poslední čtvrtek v červnu jsme jeli s matkou taxíkem do

jednoho přístavu na Manhattanu. Objal jsem ji. Byl jsem už stejně

vysoký jako ona. Plakala. Kajuta byla úzká. Když jsem matku

držel v rukou, cítil jsem, jak je drobná a křehká.

„Šťastnou cestu, mami,“ řekl jsem.

Potom jsem stál na doku a díval se, jak obrovská loď

vyplouvá. Vrátil jsem se do naší ulice taxíkem. Stál jsem před

naším domem a hleděl do okna našeho obýváku. Pak jsem pomalu

kráčel pod chladnými stromy k strýčkovi Jicchakovi.

/182

Kapitola desátá

10

To léto jsem bydlel v domě na okraji písečných převisů. Měl jsem

podkroví s nízkým stropem a oknem, odkud bylo vidět na duny,

pláž a oceán. Časně ráno jsem vídal slunce na vodě a stříbrnou

pěnu příboje. Slunce se prodíralo ranní mlhou, až ji všechnu

rozehnalo, a potom do zlatová ozářilo pláž, zatímco domy na

Cape Codu, stojící pár set metrů od nás na dunách porostlých

tmavými zakrslými keři, svítily oslňující bělobou. Nad hladinou a

nad pískem kroužili a křičeli rackové se sněhově bílými křídly.

Pozoroval jsem je z okna mého pokoje a z verandy a donekonečna

jsem je maloval vodovkami nebo lehce zředěnými olejovými

barvami; maloval jsem jejich strmé vzlety ke slunci, jejich křídla

ve větru a střemhlavé pády, které vybírali těsně nad vlnami. Často

jsem nemaloval vůbec, jenom jsem seděl na verandě, poslouchal,

díval se, cítil na tváři slaný vítr a slyšel příboj a křik racků.

„Umělec potřebuje čas, kdy nic nedělá, jenom posedává,

přemýšlí a nechá do sebe proudit myšlenky,“ řekl mi Jákob Kahn

jednou odpoledne na verandě, odkud jsem celé hodiny pozoroval

slunce na hladině, na písku a na domech v dáli podél dun. „To

kdysi prohlásila Gertruda Steinova. Jako člověk byla nesnesitelná.

Ale myslelo jí to.“

„Konečně rozumím slunci na Hopperových obrazech.“

Zahleděl se na domy lemující duny. „Ano,“ přikývl. „To je

Hopperovo bílé slunce. Jednou pochopíš, jaké má slunce Manet,

Van Gogh nebo Cézanne.“

Často jsem vyšel brzy ráno z domu a zamířil přes duny k

pláži. Písek byl po noci ještě chladný. Měl jsem na sobě sandály,

krátké kalhoty a tričko a kolem hlavy a paže jsem měl ovázané

modlitební řemínky. Pláž pak byla mou synagogou a vlny a

rackové posluchači mých modliteb. Stál jsem na pláži, vítr mi

hnal do tváře spršky oceánu, a modlil jsem se. A občas jsem měl

pocit, jako by se ta slova hodila mnohem víc na tuhle pláž než do

naší synagogy.

Jednou ráno jsem ukončil modlitbu, a když jsem se vrátil přes

duny zpátky, našel jsem na verandě Jákoba Kahna.

„Díval jsem se na tebe,“ pravil potichu. „Kdysi jsem se

modlíval. Mluvíš s Bohem, když se modlíš?“

„Ano.

/183

„Já už to nedokážu. Neumím se modlit. Mluvím k Bohu

svými sochami a obrazy.“

„To je taky modlitba.“

Po sluncem ozářené tváři mu přejel nepatrný úsměv. „Přesně

tak to řekl rebe. Držíš se stranických direktiv, Ašere Lve. Ale my

víme, že to zas tak stejné není, viď?“

Když jsem přišel ráno na verandu, občas jsem ho vídával, jak

se prochází s manželkou po dunách. Byla to plachá, tichá žena s

krátce zastřiženými bílými vlasy a světlehnědýma očima.

Jmenovala se Táňa a mluvila anglicky se silným ruským

přízvukem. S oblibou sedávala na verandě a četla ruské a

francouzské knihy. Pozoroval jsem je, když se procházeli po

dunách. Nesahala mu ani po ramena a on se k ní při chůzi často

skláněl. Díval jsem se na ně a potom jsem odvrátil oči a hleděl

přes vlny na vzdálený horizont, kde voda přecházela v oblohu.

Nemohl jsem jíst jídlo, které nebylo košer, a tak mi

nastěhovali do pokoje stůl se židlí, elektrický vařič a ledničku,

abych si mohl vařit sám. Většinou jsem jedl konzervy, natvrdo

vařená vejce a syrovou zeleninu. Čas od času mě při jídle napadlo,

jak otec za ta léta cestování vůbec jedl.

Po snídani jsme si s Jákobem Kahnem postavili na okraj dun

stojany a malovali. Učil mě, jak impresionisté malovali světlo a

co Cézanňe dělal s barvou a tvarem. Jednou se ke břehu přiblížila

plachetnice a okamžitě ji obklopili rackové. Ukázal mi olejovými

barvami, jak by ten výjev namaloval John Marin. Marinovy

akvarely jsem viděl v muzeích. Teprv teď jsem začal chápat

napětí mezi jejich liniemi, jejich tekutost a sílu.

Začal jsem taky chápat, i když jenom s obtížemi, proč a jak

maloval tak, jak maloval. Plátno je dvojrozměrná plocha, řekl mi.

Jakýkoli pokus převést ji na trojrozměrný předmět je iluze a klam.

Malovat poctivě znamená dnes buď znázorňovat známé předměty,

které zároveň tvoří nedílný celek s dvojrozměrnou podstatou

plátna, nebo se zcela zříci předmětů a tvořit obrazy barvy, textury

a tvaru, obrazy, převádějící objem a prázdný prostor v přírodě do

barevné plochy, obrazy, v nichž jsou tělesa zploštělá, prázdné

prostory vyplněné a roviny uspořádány do‚ komplexů’, jak je

nazýval Hans Hofmann. Díval jsem se, jak maluje, a začínal jsem

chápat, co tím měl na mysli. Sám jsem tak ale malovat nedokázal.

Potřeboval jsem ruce, obličeje a oči, i když jsem nějaký čas

nepotřeboval, aby byly trojrozměrné.

/184

„Jsi příliš zbožný na to, aby se z tebe stal abstraktní

expresionista,“ řekl mi jednou ráno. „My jsme ve vesmíru nesví.

Jsme rebelové a samotáři. Máme rádi v obraze náhody. Ty při

malování používáš city a smysly, ale i rozum. Je to tím tvým

ladovským původem. Nemám ve zvyku někoho přesvědčovat, aby

se kvůli malování vzdal svého původu a tradice. To proto, že se

nechci chovat jako hlupák. Obraz buď odráží kulturu svého tvůrce

nebo ji komentuje. Jinak jde o pouhou dekoraci nebo fotografii.

Nemusíš být abstraktním expresionistou, aby ses stal velkým

malířem. Až ti bude dvacet, abstraktní expresionismus bude

možná minulostí jako jeden z důležitých směrů v americkém

malířství. I když já si to nemyslím. Řekl bych, že lidé budou

takhle maloval ještě hodně dlouho.“

Před polednem, když nám slunce žhnulo nad hlavami, jsme

pak odnesli stojany a obrazy do domu a zamířili přes duny na

pláž. Plavali jsme v chladném oceánu. To léto jsem se s pomocí

Jákoba Kahna naučil plavat. On sám byl výborný plavec. Stával

jsem na pláži a díval se, jak plave do dálky a paže se mu lesknou

na slunci. Brzy se opálil dohněda; já byl hned rudý jako rak. První

týden mého pobytu v tom domě jsem si poprvé uvědomil, jak

světlou mám pleť.

Občas, když jsem stál na pláži, jsem si vzpomněl na pláž u

jezera v Berkshirech, kde jsme se s matkou před lety procházeli.

Najednou to byl úplně jiný svět, stejně jako naše ulice, studená a

tak vzdálená vyhřátému písku a letnímu slunci. Napadlo mě, kde

je asi má matka a co právě dělá. Když mě začaly vzpomínky

bolet, rozeběhl jsem se po pláži do vody a plaval pod sluncem a

kroužícími racky.

Odpoledne jsme si šli obvykle každý po svých a malovali

sami. Já zůstával v pokoji nebo na verandě. On maloval ve svém

ateliéru, což byla prostorná místnost, zabírající většinu domu. Měl

vysoká okna a bylo v něm hodně světla. Maloval na veliká plátna

naskládaná u stěny. Pomáhal jsem mu je napnout: na podstavec z

koz a překližky jsme položili rám, na něj natáhli plátno, které

jsme ustřihli a uchytili napínáčky, pokud bylo bez záhybů nebo

nebylo až příliš pevně napnuté. Všechna plátna jsme napínali

skoro týden. Teď je zaplňoval barvami a tvary.

Maloval jsem duny a pláž a nekonečný oceán v pozadí.

Maloval jsem racky a slunce a bleděmodrou nebeskou klenbu.

Maloval jsem matku na břehu jezera. Maloval jsem otce, jak jí

/185

neurčité jídlo u neurčitého stolu u okna, kterým byly vidět nejasné

domy s lomenicemi a rozmazaná světla.

Jednou odpoledne jsem namaloval vlastní portrét v rybářské

čapce, s dlouhými zrzavými pejzy, se zrzavým chmýřím na

tvářích a na bradě a s tmavýma očima, které měly uprostřed malé

tečky světla. Díval jsem se na svou podobiznu a pejzy jsem si

strčil za uši.

Večer jsme se s Jákobem Kahnem často procházeli po

Commercial Street. Když jsem toho dne sešel po své soukromé

večeři dolů, podíval se na mě bez jediného slova. Jeli jsme jeho

novým buickem do Chryslerova muzea. V jedné ze síní mi dvacet

minut vysvětloval strukturu jednoho obrovského Picassova

obrazu. Potom jsme vyšli do noci a procházeli se po Commercial

Street. Byla plná lidí a automobilů.

„Tuhle ulici mám rád,“ prohlásil. „Za pět let bude akorát pro

turisty, ale pořád je to pěkná ulice.“

Měl na sobě džíny, lehkou košili a sandály. Cestou ho každou

chvíli někdo zdravil. Zavedl mě do několika galerií. Všichni

majitelé ho znali. Představil mě každému, kdo s ním mluvil.

V jedné galerii v Commercial Street jsme se zastavili před

řadou pláten. „Geometrická abstrakce se mi nelíbí. Vůbec nic mi

to neříká. Připadá mi to úplně chladné. Mondrian je velký umělec,

ale nedokáže vyjádřit pocit, který musí v obraze být, aby mě

oslovil.“

Přistoupil k nám nějaký muž, vysoký, opálený, tmavovlasý a

s bleděmodrýma očima. Potřásli si rukama. Byl to výtvarník. V

nedaleké galerii měl právě výstavu. Už ji Jákob Kohn viděl? Ne?

Měl by si ji prohlédnout. Kdo je ten hoch? Ašer Lev? Těší mě,

chlapče. Už Jákob Kohn slyšel, že během pěti deseti let bude

nejvíc peněz zřejmě v Tokiu? Může na to vzít jed. Celý umělecký

svět se pohrne do Tokia. Příští centrum umění bude totiž právě

tam. New York už je pasé. On sám uvažuje o tom, že se do Tokia

za rok za dva přestěhuje. Moc mě těšilo, Jacku. Těšilo mě,

chlapče. Zkuste se mrknout na tu výstavu. Vyšel z galerie na

rušnou ulici.

„Jsou v každé branži,“ poznamenal Jákob Kohn. „Říká se jim

děvky.“

Procházeli jsme se teplou nocí po ulici. Temná obloha byla

posetá hvězdami a slaná vůně oceánu ve vzduchu se mísila s vůní

grilovaných ryb a masa ze zahradních restaurací. Ještě dlouho

jsme se procházeli a nakonec jsme jeli domů.

/186

„Ašere,“ řekl Jákob Kahn potichu. „Ať se z tebe nestane

děvka.“

Zíral jsem na něho. V té tmě mu nebylo moc viděl do

obličeje.

„Je velice nepravděpodobné, že bys jako umělec živořil.

Zároveň není pravděpodobné, že z tebe bude bůhvíjaký boháč.

Anna bývá optimistická, pokud jde o její umělce. Ať už budeš

chudý nebo bohatý, rozhodně z tebe nesmí být děvka.“

Řekl jsem mu, že se děvkou stát nehodlám.

„Ne? Ale už jsi na nejlepší cestě, aby ses jí stal, Ašere. Vůbec

by mi nevadilo, kdybys to s těmi pejzy udělal z přesvědčení.

Jenomže tys to udělal proto, že jsi zbabělec a stydíš se. To je

začátek umělecké prostituce.“

Cítil jsem, jak se mi svírá hrdlo. „Můj otec si dává pejzy za

uši. A někteří ladovští chasidové pejzy ani nenosí. Nejsou pro nás

tak důležité.“

„Ašere, umělec, který podvádí sám sebe, je podvodník a

děvka. Udělals to, protože ses styděl. Udělals to, protože pejzy se

ti nehodily k představě umělce. Ašere, umělec je především

člověk. Je to osobnost. Kde není osobnost, tam není umělec. Je mi

úplně jedno, jestli nosíš pejzy za ušima nebo jestli si necháš oholit

hlavu. Já nejsem zastáncem pejzů. Velcí umělci se ti na tvé pejzy

vybodnou; bude je zajímat jenom tvoje umění. Na umělcích,

kterým bude záležet na tvých pejzech, mi nezáleží. Jestli si je

chceš ustřihnout, tak prosím. Ale nedělej to proto, abys byl

přijatelnější jako umělec. Dobrou noc, Ašere. Zítra ráno tě začnu

učit, čeho se snažil dosáhnout Kandinskij. A ještě ti ukážu, proč

jsou abstraktní expresionisté zavázáni Chaimovi Soutinovi.“

Upřeně mě ve tmě pozoroval. „Naštval jsem tě, Ašere?“

„Ano.“

„Výborně. Řekl jsem ti to na rovinu. Nemám ve zvyku chodit

kolem horké kaše, když jde o důležité věci.“

Mlčel jsem. „Dobrou noc, Ašere.“ Odešel dovnitř.

Zůstal jsem stát na verandě a díval jsem se přes pláž na vodu

a na noc. Na tváři jsem cítil chladivý a vlhký vítr, vanoucí od

oceánu. Veranda se táhla po celé délce domu a zvenku byla

oddělená sítí. Tma se jemně chvěla pozemským životem na břehu

oceánu. Bylo slyšet hmyz dorážející na síť. Komáří zabzučení

znělo v pulsující noci nezvykle hlasitě. Noční vítr ke mně donesl

vzdálený smích. Bylo mi horko a chvěl jsem se. A styděl jsem se.

/187

O mých pejzech jsme už nemluvili. Nechal jsem si je jako

dřív.

Nemluvili jsme ani o tom, jak trávíme šábes. Já na šábes

nemaloval. Dopoledne jsem se modlil a opakoval si čtení z Tóry.

Odpoledne jsem pak studoval jednu knihu o chasidismu, kterou

jsem si přivezl s sebou. Jákob Kahn trávil šábes dopoledne se

svou ženou na pláži a odpoledne maloval.

Na svátek Tiša be-av jsem si v pokoji četl nahlas Pláč

Jeremiášův. Držel jsem půst a nemaloval jsem. Odpoledne jsem

seděl na verandě a díval se na sluncem ozářený písek. Táňa

Kahnová seděla opodál a četla si. Jednou zvedla oči od knihy a se

svým těžkým přízvukem se zeptala: „Kdy budeš zase moct jíst,

Ašere?“

„Po západu slunce.“

„Jsi samá kost a kůže. Neměl bys hladovět.“ Neodpověděl

jsem.

„Můj mladší bratr byl velice zbožný. Jako ty. Všichni ho

obdivovali. Ale nacisti ho stejně zabili. Jeho zbožnost mu moc

nepomohla.“

Začala znovu číst. Pozoroval jsem příboj, který byl vidět za

písečným převisem.

Z domu přišel na verandu Jákob Kahn a s ním vůně

terpentýnu a olejových barev. Na sobě měl kraťasy a sandály,

které měl stejně jako paže, prsa a bílé vlasy zamazané od barvy.

Vypadal zasmušile.

„Šlo to dobře. Jsem spokojen. Ráno mi z toho bude na nic, ale

teď jsem spokojen. Můj malý chasid pořád drží půst?“ Přikývl

jsem.

„Umyju se a pak se půjdeme projít. Budeš mít na procházku

dost síly?“

„Budu.“

Vrátil se dovnitř a zanedlouho přišel zase ven v čistých

kraťasech a lehké košili.

„Máš na kníru barvu,“ řekla jeho žena.

„Vážně? Jen ať tam ještě chvíli zůstane. Jako svědectví o

dobře vykonané práci. Pojď, Ašere.“

Nechali jsme jeho ženu s knihou na verandě a vyrazili jsme

přes duny. Písek byl rozpálený. Sesouval se, ujížděl mi pod

sandály a já ho cítil na chodidlech a mezi prsty. Na okraji pláže se

válely zbytky z předešlé noci: plechovky od piva, cáry papíru,

prezervativ. Jákob Kahn nechal sandály na pláži a brodil se

/188

příbojem. Já šel vedle něho a dával jsem pozor, abych si

nenamočil nohy. Nad námi žhnulo slunce; jeho paprsky mě pálily

na obličeji a na rukou.

„Postíš se za zničení chrámu?“ zeptal se Jákob Kahn. „Ano.“

„A za smrt šesti milionů?“

„Ano, myslel jsem i na smrt těch šesti milionů.“

„Můj otec se postil. Nikdy jsem nepochopil, k čemu je to

dobré. Zamlada jsem párkrát držel půst. Ale když jsem přijel do

Paříže, nechal jsem toho, protože to pro mě nic neznamenalo.

Když jsem žil ve dvacátých letech v Berlíně a ve třicátých znovu

v Paříži, půst pro mě neměl žádný smysl. S rebem jsme vedli o

půstu dlouhé rozhovory. Takový projev víry mi už nic neříká.“

Zastavil se a zahleděl se přes oceán. „Někdy mě napadá, že

všechna ta voda je krev. Je to zvláštní pocit.“ Odmlčel se. Vítr si

pohrával s jeho bílými vlasy. Barevné šmouhy na tváři se mu pod

slunečními paprsky leskly. Sehnul se ke břehu v místě, kde byl

písek vlhký, ale kam teď voda nedosahovala. Dlaněmi k sobě

shrabal hromádku písku. Díval jsem se, jak jeho prsty

zpracovávají vlhkou hmotu. „Mám radost, že ses rozhodl nevzdát

se věcí, na nichž ti záleží. Já takových věcí moc nemám. Snad až

na mé pochyby a obavy. A mé umění.“ Jeho prsty hbitě hnětly a

tvarovaly písek. Začal jsem rozeznávat obličej. Viděl jsem oči,

nos a rty. Byla to jeho vlastní tvář..Na krok od pěnícího příboje

modeloval z písku vlastní hlavu. Slepé oči hleděly kamsi přes

vodu. Pomalu se zvedl a prohlížel si obličej u svých nohou.

„Nechtěl bych zemřít moc brzy. Je hodně věcí, které bych ještě

rád udělal. Chtěl bych to dotáhnout přes osmdesátku. Monet to

dokázal. Renoir. Picasso to taky zvládne. Tomu geniálnímu

Španělovi nezabrání nic v tom, aby se dožil osmdesáti let. Vsadím

se, že se to podaří i Chagallovi. V Paříži jsme občas měli dojem,

že se dožije sotva čtyřicítky. Ano, chtěl bych to dotáhnout

přinejmenším na osmdesát.“ Podíval se na mě a zavrtěl hlavou.

„Ašere, tvá přítomnost mě někdy trochu – zneklidňuje. Až moc

mi připomínáš mou vlastní minulost. Pojď. Projdeme se po pláži.

Podíváme se na to tvé hopperovské slunce na domech. Ty budeš

přemítat o Bohu a já o marnosti.“ Trpce se pousmál. „Nelíbí se mi

to, když mám takovéhle řeči. Ale s tím se nedá nic dělat. Čas od

času to na mě přijde.“

Kráčeli jsme podél břehu a pak jsme se vydali přes rozpálené

duny. Šli jsme mlčky a nad hlavami nám na horkém odpoledním

/189

nebi kroužili a křičeli rackové. Prošli jsme mezi zakrslými keři a

hleděli jsme na sluncem ozářené domy.

„Já to nedokážu,“ slyšel jsem, jak říká. „Nikdo to nedokáže.“

S očima otevřenýma dokořán hleděl do oslepujícího slunce.

„Dokonce ani Monet to nedokázal. A to měl nejlepší oči ze

všech.“ Otočil se a hleděl zpátky přes duny na pláž a vzdálenou

hromádku vlhkého písku s jeho tváří. „Moje krvavá oběť,“

zamumlal. „Ale to stejně nepomůže.“

Zamířili jsme zpátky k domu.

Ten večer si šel lehnout brzy a druhý den ráno zůstal v

posteli. „Má špatnou náladu,“ oznámila mi jeho žena. „Čas od

času to na něho padne.“ Nepustila mě k němu.

Maloval jsem sám na verandě. Maloval jsem jeho tvář z

písku, z níž pomalu ukrajují vlny.

Jeho žena přišla na verandu a prohlížela si obraz.

„Občas si vzpomene na sochy, které nechal v.Paříži, když

jsme utekli před nacisty. Všechny roztavili. Deset let práce.“

Pohlédla na mne. „Jsi vážně dobrý. Dobrý malíř a dobrý člověk.

Buď opatrný. Svět se k dobrým lidem nechová hezky.“

Posadila se na židli a otevřela knihu.

Toho dne nevyšel ze svého pokoje.

Druhý den ráno zastavil před domem nějaký vůz, z něhož

vystoupil vysoký hnědovlasý muž, který zamířil k verandě. Táňa

Kahnová ho přivítala a představila nás. Prohlédl si obraz, který

jsem právě maloval, a potom se podíval na mě. Jeho jméno jsem

znal; viděl jsem jeho obrazy v muzeích. Vešel dovnitř.

Ten den přijeli ještě čtyři další malíři, jeden z nich dokonce až

z Woods Hole. Ostatní byli v Provincetownu přes léto. Všechny

jsem je znal podle jmen.

Příští den krátce před polednem zastavil před domem taxík a

dovnitř vstoupila Anna Schaefferová. Prohodila se mnou pár slov

a odešla s Táňou Kahnovou. Byly pryč dlouho. Taxík čekal

opodál.

Stál jsem na verandě a pozoroval racky. Byli na stromech v

naší ulici ptáci? Všiml jsem si někdy, že by tam poletovali a

kroužili? Na to jsem si nemohl vzpomenout.

Za mnou se potichu otevřely a zavřely dveře. Otočil jsem se.

„Líbí se ti tady?“ zeptala se Anna Schaefferová.

„Ano.“

„To ráda slyším.“

„Bude v pořádku?“

/190

„Bude. Přejde ho to. Ale je to nepříjemné, když. to na něho

přijde. Je jako vyhasínající oheň. Trvá to vždycky pár dní. Pracuje

se ti dobře?“

„Myslím, že ano.“

„Jákob Kahn říkal, že je spokojen. Musím se hned vrátit

taxíkem do Hyannisu a zjistit, jestli odtamtud něco letí do New

Yorku. Sbohem, Ašere. Buď na svého učitele obzvlášť hodný.

Poslední dobou je plný nepříjemných vzpomínek.“

Zmizela v taxíku. Na verandu vyšla Táňa Kohnová.

„Už je mu lépe. Anna Schaefferová ví, jak mu pomoci.“

Posadila se na židli a otevřela knihu. „Zatím se z toho vždycky

dostal. Je samozřejmě možné, že to jednou nedokáže. Člověk se

učí žít se strachem.“

Večer vyšel na verandu a díval se, jak tmavne obloha. Potom

se vrátil dovntiř. Když jsem pak cestou do svého pokoje míjel

jeho ateliér, všiml jsem si, že má rozsvíceno. Byl svlečený do půli

těla a maloval na veliké plátno, natřené tenkou vrstvou sieny

pálené. Jako posedlý zaplňoval plochu rudými a černými tvary.

Chvíli jsem ho pozoroval a pak jsem šel do svého pokoje.

Ráno jsme malovali spolu. O předešlých třech dnech jsme

spolu nemluvili. Když jsme si šli před polednem zaplavat na pláž,

všiml jsem si, jak se dívá na písek za zakřivenou hranicí příboje.

Písek byl mokrý a hladký. Šel do vody a plaval dlouho daleko od

břehu. Potom vystoupil z vody a postavil se vedle mě. Kapalo z

něj, bílé vlasy měl rozcuchané a mokré a na kníru mu ulpěly

kapičky vody.

„Dotáhnu to přes osmdesátku,“ řekl, „když dokážu nemyslet

na minulost. Na nemožného třiasedmdesátníka jsem neplaval

špatně.“

Vrátili jsme se spolu přes duny k domu.

Příští týden jsem dostal dopis od matky. Byla v pořádku. Otec

pracoval od rána do večera. Prosila mě, abych na sebe dával pozor

a abych nezapomněl, že jsem Žid. Měl jsem od ní pozdravovat

Jákoba Kahna.

Dopis byl odeslán z Curychu. Předchozí dopisy, které jsem od

ní dostal, měly razítka Vídně, Paříže a Bukurešti.

To léto jsem se často přistihl, jak přemýšlím o rodičích, když

jsem ležel na posteli a snažil se usnout. Viděl jsem je, jak hledí z

oken vlaku na mlhavé kopce, temné hory a vesničky v zelených

údolích. Viděl jsem je, jak spolu kráčí po rušných ulicích

velkoměst, otec vysoký a vousatý, ve střízlivých tmavých šatech,

/191

a matka drobná, štíhlá, s přívětivýma očima, reagujícíma na zvuky

kolem sebe, jak k ní otec sklání hlavu, aby slyšel její slova. Říkal

jsem si, o čem si na cestách asi tak povídají. O ruských Židech? O

ješivách, které otec zakládá? O jejich podivném synovi? O

trápení, které jim podle otcova přesvědčení jednoho dne

způsobím? Nezřídka jsem takhle v noci ležel a viděl je spolu, a

nakonec jsem usnul. Někdy se mi něco zdálo.

Jednoho dne v třetím srpnovém týdnu mě vzal Jákob Kahn do

Hyannisu, kde jsme mimo jiné navštívili několik galerií. O dva

dny později jsme se jeli podíval do Bostonu na jednu kubistickou

výstavu. Celou cestu zpátky Jákob Kahn povídal o výstavě a o

kubistech, které znal v Paříži před první světovou válkou.

„Změnili jsme způsob, jakým se svět dívá kolem sebe, Ašere.

Picasso a Braque svými obrazy a Jákob Kahn sochami. Picasso

byl šílený. Všichni jsme se scházeli, povídali si a přemýšleli o

nejrůznějších věcech. Picasso se pak vrátil do svého ateliéru a za

pár hodin to měl všechno na plátně. Je to génius. Za pár týdnů

dokáže využít myšlenky, kterými se obyčejný dobrý malíř zaobírá

celý život. Lidi před ním schovávali svá plátna. Na takovém

talentu je něco ďábelského, Ašere. Ďábelského nebo božského,

nevím. Giotto, Michelangelo, Picasso. Potrvá nejmíň tři sta let,

než svět pochopí, co se stalo s uměním díky Picassovi a

kubistům.“ S potěšením se usmál. „Mohl bych ti vyprávět.“

„Ty toho napovídáš,“ pravila jeho žena a pohlédla na něho.

Seděla na předním sedadle vedle něho a četla si.

„To máš pravdu,“ přikývl. „Je to jedna z mých slabostí.“

O několik dní později mě zavezl do přístavu v Provincetownu

a nechal mě vystoupit. Procházel jsem se po nábřeží, kreslil čluny

a racky a chlapce, dovádějící ve vodě. Díval jsem se, jak se

potápějí a plavou, a kreslil jsem jejich mladá těla, ozářená

sluncem. Potom jsem na chvilku přestal; stál jsem na konci

dlouhého dřevěného mola a pozoroval je. Pohybovali se ve vodě

jako ryby. Záviděl jsem jim jejich volnost. Sešel jsem z mola a

toulal jsem se městem, úzkými uličkami plnými lidí, kaváren,

restaurací a obchůdky se suvenýry. Zašel jsem do malého akvária,

kde jsem pozoroval žraloky plující za tlustým sklem. Kreslil jsem

křivky jejich těl a jejich ohavné tlamy. Ostatní návštěvníci se

shlukli kolem mne a uznale mezi sebou šeptali. Tak to je můj

talent, pomyslel jsem si. Vystaven na veřejnosti. Bez váhání jsem

kreslil dál. Měl jsem dojem, že někdo zatleskal; jistý jsem si

nebyl. Spatřil jsem asi osmiletého chlapce, jak se naklání dopředu

/192

a pozoruje mě. Jednu z kreseb jsem podepsal, napsal jsem na ni

datum, vytrhl ji z bloku a podal mu ji. Vyvalil na ni oči. Kolem to

souhlasně zašumělo a několik lidí se potichu zasmálo.

Vyšel jsem na slunce a chodil po ulicích. V jednu chvíli jsem

zahlédl v okně jedné z restaurací svůj obraz. Bez zájmu jsem

pohlédl na svou tvář a uvědomil jsem si, že mám pejzy zastrčené

za ušima. Pomalu jsem se otočil a kráčel dál. Zamířil jsem do

jedné postranní uličky a kreslil tváře stařen na verandách

dřevěných domků. Kreslil jsem starce, jejich vrásčité kožené

tváře, tváře rybářů, kteří důvěrně znali svět, tolik vzdálený ulici,

kde jsem vyrostl. V ulici provincetownských rybářských rodin

jsem kreslil lidi, které jsem v životě neviděl, ale s nimiž jsem cítil

jakousi zvláštní spřízněnost. Všichni jsme žili na téže rtuťovité

vodě a písku. Kreslil jsem jejich tváře a některé z kreseb jsem

rozdal a byl jsem obdařen vděčnými úsměvy.

O něco později toho dne mě Jákob Kahn vyzvedl před galerií,

kde jsme potkali toho muže, o němž hovořil jako o děvče. Pohlédl

na moji tvář.

„Měl ses dobře?“ zeptal se potichu.

Ukázal jsem mu kresby. Prohlédl si je a pokýval hlavou.

„Měl,“ řekl.

„Stanu se umělcem,“ prohlásil jsem. „Bude ze mě velký

umělec.“

„Ty už jsi umělcem dlouho, Ašere.“ Jeli jsme městem.

Časně ráno jednoho dne koncem srpna zastavil před domem

náklaďák. Naložili jsme na korbu obrazy, namalované toho léta,

zavřeli dveře a zamkli. Stáli jsme na verandě a dívali se, jak

odjíždí.

„Je to opatrný řidič,“ poznamenal Jákob Kahn. „Už jsem si ho

objednal několikrát.“ Nic jsem na to neřekl.

Když jsme si později zaplavali, posadil jsem se na okraj

příboje a z vlhkého písku jsem vymodeloval svou tvář. Jákob

Kahn mě přitom pozoroval.

„Je to moc dobré,“ řekl, když jsem byl hotov.

Znovu jsme si zaplavali, a když jsme vylezli z vody, z tváře

zbyla hromádka mokrého písku. Hleděli jsme na ni a já se otočil

na Jákoba Kahna.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Už mě to nesklátí. Když se tomu budu

poddával, tak se té osmdesátky nikdy nedožiju.“

/193

Ale já svou tvář z písku viděl tu noc ve snu. Probudil jsem se,

šel jsem k oknu a hleděl jsem na duny. Připadalo mi, jako by se ke

mně z temné vody v dálce nesl tichý škodolibý smích.

Dva dny nato jsme jeli zpátky do New Yorku a mé léto plné

vody a písku skončilo.

/194

Kapitola jedenáctá

11

Když jsem začal chodit na ladovskou střední školu, ohlásil jsem

se u tajemníka školy.

Byl to malý hubený muž s tmavým plnovousem a pleší. Na

očích měl brýle bez obrouček a na hlavě tmavou jarmulku.

Vzhlédl ke mně od úhledně uklizeného stolu.

„Co si přeješ?“

„Já nechtěl chodit na francouzštinu.“

„A co má být?“

„Někdo mě na ni zapsal.“

„Vážně?“

„Já nechci chodit na francouzštinu. K čemu mi bude?“

Lehce si upravil brýle na úzkém nose. „Ašere Lve, ty budeš

chodit ma francouzštinu. A budeš dostávat samé výborné. Rebe

nás výslovně požádal, abychom zajistili, že budeš studovat

francouzštinu.“

Zíral jsem na něho.

„Ještě něco?“

„Ne.“

„Tak na shledanou, Ašere Lve.“

Na Roš hašana jsem seděl v synagoze a modlil se. Modlitební

šály a bílé košile zaplavovaly synagogu světlem; všude bylo bílé

světlo, na židlích a na lavicích, u stupínku, kde kantor zpíval své

modlitby, u schránky na Tóru, kde seděl rebe v tiché modlitbě,

lehce vystupující proti stěně z tmavého dřeva. Povstali jsme a rebe

zatroubil na šófar, jehož zvuky zaplnily synagogu. Vzduch se

neviditelně chvěl, když zazněly dva ostré tóny zároveň a odrazily

se v protějších rozích. Zadíval jsem se na stohy modliteb na

stupínku před rebem. Někde mezi nimi byly modlitby za mou

matku, za otce a Jákoba Kahna. Přál jsem si, aby Ribono šel olam

naslouchal pozorněji modlitbám za mé rodiče než otcovým

modlitbám za mě.

Na Jom kipur jsem plakal, když jsem si vzpomněl, jak otec

plakal nad mučednickou smrtí deseti mudrců. Na Sukot jsem

kráčel v procesí s lulavem, palmovou ratolestí, a etrogem,

citrusovým plodem, které mi koupil strýček. Na svátek radosti z

Tóry jsem tančil se svitkem Tóry – když jsem na kraji tisícového

davu, který naší slavnosti jako obvykle přihlížel, spatřil Jákoba

/195

Kahna. Vytáhl jsem ho do řady. Nesli jsme svitek spolu a tančili.

Malou jarmulku mu posadily na hlavu tytéž ruce, které právě

nemotorně svíraly Tóru. Nesli jsme ji ale spolu a tančili jsme.

Chodil jsem k němu jako dřív v neděli odpoledne. Maloval

jsem a kreslil, a začal jsem trochu sochařit. Studoval jsem

Gemaru. Studoval jsem chasidismus. Učil jsem se francouzštinu.

Vernisáž výstavy Jákoba Kahna proběhla jedno nedělní

odpoledne koncem října. Byla to událost se smokingy, jídlem a

pitím. Galerie byla plná. Sochy byly promyšleně rozestavěny po

podlaze a podél stěn. Tvarem, linií a texturou, způsobem, jakým

vymezovaly prostor uvnitř a kolem sebe, jasně a děsivě svědčily o

silné a vizionářské estetice. Navždy změnil podstatu sochařství,

podobně jako Picasso navždy změnil podstatu malířství.

Jedna ze soch představovala dvě hlavy hledící stejným

směrem. Jedna byla hlava Jákoba Kahna a druhá moje. Byly to

hlavy, které jsme vytvořili z vlhkého písku na okraji neodbytného

příboje. Tyhle byly bronzové. Malý červený štítek na podstavci

svědčil o tom, že sochu už někdo koupil.

Procházel jsem galerií a poslouchal. Měl jsem pocit, že je to

inteligentní společnost. Hodně se mluvilo o Picassovi a kubismu a

o Henrym Moorovi. Byla tam většina malířů, které jsem znal z

jeho ateliéru. V jednu chvíli jsem zjistil, že stojím vedle Anny

Schaefferové. Měla na sobě dlouhé šaty a celá zářila vzrušením.

„Je to ohromný úspěch,“ zvolala nevázaně. „Ani nevíš, co

všechno jsem musela podstoupit, aby s výstavou souhlasil. S

tebou takové potíže mít nebudu, Ašere, že ne? Dva takové jako on

bych nezvládla. No jenom se podívej kolem. Je to nádherné.“

Otočila se, aby se s někým pozdravila, a já šel dál. U jedné

stěny stál Jákob Kahn v tmavém obleku a tmavém motýlku,

obklopen davem lidí. Vypadal škrobeně a očividně se cítil nesvůj.

Jeho manželka stála vedle něho, usmívala se a potichu hovořila se

ženou ověšenou diamanty, ale vypadala, že by si raději četla

některou ze svých ruských nebo francouzských knih. Nějak se mi

podařilo dostat se až k nim.

„Ašere,“ otočila se ke mně Táňa Kahnová. „Vypadáš dobře.“

„Blahopřeju,“ řekl jsem. „Je to krásná výstava.“

„Opravdu?“ zeptal se Jákob Kahn. „Vy myslíte, že není?“

„Přál bych si mít Picassovu troufalost a těmhle záležitostem

se vyhýbat. Ničí mě to. Ještě několik takových akcí a osmdesátku

můžu pustit z hlavy.“

„Dotáhneš to na devadesátku,“ utěšovala ho Táňa klidně.

/196

„Kdybych tak uměl být stejně nad věcí jako ten Španěl.

Jenomže já mám židovské srdce. Nechtěl bych ranit Annu.“

„Ty dvě hlavy se mi líbí.“

Pohlédl na mne.

„Moc.“

„Mně se taky líbí.“

„Kdo je koupil?“ Mlčky pokrčil rameny.

Vmísil jsem se do davu a najednou vedle mě stála Anna

Schaefferová.

„Viděla jsem tě s Jákobem,“ řekla. „Ničí ho to hodně?“

„Prý ano.“

„Chudák. Dělá to jenom kvůli mně. Chtěl by těmahle včcma

opovrhovat stejně jako Picasso. Já to vím. Já toho starocha znám.“

„Kdo koupil ty dvě hlavy?“

„Které?“

Řekl jsem jí, o kterou sochu jde. „A, už vím,“ pokývala

hlavou. „Kdo je koupil?“

Odpověděla mi a já na ni vytřeštil oči. Pousmála se.

„Jsou mezi jeho sběrateli. Vlastní mnohé z jeho věcí. Ta

socha je nádherná. Udělal ji, když se vrátil z letního domu.“

Pohlédla na mne. „Oblíbil si tě, Ašere.“

Mlčel jsem.

Když jsem pak odcházel z galerie, bylo tam ještě plno. Cestou

domů v metru jsem myslel na sochu se dvěma hlavami a říkal

jsem si, kam ji asi postaví. Do knihovny? Na zahradu? Do

obýváku? Na co budou její oči hledět? Na květnaté závěsy? Na

mramor? Na knihy v kožených vazbách? Byl to zvláštní pocit

vědět, že má hlava bude zanedlouho v domě jedné z nejbohatších

rodin v Americe.

Recenze na výstavu byly bez výjimky uznalé a pochvalné. V

jedněch novinách jsem se dočetl, že celá výstava byla vyprodána

během vernisáže. Když jsem se příště viděl s Jákobem Kahnem,

poblahopřál jsem mu. Tvářil se zarmouceně.

Týdny míjely. Jezdil jsem dál k Jákobu Kahnovi. Pokoj, v

němž jsem bydlel, byl najednou plný kreseb a pláten.

Jednou večer začátkem prosince za mnou přišel strýček.

Zůstal stát ve dveřích a díval se, jak maluji zpaměti paní

Rackoverovou. Když matka odjela do Evropy, paní Rackoverová

se přestěhovala ke své vdané dceři do Detroitu. Zemřela koncem

listopadu na srdeční záchvat, který ji stihl na ulici v centru města,

/197

když sháněla dárek pro dalšího vnuka. Stál ve dveřích dlouho a

díval se, jak maluji. Potom si potichu odkašlal.

„Neruším?“

„Ne.“

„Je to dobrý obraz.“

„Děkuju.“

„Tak jsme si s Goldie povídali, Ašere. Podívej se na ten tvůj

pokoj. Je malý a není tu pomalu k hnutí.“

„Mně se líbí.“

„Upravíme ti podkroví.“

Přestal jsem malovat a pohlédl jsem na něho.

„Je to celé patro. Nikdo ho neužívá. Upravíme ho a ty budeš

mít víc místa.“

Přišli tesaři. Potom malíři pokojů. Za měsíc mě celá rodina –

strýček, teta a jejich čtyři děti – pomohla přestěhovat nahoru.

Když bylo po všem, strýček si prohlédl podkroví, zamyšleně si

přehodil doutník v ústech a potom řekl: „Teď jsi opravdový malíř.

Až někdo napíše životopis Ašera Lva, uvede tam, že jeho první

ateliér mu zařídil strýček. Tohle je ateliér a ne ty krcálky, kde jsi

maloval doposud. Potrvá nejmíň pět let, než ho zaplníš.“

Namaloval jsem ho i s rodinou a obraz jsem jim daroval na

Chanuku. Strýček ho nechal zarámovat a pověsil na zeď v

obýváku. Byl to prý jeho „originál Lev“. Bez ustání hovořil o

tom, kolik peněz bude jednoho dne stát.

Podkrovní místnost byla veliká, měla vysoký zkosený strop a

vysoké okno s výhledem na starý javor. Hustou změtí větví

nebylo téměř vidět na ulici.

V té místnosti jsem pracoval a spal. Říkal jsem si, že ateliér

zaplním dřív než za pět let.

O pololetních prázdninách jsme jeli s Jákobem Kahnem

vlakem na Van Goghovu výstavu do Filadelfského muzea umění.

Povídali jsme si o postimpresionistech, o skupině Nabis a o

fauvistech. Mluvili jsme o Gauginovi, Matissovi a Vlaminckovi.

Na zpáteční cestě nás zastihla sněhová bouře a do New Yorku

jsme přijeli s dvouhodinovým zpožděním. Zavolal jsem strýčkovi

z nádraží. Zvedl telefon a já slyšel, jak se mu chvěje hlas. Ulevilo

se mu, že mě slyší, a byl mi vděčný, že mě napadlo hned zavolat.

Začátkem února poslal Jákob Kahn na odlití z bronzu jednu

sádrovou sochu. Když se socha vrátila, viděl jsem, že jsme to my

dva, jak tančíme s Tórou. Neviděl jsem, kdy ji dělal. Postavil ji v

ateliéru do kouta. Jednoho dne jsem ji hledal, ale nikde nebyla.

/198

„Táně se moc líbila,“ vysvětloval. „Vzal jsem ji domů.“

Jednou jsem se ho zeptal, jestli mají děti. Měli dceru, řekl.

Zemřela na chřipku v Paříži, když jí byli čtyři roky.

Druhý týden v únoru přišel na ladovský farbrengen.

Připomínali jsme si den, kdy rebeho otec odešel z tohoto světa.

Synagogu zaplnily tisíce lidí. Muži seděli u stolů. Studenti stáli na

lavicích podél stěn. Lavice stály také před schránkou na Tóru. Na

těch seděli starší a čestní hosté. Zahlédl jsem mezi nimi dva

židovské spisovatele. A spatřil jsem Jákoba Kalina, s rozložitými

rameny a tmavým baretem zakrývajícím jeho bílé vlasy. Rebe

seděl na polstrované židli u stolu, na němž stál mikrofon. Na sobě

měl tmavý kaftan a obyčejný tmavý klobouk. Několik minut

hovořil v jidiš o významu důkladného studia Tóry pro židovské

děti. Používal přitom citáty z Gemary, Midraše a Zoharu.

Obrovský zástup napjatě naslouchal jeho slovům, která se zřetelně

linula z reproduktorů. Tatáž slova byla zároveň přenášena do

všech ladovských komunit po celém světě – do Anglie, Francie,

Německa, Itálie, Švýcarska, Holandska, Dánska, Norska,

Švédska, Rakouska, Izraele, Jižní Ameriky, Severní Afriky,

Austrálie, Kanady, Mexika a možná i jinam. Napadlo mě, jestli

rebemu právě naslouchají moji rodiče. Znenadání mě přepadl

hřejivý pocit při pomyšlení, že mu v tu chvíli možná nasloucháme

všichni tři.

Když rebe domluvil, někdo začal zpívat rytmickou píseň. Do

výše se vznesly papírové pohárky s vodkou, které měl rebe

požehnat pokývnutím hlavy předtím, než je jejich majitelé vypili.

Potom zpěv ustal a rebe opět promluvil – o tom, jak důležitá je

posvátnost židovské rodiny. Opět se rozezněl zpěv. Podíval jsem

se na lavice za rebem, ale Jákob Kahn už tam neseděl. Za

okamžik mě kdosi zatahal na rukáv.

„Pojď se mnou ven, Ašere,“ uslyšel jsem Jákoba Kahna.

Pomalu jsem ho následoval, když se prodíral hustým

zástupem.

Chladný a ostrý vzduch na ulici věštil sníh. Stáli jsme na

chodníku stranou davu u dveří. Na kraji silnice parkovaly dva

policejní vozy a před budovou na chodníku stáli čtyři policisté.

„Před patnácti lety tady nic nebylo,“ řekl Jákob Kahn a

prohlížel si synagogu a budovu ústředí hned vedle. „Tenhle dům

tady stál. Myslím, že patřil nějakému lékaři nebo zubaři. Ale jinak

nic.“ Ukázal směrem k davu. „Náš rebe je dobrý člověk.“ Otočil

se ke mně. „Jedu na měsíc do Evropy. Zavolali mi před dvěma

/199

dny a řekl jsem si, že ti to povím raději dnes než po telefonu.

Odjíždím zítra večer.“

Zachvěl jsem se ve větru.

„V Curychu se chystají uspořádat retrospektivní výstavu

jednomu příteli. Chtějí, abych jim pomohl. To mi zabere asi tak

týden. Potom se chystám do Itálie. Chtěl bych si tam prohlédnout

nějaký mramor.“

Mlčel jsem.

„Bude to jenom na měsíc. Svět se ti nezboří jenom proto, že

Jákob Kahn odjede na výlet. Můžeš chodit do ateliéru, kdykoli se

ti zachce. Je tam kus dřeva, které můžeš použít.“

Nic jsem na to neřekl.

„Nemám rád dlouhá loučení. Sbohem, Ašere.“ Potřásl mi

rukou a rychle odcházel pod zimními stromy.

Dovnitř už jsem se nevrátil. Šel jsem domů a lehnul jsem si

do postele.

Následující neděli odpoledne jsem jel metrem do jeho

ateliéru. Ticho v prostorné místnosti mi ale připadalo

nesnesitelné. Asi za hodinu jsem zamkl a jel domů.

Do jeho ateliéru jsem se už nevrátil. Místo toho jsem pracoval

v mém podkroví. Maloval jsem ho, jak plave v oceánu, jak

modeluje z písku, jak se prochází se svou ženou. Maloval jsem

nás dva, jak malujeme na okraji dun. Maloval jsem ho, jak maluje

na veliké plátno svlečený do půl těla. Místnost zanedlouho

vypadala, že je plná kreseb a pláten. Kdepak, za pět let už bude

dávno plná.

Vrátil se v březnu, měsíc poté, co odjel. Zavolal mi. Byla to

hezká cesta. Itálie byla úžasná. V Itálii je vždycky krásně. Zvlášť

ve Florencii.

„Setkal jsem se v Curychu s tvými rodiči. Jsou v pořádku a

moc tě pozdravují. Zřejmě víš, že přijedou na Pesach. Přijdeš v

neděli?“

„Přijdu.“

„Budeš se jednou muset do Florencie podívat, Ašere. Znám

tam lidi, ke kterým tě pošlu. To město je dar.“

V neděli jsem se k němu vypravil. Vypadal dobře a

překypoval dobrou náladou. „Takový jsem vždycky, když se

vrátím z Itálie. To je tím mramorem.“ Pracovali jsme spolu a

zanedlouho to vypadalo, jako by vůbec nebyl pryč.

/200

Rodiče se vrátili lodí poslední březnový den. Ubytovali se ve

strýčkově domě v pokoji, kde jsem bydlel, než jsem se

přestěhoval do podkroví. Otec vypadal dobře. Trochu přibral a už

skoro nekulhal. Když jsem se na něho celé ty týdny díval, často

jsem si říkal, jestli budu ve čtyřiceti také šedivý. Zdálo se ale, že

opět nabral sílu, a bylo zřejmé, že matku skutečně potřeboval.

Moc jsme toho spolu nenamluvili. V mé přítomnosti byl

nesvůj. Mezi námi se teď vypínala vysoká zeď nejistoty a

zaujatosti.

Strýček se pokusil tu zeď narušit hned ten večer, kdy se

rodiče vrátili. Zavedl otce do podkroví. Seděl jsem právě u stolu a

četl jsem si.

Zůstali stát ve dveřích a prohlíželi si hromady kreseb a pláten.

„Budu mu muset koupit dům,“ řekl strýček. Mluvil v jidiš a

žvýkal přitom doutník. „No jen se podívej, jak to podkroví dokáže

zaplnit.“

Otci potemněl obličej. V očích se mu zračil hněv. „Ty ho v

tom ještě podporuješ.“ Mluvil, jako bych tam nebyl.

„Dělám to, co je podle mého názoru správné.“

„A ještě mu dáváš peníze. Já se tě neprosil, abys mu dával

peníze.“

„Copak chceš, aby tvůj syn kradl, Arje?“

Otec na něho pohlédl. Viděl jsem, jak pod šedivějícími vousy

zatnul zuby.

„Poslyš, Arje, dej si od svého bratra říct. Proč se nechceš

usmířit se svým synem?“ Otec na to nic neřekl.

„Je to dobrý chlapec. Nemůže si pomoct s tím, co dělá.“

„Jenom zvířata si nemůžou pomoct.“

„Arje –“

Otec se otočil a odešel ven.

Nastalo tíživé ticho. Strýček vzdychl a zavrtěl hlavou. „Tvůj

otec je hrozně paličatý. Být takhle paličatý je slabost i síla.“

Někdy během prostředních dnů svátku Pesach jsme šli s

matkou po ulici nedaleko našeho domu. Vypadala mladě a moc jí

to slušelo. Oči měla ale smutné.

„Jákob Kahn nám v Curychu pověděl, že jste spolu prožili

hezké léto.“

„Ano.“

„Podařilo se mu rozčilit tatínka.“ Mlčel jsem. Kráčeli jsme

pod stromy.

/201

„S tatínkem se o tobě vůbec nedá mluvit. Je to úplně

nemožné.“ Podívala se na mě a v očích se jí zaleskly slzy. „Je to

hrozné ocitnout se mezi manželem a synem.“

Nevěděl jsem, co jí mám na to říct. Zanedlouho jsme došli k

našemu domu. Zastavili jsme se a hleděli jsme do okna obýváku.

Žaluzie byly vytažené. Ve skle se odrážely okolní domy a ulice.

„Uvažujeme o tom, že ten byt pustíme,“ řekla matka.

„Nevíme, jak dlouho budeme v Evropě. Nemá význam, abychom

ho dál drželi.“

Otočili jsme se a zamířili jsme zpátky ke strýčkovu domu.

„Pojeď s námi do Evropy, Ašere.“

„Nechci.“

„Stýská se nám po tobě. Mně se po tobě stýská. Ve Vídni jsou

výborné umělecké školy.“

„Ne.“

„Ašere –“

„On mi to bude chtít vzít. Ne.“

Dívala se na mě.

„Ne,“ opakoval jsem. „Ne.“

„Dobrá, Ašere.“

„Jsem míň než zvíře. Jsem –“

„Ašere, prosím tě.“

„Nenechám si to vzít.“

„No tak dobře. Uklidni se. Dobře.“

Vzala mě za ruku. Její štíhlé prsty byly studené a silné.

Kráčeli jsme spolu pod mladými jarními stromy.

Strýček je přemlouval, aby se bytu nevzdávali. Copak rebe

řekl otci, že bude v Evropě působit věčně? Ne, nic takového rebe

neřekl. V tom případě by si ten byt měli podržet. Je jim známo,

jak těžké je dnes získat byt s regulovaným nájemným?

Vypluli do Evropy v třetím dubnovém týdnu a já se vrátil k

Jákobu Kahnovi.

„Ano,“ přikývl Jákob Kahn, když jsem mu pověděl o

návštěvě svých rodičů. „Obávám se, že jsem si tvého otce

znepřátelil.“

„Proč mě nenávidí? Já tomu nerozumím.“

„On si myslí, že mrháš svým životem. Je přesvědčen, že jsi ho

zradil. Člověk, jako je tvůj otec, nese s nelibostí, když jeho syn

maluje nahé ženy a ty další věci. Podle něho je to přinejlepším

/202

lehkomyslnost a přinejhorším znesvěcení. Ty a tvůj otec jste dva

úplně odlišní lidé. S tím se nedá nic dělat, Ašere.“

„Rebe se nezlobí. Proč se nezlobí rebe?“

„Rebe je velice moudrý člověk. A kromě toho je úplně jiný

než tvůj otec.“

„Já to nechápu.“

„Ani se o to nesnaž. Staň se velkým umělcem. Jenom tak

ospravedlníš všechno, co děláš ostatním.“

Maloval jsem, studoval a přemýšlel o svých rodičích.

Neustále mě pronásledovala slova Jákoba Kahna: „Jenom tak

ospravedlníš všechno, co děláš ostatním.“ Nechápal jsem, co tím

myslel. Měl jsem pocit, že se nemám za co omlouvat. Nikomu

jsem úmyslně neublížil. Za co jsem se musel omlouvat? Nechtěl

jsem malovat proto, abych něco ospravedlňoval; chtěl jsem

malovat prostě proto, že jsem chtěl malovat. Chtěl jsem malovat

stejně, jako můj otec chtěl cestovat a pracovat pro rebeho. Otec

pracoval pro Tóru. Já jsem pracoval – pro co? Jak to jenom

vysvětlit? Pro krásu? Ne.

Mnohé z mých obrazů nebyly krásné. Tak pro co? Pro

pravdu, kterou jsem nedokázal vyjádřit slovy. Pro pravdu, kterou

jsem dokázal vyjádřit jenom pomocí barvy, čáry, textury a tvaru.

A tak jsem maloval a studoval a znovu jsem začal vídat svého

hrozivého mytického předka. Viděl jsem i jiné věci: prezervativ

na provincetownské pláži, nahé ženy, které jsem kreslil a maloval,

dívky čekající v postranních uličkách na Manhattanu, jisté knihy v

knihkupectvích, časopisy na stáncích. Maloval jsem v záchvatu

nezměrné a neklidné energie; a mé výtvory pomalu zaplňovaly

podkroví. Jednoho červnového dne jsem postavil hotový, ještě

mokrý obraz vedle podkrovního okna. Podíval jsem se ven, ale

ulici nebylo přes husté nové listí vidět.

To léto jsem strávil s Jákobem a Táňou Kahnovými v

Provincetownu. Bylo to klidné a krásné léto. Setkal jsem se s

několika jeho přáteli z uměleckých kruhů. Povídali si často

dlouho do noci. Já jsem seděl a poslouchal.

Byla to překrásná léta. Během těch dvou letních pobytů

přepadla Jákoba Kahna jeho nemoc jenom jednou, a to ještě

krátce.

Rodiče se vrátili do Ameriky na prázdniny po posledním létě

v Provincetownu. Matka mě začala přemlouvat, abych přijel příští

léto do Vídně. Já měl ale strach, aby se léto ve Vídni neprotáhlo

na jeden nebo dva roky v Evropě. U tety, strýčka a houfu jejich

/203

hlučných dětí se mi začalo líbit. Nechtěl jsem žít s mým otcem.

Odmítl jsem.

Byly to smutné prázdniny. Teta se strýčkem na mě naléhali

stejně jako matka, abych jel do Vídně. Otec se tvářil rezervovaně,

jako by mu vůbec nezáleželo na tom, jestli pojedu nebo ne. Jákob

Kahn jezdil po celé zemi a účastnil se kampaně za Johna

Kennedyho. Hitler ho přiměl k zájmu o politiku, řekl mi, když byl

Kennedy nominován. Chystal se zorganizovat skupinu umělců z

celé

země,

kteří

Kennedyho

podporovali.

„Na

pětasedmdesátiletého člověka lidé spíš dají,“ řekl. „Budou si

myslet, že jsem moudrý.“ Během volební kampaně jsem ho

neviděl.

Jejich prosbám jsem podlehl. Rozhodl jsem se, že do Vídně

pojedu.

„Udělals dobře,“ řekl Jákob Kahn, když jsem ho zase viděl po

volbách. „Proč?“

„Jsou to tví rodiče. Měl bys být se svými rodiči.“

„Proč?“

Ostře na mě pohlédl. „Tobě se nechce jet?“

„Ne.“

„Tak proč jsi souhlasil?“

„Všichni do mě hučeli.“

„Hučeli do tebe už dřív, Ašere.“

„Škoda že jste u toho nebyl.“

„Nauč se stát na vlastních nohou, Ašere. I když se dožiju

osmdesátky, nebudu tady věčně.“

„Já s tátou nechci žít.“

„Tak řekni, že sis to rozmyslel.“

„Ne.“

„Tak něco dělej. Ploužíš se mi tady jako tělo bez duše. Tos

mohl zůstat ve svém podkroví. Tady se bezcílně nehloubá, ale

přemýšlí a pracuje.“

„Budu hloubat při hodinách algebry. Hloubá se tam stejně

dobře jako kdekoliv jinde. Možná budu hloubat i při fyzice.“

„Začínáš mít velice zvláštní smysl pro humor, Ašere.“

Jednou v prosinci mi řekl: „Myslím, že z Johna Kennedyho

bude skvělý prezident. Líbí se mi, jakými lidmi se obklopuje.“

Mně ale politika nic neříkala a Kennedy ani jeho lidi mě moc

nezajímali. Pokrčil jsem rameny a maloval jsem dál.

Jednou odpoledne stál za mnou a díval se, jak maluju. Dlouho

nic neříkal. Nakonec se mě zeptal: „Co to děláš, Ašere?“

/204

Vysvětlil jsem mu to. Pohlédl na mě. Potom se podíval na

plátno.

„Ano,“ pronesl šeptem. „Rozumím.“

Odešel ke své práci. Zbytek odpoledne jsem ho ale občas

zahlédl, jak mě pozoruje s nezvyklým, zaraženým výrazem na

tváři.

Zimní týdny se vlekly, jako by byly z olova. Přál jsem si, aby

vůbec neubývaly. Měl jsem hrůzu z nadcházejícího léta.

Na první den Pesachu byl ve vzduchu ještě cítit chlad.

Všechny dny mezi svátky jsem strávil v galeriích a muzeích.

Jednou mě Jákob Kahn doprovodil do Muzea moderního umění a

já objevil na dvou z Picassových obrazů něco, čeho jsem si ještě

nikdy nevšiml. Pověděl jsem o tom Jákobu Kahnovi. Hleděl na

obrazy, nepatrně pokýval hlavou a opět na mě vrhl ten zaražený

pohled.

Brzy odpoledne jednoho květnového dne jsem jel metrem do

jednoho židovského muzea na Manhattanu. Byly tam koruny,

ukazovátka na čtení a pláštíky na Tóru, krabičky na koření,

iluminované rukopisy. Některé z nich byly pěkné kousky. Ale

nebylo tam žádné umění. Bylo to samé chladné řemeslo. Měl jsem

nejasný pocit, jako bych byl podveden.

Poslední červnové úterý mě strýček zavezl na letiště Idlewild,

kde mě posadil do letadla do Vídně.

V letadle se mi udělalo špatně. Bylo mi špatně při

mezipřistání v Londýně i během letu z Londýna do Vídně. Ve

Vídni jsem ležel na neznámé posteli v neznámém pokoji a skrz

tmavou mlhu jsem rozeznával matčin obličej. Někde na okraji

mlhy jsem cítil otcův hněv. Slyšel jsem cizí hlasy hovořící jazyky,

kterým jsem nerozuměl. Slyšel jsem jidiš, francouzštinu a něco,

co znělo jako ruština. Otrava jídlem, prohlásil někdo. Virus, pravil

druhý. Nervový šok, mínil další. Slyšel jsem otcův křik. Seděl

jsem u otevřeného okna, odkud bylo vidět přes tmavou řeku na

staré domy se štíty. Pršelo. Déšť padal dovnitř, až se na dřevěné

podlaze dělaly louže. Viděl jsem Judela Krinského. Kde se vzal

Judel Krinský ve Vídni? Dobrý den, rebe Judeli Krinský. Vídeň je

město valčíků a kaváren. Judel Krinský šeptal. Vídeň nenávidí

Židy. Pršelo na řeku a staré domy. V dešti jsem viděl písek a

nekonečný oceán. Viděl jsem písečné převisy, bílé slunce, domy s

šindelovými střechami. Někdo mě chytil za paži. Slyšel jsem

/205

matku a otce. Vypukla hádka. Kroužila jedovatě kolem mě. Cítil

jsem její zuřivost a nenávist. Nějaký muž s plnovousem mě

ohleduplně zavedl do stříbrného ptáka a seděl vedle mě v

oblacích.

Strýček mi přijel na letiště naproti a odvezl mě domů. Končil

třetí červencový týden. Tři dny jsem ležel v posteli a potom jsem

se začal potulovat po domě. Namaloval jsem obraz tmavé řeky v

dešti.

V druhém srpnovém týdnu mě strýček posadil do autobusu do

Provincetownu. Jákob Kahn na mě čekal na nádraží. Byl dohněda

opálený a jeho vlasy a mroží knír na jasném slunci zářily.

„Vídeňské ovzduší ti nesvědčilo, Ašere,“ řekl vlídně. „Vítám

tě.“

Jel jsem s ním domů. Malovali jsme, plavali a brodili se

příbojem. Dívali jsme se na Hopperovo slunce na domech podél

dun.

Táňa Kahnová mi ukázala sošku, kterou udělal v červenci.

Nechal si ji odlít z bronzu u jednoho litce nedaleko Wellfleetu.

Byl jsem to já v kraťasech, tričku, sandálech a rybářské čapce.

Pejzy mi strčil za uši.

„Scházel jsi mu,“ řekla mi Táňa.

Tajemník školy si mě zavolal do své kanceláře. „Půjdeš

studovat na vysokou školu, Ašere Lve?“

„Ano.“

„Na kterou?“

„Na Brooklyn College.“

Upravil si brýle bez obrouček na hubeném nose a podíval se

na mě.

„Tvoji rodiče o tom vědí?“

„Ano.“

„Souhlasí s tím?“

„Matka s tím souhlasí. Chce, abych šel studovat na vysokou.“

Na otce se nezeptal. Místo toho řekl: „Co chceš studovat?“

„Ještě nevím.“

„Ať budeš studovat cokoli, zapíšeš si také ruštinu.“

Pohlédl jsem na něho.

„Ruský jazyk.“

„Ne,“ řekl jsem.

„Rebe si výslovně přeje –“

/206

„Ne.“

„Nebuď sprostý, Ašere Lve.“

„Ne,“ opakoval jsem. „Ne.“

Upřeně mě pozoroval skrze brýle bez obrouček. „Tak dobrá.

Buď zdráv, Ašere Lve.“

Na stromech na ulici visely suché listy. Zachvěl jsem se v

listopadovém větru.

Pozval si mě k sobě rav Mendel Dorochoff. Jednou pozdě

večer jsem vyšel po schodech budovy ústředí a zamířil chodbou

do čekárny. V místnosti nebyl nikdo kromě hubeného a vousatého

rava Dorochoffa, sedícího u stolu.

„Posaď se, Ašere Lve,“ vyzval mě. Posadil jsem se na židli,

kterou mi nabízel. „Tvoji rodiče jsou v pořádku?“

„Matce se daří dobře.“

Podíval se na mě od stolu. Po chvilce řekl: „Ašere Lve,

půjdeš studovat na vysokou školu?“

„Ano.“

„Budeš i pak chodit do ješivy?“

„Ano.“

„Ašere Lve, usoudili jsme, že by pomohlo, kdybys na vysoké

škole studoval ruský jazyk.“

„Mě ruský jazyk nezajímá. Nevím, proč bych ho měl

studovat.“

„Ašere Lve, nezapomeň, s kým hovoříš.“

„Nechte mě na pokoji.“

„Ašere –“

„Nechte mě. Jeden stačí. Dejte mi pokoj. Prosím vás.“

„Já hovořím za rebeho, Ašere Lve.“

Dlouho nic neříkal. Potom mě propustil náhlým pohybem

ruky.

Na ulici ležel sníh. Vál nepříjemný vítr.

Chtěl mě vidět rebe. Vyšel jsem po schodech na roztřesených

nohou a vstoupil jsem do čekárny. Rav Mendel Dorochoff mě

zavedl do rebeho pracovny a zase se vrátil. Zavřel za sebou těžké

dřevěné dveře.

Rebe seděl u stolu. Hleděl na mě přes celou místnost.

Vypadal, jako by byl oděný světlem.

„Ašere Lve,“ slyšel jsem, jak říká potichu. „Pojď sem. Pojď

ke mně.“

Přistoupil jsem blíž. Na tváři jsem cítil jeho pohled. „Vypadáš

unaveně, můj Ašere. Posaď se vedle mne. Tady.“ Posadil jsem se

/207

na židli po straně stolu. Zamyšleně mě pozoroval. „Jak se cítíš,

Ašere?“

„Dobře, rebe.“

„Vyrostl jsi. I vousy ti narostly. Ale jsi hubený. Jsi moc

hubený. Jákob Kahn mi říkal, že pracuješ velice pilně.“ Mlčel

jsem. „Je dobrý učitel?“

„Ano.“

„Je to dobrý člověk. Nedodržuje přikázání. Ale je to dobrý

člověk.“

Nic jsem na to neřekl.

„Tvoji rodiče jsou prý v pořádku.“

„Ano.“

„Dopisy od tvé matky – jsou často smutné.“ Mlčel jsem.

„Ašere, Ašere,“ zašeptal rebe. „Tenhle svět k tobě není

vlídný.“

Seděl jsem bez hnutí. Pomalu zavrtěl hlavou.

„‚Všechno je v rukou nebes, kromě strachu z nebes, „‚ pravil.

„Co ti mám říci, můj Ašere? Já nevím, co má pro nás Pán světa

přichystáno. Určité věci jsou předem dané a je na člověku, aby

přinesl do tohoto světa dobro. Pán světa nás nechává nahlédnout,

jenom nahlédnout. Na nás je, abychom otevřeli oči dokořán.“

Mlčel jsem.

„Ašere Lve. Můj Ašere Lve. Jákob Kahn říkal, že máš

obrovské nadání. Zanedlouho prý budeš připraven ukazovat se

světu. Jeho slova jsou pro mne nahlédnutím, zábleskem. Říkám si,

že z Ašera Lva bude velký umělec. Bude cestovat po celém světě,

aby hledal myšlenky a lidi. Velcí umělci bývají doma na celém

světě. Ty už jsi začal cestovat. A mě napadá, že v Evropě jsou

slavná muzea. Velká muzea jsou i v Rusku. Znáš leningradskou

Ermitáž a muzeum v Moskvě. Rusko je země plná umění a ty si

budeš jednoho dne přát tam jet. Pro mne to je jen nahlédnutí, můj

Ašere. Povím ti, co mi jednou řekl můj otec, ať odpočívá v pokoji.

Semena se musí zasít všude. Jenom některá z nich však ponesou

úrodu. Kdyby jich nebylo zaseto mnoho, těch několik málo by

úrodu nepřineslo. Rozumíš mi, můj Ašere?“

Pomalu jsem přikývl.

„Ano,“ řekl. „Jsem si jist, že mi rozumíš. Přeji ti dlouhý a

zdravý život, synu můj. Dávám ti požehnání, abys dosáhl velikosti

ve světě umění a ve světě tvého lidu.“

Šel jsem zpátky do strýčkova domu ledem a sněhem

lednových ulic.

/208

To jaro jsem letěl s Jákobem Kahnem do Chicaga na

Brancusiho výstavu v Uměleckém institutu. V létě jsem jel s

Jákobem a Táňou Rahnovými do Provincetownu, kde jsem žil ve

svém světě vody a písku. Na podzim jsem začal chodit na

vysokou školu. Zapsal jsem si ruštinu.

Maloval jsem. Chodil jsem na vysokou a studoval ruštinu. V

ješivě jsem studoval Gemaru a chasidismus. Jezdil jsem do galerií

na Manhattanu a byl svědkem počátků výsměšného umění, které

se mi nelíbilo. Jákob Kahn ho označoval za nihilismus. Hnusilo se

mu. Považoval je za svévolné ničení estetických hodnot. Za to

může Duchamp, prohlásil trpce. Začal jsem chápat, co to znamená

být revolucionářem v umění a po letech se naopak stát terčem

nové revoluce. „Někdy si myslím, že není moudré dožít se příliš

vysokého věku,“ řekl mi jednoho větrného odpoledne, když jsme

šli po Madison Avenue. „Ale pokud vím, v téhle záležitosti

nemáme na vybranou.“

Zavedl mě do galerie Anny Schaefferové. Seděla u stolu, a

když nás spatřila, mile se usmála.

„Můj mladý génius a nemožný dědek,“ řekla na uvítanou a

podala mi ruku. Jákob Kahn ji políbil na tvář. Na stěnách visely

obrazy. Tvary a tlumené barvy mě zaujaly.

„Je to vynikající malíř,“ sdělila mi Anna Schaefferová. „Z

Vídně. Hrozně rád maluje židle. Taky jeden z mých nemožných

dědků. Běž si je prohlédnout.“

Chodil jsem po galerii. Anna Schaefferová a Jákob Kahn si

potichu povídali. Vrátil jsem se k nim.

„Je vážně dobrý,“ řekl jsem.

„To je,“ přikývla Anna Schaefferová. „A dobře se prodává.“

„Znal jsem ho v Paříži,“ řekl Jákob Kahn. „Taky se tam dobře

prodával.“

„Tady budou na jaře viset tvé obrazy,“ oznámila mi Anna

Schaefferová a ukázala na stěny.

Zíral jsem na ni a cítil jsem, jak ve mně hrklo.

„Byla bych to udělala už letos,“ řekla. „Ale tenhle mužský mi

to nedovolil.“

„Letos je to ještě pořád chlapec,“ řekl Jákob Kahn. „Chlapec

by neměl spěchat, aby odhalil svou duši.“

„Myslím, že budeš nejmladším umělcem, kterému se poštěstí

mít samostatnou výstavu v galerii na Madison Avenue,“ řekla

Anna Schaefferová. „Budu tě uvádět jako ‚Ašera Lva,

/209

Brooklynského génia’.“ Potichu se zasmála. „Podívej, jak se tváří,

Jákobe.“

„Já se dívám. Ten výraz bych chtěl vtisknout soše. Ale

náhodou u sebe nemám kvádr mramoru.“

Bylo větrno, když jsme pak šli spolu po ulici.

„Tak co? Máš radost?“ zeptal se mě Jákob Kahn.

Přikývl jsem. Nevěděl jsem, co na to říci.

„Raduj se,“ řekl. „Buď šťastný. Tohle jsou dobrá léta. Buď

šťastný, Ašere Lve. Časem pochopíš, jak dobrá tahle léta opravdu

byla.“

Strýček a teta měli radost, když jsem jim novinu pověděl.

Judel Krinsky měl radost. „Ty barvy, s kterýma maluješ, jsi koupil

tady, viď? Mám z tebe radost, Ašere Lve.“

Napsal jsem matce. Odepsala mi, že má velikou radost. Ano,

tatínkovi o tom pověděla. Zřejmě se oba vrátí z Evropy někdy v

létě, psala. Brzy bude se svou prací hotov. Mohl bych o tom říci

tetě a strýčkovi a poprosit je, jestli by to nevyřídili nájemníkům v

našem bytě?

Ten rok jsem prožil v horečnatém očekávání. Zima byla

nebývale mírná. Jákob Kahn přišel jednou ke mně a z pláten

naskládaných u stěn vybral obrazy na výstavu.

„Tvému strýčkovi potrvá přinejmenším pět let, než seškrábe

barvu z podlahy a ze stěn,“ řekl. „Naučil ses ode mne všechny mé

nešvary.“ Podíval se na mě. „Ano, tyhle dva akty vystavíme,

Ašere. Jsou důležité pro tvůj vývoj. To není žádná hra. Buď se

uvedeš v pravdě, nebo se neuvedeš vůbec.“

Jednou odpoledne, když jsem byl ve škole, přijel náklaďák a

vybrané obrazy odvezl.

Týdny míjely. Jednoho dubnového odpoledne jsem šel do

galerie Anny Schaefferové a díval se, jak instalují mé obrazy.

Nelíbilo se mi, jak jsou některé z nich pověšené.

„Malíři by měli obrazy malovat, a ne je věšet,“ řekla Anna

Schaefferová. „Tvoji kolegové zničili rám a zanedlouho zničí i

zeď. Běž pryč, Ašere Lve. Běž domů a maluj. Já věšela obrazy

dřív, než jsi byl na světě.“

Procházel jsem se po Manhattanu. Řekla ‚tvoji kolegové’.

Chodil jsem po ulicích a vychutnával jsem zlaté slunce,

zaplavující město.

Dodnes nevím, co všechno příprava výstavy obnášela. Anna

Schaefferová rozeslala oznámení, osobně se spojila s několika

/210

svými sběrateli a připravila katalog. Týden před zahájením

výstavy jsem se dověděl, že přišla dost draho.

„Kdo to zaplatí?“ zeptal jsem se Jákoba Kahna. „Ty.“

Zíral jsem na něho.

„Vezme na to peníze z prodeje. Má tě moc ráda. Je to

obchodnice.“

„A bere si procenta z každého prodaného obrazu?“

„Třicet procent. No nedívej se tak na mě. Co má asi tak na

mysli, když říká, že z tvého díla zbohatne? Zbohatla na mém. Ale

máme štěstí. Některé galerie berou čtyřicet i padesát procent.“

„Co když se nebudu prodávat?“

Neprodělala, ale ani neměla zisk. Vernisáž byla docela

úspěšná. Přišli někteří z jejích sběratelů. Objevili se tam někteří

moji spolužáci. Přišlo i pár kritiků. Přišel Judel Krinsky. Přišel rav

Mendel Dorochoff, podíval se a zase odešel. Byl tam strýček s

tetou. Každou chvíli tam vešel někdo zvenku. Byl teplý den

začátkem května a ulice byly plné lidí. Podávalo se tam pití a

jídlo, které nebylo košer. Obchoduje s uměním a ne s košer

jídlem, řekla Anna Schaefferová. Tohle nebyla oslava bar micva,

ale umělecká výstava. Nic jsem tam nejedl.

Nejsilnější vzpomínkou, kterou si z té výstavy pamatuji a

kterou ještě umocnily další dvě výstavy, které mi uspořádala před

mým odjezdem do Evropy, je vzpomínka na to, jak stojím v

galerii a vidím tváře mého světa na zdech – obrazy známých a mé

ulice, obrazy mé matky a mě na procházce, obrazy Judela

Krinského a paní Rackoverové, obrazy postarších dam na

lavičkách – celý můj život byl shrnutý na stěnách galerie. A pak,

když výstava skončila, a já viděl některá prázdná místa: Judel

Krinský byl pryč; paní Rackoverová byla pryč; matka a já jsme

byli pryč; některé z dam na lavičkách byly pryč.

„Nejsme bohatí,“ oznámila mi Anna Schaefferová, když byla

se vším hotová a stěny byly holé. „Ale nejsme ani chudí. Kritici

byli laskaví.“

Kritici, kteří o mně psali, upozorňovali na mé výjimečné

mládí a jejich kritiky byly příznivé až na jednoho, který tvrdil, že

jsem podvodník. Mé obrazy byly podle něho banální,

sentimentální a „měly až nebezpečně mnoho společného s

picassovskými tvary“. Jákobu Kahnovi se ta věta líbila. Ještě

týdny potom ji často citoval. „Anno, vědělas, že obrazy našeho

génia mají až nebezpecně mnoho společného s picassovskými

tvary?“ Anně Schaefferové to k smíchu nebylo.

/211

Napsal jsem o výstavě matce. Odepsala mi, že má obrovskou

radost. V létě se nevrátí, psala. Tatínek má ještě spoustu práce.

Poprosila mě, jestli bych nezavolal našim nájemníkům a nevyřídil

jim, že se ještě nebudou muset stěhovat. Léto jsem strávil v

Provincetownu s Jákobem a Táňou Kahnovými.

Jákob Kahn byl právě v Paříži na retrospektivní výstavě

jednoho starého přítele, jehož znal z Berlína, když byl spáchán

atentát na Kennedyho. Vrátil se do Ameriky pár dní po pohřbu,

zamkl se v ateliéru a maloval. Viděl jsem obraz, když byl hotový.

Vyzařovala z něj jeho bolest.

V těch dnech smutku mi jednou řekl: „Čeká nás další období

temného středověku. Pamatuji se na Německo. Kam mám ale

utéct teď? Myslím, že se mi ani nechce dožít osmdesáti let.“ Táňa

Kahnová mi později zavolala, že prý mu není dobře. Ano, už to na

něho zase přišlo. Ne, nemá tušení, jak dlouho to potrvá.

Trvalo to bezmála týden. Když jsem ho viděl znovu, nemluvil

o tom.

Druhou výstavu jsem měl na jaře. Kritiky byly pochvalné až

na našeho přítele picassovských tvarů, který měl tentokrát další

připomínky.

„Ještě jsme nezbohatli,“ oznámila mi Anna Schaefferová.

„Ale začíná to vypadat nadějně.“

„Ty jsi nenasytná baba,“ řekl Jákob Kahn.

„Nenasytná bohatá baba,“ doplnila ho Anna Schaefferová.

V červenci jsem odjel s Jákobem a Táňou Kahnovými do

Provincetownu. Rodiče se vrátili z Evropy v polovině srpna. Otec

byl se svou prací hotov. Dostal kancelář vedle rava Mendela

Dorochoffa v prvním patře budovy ladovského ústředí.

Rodiče se nastěhovali zpátky do našeho bytu, a když jsem

přijel z Provincetownu, vrátil jsem se do svého starého pokoje.

Nemohl jsem tam malovat. Byl příliš malý. Konala se krátká

rodinná porada s tetou a strýčkem a mými rodiči. Otcův návrh

všechno vyřešil. Bydlel jsem s rodiči a maloval u strýčka.

/212

Kapitola dvanáctá

12

Žili beze mě řadu let. Teď spolu hovořili jazykem společné

zkušenosti, v níž jsem neexistoval. Občas přešli do jakéhosi

těsnopisu důvěrných znamení a narážek, jimiž se dorozumívají

lidé, kteří spolu strávili dlouhou dobu. Pousmáli se nad vlakovým

spojením mezi Vídní a Curychem, žasli nad tím, jak je Švýcarsko

čisté, ohrnovali nos nad dopravou v Paříži. Ozýval se tichý smích

nad příhodami s kamny na uhlí, tekoucími střechami a okny,

drnčícími pod nápory větru. „Jak víš o tom oknu?“ zeptala se

jednou matka otce užasle. „Tys u něho na mě nečekal. To já tam

stála a čekala na tebe.“

„Já o tom oknu vím, Rivko,“ odpověděl jí otec. „Domovník

říkal, že drnčí už od časů Napoleonových. Prý to bylo

protifrancouzské okno.“ Načež se rozesmáli.

Bylo zvláštní slyšet, jak se smějí odvěkému matčinu zvyku

čekat u oken. Vyzařovala z nich uvolněnost, důvěra a společně

sdílené důvěrnosti. Měl jsem často pocit, že jsou spolu stejně jako

v době, kdy jsem ještě nebyl na světě.

Otci bylo tehdy asi pětačtyřicet. Jeho šedivé vlasy, jasné

tmavé oči a rozložitá ramena v sobě skrývaly energii a důstojnost.

Už nebylo ani znát, že kulhá. Z jeho chůze vyzařoval úspěch,

jehož v Evropě dosáhl. Když jsem pozoroval lidi, kteří za ním v

synagoze chodili, a způsob, jak s ním hovořili, bylo mi jasné, že o

jeho úspěchu ví celá naše komunita.

Matka už nebyla tak pohublá. Nikdy by mě nenapadlo, že se

dokáže spravit. Měla plnější postavu, a přestože v obličeji byla

pohublá pořád a lícní kosti měla stále vystouplé, na jejích prstech

bylo znát, že už zdaleka nejsou samá kost a kůže jako kdysi. Její

oči zářily; byla celá jakoby prosvětlená; léta strávená s otcem ji

navrátila do světa mládí, naděje a naplněných snů. Občas si s

otcem vyměnili slova s důvěrnými významy a pohledy milostné

touhy.

Otcův vztah k mé práci prodělal nenápadnou změnu. Žil teď

ve výšinách úspěchu, který mu dodával sílu ignorovat mé umění a

nepovažovat je za hrozbu. Pozoroval mě jakoby z povzdálí. Cítil

ke mně odpor, ale už ne zdaleka tak zuřivý jako kdysi.

Pár týdnů poté, co jsme se nastěhovali zpátky do našeho bytu,

přišel jednou večer do mého pokoje a řekl: „Ašere, maminka mi

/213

ukazovala některé z článků, které o tobě vyšly. Jsou ty časopisy o

umění důležité?“

„Když je člověk umělec, tak ano.“

„Co znamená výraz ‚picassovské tvary’?“

„To jsou tvary, které ve svém umění používá Picasso.“

„Nelíbilo se mi, co ten člověk napsal.“

„Mně taky ne, tati.“

„Bylo to zvláštní, když jsem četl, jak napadá tvé jméno s

takovou krutostí. Rozzlobilo tě to?“

„Ano.“

„Byl vážně nelítostný.“

„Máme různé názory na umění.“

„Gójové berou umění velice vážně, Ašere.“

„Židé taky.“

Okamžik jsme na sebe hleděli. Potom řekl: „Jsem rád, že se

kritikům líbí, co děláš, Ašere. Mám radost, žes nám neudělal

ostudu.“

Druhý den ráno na procházce se mě matka zeptala: „Kdy

budeš mít další výstavu, Ašere?“

„Od ledna za rok.“

„Budou tam obrazy nahých žen?“

„Ano.“ Mlčela.

„Proč se ptáš, mami?“

„Tatínek se tam chce jít podívat. Ale jestli tam budou akty,

tak nepůjde.“

Šli jsme každý na své metro. Ona jela na Newyorskou

univerzitu, kde učila na katedře rusistiky, a já na Brooklyn

College. Studoval jsem sociologii a ruštinu. Rozhodl jsem se, že si

sociologii zvolím jako hlavní obor. Byl to neškodný předmět a

netloukl se s mým malováním.

Když jsem si večer četl v jednom francouzském uměleckém

časopisu o nedávné Picassově výstavě v Paříži, přišla za mnou

matka do pokoje. „Můžu na chvilku, Ašere?“

Odložil jsem časopis.

„Ašere, tatínek mě požádal, abych si s tebou promluvila.“

Vypadala, že je nervózní. „Znáš rodinu Zalkowitzů?“

„Ne.“

„Bydlí na President Street nedaleko strýčka Jicchaka. Reb

Zalkowitz má na Manhattanu diamantovou burzu.“ Nic jsem

neříkal. Byla velice neklidná. „Mají dceru,“ řekla.

Zíral jsem na ni. Najednou jsem se rozesmál na celé kolo.

/214

„Ašere, prosím tě.“ Tvářila se dotčeně. Na tvářích jí vyskočily

růžové flíčky. Otočila se a odešla.

Přestal jsem se smát. Zanedlouho jsem zjistil, že se třesu

hrůzou.

Druhý den ráno mi otec řekl u snídaně: „Reb Zalkowitz je

vážený a šlechetný člověk.“

„O tom nepochybuju.“

„Není už na čase, Ašere?“ zeptal se vlídně. „Ne,“ odpověděl

jsem. „Ne.“

Na okamžik se odmlčel. Potom řekl: „Vypij si ten džus,

Ašere. Vyprchají z něho vitamíny.“

Jednou večer v prosinci jsem seděl s matkou v obýváku. Otec

byl na schůzi u rebeho. Venku pršelo. Bylo slyšet, jak déšť těžce

bubnuje na okno. Matka seděla u stolu u okna nad hromádkou

studentských prací. Četla teď s brýlemi.

Viděl jsem, jak vzhlédla a dívala se oknem ven. Žaluzie byly

stažené, ale jednotlivé lamely byly pootevřené. Viděli jsme jimi

třpyt světel na mokré ulici.

„Když v Paříži pršelo, bylo to nejhorší období v roce,“

zamumlala. Pohlédla na mě a usmála se. „Čekala jsem na tatínka

u okna snad v polovině měst, co jich na světě je. Už jsem si na to

zvykla. Co to čteš?“

Pověděl jsem jí to. Podívala se znovu z okna.

„To byl velký malíř,“ zašeptala. „Stalin ho taky zabil. A nebyl

to Žid.“ Otočila se ke mně. „Odkud máš tu knihu?“

„Půjčil mi ji jeden profesor.“

Přikývla. „Když jsi byl ještě malý, tatínek si dělal starosti, že

jsi zaostalý, protože ti nešlo čtení a psaní tak rychle jako ostatním.

Říkávala jsem mu, že se budeš učit jenom to, co tě zajímá. O čem

je ta druhá kniha?“

„O ruských konstruktivistech. O ruských umělcích.“

„Ašere?“

„Ano, mami?“

„Já tě nechci rušit při práci, ale tatínek chtěl, abych si s tebou

promluvila.“

Díval jsem se na ni a čekal jsem.

„Je mi trapně, že se tě na to musím ptát znovu, Ašere.“

Čekal jsem dál.

„Budeš mít na své příští výstavě akty?“

„Já nevím, mami. To je ještě dlouhá doba.“

/215

Odmlčela se. Potom řekla: „Chtěla bych, abyste byli s

tatínkem přáteli, Ašere. Prosím tě. Znamenalo by to pro mě

hrozně moc.“

Druhý den večer za mnou přišel otec. „Ptal jsem se rebeho,

proč trvá na tom, abys studoval francouzštinu a ruštinu. Myslí si,

že by ti to mohlo pomoct.“

„Taky mi to pomohlo.“

„Vážně? A jak?“

„Plno knih o umění je ve francouzštině nebo ruštině.“ Ztuhl v

obličeji.

Druhý den ráno u snídaně mi řekl: „Chystáš se v létě někam

jet?“

„Ještě jsem o tom nepřemýšlel.“

„Říkali jsme si s maminkou, že bys s námi mohl strávit jeden

dva týdny v Berkshirech.“

„Asi budu celé léto malovat. V lednu mám tu výstavu.“

„Výstavu,“ opakoval šeptem a podrbal se na tváři. „Výstavu.“

„Arje,“ řekla matka laskavě. „Prosím tě.“

Jednou večer se mě během dlouhého rozhovoru zeptal: „Dívá

se malíř na obraz stejně jako spisovatel na knihu?“

„Někteří malíři. To jsou doslova a do písmene literáti.

Myslím, že to je špatné malování.“

„Jak maluješ ty, Ašere?“

„Já maluju svoje pocity. Maluju svět, jak ho vidím a cítím.

Vyjadřuju své pocity pomocí tvarů, barev a čar. Ale maluju obraz,

ne příběh.“

„Ty maluješ své pocity?“

„Ano.“

„Pocity bývají nebezpečné, Ašere. Někdy přicházejí ze sitra

achry.“

Díval jsem se na něho.

„Někdy by měl člověk své pocity skrývat, a ne je vyjadřovat.“

„Někteří lidé pocity skrývat nedokážou, tati.“

„Kteří?“

„Někteří.“

„Takoví lidé mohou být nebezpeční, Ašere.“

„Já vím.“

„Já se tě snažím pochopit, Ašere. Ale je to moc těžké.“

Zeptal jsem se Jákoba Kahna: „Co si myslíte o člověku, který

vystudoval politickou vědu, procestoval půlku světa, čtyři roky žil

v Evropě a vůbec nerozumí výtvarnému umění?“

/216

„Ašere, existují profesoři umění, kteří se v něm vůbec

nevyznají.“

„Já mluvím o svém otci.“

„Já vím, o kom mluvíš. Proč by měl tvůj otec rozumět

obrazům? Jak chceš, aby rozuměl obrazům člověk, který chodil

do ješivy? V ješivě si užene tak akorát estetickou slepotu.“

„Já taky chodil do ješivy.“

„Jenomže ty sis vzal z ješivy jenom to, co ti nepřekáželo v

umění. Ty jsi podivín. Tobě estetická slepota nehrozí. Nejdřív by

tě museli zabít.“

„Otec má vysokoškolské vzdělání a titul magistra politických

věd.“

„No a? Titul mistra politických věd. A co má být? Ašere, já

tvého otce znám. Mluvil jsem s ním o umění. Jemu se bude líbit

pěkný obrázek v kalendáři s Abrahamem, anděly nebo Rebekou U

studny. Ale nechtěl by, aby takové obrázky dělal jeho vlastní syn

celý život. A určitě nechce, aby jeho syn maloval takové obrazy,

jaké maluje. Znám osobně dva profesory historie, jednoho

profesora Talmudu, jednoho matematika, dva biblisty, politika a

presidenta velké obchodní společnosti, kteří trpí estetickou

slepotou a uvažují stejně jako tvůj otec. Proč tě otec tak

překvapuje? Prosím tě. Už se mi o něm nechce mluvit. Své

problémy s otcem mi laskavě netahej do ateliéru. Zamořují tady

vzduch. Tys mi předtím vysvětloval, cos to tady namaloval. Pověz

mi o tvém pojetí jednoty a tvaru.“

O zimních prázdninách jsme s Jákobem Kahnem letěli do

Chicaga na výstavu Matisse. Když jsem se večer vrátil, přišel za

mnou otec. „Neřekls mi, že poletíš do Chicaga.“

„Myslel jsem, že na tom nezáleží.“‚

„Ty sis myslel, že na tom nezáleží? Na výletu do Chicaga?“

„Já už nejsem žádné dítě, tati.“

„To nemá co dělat s tím, jestli jsi ještě dítě nebo ne. Mohl

jsem potřebovat, abys doručil nějaký vzkaz.“ Pohlédl jsem na

něho.

„V Chicagu žijí ladovští Židé. Mohls ode mne něco předat.“

Nechápal jsem, co tím myslí.

„Ašere, stálo to za to, letět do Chicaga kvůli nějakým

obrazům?“

„Matisse je jeden z největších malířů našeho století, tati.“

„Letenka do Chicaga není levná záležitost.“

„Já mám peníze, tati.“

/217

„Já vím, že máš peníze, Ašere.“

„Utrácím je za to, co je pro mě důležité.“

„Snad ti to nic neudělá, když na svých cestách uděláš něco, co

je důležité pro nás. Až příště někam pojedeš, dej mi, prosím tě,

vědět.“

O týden později jsem mu pověděl, že se chystám na

Giacomettiho výstavu do Minneapolisu. O Giacomettim v životě

neslyšel. Dal mi obálku s dopisem od rebeho. Letadlo přistálo ve

sněhové bouři. Když jsem vyšel z chodby pro cestující, znenadání

ke mně přistoupil nějaký muž. Měl na sobě tmavěhnědý zimník a

tmavěhnědý klobouk. Mohlo mu být necelých třicet let. Měl černý

plnovous a hovořil čistou angličtinou.

„Promiň, ty jsi Ašer Lev?“

„Ano.“

Představil se mi a já mu předal obálku. Strčil si ji do náprsní

kapsy. „Svezl bych tě, ale nejedu bohužel do města.“ Rychle

odešel.

„Byly nějaké potíže?“ zeptal se mne otec, když jsem se vrátil.

„Ne.“

„Dal ti pro mě nějaký vzkaz?“

„Ne.“

„Říkal něco?“

„Ne. Co to bylo za dopis, tati?“

„Vzkaz od rebeho.“

„Jaký vzkaz?“

„Muž, s kterým ses setkal, je ředitel naší ješivy v

Minneapolisu. Má nemocnou ženu. Rebe jí poslal požehnání.

Potrpí si na to, abychom takové věci doručovali osobně.“

O jarních prázdninách jsme letěli s Jákobem Kahnem na

Braquovu výstavu do Bostonu. Na letišti na nás čekal vysoký

hubený muž s tmavým plnovousem, v tmavém obleku a klobouku.

„Ašer Lev?“ Hovořil s novoanglickým přízvukem.

Řekl mi, jak se jmenuje. Předal jsem mu obálku a on odešel.

Jákob Kahn se usmál a zavrtěl hlavou. „To jsem zvědav, jak

dlouho to bude pokračovat, Ašere.“

„Rebe věří v osobní styk.“

„To patří k jeho velikosti. Máme moudrého rebeho.“

„Jak to že pro něho nedoručujete vzkazy vy?“

„Já jim nikdy neříkal, kam jedu. Myslíš, že nemám nic jiného

na práci, než dělat rebemu soukromého kurýra? Pojďme se

/218

podívat na toho Braqua. Možná jsem některé z těch obrazů viděl,

když vznikaly.“

Začátkem května se mě matka zeptala: „Kde budeš v létě,

Ašere?“

„V Provincetownu.“

„My pojedeme s tatínkem do Berkshir.“ Mlčel jsem.

„Mohl bys s námi v létě nějaký čas být?“

„Já potřebuju všechen čas na malování, mami.“

„Dva týdny, Ašere.“

„Nechá mě táta malovat?“

„Nevím.“

„Potřebuju každou minutu, mami.“

„Tatínek se tě snaží ze všech sil pochopit. Bylo by dobré,

kdybychom mohli být v létě spolu.“ Nic jsem na to neřekl.

„Ašere, Ašere,“ povzdychla si. „Ani nevíš, jaké to je stát mezi

tebou a tatínkem.“

Léto jsem strávil s Jákobem a Táňou Kahnovými v

Provincetownu a vrátil jsem se s obrazy, opálený a bez pejzů.

Otec mi na pejzy nic neřekl. Měl jsem dokonce dojem, jako by se

mu ulevilo. On sám nosil pejzy, protože je nosil jeho otec. Se

mnou žádné problémy ohledně pejzů neměl. Zřejmě ho uklidnilo,

že pejzy jsou nejzazší hranice, kam až půjdu, protože jsem si

nechal vousy a rituální třásně pod košilí.

„Je mi trapné, že se tě zase ptám, Ašere,“ řekla mi matka

jednou ráno cestou na metro.

„Já ještě nevím, mami.“

„Proč tam musejí být akty? Vždyť máš tolik jiných pěkných

obrazů.“

„Jako pro malíře jsou pro mě důležité.“

„Dokážu pochopit, proč malují akty ostatní, ale proč je musíš

malovat ty? A ještě je vystavovat?“

„Já je maluju a vystavuju ze stejného důvodu jako ostatní.“

„Tatínka se to dotkne, Ašere. Nepřijde tam.“ Mlčel jsem.

„Přála bych si, abys je tam nedával, Ašere.“

„Asi budu muset, mami.“

„Ale proč?“

„Jsem malíř, mami.“

„Nechápu to,“ řekla. „Je mi jasné jenom to, že ublížíš

tatínkovi.“

/219

Jednou večer mi Anna Schaefferová a Jákob Kahn přišli

pomoci vybrat obrazy. Vybrali téměř všechny, co jsem měl v

ateliéru. S akty jsem váhal.

„Copak je?“ zeptal se Jákob Kahn.

„Nic.“

„Náš umělec se začal stydět, Anno.“

„Náš umělec si něco takového nemůže dovolit, Jákobe. Náš

umělec zaujímá v uměleckém světě důležité místo. Náš umělec je

nezanedbatelná investice. Náš umělec bude mít velikánskou

výstavu. Existují dvakrát tak staří umělci, kteří by si za takovou

výstavu usekli malující ruku. Na ostych našeho umělce nebudeme

brát ohled a akty vezmeme. Je ti doufám jasné, že je bereme

jenom proto, abychom tě vykořisťovali, Ašere. Jenom náhodou

jsou to také skvělé obrazy.“

Nechal jsem je vzít i akty.

Výstava byla v lednu. Trvala tři týdny. Moji rodiče nepřišli.

Když skončila, hleděl jsem na stěny a chvěl jsem se novou

hrůzou.

„Bože můj, oni pohlcují můj svět rychleji, než ho stačím

namalovat. Vzali dokonce i mé rybáře.“

Jákob Kahn nic neříkal. „Co budu dělat?“

„Jákobe, promluv si s ním,“ řekla Anna Schaefferová věcně.

„Co budu dělat?“ V životě jsem necítil takovou prázdnotu,

děs a hrůzu. „Já se nechci opakovat.“

Jákob Kahn mě odvedl ven. Šli jsme po Madison Avenue.

Bylo chladno a větrno. Na ulicích ležel starý sníh.

„Tvoji rodiče nepřišli,“ řekl Jákob Kahn.

„Ne.“

„Tak proto ses tak ošíval s těmi akty.“

„Ano.“

„Ašere, byls až příliš dobrý student.“ Na okamžik se odmlčel.

Vítr mu načechrával bílou kštici, pohrával si s jeho knírem, opíral

se mu do baretu a zvednutého límce u kabátu. „Ale udělals dobře,

když jsi nechal Annu vzít ty akty. Jsou to pěkné obrazy. Dokonce

i našemu příteli picassovských tvarů se líbily.“

Mlčky jsem na něho pohlédl.

„Náš přítel picassovských tvarů si myslí, že jsi překonal

svého učitele. Kritikové jsou nevypočitatelní.“

Na to jsem nic neřekl. Ledový vítr mě píchal do očí..

„Má to své nevýhody, když se člověk dožije osmdesáti,“ řekl

Jákob Kahn. Hovořil k větru a na mě se nedíval. „Ale přeci jen je

/220

lepší, když se člověk osmdesáti dožije. Myslím, že to zkusím s

devadesátkou. Ten starý Španěl tady bude nejmíň do devadesáti,

tak proč by nemohl i starý Žid? Ale i když se mi to podaří, stejně

budu asi zklamaný.“ Odmlčel se. Šli jsme po zimní ulici.

Najednou se zastavil a otočil se ke mně. „Budeš si muset najít jiné

světy, Ašere. Jednou jsem ti povídal o šťastných letech. Takové

roky už nikdy nepřijdou. Teď tomu rozumíš, vždycky si budeš

muset hledat jiné světy, jinak jako umělec zemřeš. Jede ti metro.“

Podal mi ruku. „Sbohem, Ašere.“ Otočil se a odešel.

Druhý den jsem zavolal Táňě Kahnové. Jákob Kahn je

nemocný, řekla. Ne, nevěděla, jak dlouho to bude trvat tentokrát.

O několik dní později jsem zavolal znovu. Ještě mu není dobře,

řekla.

Následující den mi Anna Schaefferová řekla po telefonu, že

Jákob Kahn chce mít na podzim výstavu obrazů a soch. Maluje

prý v ateliéru jako smyslů zbavený.

„Učitel žárlí na svého žáka,“ řekla mi do telefonu. „Umělcům

prospívá, když žárlí. A zvlášť dobře to dělá Anně Schaefferové.“

Ten pátek večer jsem seděl s rodiči v jídelně u večeře. Čekali

jsme na další chod a právě jsme dozpívali jednu z šábesových

zmirot. Otec měl zavřené oči. Nastalo dlouhé ticho. „Budeš mít

brzy další výstavu, Ašere?“ zeptala se mě matka potichu.

„V dohledné době ne. Nejdřív tak za dva roky.“

„Ale to je hrozně dlouhá doba.“

„To není dlouhá doba, mami. Nemůžu chrlit obrazy jako na

běžícím pásu. Musím si rozmyslet, co budu dělat dál.“ Otec

otevřel oči. „Malovat další nahé ženské,“ řekl. „Arje,“ řekla

matka. „Prosím tě.“

Do obličeje se mi nahrnula krev. Otec si pomalu tahal za

plnovous.

„Ašere, umíš si představit, jaké to je, když se mě ptají lidi, s

kterýma pracuju už celá léta, proč můj syn maluje nahé ženy?“

Mluvil potichu a s bolestí v hlase.

„To nejsou nahé ženy, tati. To jsou akty.“

V očích měl zádumčivý výraz. Podrbal se na tváři. „Máme

šábes,“ prohlásil. „U šábesového stolu bychom o takových věcech

mluvit neměli.“

„Přinesu zákusek,“ řekla matka.

„Mezi nahými ženami a akty je rozdíl, tati.“

Otec se na mě upřeně zadíval. Pak se otočil k matce. „Rivko,

vědělas, že je rozdíl mezi nahými ženami a akty?“ Matce

/221

zrůžověly tváře. Neodpověděla. Otec se otočil ke mně. „Ašere,

jsem celkem inteligentní člověk. Můžeš mi vysvětlit, jaký je

rozdíl mezi nahou ženou a aktem?“

„Nahá žena je svlečená žena. Akt je vlastní pohled malíře na

nahé tělo.“

„Je takový vlastní pohled v tvém umění důležitý?“

„To je právě umění, tati. Vlastní pohled vyjádřený

estetickými formami.“

Přimhouřil své tmavé oči. Matka pohlédla nejdřív na něho a

pak na mě.

„Ano,“ řekl. „To chápu. Ale proč musíš mít vlastní pohled na

nahé ženy, Ašere? Viděl jsem tvé obrazy. Nerozumím tvému

stylu, ale přinejmenším mě neurážely. Proč musíš malovat věci,

které jsou urážlivé, a ještě je vystavovat na veřejnosti?“

„Ale pro lidi, kteří rozumějí umění, nejsou urážlivé.“

„Jsou urážlivé pro lidi, jako jsem já, Ašere. Ptám se tě, proč

tak musíš malovat.“

„Protože jsem malíř.“

„Ašere, podívej se na mě. Já nejsem hlupák. Hovořím se

senátory a guvernéry. Sedím u stolu a pomáhám rebemu řídit

téměř polovinu ladovského aparátu na světě. Mám titul bakaláře a

magistra politických věd. Vysvětli mi to tak, abych to pochopil.

Proč musíš malovat a vystavovat akty?“

„Protože jsem součástí tradice, tati. V téhle tradici je hrozně

důležité zvládnout uměleckou formu aktu. Každý významný

malíř, který kdy žil, kreslil nebo maloval akt.“

„Umění je tradice.“

„Ano.“

„Tomu bych rozuměl. Ale proč je akt pro tuhle tradici tak

důležitý?“

„Protože k ní vždycky patřil.“

„Kdo s tím začal?“

„Řekové.“

„Aha,“ pokýval hlavou. „Řekové. Naši staří přátelé. V

pořádku, Ašere. Už začínám chápat, proč maluješ akty. Ale proč

je vystavuješ?“

„Já nechci sedět doma a malovat sám pro sebe. Chci se s

ostatními podělit o to, co jsem udělal. A chci, aby kritikové

věděli, že to dokážu.“

„I když to někoho urazí?“

„Všechno někoho urazí.“

/222

„I když to urazí tvého otce?“

Neodpověděl jsem.

„Existuje něco takového, jako je úcta k otci. To je také

tradice.“

„Já si tě vážím, tati. Ale nemůžu ctít tvoji estetickou slepotu.“

„Estetickou slepotu? Slyšíš to, Rivko? Estetická slepota.“

Matka pomalu otočila hlavu ke mně a znovu se vrátila k otci. „To

je zajímavé. Estetická slepota. A co takhle morální slepota,

Ašere?“

„Já nikomu neubližuju, tati.“

„Jednou někomu ublížíš, Ašere. Zavede tě to na Druhou

stranu.“

„Ne.“

„Kdybys měl na vybranou mezi esteticku slepotou a morální

slepotou, co by sis vybral, Ašere?“ Neodpověděl jsem.

„Já tě varuji, Ašere. S tímhle přístupem jednou někomu

ublížíš. A pak budeš konat dílo sitra achry.“

Ty mi ubližuješ svým přístupem, pomyslel jsem si. Nic jsem

ale neřekl.

„Přinesu zákusek,“ zašeptala matka.

„Ještě ne, Rivko. Nejdřív si zazpíváme ještě nějaké zmirot. O

aktech a Řecích se na šábes nemluví. Zazpíváme si zmirot,

abychom si připomněli, že máme šábes.“

O několik dní později mi řekl: „Četl jsem kritiky na tvou

poslední výstavu. Jsem hrdý na to, že umím anglicky. Ale

nerozumím, o čem ti kritici píšou.“

„To je odborný jazyk, tati. Politická věda nemá svůj jazyk?“

Poprosil mě, abych mu vysvětlil nějaké další pojmy. Hovořili

jsme dlouho o dvojrozměrnosti plátna, o klamu, hloubce,

prostorové struktuře, bodech, plochách, čárách, ustupujících a

vystupujících tvarech, přehlednosti povrchu, o rozdělení barev,

jejich hodnotách, kontrastech, o zvýraznění a matrici. Začal se

ztrácet někde u rovinné struktury a u kontroly povrchu už to bylo

beznadějné. Pozorně naslouchal všemu, co jsem řekl. Má slova si

však nedokázal rozumově ani pocitově s ničím spojit. Nedokázal

mi ani položit inteligentní otázku. Můj svět estetiky byl pro něho

stejně nepochopitelný jako jeho neukojitelná touha cestovat pro

mě.

Celé dny jsme hovořili o těchto pojmech a pomalu jsme začali

chápat, jak marná byla naše snaha. O malování se mnou přestal

/223

mluvit. V následujících týdnech začal reagovat na mou přítomnost

v bytě zádumčivým mlčením.

„Je Jákob Kahn v pořádku?“ zeptala se mě matka jednoho

dubnového dne.

„Je, pokud vím.“

„Vůbec k němu nechodíš.“

„Ne.“

„Uvidíte se brzy?“

„Nevím.“

Pohlédla na mě. Měl jsem dojem, že vzdychla.

Ten týden jsem byl jednou večer v obýváku, když se v ložnici

ozval otcův hlas. „Já jsem se snažil, Rivko. Nejde to. Co ode mě

chceš?“

Hleděl jsem z okna na ulici. Na stromech vyrážely nové

lístky. Ulice mi ale připadala studenější a temnější než kdykoliv

předtím. Otočil jsem se od okna a ponuré ulice pod ním.

Florencie je dar, řekl mi kdysi Jákob Kahn.

V prvním květnovém týdnu otec odletěl s posláním od rebeho

do Chicaga. Byla to jeho první delší cesta od té doby, co se s

matkou vrátili z Evropy. O deset dní později letěl do Denveru.

Matka stála u okna v obýváku a dívala se ven. „Víš, já

myslela, že jsem na to zvyklá. U kolika oken už jsem čekala?

Vůbec jsem si na to nezvykla.“

„Mami?“

„Ano, Ašere?“

„Chtěl bych jet v létě do Evropy. Až budu mít po promoci.“

Pomalu se ke mně otočila od okna. Byla bledá a oči měla temné.

„Do Evropy?“ zeptala se potichu.

„Myslím, že bych to právě teď potřeboval.“

Otočila se zpátky k oknu a dlouho nic neříkala. Potom

zašeptala: „To je zvláštní, Ašere. Člověk může něco dělat půl

života a stejně si na to nezvykne. Myslela jsem, že jsem si na to

zvykla. Ale to jsem si jen něco nalhávala.“

Když se otec vrátil v noci z Denveru, popovídal jsem si s ním.

„To je skvělý nápad.“ Vypadal, že má radost. „Kam chceš

jet?“

„Do Florencie.“

„Můžeme ti dát adresy lidí, které bys mohl navštívit. To je

vážně dobrý nápad. Co říkáš, Rivko?“

/224

„Ano.“

„Říkal jsem si, že bych se podíval i do Říma a do Paříže.“

„V Římě i Paříži máme taky známé. Pamatuješ si na Levise z

Říma, Rivko?“

„Ano.“

„Pamatuješ, jak nás vzali na ten kopec a jak nám chtěl ten

chlapík prodat sochy, protože si myslel, že jsem řecký katolík?“

„Pamatuju.“

„Napíšu ti seznam všech míst, kde se budeš moci bez obav na

jíst. A jména lidí, kterým můžeš zavolat. Evropu znám docela dob

ře. Nemám pravdu, Rivko?“

„Máš, Arje.“

Florencie je dar, řekl mi kdysi Jákob Kahn.

/225

Kapitola třináctá

13

Vzpomínám si na řeku a stíny mostů na tmavé hladině. Řeka byla

tmavá i na slunci kromě hlubokých břehů, kde měl odraz

kamenných stěn a domů barvu letního písku a lehce se vlnil v

líném proudu. Necelý rok nato se řeka vzedmula, zaplavila město

a zničila věci, které mi byly tolik drahé, že jsem v Paříži proplakal

celé noci až do tichých jiter. To léto však na její chladnou,

temnou, klidnou hladinu žhnulo žhavé florentské slunce, a já ji

každé ráno překročil, abych vstoupil do starého města, a večer se

zase vracel zpátky.

Měl jsem pokoj ve druhém patře třípatrového hotelu, stojícího

na jižním břehu řeky. V pokoji byla postel, židle, stůl a patřila k

němu i koupelna. Z okna bylo vidět přes řeku a město na vesničky

na kopcích a hory v pozadí. Časně ráno, když bylo město po noci

ještě chladné, jsem vždycky vyšel z hotelu a zamířil úzkými

uličkami k domu stařeny, jejíž jméno mi dal otec. V pokoji,

zaplněném nábytkem pocházejícím z doby dávno před mým

narozením, jsem snědl snídani, kterou mi připravila. Bylo jí přes

sedmdesát, byla vdova a pocházela z jisté livornské rodiny,

existující už pět set let. Za války ji ukrývali v kopcích Florenťané

a Sieňané. Jejího manžela zabili na ústupu Němci. Žila sama se

svým nábytkem a vzpomínkami a italským překladem Knihy

žalmů, kterou pořád četla. Chodil jsem k ní na snídaně a na

večeře. Oběd sestával z ledového čaje nebo kelímku koly, kterou

jsem si koupil ve městě.

Po snídani jsem přešel kamenný most do starého města a

procházel se úzkými stinnými uličkami, plnými turistů a

automobilů a lemovanými obchůdky. Celý červenec jsem se

procházel ulicemi. Z Berlitzovy mluvnice jsem se učil italštinu

pro turisty. Procházel jsem se renesančními ulicemi a náměstími,

pod nohama jsem cítil kamenná schodiště a cimbuří palazza

vecchia a Bargella, tvář mi ovanul chladný, vlhký a lehce zatuchlý

vzduch v chrámech Santa Croce a Santa Trinita, prohlížel jsem si

fresku Posledního soudu na Duomu a v oltářním prostoru pod

obrovskou kupolí, kde jednoho z rodu Medici zranili a druhého

zabili. Procházel jsem se a vychutnával hru slunce a stínu na

ulicích, přítmí chrámů, bohatství galerií a doznívající krutost

paláců a náměstí, a po celou tu dobu jsem objevoval krásu a

/226

krveprolití tohoto města. Poznal jsem ghibelliny a guelfy, Palazzo

Pitti, Strozziho, Pazzi a Medici, Savonarolu, Danta a

Machiavelliho, Giotta a da Vinciho a Raffaela a Michelangela.

Florencie byla dar.

Navečer jsem se pak vracel přes řeku přes zastřešený ponte

vecchio a nahlížel do dílen zlatníků a stříbrotepců, pozoroval

tváře obchodníků a kupujících a cítil chladný vzduch pod střechou

mostu. Úzkými uličkami jsem došel k stařeně, navečeřel jsem se a

vrátil se do svého pokoje v druhém patře hotelu. Z okna jsem pak

pozoroval, jak se na město pomalu snáší soumrak; pozoroval jsem

zlatý pruh slunce nad kopci, které měnily barvy a halily se do

jemného oparu; pozoroval jsem, jak tmavne obloha a do

pozvolného příchodu noci se rozsvěcují světla. Tak nádherné

chvíle, jaké jsem u okna strávil, jsem už nikdy nezažil – chvíle,

které v renesančním městě prožil muž narozený v Brooklynu, muž

s rudými vousy, obřadními třásněmi a rybářskou čapkou.

V těch týdnech jsem se chodil na Piazza del Duomo dívat na

Michelangelovu Pietu, Vasariho fresku a Ghibertiho východní

dveře baptisteria. Všude jsem s sebou nosil blok a tužky, ale

pokud si vzpomínám, když jsem viděl Pietu v dómu poprvé,

nezmohl jsem se na jedinou čáru. To bylo pátého července. Hleděl

jsem na její románské a gotické tvary, zkroucené paže a

skloněnou hlavu, na kruh, který tvořil Ježíš a dvě Marie, na

Nikodémovu vertikálu – díval jsem se na geometrii kamene a cítil

jsem, jak z něho vyzařuje zvláštní utrpení a zármutek. Byl jsem

zbožný Žid, ale přesto mne ten kamenný blok zasáhl uvnitř jako

výkřik, jako křik racků nad ranním příbojem, jako – jako táhlé

zvuky šófaru, na který troubil rebe. Nechci se rouhat. Můj pohled

na svět vychází ze života, který jsem prožil. Nevím, jak reagují na

Pietu horliví křesťané. Já jsem si ji dokázal spojit jenom s tím, co

jsem za svůj život poznal. Prohlížel jsem si ji. Pomalu jsem kolem

ní chodil. Už si nevzpomínám, jak dlouho jsem tam byl poprvé.

Když jsem opět vyšel na rozzářené náměstí plné lidí, s

překvapením jsem zjistil, že mám vlhké oči.

Vrátil jsem se druhý den a studoval jsem ji znovu. Pak jsem ji

začal kreslit. Nakreslil jsem její kosočtvercový obrys. Nakreslil

jsem každou ze čtyř postav zvlášť. Nakreslil jsem zvlášť hlavy.

Nakreslil jsem zakroucenou paži. Za mými zády stáli lidé a

dívali se. Trvalo dlouho, než jsem přestal kreslit a prošel

chladným interiérem katedrály na sluncem rozpálené náměstí.

/227

Na náměstí byla mezi katedrálou a baptisteriem refýž,

ostrůvek obklopený autobusy a automobily. Stával tam často muž,

který krmil holuby z náměstí. Byl to stařec s vrásčitou tváří a

propadlými dásněmi. Měl na sobě potrhané pytlovité kalhoty a

košili s dlouhými rukávy. Stával na ostrůvku s rozpaženýma

rukama a dlaněmi otočenými nahoru. V nich měl ptačí zob a

holubi se na něj slétali jako na telefonní sloup nebo strom, sedali

mu na paže a na ramena a čekali, až se dostanou na řadu. Stařec

stál bez hnutí, usmíval se bezzubými ústy a turisté si ho

fotografovali a házeli mince do krabičky, ležící u jeho nohou.

Toho dne jsem vyšel z dómu, kde jsem celé hodiny kreslil

Pietu, a spatřil jsem onoho starce s holuby na rukou. Chvíli jsem

ho pozoroval, potom jsem otevřel blok a začal ho kreslit. Trochu

mi připomínal jednoho rybáře z Provincetownu. Cítil jsem, jak se

lidé dívají. Kreslil jsem rychle. „Hele, jak mu to jde,“ slyšel jsem

čísi hlas. Když jsem byl hotov, zavřel jsem blok a odešel.

Do dómu jsem se vrátil i další den, ale stařec tam nebyl.

Vstoupil jsem do katedrály a celé dopoledne jsem kreslil Pietu.

Když jsem vyšel ven, náměstí bylo rozpálené sluncem a stařec

tam opět stál s pažemi obsypanými holuby. Chvíli jsem ho

pozoroval, potom jsem si koupil ledový čaj a procházel jsem se

ulicemi.

Šel jsem do Akademie. Bylo to daleko a já se cestou

zastavoval a kreslil lidi a ulice. V Akademii jsem prošel dlouhou

chodbou lemovanou tapiseriemi až k Davidovi. Hleděl jsem na

něho a po chvíli jsem poodstoupil a opřel se o zeď.

Nekreslil jsem ho. Opíral jsem se o zeď a díval jsem se na

něho, potom jsem si ho šel prohlédnout zblízka a pomalu jsem

chodil dokola. Zářil na slunci, které dovnitř svítilo kupolí, bílý

mramorový obr vévodící prostoru kolem sebe, jako by jej

vyplňoval celý. Díval jsem se, ale nekreslil, a nakonec jsem

odešel ven a na ulici.

Kráčel jsem rychle. Přišel jsem do úzké uličky, kde jsem si

chvilku odpočinul ve stínu kamenných domů. Ulička byl plná lidí.

Byl jsem unavený. Šel jsem ještě chvíli a nakonec jsem si vzal do

hotelu taxíka. Lehnul jsem si oblečený na postel a usnul jsem.

Když jsem se asi za hodinu probudil, bylo mi horko a trochu se mi

točila hlava. Opláchl jsem si obličej studenou vodou a šel zase

ven. Přešel jsem ponte vecchio a procházel se po městě. Když

jsem míjel Palazzo degli Uffizi, všiml jsem si, že zavřeli ve čtyři.

Teď se blížila šestá. Zamířil jsem rychle přes most k domu staré

/228

paní. Podala mi večeři, posadila se na starou koženou židli a četla

si v Knize žalmů. Chvíli jsem ji pozoroval a pak jsem si ji rychle

nakreslil. Neviděla mě.

Následující den jsem ji nakreslil znovu. Tentokrát jsem ji

nakreslil mladší, jak sedí s Knihou žalmů na klíně. Podíval jsem

se na kresbu zblízka a zjistil, že mi trochu připomíná matku.

Upřeně jsem na kresbu hleděl, pak jsem ji vytrhl z bloku a

zahodil.

Další den ráno jsem šel znovu do Akademie a přes hodinu

jsem kreslil Davida. Nakreslil jsem hlavu s očima, v nichž se

zračilo rozhodnutí vstoupit do arény moci; nakreslil jsem mohutné

žilnaté ruce, které se chystaly zabít; nakreslil jsem prak,

přehozený přes rameno a připravený způsobit smrt. Ten drobný

muž se zlomeným nosem se touhle sochou vzbouřil proti své

tradici a učiteli. Ostatní Davidové, které jsem viděl, byli mnohem

menší a představovali Davida po boji. Tenhle David byl obr a

čišelo z něj rozhodnutí bojovat. Ten malý Ital způsobil prostorový

a časový posun, který změnil vývoj umění.

Davida jsem kreslil v Akademii skoro celé dopoledne. Potom

jsem šel do dómu. Muž s holuby stál na náměstí. Nakreslil jsem

skloněnou hlavu Piety. Odpoledne jsem strávil v Uffizi.

Tu noc se ke mně po dlouhé odmlce vrátil můj mytický

předek. Nadělal ale mnohem míň hluku než kdykoli předtím a ani

mě neprobudil.

Jednou večer poslední týden v červenci jsem přišel ke stařeně

a zjistil, že tam na mě čeká nějaký muž. Měl na sobě tmavé

kalhoty, bílou košili s krátkými rukávy rozepnutou u krku a tmavý

klobouk. Byl vysoký a hubený, měl tmavý plnovous a mohlo mu

být něco přes třicet.

„Ašer Lev?“

„Ano.“

„Tvůj otec mi řekl, kde tě najdu.“ Mluvil v jidiš a měl

hluboký nosový hlas. „Já jsem Dov Liebermann.“

„Buď zdráv, Dove Liebermanne.“ Potřásli jsme si rukama.

Měl vlhkou dlaň.

„Odjíždíš pozítří do Říma?“ zeptal se.

„Ano.“

„Vlakem?“

„Ano.“

„Kterým?“

Pověděl jsem mu to.

/229

„Chtěl bych tě požádat o laskavost.“ Vytáhl malou bílou

obálku. „Někdo na tebe bude čekat na nádraží.“

„Co to je?“

„Dopis.“

„V Itálii nemají poštu?“

Usmál se. „Občas na ni není spolehnutí.“

Vzal jsem si obálku. Poděkoval mi.

„Ty jsi ladovský?“

„Ano.“

„Je jich ve Florencii víc?“

„Ještě ne. Já jsem přijel z Říma teprve před dvěma dny.“

„A odkud jsi?“

„Z Leningradu.“

Potřásli jsme si rukama a on odešel.

Druhý den jsem strávil dopoledne v dómu s Pietou. Po

poledni jsem jel taxíkem do synagogy; vypadala, jako by městu

jenom přidávala na kráse. Zbytek odpoledne jsem strávil v Uffizi,

potom jsem šel na večeři a zpátky do hotelu.

Tu noc jsem seděl u okna, díval jsem se na světla města a

zjistil jsem, že neustále myslím na Pietu a Davida. Druhý den

jsem v rychlíku do Říma nakreslil zpaměti Pietu. Uvědomil jsem

si, že žena podpírající zkroucenou ruku ukřižovaného Krista

nepatrně připomíná moji matku. Celý vyděšený jsem si kresbu

prohlížel a nakonec jsem ji zničil.

Na nádraží v Římě na mě čekal nějaký vousatý muž v

tmavém obleku. Byl malý a vypadal asi na čtyřicet.

„Ašer Lev?“

„Ano.“

„Šalom alejchem.“

Potřásli jsme si rukama. Představil se mi. Podal jsem mu

obálku.

„Budeš tady dlouho?“ Mluvil v jidiš.

„Týden.“

„Stav se, když budeš mít čas.“ Dal mi své jméno a telefonní

číslo. „Ukážu ti ješivu, kterou založil tvůj otec. Máš kde jíst?“

„Ano.“

„Zavolej, jestli ti to vyjde. Sbohem.“

Ztratil se mezi lidmi v obrovské nádražní hale.

Týden jsem chodil po Římě. Turisté jako by zaplavili celé

město. Viděl jsem Titův oblouk a Koloseum, kamenné zříceniny

Fóra a památky v novém městě. Viděl jsem barokně vznešený

/230

chrám Svatého Petra, vypínající se do výše. Co to Jákob Kahn

jednou řekl o baroku? Nemohl jsem si vzpomenout. V Sixtinské

kapli se mačkal a hlučel mnohojazyčný dav. Já jsem se ale díval

po stropě a po stěnách a hluk jsem brzy nevnímal. Na Posledním

soudu tam bylo peklo, které jsem kdysi ze msty nakreslil. Jak

dávno to bylo? Nemohl jsem si vzpomenout.

Zavolal jsem mu poslední den mého pobytu v Římě. Přijel

pro mě do hotelu ve starém fiatu a dlouho mě vozil úzkými

uličkami a starými čtvrtěmi.

„Jak je ta ješiva stará?“ zeptal jsem se ho.

„Pět let.“

„Kolik studentů máte?“

„Sto osmdesát.“

„A kolik jste jich měli před pěti lety?“

„Sedmnáct.“

V postranní uličce plné lidí kdesi v centru města mi ukázal

třípatrovou budovu s fasádou natřenou na béžovo. Uvnitř byly

učebny, kanceláře, malý společenský sál a synagoga.

„Před šesti lety to byl hotel.“

„Kdo na něj sehnal peníze?“

„Tvůj otec. Když jsem přišel, pomohl jsem mu.“

„Vy ale nejste z Říma.“

„Ne.“

„Odkud tedy?“

„Z Kijeva.“

„Chcete něco vzít do Paříže? Zítra tam letím.“

„Momentálně ne. Děkuju.“ Stáli jsme na ulici plné lidí a

prohlíželi si budovu ješivy. „Všechno to udělal tvůj otec,“ řekl

muž. „Je to obdivuhodný člověk.“

Druhý den ráno jsem letěl do Paříže. Během letu jsem znovu

nakreslil Pietu, ale vynechal jsem postavu muže za mrtvým

Ježíšem. Nechápal jsem, proč jsem měl potřebu ji vynechat.

Hleděl jsem zaraženě na kresbu. Její struktura se mi nelíbila.

Roztrhal jsem ji. Byl jsem podivně unavený. Z letiště jsem jel do

hotelu taxíkem, zapsal jsem se a šel si lehnout.

Probudil jsem se v noci v tmavém pokoji a měl jsem pocit,

jako bych byl ochrnutý hrůzou. Byl jsem celý propocený. Natáhl

jsem se po vypínači. Ostré světlo lampičky mě zabolelo do očí.

Posadil jsem se na kraj postele a zjistil jsem, že mám na sobě šaty.

Převlékl jsem se do pyžama, umyl jsem se a šel jsem si zase

lehnout. Okamžitě jsem usnul.

/231

Potom přišel. Prodíral se mezi vysokými stromy a hněv jako

by násobil jeho mohutný zjev. Viděl jsem, jak odhazuje stranou

obrovské stromy a blíží se ke mně. Měl tmavé vousy, temný

obličej a byl celý rozlícený. Cítil jsem, jak ve spánku křičím.

Probudil jsem se a zíral do tmy a nekonečný okamžik hrůzy jsem

měl zato, že jsem oslepl. Potom jsem uviděl slabé proužky světla

podél závěsu na okně, vstal jsem z postele a šel jsem na záchod.

Nemohl jsem spát. Roztáhl jsem závěs a díval se z okna. Venku

byla lehká mlha a šedivé ranní světlo a v dálce se vypínaly jako

přízraky špičaté věže. Stál jsem u okna a pozoroval, jak se svítání

roztahuje po obloze a pařížských ulicích.

Spal jsem skoro půl dne a celou noc. Přesto jsem byl stále

unavený. Oblékl jsem se, pomodlil ranní modlitbu a vyšel z

hotelu. Postranní uličkou jsem došel na boulevard des Italiens a

pomalu jsem zamířil k restauraci, kterou mi doporučil otec. Při

snídani jsem na ubrus nakreslil obrysy Piety z dómu bez vztyčené

postavy. Ze dvou postav po stranách jsem udělal vousaté muže v

šatech, jaké na sobě měly Marie. Zahleděl jsem se na kresbu.

Hrůza mě opustila. Už mi docházely síly. Musel bych se jí nechat

vést nebo se propadat stále hlouběji do vyčerpávající temnoty. A

téhle temnoty jsem se děsil mnohem ví než čehokoliv, co bych

mohl provést s plátnem a barvami. Dojedl jsem. Nechal jsem

kresbu na ubruse a vyšel na ulici. Bylo ještě příjemné chladno.

Ulice byly touhle dobou plné lidí a automobilů. Vrátil jsem se do

hotelu.

Měl jsem tam vzkaz se jménem a telefonním číslem. Zavolal

jsem si ze svého pokoje, potom jsem odešel z hotelu a zamířil po

avenue de l’Opéra k Louvrů.

V pět odpoledne jsem stál u stánku s knihami nedaleko pont

des Artes a sledoval hustou šňůru aut na quai du Louvre. Bylo

horko a obloha byla bleděmodrá a zamlžená. Po Seině pluly

loďky. Napravo se mlhavě tyčily k nebi věžičky Notre Dame.

Z proudu automobilů vyjel malý peugeot a zastavil u

chodníku. Zaskřípěly brzdy a rozezněly se klaksony. Muž ve voze

mi zběsile kynul. Všiml jsem si, že k němu míří četník. Nastoupil

jsem dovnitř. Vůz se rychle rozjel a zařadil se do proudu. Četník

stál u silnice a ukazoval si prstem na hlavu.

„Salom alejchem,“ řekl muž. „Avraham Cutler.“ Byl

ředitelem ješivy, kterou otec v Paříži založil.

„Alejchem šalom. Jmenuji se Ašer Lev.“

/232

„Vítám tě v Paříži, Ašere Lve.“ Mluvil v jidiš. „Máš pro mě

něco od otce?“

Podal jsem mu obálku. Bylo mu přes čtyřicet, měl nevysokou,

statnou postavu a na sobě tmavý oblek, bílou košili a tmavý

klobouk. Měl bleděmodré oči a tmavý plnovous. Obálku si strčil

do kapsy.

„Jak se daří otci?“ zeptal se.

„Dobře, děkuji za optání.“

„Znáš mého otce?“

„Ovšem. Je to mašgiach.“

„Neviděl jsem ho přes rok. Jak vypadá?“

„Dobře.“

„Jedeme do ješivy. Do večeře nám zbývá asi hodina. Chtěl by

ses předtím ještě někam podívat?“

„Je Montmartre daleko odsud?“

„Kde je Montmartre?“ Vysvětlil jsem mu, kde leží.

„To není daleko. Máme dost času. Co je tam zajímavého?“

„Picassův starý ateliér.“

„Aha,“ pokýval hlavou. „Chápu.“

Projížděli jsme širokými třídami lemovanými stromořadím,

úzkými uličkami a rozlehlým hřbitovem.

„Montmartre,“ oznámil. Podíval se na mě a usmál se.

„Ladovský Žid se vydal na pouť do Bateau Lavoir. Zajímavé.“

Ztratil se a museli jsme se zeptat na cestu. Mluvil plynně

francouzsky. Jeli jsme křivolakými uličkami a potom do prudkého

kopce. Nahoře zastavil u chodníku a vypnul motor.

„Támhle,“ řekl a ukázal prstem. „Pláce Émile-Goudeau.“

Přešel jsem na dlážděné náměstíčko a hleděl na zchátralý

dům. Na téhle straně kopce byl přízemní, sešlý, s oprýskaným

bílým nátěrem. Měl popraskané tmavězelené dveře a okna s

šedými rámy. Na jedné straně stál dvoupatrový hotel. Na druhé

kamenný dům, zčásti zakrytý vysokým stromem a dřevěným

plotem. Uprostřed náměstíčka stála tmavá kovová kašna se čtyřmi

ženskými postavami. Kolem se líně potulovali holubi a toulaví

psi. Stál jsem na náměstí a opačným koncem tužky jsem kreslil do

prachu u lavičky matčin profil. Netušil jsem, proč jsem měl

potřebu to udělat. Vrátil jsem se do auta a zase jsme odjeli. O

několik let později dům do základů vyhořel. Zůstala z něj jenom

zeď, kterou jsem viděl. Ten den jsem měl ale dojem, že dům bude

stát přinejmenším do té doby, pokud bude naživu onen drobný

Španěl, který uvnitř kdysi maloval.

/233

„Maluješ další obrazy?“ zeptal se Avraham Cutler.

„Uvažuju o tom.“

„Co na tvé malování říká rebe?“

„Nikdy jsem se ho na to neptal.“

Podíval se na mě a významně se pousmál. „Náš rebe je

moudrý muž.“

Přijeli jsme před smetanově natřenou třípatrovou budovu na

široké třídě lemované stromy. Zaparkoval a oba jsme vešli

dovnitř. Prohlédl jsem si učebny, kanceláře, jídelnu, společenský

sál a malou tělocvičnu.

„Společenský sál slouží jako synagoga,“ informoval mě.

„Kolik máte studentů?“

„Sto sedmdesát dva. Všem je přes šestnáct let. Stravují se tu a

bydlí tady. Před šesti lety tu nebylo nic. Tohle býval činžovní

dům. Můžeš tu s námi jíst, když budeš chtít. Kdybys potřeboval,

máme volný pokoj.“

„Mám kde bydlet.“

„Tvůj otec říkal, že strávíš v Paříži tři týdny.“

„Ještě nevím.“

Podíval se na mě.

„Možná zůstanu déle,“ řekl jsem.

„V tom případě tady budeš kdykoli vítán.“

Ten večer jsem se s nimi najedl. V jídelně bylo plno a hlučno.

Ješiva byla v provozu po celý rok, léto nevyjímaje. Pořád

dokola mě představovali jako Ašera Lva, syna reba Arje Lva.

Otce znali všichni.

Po večeři mě odvezl do hotelu. „Chodíš do muzeí?“

„Ano.“

„Je to nádherné město. Kde ses naučil tak dobře

francouzsky?“

Když jsem mu odpověděl, zasvěceně se usmál. „Ano,“

přikývl. „Náš rebe je velice moudrý muž.“

Zavolal mi druhý den ráno. Nějaký ladovský Žid cestuje z

Izraele za rebem a ve středu večer bude mít v ješivě přednášku.

Chtěl bych přijít? Chtěl.

Přednášející byl vysoký hubený muž se světlým plnovousem

a jemnýma rukama. Po přednášce jsem se mu představil.

„Á, už vím,“ zamumlal. „Malíř.“

„Vy znáte mého otce?“

„Kdo by neznal reba Arje Lva?“

Podal jsem mu bílou obálku. „Mohl byste mu předat tohle?“

/234

„Ovšem.“ Strčil si obálku do kapsy. „Ještě maluješ?“

„Ano.“

Příští týden mi někdo nechal u Avrahama Cutlera dopis. Jel

jsem si ho do ješivy vyzvednou taxíkem. Byl od rodičů.

Nechápali, proč chci zůstat v Evropě, ale oba respektovali má

přání. Nebyl jsem žádné dítě. Otec mi poslal požehnání.

O několik dní později mi přišel do hotelu dopis od matky.

Stýskalo se jí po mně. Byla by raději, kdybych nemusel zůstávat v

Evropě. Přála mi vše, co jsem si přál já sám, a mimo jiné psala, že

otec opět pravidelně cestuje pro rebeho.

Pronajal jsem si třípokojový byt dva bloky od ješivy a v jedné

z místností jsem si zařídil ateliér. V nedaleké ulici jsem objevil

potřeby pro výtvarníky. Požádal jsem Avrahama Cutlera, aby mi

pomohl odvézt do bytu plátna, barvy a stojan.

„Hodláš se tady usadit na deset let?“ zeptal se mě udýchaným

hlasem, když stoupal s nákladem napínacích rámů po úzkém

dřevěném schodišti.

„Na jeden nebo dva roky.“

„V tom případě bys měl zavítat do některé z našich rodin.

Není dobré být pořád sám.“

Byt byl v nejvyšším patře čtyřpatrového domu bez výtahu,

odkud byly vidět střechy a komíny okolních budov. Okna byla

veliká, sahající téměř od podlahy až ke stropu. Visely na nich

záclony a závěsy.

Ještě v srpnu toho roku jsem začal malovat nový obraz –

starce s holuby na Piazza del Duomo. Napsal jsem Anně

Schaefferové, abych ji ujistil, že jsem naživu, daří se mi dobře a

pracuji v Paříži. Odpověď přišla obratem. Teď je ze mne

opravdový malíř, psala. Ašer Lev v Paříži. To mělo hezký zvuk.

Ašer Lev v Paříži. Měl bych se vyhýbat kavárnám a nočnímu

životu a malovat obrazy, z nichž bychom oba zbohatli. Měl bych

se držet stranou umělců z pařížské Nové školy; byli to samí

ustrašení otravové. Měl bych malovat a malovat a snažit se, aby

byla šťastná a bohatá. O Jákobu Kahnovi se ani slovem nezmínila.

O čtyři týdny později, když Paříž poprvé ucítila podzimní

chlad, jsem od ní dostal balíček. Otevřel jsem ho a uvnitř jsem

našel nový tmavomodrý baret. Na přiloženém listku stálo:

„Nemožnému mladému muži nemožná stará baba. Líbá Anna.“

Zavřel jsem baret do zásuvky a dál jsem nosil svou rybářskou

čapku.

/235

Vzpomínám si na zimní déšť, který omýval střechy domů a

tvořil skvrny na bezových fasádách. Dům stál na konci prudce se

svažující dlážděné uličky a z oken bytu byly vidět proudy vody u

kamenných obrubníků, stáčejících se k hlavní třídě dole. V dešti

bylo chladno, ale já v něm nemusel chodit moc často. Bydlel a

maloval jsem v bytě; jíst jsem chodil do jídelny v ješivě, modlit

do synagogy, kam jsem občas zašel na přednášku o chasidismu.

Když byl venku jasný a klidný zimní den, cítil jsem, že musím

pryč z bytu. Procházel jsem se pod kaštany na hlavních třídách

nebo jsem jel metrem do Louvrů nebo do Míčovny nedaleko

náměstí Svornosti. Nedržel jsem se stranou umělců pařížské Nové

školy, jak jsou někdy nazýváni; a nepřipadalo mi, že by byli

otravní.

Plátna jsem si napnul sám. Stála opřená o zeď v místnosti, z

níž jsem si udělal ateliér. Časně ráno jsem se vždycky pomodlil a

zašel se nasnídat do ješivy. Potom jsem se vrátil zpátky po hlavní

třídě a strmou uličkou. Ulice byly v té době plné školáků, mužů

odjíždějících v malých vozech a obchodníků otvírajících své

obchody. Vyšel jsem po úzkém schodišti do svého bytu, vstoupil

do ateliéru a hleděl na bělostná plátna u zdi.

Týdny míjely a pomalu se měnily v měsíce. Pršelo. Obloha

teď byla většinou tmavá. Úzkou uličkou chodilo jenom málo lidí.

Plátna zůstala prázdná.

Daleko od mého světa, v bytě, k němuž mě vůbec nic

nepoutalo, jsem začal objevovat vlastní vzpomínky, dlouho zaváté

bolestí a časem, které pomalu vynesl na povrch pohled na čekající

bílá plátna a zimní opuštěnost téhle pařížské uličky. Nadešel čas.

Kdysi jsem maloval svou viditelnou ulici, dokud nezbylo nic, co

by na plátně chybělo. Teď jsem musel namalovat ulici, která vidět

nebyla.

Vzpomněl jsem si na svého mytického předka. Nikdy mi

nedělalo potíže představit si ho. Jenomže tentokrát jsem si

vybavoval příběhy, vyprávěné užaslému dítěti, o Židovi, který

přinesl bohatství jednomu ruskému šlechtici jako správce jeho

majetku. Šlechtic byl despotický gój, zvrhlík, jehož zhýralost

rostla zároveň s jeho bohatstvím. Onen Žid, můj mytický předek,

mu přinesl ještě větší bohatství. Šlechtic během nekonečných

záchvatů opilecké nepříčetnosti vraždil poddané. Jednou od

pohozené louče vzplanuly domy a celá vesnice lehla popelem.

Takoví jsou gójové, šeptali dítěti. Něco takového by Židé nikdy

/236

neudělali. Ale ten Žid mu přinesl bohatství, špitlo dítě udiveně.

Nemůže za to taky trochu? Tu otázku nikdy nevyslovilo nahlas.

Muž, který byl kdysi oním dítětem, si otázku položil znovu a říkal

si, jestli dobrodení a cesty mytického předka nevzešly ze

vzpomínek na křik a hořící těla. Na světě musela být nastolena

rovnováha: z ďábelského muselo vzejít smysluplné. Modeloval

tenhle sny pronásledovaný Žid zbytek svého života sochu z

děsuplných nocí?

To jsem nevěděl. Ale tušil jsem, že to tak bylo.

Začal jsem malovat svého mytického předka. Maloval jsem

ho teď pořád dokola, zámožného, na cestách, uprostřed plamenů a

smrti a snů, vyčerpaného Žida, cestujícího, aby nastolil na světě

rovnováhu.

Vzpomněl jsem si na svého dědečka, učence, poustevníka,

který přebýval ve studovnách synagog a akademií. Co jej přimělo

k tomu, aby se z poustevníka a učence stal vyslancem rebeho

otce? Vyvolalo snad vzpomínku na cesty jeho předka setkání s

oním cestujícím ladovským Židem? Uvažoval jsem, jak mohl

cestující předek tak najednou proměnit poustevníka v cestujícího

chasida. Přecházelo snad z generace na generaci něco

neviditelného, co se v každém jedinci probudilo v ten pravý

okamžik?

To jsem nevěděl. Tušil jsem ale, že to tak bylo.

Maloval jsem svého dědečka. Maloval jsem ho pořád dokola,

usazeného v zaprášených místnostech s posvátnými knihami,

cestujícího po nekonečných ruských stepích, mrtvého na tmavé

ulici se sekyrou v hlavě. Jeho cesta zůstala nedokončená.

Za oknem padal sníh. Ledový vítr se proháněl ulicemi a

shazoval poslední suché listy ze stromů.

Vzpomněl jsem si na otce v době, kdy byla matka nemocná.

Její nemoc ho tížila stejně jako jeho vlastní neschopnost cestovat

pro rebeho. Nikdy jsem to utrpení nedokázal pochopit. Ted’ mě

napadlo, jestli pro něj cestování neznamenalo víc než jen způsob,

jak přivést Boha na svět. Bylo snad jeho cestování nevědomým

pokáním? V mlhavé minulosti vyhořela jakási vesnice a zahynuli

lidé. Gemara nám říká, že člověk, který zabije jiného člověka,

nezabije jenom jednoho jedince, ale i všechny děti a děti dětí,

které by onen jedinec mohl přivést na svět. Tradice vznikají silou

prvotního podnětu, který přenese činy a myšlenky přes celá

staletí. Byla snad smrt těch ubožáků, kteří uhořeli, takovým

podnětem? Mělo pokání mého prapředka zasáhnout všechny

/237

generace našeho rodu? Přenesl nevědomky potřebu takového činu

na své děti; přenesly ji i ony na své potomky?

To jsem nevěděl. Tušil jsem ale, že to tak bylo.

Vzpomněl jsem si na matku a nekonečné tiché hovory, které

vedli s otcem, když jsem byl ještě malý. Bezpochyby vytušila, jak

hluboký byl jeho vztah k cestování. I ona mi vyprávěla o mém

mytickém předkovi. Je možné, že nějak mlhavě chápala

skutečnou podstatu cestování mého předka? Pokud ano, spojila

nedokončenou práci svého bratra s prvními cestami mého otce, a

aniž si byla plně vědoma svého jednání, navázala tak na pokání?

Přerušil jsem snad já jakési věčné pokání tím, že jsem cítil

potřebu dát smysl papíru a plátnu, a ne lidem a událostem?

To jsem nevěděl.

Myslel jsem na matku a začal cítit něco z jejích let mučivé

úzkosti. Ocitla se mezi dvěma různými způsoby, jak dát životu

smysl, a zároveň byla plná obav a vzpomínek. Střídavě ji to táhlo

ke mně a k mému otci, aby každému z nás pomohla jeho životní

smysl udržet, a nehledě na svá muka se nám rozdávala celou svou

drobnou bytostí. Maluj hezké obrázky, Ašere, říkávala mi. Udělej

něco pro to, aby byl svět hezký. Ukaž mi nějaké pěkné kresby,

Ašere. Proč jsi přestal kreslit? Během těch mrtvých let udržovala

můj talent při životě; sama se udržovala naživu tím, že považovala

za svoji povinnost pokračovat v práci svého bratra, a mého otce

udržela naživu, když mu umožnila opět začít s cestováním. Měla

pochopení pro oba tolik odlišné světy. Udržovala při životě nejen

je, ale i sebe samu. já jsem tak obrovské vzepětí vůle vnímal

jenom matně. Vycítil jsem ale její muka teď, když čekala u okna v

obýváku na svého manžela a syna. Na co myslela, když stála u

okna? Na telefonát, kdy otci sdělili, že její bratr zemřel? Bude

celý zbytek svého života v obavách čekat na mě, na otce, na oba –

jako kdysi čekávala na můj návrat z muzea a na otcův návrat z

cesty, když venku právě zuřila sněhová bouře? Už jsem její úzkost

dokázal pochopit; viděl jsem ji před sebou, jak čeká a děsí se

okamžiku, kdy jí přinesou mrtvého, kterého milovala. Cítil jsem

její úzkost.

Potom jsem zjistil, že už nemohu malovat. Procházel jsem se

zimními ulicemi a cítil chlad města. Padal sníh i déšť a město

vypadalo pod temnou oblohou pochmurně a omšele. Procházel

jsem muzea a galerie. Toulal jsem se křivolakými uličkami

Montmartru a nahlížel zamlženými okny do obchodů a restaurací.

Po nekonečných schodech jsem vystoupil do katedrály Sacré-

/238

Coeur a bloumal jejím strašidelným přítmím. Vzpomínám si, mezi

mými procházkami a touláním jsem si pravidelně psal s rodiči a s

Annou Schaefferovou. Otec upadl a zlomil si nohu, ale už byl v

pořádku. Výstava Jákoba Kahna měla velice příznivý ohlas.

Strýček byl v pořádku. Judel Krinský také. Bylo to všechno dost

mlhavé. Dokonce i mé procházky a toulání jako by se ztrácely v

mlze. Nemohl jsem malovat.

Déšť ustal. Vyjasnilo se a začalo se oteplovat. V jedné

kavárně nedaleko katedrály Sacré-Coeur jsem se jednou u

sklenice teplé koly přistihl, jak kreslím obrysy Piety z dómu na

červený ubrus. Zíral jsem na kresbu, zaplatil jsem a vrátil se

zpátky do bytu.

Posadil jsem se ke stolu a nakreslil Pietu znovu. Obličeje

postav jsem nechal prázdné. Potřetí jsem z obou Marií udělal

vousaté muže a z ústřední postavy jednu z Marií. Potom jsem

nakreslil samotnou ústřední postavu Ježíše se skloněnou hlavou a

zkroucenou rukou. Samotného a bez pomoci. Vyšel jsem z bytu a

sešel po úzkých schodech na ulici. Cestou pod stromořadím

lemujícím širokou třídu jsem ke svému překvapení zjistil, že

stromy jsou obsypány zelenými pupeny. Že by už zima skončila?

Přišlo jaro?

Vrátil jsem se do bytu, posadil se ke stolu a přemýšlel o

Davidovi a jeho posunu v prostoru a času. Prohlédl jsem si obraz

starce s holuby, opřený o zeď. A právě tehdy to přišlo, i když

mám pocit, že se to blížilo už dlouho, jenomže já to v sobě dusil v

naději, že to potlačím. Něco takového se ale potlačit nedá.

Naopak, spíš to zadusí vás. Věděl jsem, že jiná cesta neexistuje.

Nikdo netvrdí, že člověk musí malovat trápení a utrpení. Pokud

však cítí vnitřní potřebu, nemá na vybranou.

Studie k obrazu na sebe nenechaly dlouho čekat. Zanedlouho

jsem je odložil. Byl Pesach, čas odpočinku.

Jednoho teplého jarního dne, kdy do ateliéru svítilo slunce

vysokým oknem a kaštany na ulici už byly obsypané listím, jsem

začal malovat. Naskicoval jsem si obraz uhlem na veliké plátno.

Nakreslil jsem dlouhou vertikálu dřevěného rámu uprostřed okna

v obýváku v našem brooklynském bytě a šikmou horizontálu

spodní části žaluzie, jak se obvykle zasekla kousek pod horním

rámem. Za oběma rameny jsem nakreslil matku s pravou rukou

opřenou o pravé křídlo okna nahoře, levou o rám nad sebou a s

očima prosvítajícíma hned za svislým ramenem. Nakreslil jsem

domy v naší ulici, šikmé žaluzie a svislé a vodorovné linie

/239

blízkých a vzdálených telefonních sloupů. Potom jsem nechal

obraz být. Vrátil jsem se druhý den a trochu přepracoval symetrii

jeho tvarů. Pak jsem začal malovat – okrem a šedí, temně

kouřovým alizarinem, odstíny pruské a kobaltové modři. Dlouho

jsem pracoval na matčiných očích a obličeji. Použil jsem sikativ a

obraz byl zanedlouho suchý. Sundal jsem plátno ze stojanu a opřel

ho o zeď. Měl jsem nejasný pocit, jako bych byl nečistý, jako

kdybych zradil přítele.

Následující den jsem pověsil na stojan nové plátno. Bylo malé

a já měl za to, že ho zaplním rychle. Zjistil jsem však, že nemohu

malovat. Stál jsem a hleděl na plátno neschopen pohybu. Odložil

jsem uhel a zkusil jsem kreslit na papír. Ani to nešlo. Vyšel jsem z

domu a zamířil dlážděnou uličkou na hlavní třídu. Pod stromy se

procházely dívky v letních šatech. Vrátil jsem se do bytu a díval

se na prázdné plátno. Byl jsem celý propocený. Sundal jsem

plátno ze stojanu a vrátil tam velké plátno s matkou. Dlouho jsem

se na plátno díval a věděl jsem, že není hotové. Byl to dobrý

obraz, ale nebyl úplný. Telefonní sloupy jenom vzdáleně

připomínaly strašnou skutečnost ukřižování. Obraz nevyjadřoval

přesně to, co jsem chtěl vyjádřit; nebyla v něm taková úzkost a

utrpení, jakou jsem tam chtěl mít. Jakýsi varovný hlas říkal

neslyšně cosi o podvodu.

Vytvořil jsem něco neúplného. Cítil jsem, jak moc tomu něco

chybí. „Dokážeš pochopit, jaké to je, když je něco neúplné?“

zeptala se mě jednou matka. Pochopil jsem to.

Otočil jsem se k obrazu zády a šel jsem do ješivy. Navečeřel

jsem se a pomodlil večerní modlitbu. Vrátil jsem se do bytu. Na

dlážděné ulici pod mým oknem si hrály děti. Hleděl jsem na obraz

a hrůzou mě až mrazilo. Pak jsem si lehnul do postele a potmě

jsem poslouchal zvuky, přicházející otevřeným oknem z ulice:

hádku, vzdálený kašel, projíždějící auto, dětský křik – to všechno

přes závoj mého pocitu mrazivé hrůzy. Skoro jsem nespal. Když

jsem se ráno probudil, pomodlil jsem se a bylo mi jasné, co

musím udělat.

Ovšem, nemusel jsem se do toho pouštět. Kdo to měl vědět?

Záleželo snad někomu na tom, že mi nějaký obraz připadal

neúplný? Koho zajímal můj němý křik podvodníka? Jenom Jákob

Kahn a jeden dva další lidé by jeho neúplnost poznali. Ani oni by

však nikdy nepoznali, jak neúplný opravdu byl, byť by to byl

dobrý obraz. Věděl bych to jenom já.

/240

Kdybych ho nechal neúplný, stala by se ze mě děvka. Bylo by

pak jednodušší nechat neúplnou budoucí práci. Bylo by pak

mnohem těžší čerpat z onoho bolestného vzepětí úsilí, které v

tvůrčí práci odlišuje poctivost a podvod. Nechtěl jsem se stát

děvkou své vlastní existenci. Chápete to? Nechtěl jsem se kvůli

vlastní existenci prostituovat.

Napnul jsem plátno stejných rozměrů, jako měl obraz na

stojanu. Obraz jsem opřel o zeď a místo něj jsem pověsil prázdné

plátno. Uhlem jsem nakreslil rám okna v obýváku našeho

brooklynského bytu. Nakreslil jsem dřevěné rameno, rozdělující

okno a šikmou spodní část žaluzie několik centimetrů pod horním

okrajem obrazu. Před oknem – tentokrát ne vzadu, ale před ním –

jsem nakreslil matku v županu s rukama rozpaženýma rovnoběžně

s žaluzií, se zápěstími přivázanými provázky od žaluzie, nohama

přivázanýma za kotníky k svislému rámu uprostřed dalším

provázkem od žaluzie. Tělo měla prohnuté a hlavu pootočenou.

Napravo od ní stál otec v klobouku a plášti a s kufříkem v ruce.

Sebe jsem nakreslil nalevo od ní. Oblečení jsem měl umazané od

barev, na hlavě rybářskou čapku a v rukou paletu a dlouhý štětec

připomínající kopí. Přehnal jsem velikost palety i otcova kufříku.

Dívali jsme se na matku a zároveň na sebe. Matčinu hlavu jsem

rovnoměrně rozdělil na části, z nichž jedna hleděla na mě, druhá

na otce a třetí vzhůru. Utrpení a mučivou úzkost, které jsem v ní

cítil, jsem vložil do jejích úst, do křivky jejího krku, do

prohnutého těla, do drobných zaťatých pěstí a štíhlých nohou,

směřujících přímo dolů. Nanesl jsem na uhel fixativ a začal jsem

malovat barvami stejných odstínů jako poprvé – okrem, šedí,

alizarinem a pařížskou a kobaltovou modří. Do svých vlasů a

vousů jsem přidal trochu sieny pálené a kadmiové červeni.

Maloval jsem rychle, v podivuhodně chladnokrevném návalu

energie. Za všechnu bolest, kterou jsi musela vytrpět, mami. Za

všechno utrpení, které sis prožila a ještě prožiješ. Za všechnu

bolest, kterou ti způsobí tenhle obraz. Za to nevyslovitelné

tajemství, které přivádí na svět dobré otce a syny a nechá matku,

ať přihlíží, jak se pokoušejí jeden druhého zardousit. Za Pána

světa, jehož světu plnému utrpení nerozumím. Za děsivé sny, za

noci čekání, za vzpomínky na mrtvé, za lásku, kterou k tobě cítím,

za všechno, na co si vzpomínám, a za všechno, co bych si měl

pamatovat, ale co jsem zapomněl, za všechno, co jsem svým

obrazem způsobil, když jsem jako zbožný Žid namaloval

ukřižování, protože v mé náboženské tradici neexistovala žádná

/241

estetická forma, do níž bych mohl vložit obraz nejvyšší úzkosti a

utrpení.

Nevzpomínám si, jak dlouho jsem ten obraz maloval. Jednoho

dne, kdy letní deštík zchladil ulice a stékal v proudech po mém

okně, byl konečně hotový. Díval jsem se na něj a věděl jsem, že je

to dobrý obraz. Nechal jsem ho na stojanu a šel jsem se v dešti

najíst a pomodlit do ješivy. Potom jsem se procházel ulicemi a

cítil déšť na obličeji a vzpomínal jsem, jak jsem kdysi pozoroval

déšť v jiné ulici okny, která vypadala najednou tak vzdálená, že

jsem je chtěl znovu vidět.

O několik dní později jsem neměl daleko k tomu, abych

obrazy zničil. Namaloval jsem je; to stačilo. Není nutné, aby

existovaly dál. Zničit jsem je ale nedokázal. Začal jsem malovat

jako nepříčetný. Celé léto jsem maloval zasuté vzpomínky z naší

ulice. Někdy v tu dobu mě Avraham Cutler představil jedné

rodině. Setkal jsem se s dívkou s krátce zastřiženými tmavými

vlasy a hnědýma očima. Později přišla další setkání. Někdo kdysi

řekl, že jsou věci, o nichž bychom měli psát hodně nebo vůbec. O

těchhle setkáních nebudu raději psát vůbec.

Jednoho podzimního dne se u mě během svého evropského

lovu talentů stavila Anna Schaefferová. Zestárla. Byla elegantní a

zámožná.

Dlouho hleděla na oba velké obrazy.

„To jsou ukřižování,“ pronesla velice potichu.

Mlčel jsem.

„Ašere Lve,“ zamumlala. „Ašere Lve.“ Zdálo se, jako by to

bylo vše, co byla schopná pronést. Zírala na obrazy. Po dlouhé

době se otočila ke mně a řekla: „Oba ty obrazy jsou výborné.“

Potom dodala: „Tenhle je pravdivější,“ a ukázala na druhé plátno.

Nic jsem na to neřekl.

Znovu se zahleděla na obrazy. „Co budeš dělat teď?“ zeptala

se nakonec. „Nevím.“

„Vrátíš se do Ameriky na výstavu?“

„Ano.“

Chvíli jsme oba mlčky hleděli na obrazy. „Jak se daří Jákobu

Kahnovi?“ zeptal jsem se. „Pracuje na tom, aby se dožil

devadesátky.“ Po chvíli řekla: „Kde máš ten baret, co jsem ti

poslala?“

„V šuplíku.“

„Měl bys ho nosit.“

„Nechci.“

/242

„No dobrá,“ řekla vlídně. „Teď běž, prosím tě, na hodně

dlouhou procházku.“

Potřásli jsme si rukama. Celé hodiny jsem chodil úzkými

uličkami a širokými třídami. Když jsem se vrátil, obrazy byly

pryč. Podíval jsem se z okna pokoje, kde jsem měl ateliér, a

rozplakal jsem se.

Za několik týdnů mi napsala, že obrazy dorazily v pořádku.

Výstavu naplánovala na únor. Neměl bych nic proti tomu, kdyby

nazvala dva velké obrazy Brooklynské ukřižování I a

Brooklynské ukřižování II? Potřebovala názvy kvůli katalogu.

Odepsal jsem, že mi názvy připadají vhodné.

Týdny míjely. Listy opadaly ze stromů. Město se ochladilo a

potemnělo. Chodil jsem po ulicích. Vrátil jsem se do Bateau

Lavoir. Chodil jsem do muzeí a galerií. Dlouhé hodiny jsem trávil

s dívkou a její rodinou. Děsil jsem se nadcházející hrůzy.

Poslední lednový týden jsem odletěl do New Yorku. Letadlo

přistálo ve sněhové bouři pět dní před vernisáží mé výstavy.

/243

Kapitola čtrnáctá

14

O příletu domů jsem rodičům nedal vědět nic konkrétního.

Nechtěl jsem, aby si matka dělala starosti nebo mi chodila naproti

na letiště. Domů jsem si vzal taxíka. Když jsem stál ve sněhu na

ulici, podíval jsem se na okno našeho obýváku. Bylo tmavé.

Výtahem jsem vyjel do druhého patra a vešel do bytu. Prošel

jsem všechny místnosti a rozsvěcoval světla – na chodbě, v

obýváku, v kuchyni, v ložnici rodičů, v mém pokoji. Na postelích

byly přehozy. Lednička potichu vrčela. V bytě bylo čisto a

uklizeno. Jemně rezonoval svým vlastním tichem.

Odnesl jsem si tašku do pokoje. Vrátil jsem se na chodbu a

otevřel skříň. Když otec nebyl na cestách, jeho černá kožená taška

obvykle ležela ve vrchní přihrádce. Tentokrát tam nebyla. Pověsil

jsem si kabát a rybářskou čapku položil na polici. Na tyči visela

prázdná dřevěná ramínka. Potichu zaklapala, když jsem po nich

přejel rukou.

Šel jsem zpátky do svého pokoje a zůstal stát ve dveřích.

Najednou jako by se zmenšil. Krcálek, říkal mu strýček Jicchak.

Přetřená židle, stůl a prádelník vypadaly jako hračky. Vybalil

jsem a svlékl jsem se. Uvažoval jsem, kde je matka. Na schůzi u

rebeho? U přátel? Přešel jsem k oknu a hleděl na padající sníh.

Hustě se snášel na tmavé domy. Popelnice dole na dvorku měly

bílé čepice. Stál jsem u okna a dlouho pozoroval sníh. Nakonec

jsem se otočil a pomalu jsem se rozhlížel po pokoji – malá židle,

stolek, prádelník; dřevěná postel s hnědozeleným vlněným

přehozem; vínově červené linoleum na podlaze. Během mé

půldruhaleté nepřítomnosti se v pokoji malovalo. Dírky po

napínáčcích, které kdysi držely reprodukce, byly zahlazené. Stěny

byly hladké, bílé a prázdné. Leskly se na světle, které se linulo ze

stejného stropního stínítka z matného skla, jaké tam viselo

odjakživa. Opravdu jsem v tomhle pokojíku prožil tolik let?

Podíval jsem se na hodinky. Bylo skoro půl dvanácté.

Vzpomněl jsem si, že jsem nechal rozsvíceno v ložnici u rodičů.

Prošel jsem chodbou kolem kuchyně a vstoupil dovnitř. U stěny

napravo stála velká dvojitá postel s bleděmodrým vlněným

přehozem. Otcův psací stůl z tmavého dřeva stál nalevo. Byl plný

papírů, knih a starých čísel časopisů Time a Newsweek. Na bílých

stěnách viselo několik zarámovaných výšivek s květinami a ptáky.

/244

Na matčině prádelníku stály fotografie rodiny její sestry Ley. Otec

na prádelníku žádné neměl. Tmavý květovaný koberec byl

nedávno vyčištěný; ještě z něho byla slabě cítit štiplavá vůně.

Vdechoval jsem ji do sebe. Podíval jsem se na postel a vzpomněl

jsem si na vůni matčiny nemoci. Viděl jsem ji před sebou, jak leží

pod zelenou přikrývkou, celá pohublá, jako by ani nežila. Tady

máš ptáky a květiny, mami. Chtěl jsem, aby byl svět krásný,

mami. Uzdravím tě. Kdysi jsem si myslel, že obrázek v sobě

skrývá moc, že čáry a tvary nakreslil prostřednictvím mé ruky Pán

světa, že díky obrázku může být svět lepší, hezčí, udělat matce

radost, uzdravit ji. Ještě ti není dobře, mami? Nakreslím ti další

ptáky a květiny. Byl jsem přesvědčen o tom, že mi tu schopnost

posílá Pán světa v noci po andělech, kteří nade mnou bděli ve

spánku. Michael ať dlí po mé pravici; Gabriel po levici; přede

mnou Uriel; za mnou Rafael. Podíval jsem se na postel a měl jsem

dojem, jako bych tam viděl otce, ležícího, se zrzavým

plnovousem vyčnívajícím přes okraj zelené přikrývky. Zhasnul

jsem a šel jsem do kuchyně. Zadíval jsem se na stůl. Zdálo se mi,

že na něm leží knihy, ale byl prázdný. V ledničce nebylo žádné

mléko. Zhasnul jsem a prošel chodbou do obýváku.

U stěny vedle okna stál matčin psací stůl. Opodál stály

knihovny. Žaluzie na oknech byly stažené. U okna stála matka s

pohledem upřeným na ulici. Stála na okně s pažemi přivázanými k

povytažené žaluzii a nohama k dřevěnému sloupku, rozdělujícímu

okno na dva vysoké obdélníky. Stál tam otec; stál –

Zhasnul jsem a vrátil jsem se chodbou do svého pokoje.

Posadil jsem se na postel. Uvnitř jsem se chvěl zimou a v hlavě

mi pulsovala krev. Podíval jsem se na hodinky. Blížila se půlnoc.

Po chvíli jsem se zvedl a šel k telefonu na chodbě. Vyhledal jsem

si jisté číslo a vytočil ho. Telefon vyzváněl dlouho, než ho někdo

zvedl.

„Ano? Prosím?“ Hlas měl ospalý a podrážděný.

„To je rav Dorochoff?“

„Ano. Kdo je tam?“ Mluvil v jidiš.

„Ašer Lev.“

Nastalo ticho.

„Rave Dorochoffe?“

„Překvapil jsi mne, Ašere Lve,“ pravil už docela probuzeným

hlasem. „Odkud voláš?“

„Z bytu.“

„Ty jsi doma?“

/245

„Ano. Omlouvám se, že vás ruším tak pozdě. Nevíte, kde jsou

moji rodiče?“

„Ach, ano,“ řekl. „Neřekli mi, že se vrátíš dnes.“

„Oni to nevěděli.“

„Jsou na Chicagské univerzitě.“

Mlčel jsem.

„Ašere?“

„Ano.“

„Je tam jakási konference o problémech s náboženstvím na

školách. Tvoji rodiče se jí účastní. Mají se vrátit zítra.“

„Děkuju,“ řekl jsem.

„Vítám tě doma, Ašere Lve.“ Řekl to laskavě. „Rebe bude

potěšen, až zjistí, že ses vrátil.“

Zavěsil jsem a rozhlížel jsem se po bílých stěnách na chodbě.

Pak jsem se vrátil do svého pokoje a převlékl jsem se do pyžama.

Podíval jsem se na stěnu u polštáře, kde jsem kdysi nevědomky

nakreslil svého mytického předka. Kresba byla přemalovaná.

Zmizela. Zhasnul jsem a lehnul jsem si. Postel mi byla malá a

nepohodlná. Dej, ať ulehnu v pokoji a opět se v pokoji probudím.

Ať mě netíží myšlenky, zlé sny ani zlé představy. Ať je můj

odpočinek před Tebou dokonalý.

Spal jsem špatně. Jednou jsem se v noci probudil a měl jsem

dojem, jako bych slyšel matku zpívat nezvykle tichým hlasem

nějakou jidiš melodii.

Druhý den jsem odešel z bytu brzy. Bylo šedivé a chladné

ráno. Světla na ulicích ještě svítila. Sníh už nepadal. Hlavní ulice

byla místy úplně zavátá. Šel jsem opatrně cestičkami, které prošli

lidé přede mnou. Ulice vypadala jako tichá, přízračná, ponurá

krajina zapadaných automobilů, tmavých domů a unavených

sromů obtěžkaných sněhem.

Šel jsem do synagogy na ranní bohoslužbu. Když skončila,

několik mužů mě přišlo vřele přivítat. Vítej, Ašere Lve. Vítej

doma. Jak jsem se měl? Kde jsem byl? Jaké to bylo v Evropě? Jsi

nějaký pohublý. Nezhubnul jsi? Vítej, Ašere Lve. Buď zdráv.

Zaslechl jsem, jak někdo volá mé jméno. Když jsem se otočil,

spatřil jsem mašgiacha, rava Josefa Cutlera. Byl trošku shrbený a

dlouhý tmavý plnovous mu začal šedivět. Potřásl mi rukou. Byla

bílá a suchá. Vítám tě, chlapče. Odkašlal si. Mluvil chraplavým

hlasem. Jak se mi daří? Kdy jsem se vrátil? Celou dobu mi třásl

rukou. Měl zřejmě velkou radost, že mě vidí.

/246

Podal jsem mu zalepenou bílou obálku od jeho syna

Avrahama z Paříže.

„Jak se daří mému synovi?“ zeptal se nedočkavě. Znovu se

rozkašlal. „Jsem dost nastydlý,“ dodal. „Dobře.“

„Dlouho jsem ho neviděl. Doufáme, že přijede do Ameriky,

aby s námi a s rebem oslavil Pesach. Pomohl ti?“

Vzpomněl jsem si, jak mi Avraham Cutler pomáhal s

malířskými potřebami do čtvrtého patra. „Ano.“

„To jsem rád.“

Některé z nich jsem použil k ukřižování, napadlo mě.

„Zdržíš se tady?“ zeptal se mašgiach.

„Ano.“

Rozkašlal se. Chvíli popadal dech a potom řekl: „Mohl bys

zaskočit ke mně do kanceláře na kus řeči. Chtěl bych vědět, jak na

tom můj Avraham je.“

Zahalil se do dlouhého tmavého kabátu a s rameny mírně

shrbenými odešel ven. Díval jsem se, jak vychází ze dveří

synagogy. Tak rychle zestárnul.

Obul jsem si galoše, oblékl kabát, nasadil rybářskou čapku a

odešel ze synagogy. Cestou jsem koupil v hokynářství mléko,

rohlíky a vejce. Hlavní ulici právě protahovaly sněhové pluhy.

Vrátil jsem se do bytu a nasnídal jsem se. Potom jsem po sobě

umyl a utřel nádobí a uklidil ho. Šel jsem do obýváku a díval jsem

se z okna na ulici. Pomalu se začínala probouzet a setřásat ze sebe

příkrov sněhu.

Zazvonil telefon. Zamířil jsem rychle na chodbu a zvedl

sluchátko.

„Pan Ašer Lev?“ zeptala se spojovatelka. „Máte meziměstský

hovor.“

„Ano, tady Ašer Lev.“

„Okamžik. Můžete mluvit.“

„Ašere?“ To byla matka. Hlas se jí trošku chvěl. „Mami?“

Cítil jsem, jak mi buší srdce.

„Už jsi doma, Ašere. Mysleli jsem, že se vrátíš ve čtvrtek.

Ráno nám volal rav Dorochoff. Jak se máš, Ašere?“

„Dobře, mami.“

„Proč jsi nám nedal vědět, kdy se vrátíš? Jsi v pořádku?

Snídal jsi?“

„Snídal, mami.“

„Jsem ráda, že tě zase slyším, Ašere. Počkej. Chce s tebou

mluvit tatínek.“

/247

Chvíli bylo ticho.

„Ašere?“ Hlas měl hluboký a silný. „Ano, tati.“

„Vítám tě doma, Ašere. Omlouvám se za ten zmatek. Z tvého

dopisu jsme měli dojem, že se vrátíš těsně před výstavou. Promiň,

Ašere. Jsi v pořádku?“

„Jsem, tati.“

„Letíme zpátky odpoledne. Už přestalo v New Yorku sněžit?“

„Ano.“

„Dá-li Bůh, uvidíme se tedy večer. Jsem rád, že tě slyším,

Ašere. Na shledanou.“

„Na shledanou, tati.“

„Na shledanou, Ašere,“ řekla matka do sluchátka. „Ahoj,

mami.“

Zavěsil jsem. Hleděl jsem na telefon. Stál jsem tam a nemohl

jsem z něj spustit oči. Pak jsem se roztřásl. Opřel jsem se o stěnu,

ale nemohl jsem se zklidnit. Vzal jsem si galoše, kabát a čapku a

vyšel jsem na chladnou, zasněženou ulici.

Bylo něco po deváté hodině. Hlavní ulicí se pomalu táhnul

had automobilů ranní špičky. Vál ledový vítr, ženoucí prašný sníh

proti domům a automobilům. Cítil jsem sníh na tvářích a v očích.

Šel jsem a myslel na rodiče. Vítr mi profukoval kabát. Vousy

jsem měl samý sníh. Kde to jsem? Co je tohle za nároží? Došel

jsem na roh domu, který jsem poznal i přes hromady sněhu, za

nimiž vypadal docela jinak. Tabuli se jménem ulice zakrýval sníh.

Vydal jsem se tím směrem. Osamělé postavy chodily úzkou

cestičkou ve vysokých závějích. Spatřil jsem nějakého muže s

lopatou. Na sobě měl tmavý kabát, galoše a čepici s klapkami na

uši. Nabral sníh, sehnul se, zvedl lopatu, odhodil sníh na silnici a

znovu nabral. Došel jsem až k němu. Neviděl mě. Veliké oči měl

vlhké zimou a námahou. Zahnutý nos měl celý červený. Šedivé

vousy měl slepené zmrzlým sněhem.

„Šalom alejchem, rebe Judeli Krinský,“ řekl jsem.

Zastavil se, pootočil se a pohlédl na mě. Chvíli stál bez hnutí

a upřeně mě pozoroval. Potom otevřel ústa, zamrkal a lopata mu

vypadla do sněhu.

„Ašere Lve,“ pronesl chraptivým hlasem. „Ašere Lve.“

Potřásl mi rukou. Objal mě. Na tváři jsem ucítil jeho vlhký,

studený obličej a zmrzlé vousy.

„Vítám tě, Ašere Lve. Vítám tě doma. Tak dlouho jsi byl

pryč. Jak dlouho vůbec? Pojď do krámu, je tam teplo. Mám

/248

radost, že tě zase vidím. Pojď dovnitř. To je mi ale překvapení.

Zima, že by psa nevyhnal, a koho nevidím než Ašera Lva.“

Obchod se nezměnil. Bylo tam teplo a voněl tam čistý papír a

nové tužky. Kovová police s olejovými barvami stála pořád u

dveří. Pomalu jsem se rozhlédl kolem. Bylo to, jako bych se vrátil

do vyhřáté suché jeskyně.

Uvařil kávu a povídali jsme si. Měl dceru. Ano, Pán světa byl

k němu laskavý. A zanedlouho se jim mělo narodit druhé dítě.

Tentokrát možná chlapec. Vypadal strhaněji, než jsem si ho

pamatoval. Chraptěl a unaveně mrkal. Opravdu všichni tak rychle

stárneme? Je tak málo času.

Potom jsme vyšli ven, já si od něho vzal lopatu a odházel

jsem sníh z chodníku před obchodem. Poděkoval mi.

„Kosti stárnou,“ řekl s obličejem otočeným proti větru.

„Divím se, že po těch letech na Sibiři ještě vůbec nějaké mám.

Dneska je to tady trochu jako na Sibiři. Jsem rád, že jsem tě viděl,

Ašere Lve. Celý den je hned veselejší.“

Vrátil se dovnitř. Cestou k hlavní ulici jsem šel kolem velké

výlohy. Nahlédl jsem dovnitř a zjistil, že hledím na strýčka,

stojícího za pultem s pohledem upřeným přímo na mě. Na jeho

kulatém masitém obličeji se objevil výraz nesmírného překvapení.

Vrhl se kolem pultu ke dveřím.

Přibral. Na sobě měl tmavý oblek, bílou košili a tmavou

vázanku. Šedivé vlasy mu pokrývala malá tmavá jarmulka. Byl

slabě cítit doutníky. Objal mě a bez ustání opakoval, jak je rád, že

jsem se vrátil. V obchodě byli ještě dva prodavači. Pozorovali nás

a mile se usmívali. Jakto, že se rodiče ještě nevrátili z Chicaga,

řekl strýček. Taková ostuda! Kde jsem jedl? Namaloval jsem

nějaké nové obrazy? Měl by se jít na výstavu podívat? Kdy má

být vernisáž? V neděli? Budou tam obrazy nahých žen? Půjde,

jenom pokud tam nebudou obrazy nahých žen. Žádné nahé ženy

tam nebudou, uklidnil jsem ho. Co jsem mu měl říci? Aby tam

nechodil? Chtěl by vědět proč. Protože uvidíš ukřižování, strýčku

Jicchaku. Uvidíš podivná ukřižování od ladovského chasida, který

se modlí třikrát denně, věří v Ribono šel olam a miluje své rodiče

a rebeho. Tentokrát tam nahé ženy nebudou, řekl jsem.

Domů jsem se vrátil před půl jedenáctou. Zavolal jsem do

galerie a požádalo Annu Schaefferovou. Vzápětí jsem uslyšel její

hlas.

„Zdravím tě, Ašere Lve,“ řekla. „Jak se daří mému

brooklynskému géniu?“

/249

„Jde to.“

„Jde to? Jenom?“

„Dneska mi docela stačí, když to jde.“

„Kde jsi?“

„V Brooklynu.“

„Přijeď do galerie.“

„Dneska?“

„Ano. Jsme teď obchodní partneři.“

„Obrazy už visí?“

„Začneme s tím zítra.“

„Myslel jsem na ta ukřižování.“

„Ano? Copak?“

„Ale – jen jsem na ně myslel.“

„Ukřižování už mají kupce, Ašere Lve.“

„Kupce?“ Cítil jsem, jak mě zamrazilo.

„Ano.“

„Kdo je to?“

Když mi řekla jméno, opřel jsem se ztěžka o stěnu.

„Skoro všechny obrazy už jsou prodané, Ašere. Byl tu za

mnou můj průmyslník z Brazílie. V neděli odpoledne přiletí

majitel nočního klubu z Mnichova. V sobotu nás čeká nádherná

vernisáž. Na obrazech už bude hodně červených cedulek.“

Nic jsem na to neřekl.

„Haló,“ řekla. „Jsi tam ještě?“

„Jsem.“

„Nemáš, co bys řekl?“

„Přijedu odpoledne, jestli bude jezdit metro.“

„Výborně,“ řekla spokojeně.

„Pořád ještě používáte v propagaci ten váš výraz.brooklynský

génius’, Anno?“

„Tentokrát to bude naposled.“

„Nikdy se mi to nelíbilo.“

„Úplně naposled,“ řekla. „Jak se daří Jákobu Kahnovi?“

„Operovali mu žaludek. Ale už se uzdravuje. Ještě jsou dny,

kdy pochybuje, jestli se dožije té devadesátky. Přijď kolem třetí,

Ašere. Ano? Popovídáme si.“

Zavěsil jsem a šel jsem si do svého pokoje lehnout. Byl jsem

unavený. Ležel jsem bez hnutí a přemýšlel, co mě čeká.

Následující dny mi připadaly jako zlověstný temný tunel. Chtělo

se mi vstát z postele a nakreslit něco u stolu. Byl jsem ale

unavený a nemohl jsem se zvednout. Zůstal jsem ležet s očima

/250

zavřenýma a myslel na temný tunel příštích dnů. Potom jsem si

vzpomněl na Jákoba Kahna a znovu mě napadlo: Jsme všichni tak

brzy staří a nemocní? Pak tedy nezbývá skoro žádný čas.

Najednou na mě padla obrovská únava a za chvilku jsem usnul.

Tehdy za mnou přišel můj mytický předek. Proplétal se mezi

vysokými vlhkými stromy, lesem jeho ruského pána, starý,

shrbený zármutkem, v roztřesené ruce hůlku podpírající jeho

chřadnoucí tělo. Měl bílý rozcuchaný plnovous a z tmavých

prázdných důlků na hlavě na mě hleděly popelavě šedé oči.

Otevřel ústa, aby promluvil. Měl okoralé rty a černé zuby. Slyšíš

tu bolest ve větru? To je nářek zmařených životů. Kdo se

opovažuje přidat k tomu nářku další? Kdo se opovažuje ubírat

světu světlo? Ašere, můj drahý Ašere, co kdybychom se teď prošli

staletími? Smutně se usmál, pokynul mi a zmizel mezi stromy.

Když jsem se probudil, třásl jsem se, bylo mi horko, až jsem

byl celý propocený, a točila se mi hlava. Ležel jsem bez hnutí na

posteli. Znovu jsem se probudil krátce před druhou. Dal jsem si

kávu a šel jsem ven. Rozpálený obličej mi ovanul ledový vzduch.

Jel jsem metrem na Manhattan.

Vzpomínám si, že ve vagonu byla zima a vlhko, samá špína a

voda. Lidé hleděli zachmuřeně na zčernalé podlahy, jako by ten

příval sněhu znamenal jejich porážku. Vzpomínám si na jednoho

slepého muže, který hrál na harmoniku a pomalu procházel

vagonem. Prohlížel jsem si svůj odraz v okně. Pojď, budeme

cestovat staletími, řekly mé oči. Člověk se učí chodit desetiletími.

Vzpomínám si na mince, cinkající v plecháčku slepce. Dal jsem

mu jednu. Děkuju, pane. Bůh vám požehnej, pane. Podíval jsem

se na sebe do okna. Zrzavé vlasy a vousy, tmavé oči, rybářská

čapka. Budeme cestovat staletími. Chceš hůlku, Ašere Lve?

Vystoupil jsem a vyšel po schodech na ulici. Byla zima,

mokro a šedivo. Mezi vysokými budovami vál ostrý vítr. Šel jsem

po Madison Avenue a cestou nahlížel do galerií. Pop art. Zombie

art. Křiklavé. Chladné. Neumění. Duchampova Fontána

přetékající do světa. Vstoupil jsem dovnitř a vyjel výtahem do

třetího patra. Tam na mě čekala Anna Schaefferová v

tmavomodrých vlněných šatech, s náhrdelníkem z bílých korálků,

náušnicemi, s napudrovaným obličejem, starým a elegantním.

„Vítám tě, Ašere. Dej mi kabát. Jsi nějaký pobledlý. Dneska

není dobré jezdit metrem. Mohu ti nabídnout kávu? Johne, kávu v

kelímku, bez mléka a cukru. Balíme Raderovy kousky. Měl

/251

pěknou výstavu. Pojď dozadu, tam není takový zmatek.

Popovídáme si.“

Galerie byla plná beden, do nichž se opatrně ukládaly sochy.

Některé z mých obrazů už stály opřené o zeď. Ukřižování jsem

nikde neviděl.

Posadili jsme se v malé místnosti s hlubokými dřevěnými

policemi, plnými obrazů, a povídali si o tom, na kolik výstava

přijde, za kolik které plátno nabízí, které obrazy už byly prodány,

o pravděpodobných kupcích, nových sběratelích, federálních

daních, městských daních, daních z toho a onoho. Budu

potřebovat daňového poradce. O někom by věděla. Vůbec

neposlouchám, řekla. Měl bych. Není mi něco?

„Kde jsou ta ukřižování?“ zeptal jsem se.

Ukázala na dřevěnou bednu.

„Kde budou viset?“

Na stěně před východem k výtahu. Poslední obraz.

Vyvrcholení.

„Mám strach, Anno.“

„Já vím, že máš strach. Já si tvůj strach ale nemohu dovolit,

Ašere. Teď zrovna se o tobě nejvíc mluví.“

„Ty obrazy pobouří hodně lidí.“

„Vážně? No a? Olympia pobouřila lidi. Le Déjeuner sur

lHerbe vyvolalo pobouření. Impresionisté, Cézanne, Picasso. Co

po mně chceš, Ašere?“

„Já mám ty lidi rád.“

„Ašere Lve, měl by ses raději věnovat daním a zapomenout,

jestli někoho pobouříš nebo ne. Tuhle svou židovskou

přecitlivělost si nech, až se vrátíš do Brooklynu.“

Povídali jsme si skoro hodinu. Snažil jsem se poslouchat,

když mi vysvětlovala různé věci, ale moc mi to nešlo. Na stěně

před východem k výtahu. Viděl jsem matku a otce, jak se k té

stěně přibližují.

Když jsme domluvili, postavil jsem se.

„Je Jákob Kahn doma?“

„Je.“

„Smí k němu návštěvy?“

„Ano.“

„Ví, že jsem se vrátil?“

„Ví. Viděl diapozitivy.“ Čekal jsem.

Usmála se. „Říkal, že jsi velký malíř. Ta ukřižování jsou prý

mistrovská díla. To druhé je prý lepší než první. Půjdeš k němu?“

/252

„Půjdu.“

„Uvidíš, že se změnil. Doprovodím tě k výtahu. Ano, uvidíš,

že se změnil. Ne, nechci, abys tu byl, až budeme obrazy

instalovat. Ano, v sobotu budeme dělat do noci. Klidně rodiče

přiveď. Ne, na vernisáži žádné košer jídlo nebude. Ještě něco?

Buď zdráv, Ašere Lve. Dej si na tom sněhu pozor. V Brooklynu

není právě nadbytek malířských géniů.“

Domů jsem jel studeným přeplněným metrem. Cesta mi

připadala nekonečná, a když jsem vystoupil ze stanice, venku byla

tma. Šel jsem pod stromy, jejichž kmeny a větve byly obalené

vrstvou zmrzlého sněhu, třpytícího se chladně ve světle pouličních

lamp. Vál ostrý vítr. Když jsem přicházel k našemu domu, vzhlédl

jsem vzhůru a spatřil jsem matku, zarámovanou v okně obýváku.

Dívala se na mě. Zamával jsem jí. Zamávala taky a odešla od

okna. Vyjel jsem výtahem nahoru. Čekala na mě u dveří.

Objala mě a s pláčem mě k sobě pevně přitiskla. Byla tak

drobná a křehká. Na tváři jsem ucítil její tenké rty. V očích měla

slzy. Neubránila se pláči. Jak se mám? Proč jsem tak bledý? Ach,

jakou má radost, že mě vidí. Stýskalo se jim po mně. Uvažovali o

tom, že by v létě jeli do Evropy, aby mě viděli. „Ukaž, ať se na

tebe podívám, Ašere. Ukaž se mi, chlapče. Proč máš tak zarudlé

oči? Pojď dovnitř. Tatínek přijde brzy. Sel podat rebemu zprávu o

cestě do Chicaga.“ Už jsem slyšel, co se děje na vysokých školách

po celé zemi? Všude vládne chaos. Nihilismus. Je to generace

Potopy. A tolik mladých Židů se toho účastní. Jejich rodiče je

neučili Tóru. Teď mají hlavy plné myšlenek ze sitra achra. „Proč

jsi tak bledý, Ašere? Je to tím sněhem? Nejsi zvyklý na tolik

sněhu, viď?“

Nejsem.

„Proč jsi nám nedal vědět, kdy se vrátíš? Nechtěl jsi nám

přidělávat starosti?“ Ne.

„Nechceš něco teplého k pití? Kávu?“ Ano.

„Namaloval jsi v Paříži hodně dobrých obrazů?“ Namaloval.

„Paříž je krásná, viď?“ Je.

„Tatínek tam založil nádhernou ješivu.“ Já vím.

„Budou na tvé výstavě obrazy nahých žen, Ašere?“ Nebudou.

„Takže tatínek může přijít.“ Mlčel jsem. „Ašere?“ ,, Nic jsem

neřekl. „Může tatínek přijít?“

Ano, přikývl jsem. Táta může přijít. Samozřejmě, že může

přijít. Žádné akty tam nebudou. Jen ať přijde.

/253

Vrhla na mě udivený pohled. „Vypij si tu kávu, Ašere. Máš

tak studené ruce. Mám o tebe strach, když vidím, jak jsi bledý a

jak studené máš ruce.“ Seděla vedle mě u kuchyňského stolu s

jemnýma rukama sepnutýma vedle konvice kávy, kterou

připravila. Dívala se, jak piju. Bez ustání mluvila – o mně, o nové

otcově práci s vysokoškoláky, o jejím učení. Její tichý hlas jsem

skoro nevnímal. Viděl jsem před sebou stěnu v galerii před

východem k výtahu. Viděl jsem matku a otce, jak se ke stěně

přibližují. Viděl jsem svého mytického předka. Pojď se mnou,

můj milý Ašere. Projdeme se spolu staletími, každý za své činy,

které porušily rovnováhu ve světě.

Slyšel jsem, jak se otevřely a zavřely dveře do bytu. Pak jsem

uslyšel otcův hluboký hlas. „Rivko? Ašer je doma?“ Najednou

stál ve dveřích do kuchyně v tmavém kabátě a v klobouku s

úzkým okrajem, posunutým do týla. Postavil jsem se. Objal mě

svými mohutnými pažemi a na tváři jsem ucítil jeho studené

vousy. Na kabátu mu ulpěla čistá chladná vůně zvenku. „Ašere,“

zašeptal. „Jsem tak rád, že tě zase vidím. Ukaž, ať se na tebe

podívám. Ty jsi ale bledý. No není bledý, Rivko?“ Potom svlékl

kabát a klobouk a nasadil si tmavou sametovou jarmulku. Všichni

tři jsme se pak posadili, pili jsme kávu a povídali si. Oni vyprávěli

o své práci pro ruské Židy, pro Židy na vysokých školách a pro

ladovské komunity v různých zemích. Já jim povídal o Florencii,

Římu a Paříži. Mají tam krásné ješivy, viď? zeptal se otec. Mají,

odpověděl jsem. Vznikly z ničeho, řekl. Ano, přikývl jsem. Když

si vzpomenu na ty dlouhé roky, kdy jsem byl sám v Evropě.

Myslel jsem, že to nevydržím. Ukaž se mi ještě jednou, Ašere. V

Timesech psali o té tvé výstavě. Prý bude velká. Ty můj malý

Ašere. Velká výstava. Je to těžké, když tvůj otec nenávidí něco,

čeho si ostatní tolik cení. Tvůj otec se možná mýlil. Je docela

možné, že tvé nadání nepochází ze sitra achra. Proč jsi tak bledý?

Není ti něco? Na téhle výstavě nebudou žádné akty. Mluvil jsem

po telefonu se strýčkem Jicchakem. Prý jsi mu řekl, že tam žádné

akty nebudou. V tom případě tam s maminkou přijdeme. Ne, v

sobotu večer máme důležitou schůzku s rebem. Přijdeme v neděli.

Podíváme se, jaké zástupy lidí si přijdou prohlédnout obrazy

našeho syna.

Seděli jsme a povídali si dlouho do noci. Občas jsem si všiml,

jak se na mě matka záhadně dívá. Nevzpomínám si, v kolik jsme

šli spát. Nemohl jsem usnout. Díval jsem se do tmy. Ribono šel

/254

olam, co mám dělat? Pojeď se mnou, ozvalo se z pralesa. Musíme

na světě nastolit rovnováhu.

Druhý den otec odešel do práce časně ráno. Matka mi

připravila snídani. Vypadala, že mi chce něco říci, ale je jí to

trapné. „Tatínek mě poprosil, abych si s tebou promluvila,“ řekla

nakonec.

Podíval jsem se na ní.

„Známe rodinu té dívky, Ašere.“

Nic jsem na to neřekl.

„Poznali jsme je v Paříži. Je to slušná rodina, Ašere. Tatínek

mě poprosil, abych ti vyřídila, že by dal své požehnání.“

„Tak dobře, mami.“

Tváře jí zrůžověly. „Mluvila jsem o tom, protože mě o to

tatínek požádal, Ašere.“

„Dobrá.“

„Dáš si ještě kávu?“

„Už ne, děkuju.“

„Jsi v pořádku? Proč jsi tak bledý?“

„Jsem unavený.“

„Děje se něco?“

„Ne. Nic se neděje.“

„S výstavou? Nebo s něčím jiným?“

„S ničím, mami.“

Podívala se na mě neklidnýma očima. Po chvíli řekla:

„Doprovodíš mě na metro, Ašere? Dneska ráno učím.“

Vyšli jsme na zasněženou ulici. Byl jasný, chladný den.

Odjela metrem do školy a já na křižovatku Devadesáté šesté ulice

a Broadwaye, odkud jsem zamířil pěšky k Riverside Drive.

Vstoupil jsem do bílého domu s mramorovou vstupní halou a

vyjel výtahem do pátého patra. Otevřela mi Táňa Rahnová. Krátké

vlasy měla neupravené a oči se jí málem zavíraly únavou. Byla

bledá a kůži na obličeji měla napnutou. V ruce držela nějakou

ruskou knihu. Uvnitř to bylo silně cítit léky. Na podstavci u dveří

stála jeho soška, znázorňující nás dva, jak tančíme s Tórou. Táňa

Rahnová mě zavedla do ložnice a odešla ven.

Jákob Kahn ležel na velkém dvoulůžku pod červenou

přikrývkou. Měl zavřené oči a propadlé tváře. Kůži na obličeji a

na rukou měl nezdravě bledou. Jeho hustá hříva svítila na bílém

polštáři. Díval jsem se na něho a říkal jsem si, že se k němu

nedokážu přiblížit. Tady máš ptáky a květiny, mami. Uzdravím tě.

/255

Přistoupil jsem k posteli. Pohnul se a otevřel oči. Pousmál se. Pod

knírem se mu pohnuly rty.

„Ašer Lev,“ řekl unaveným hlasem. „Ašer Lev. To se mi

určitě jenom zdá.“

„Nezdá,“ řekl jsem.

„Je to skutečně Ašer Lev?“

„Je.“

„Pořád jenom sním. Poslední dobou nic jiného nedělám.“

Podal mi ruku. Měl suché a křehké prsty. „Jak se daří, Ašere?“

„Dobře. A co vy?“

„To, co ze mě zbývá, je prý ve výborném stavu.“ Unaveně se

usmál. „Nikomu nevěřím. Ale neříkej Táně, že jsem ti to

povídal.“

„Vy tady budete nejmíň do sta,“ řekl jsem.

„Myslíš? Já mám dojem, že by to ani nestálo za to. Na světě

není nijak hezky.“

Ne, pomyslel jsem si. To tedy ne.

„Ašere.“

„Ano?“

„Ta tvá ukřižování jsou vynikající obrazy.“

„Děkuju.“

„Druhý doplňuje ten první. Bez druhého by nebyl první

hotový.“

Mlčel jsem.

„Jsou to vrcholy. Teď budeš muset začít s něčím novým.

Nechceš se přece opakovat.“

„Ne.“

„Vytvořil jsem Davida. Jsem na to hrdý.“ Nic jsem na to

neřekl.

Otočil hlavu a díval se z okna na slunce a oblohu. „Vytvořil

jsem nového Davida,“ zašeptal, „živého Davida.“ Podíval se na

mě. „Líbilo se ti ve Florencii?“

„Moc.“

„Je to dar?“

„Je.“

„Dar,“ opakoval. „Talent.“ Znovu se podíval na slunce a

oblohu, zarámované v okně. „Kdysi jsem si myslel, že je to

požehnání.“ Na okamžik se odmlčel. „Buď velkým malířem,

Ašere.“ Stále hleděl z okna. „To bude jediné ospravedlnění za

všechnu bolest, kterou tvé umění způsobí. Už jsem unavený. Asi

se trošku prospím a budu se zase věnovat snům. Přeji ti hodně

/256

štěstí, Ašere.“ Zavřel oči a odmlčel se. Mroží knír se mu pod

pomalým dechem jemně zachvíval.

„Co říkají doktoři?“ zeptal jsem se Táni Kahnové.

„Dávají mu velkou naději.“

„Může kreslit nebo malovat?“

„Ne. Možná za pár týdnů.“

„Tak na shledanou,“ rozloučil jsem se. „Doufám, že se brzy

uzdravi.“

„Děkuji. Měj se hezky, Ašere. Ať ti výstava dopadne dobře.“

Sjel jsem výtahem do přízemí, vyšel na zimní slunce a jel jsem

metrem domů.

Vzpomínám si na páteční večeři. „Zpívej se mnou zmirot,

Ašere,“ vybízel mě otec bez ustání. „Jsem rád, že jsi zase doma.“

Zpívali jsme všichni tři. Jednou během jídla zaklonil hlavu, zavřel

oči a začal zpívat melodii svého otce na Jo ribon olam – tentokrát

ne tklivě, ale s tichou radostí. Jeho syn byl doma; žena byla

zdravá a seděla po jeho boku; jeho práce v Evropě byla

zázračným tvořením z ničeho; čeká ho práce s židovskými

studenty na rozbouřených vysokých školách. Na schůzi v sobotu

večer hovořili o otevření ladovských studijních center na několika

největších univerzitách v zemi. Otec opět pracoval, tvořil a

cestoval. Zpíval, oči mu zářily a my jsme s matkou zpívali s ním.

Nevěděl jsem, co mám dělat. Nemohl jsem spát. Na šábes

ráno v synagoze jsem se modlil, aby se stal zázrak, aby mě něco

napadlo, aby se stalo cokoliv, co by mi pomohlo. Rebe se připojil

k bohoslužbě při Borchu. S tváří zahalenou v modlitebním šálu se

posadil na židli u schránky na Tóru. Pomozte mi, rebe. Prosím

vás. Pomozte mi. Tak dobře. Ano, povím to otci. Sedneme si a já

mu všechno povím. Dnes odpoledne. Poslouchej mě, tati. Cítil

jsem, jak se maminka trápí. Chtěl jsem namalovat její trápení.

Chtěl jsem, aby to byl obraz, velký obraz, protože malování je pro

mě tím, čím je pro tebe cestování. Já mám olejové barvy, štětce a

plátno, ty zase události, dokumenty a lidi. V židovské tradici

neexistuje nic, co by mi posloužilo jako estetická forma. Musel

jsem si ji vypůjčit v – musel jsem použít – Chápeš to, tati? Proč se

tak na mě díváš? To není sitra achra, tati. To je tvůj syn. Jinak to

nešlo, žádná jiná estetická forma – Neposlouchal mě. Slyšel

jenom slovo „ukřižování“. Před očima se mu hrozivě tyčil kříž.

Viděl potoky židovské krve. Nechtěl – rebe, pomozte mi. „Zpívej

se mnou zmirot, Ašere,“ opakoval otec neustále během oběda.

„Rivko, Ašere, zpívejme zmirot našemu Ribono šel olam.“

/257

Po obědě jsem s ním šel znovu do synagogy. Seděli jsme u

jeho stolu nedaleko schránky na Tóru a naslouchali rebeho řeči.

Později, když šábes skončil, jsme šli zpátky domů pod stromy na

hlavní ulici. Setmělo se a byla zima. Ze sněhu, který napadl

začátkem týdne, zbyly ledové škraloupy. Otec šel opatrně a slabě

kulhal.

„Ašere,“ uslyšel jsem jeho hlas.

„Ano, tati?“

„Jsi dneska nějaký zamlklý. Bojíš se, jak to dopadne zítra?“

„Ano.“

„Je to důležitý den.“

„To je.“

„Kamkoliv jedu, všude se najde někdo, kdo tě zná. ‚Vy jste

otec malíře Ašera Lva? ‚ ptají se mě lidi. Je to zvláštní pocit.

Malíř Ašer Lev.“

Mlčel jsem. Vál ledový vítr. „Jaké to je, být slavný?“ zeptal

se. „Já nejsem slavný, tati.“

„Pořád si na to nemohu zvyknout, když slyším, že se o mém

synovi mluví jako o malíři Ašeru Lvovi. Když jsem byl malý,

malíř byl člověk, co nám vymaloval v domě. Lidé se mě ptají, co

vůbec jsi, a já jim nedokážu říct, že jsi malíř. Říkám, že jsi známý

umělec. Mohu se tě zeptat, kolik lidé platí za tvé obrazy?“

„Malé se prodávají asi za tři tisíce dolarů.“

„Tři tisíce dolarů?“ Nevěřil svým uším. „Tolik peněz za

obraz?“

Neodpověděl jsem. Opatrně jsme přecházeli zledovatělý sníh.

„Tři tisíce dolarů,“ opakoval potichu. „Kdo dává za obrazy tolik

peněz?“

„Platí ještě víc, tati.“

„Kdo?“

„Sběratelé. Lidé, kteří kupují obrazy, protože se jim líbí, nebo

do nich chtějí investovat.“

„Investovat?“

„Cena obrazů roste, když si malíř získá dobrou pověst.“

„Tvé ceny vzrostly?“

„Ano.“

„Kdo jsou ti investoři?“

„Většinou bohatí lidé.“

„Ty maluješ pro bohaté?“

„Bohatí si můžou dovolit koupit hodně obrazů, tati. A ještě

muzea.“

/258

„Už jsi prodal nějaký obraz do muzea, Ašere?“

„Ano.“

Zastavil se a zadíval se na mě. „S tím ses mi nesvěřil.“

„Koupili ho tenhle týden.“

„Jaké muzeum?“ řekl jsem mu, o jaké muzeum šlo. Otevřel

pusu. „Na Manhattanu? Tady?“

„Ano.“

„Jaké obrazy?“

„No – obrazy.“

„Uvidíme je zítra?“

„Ano.“

„Muzeum,“ pronesl šeptem a pokračoval v chůzi. „Můj syn v

muzeu.“ Vypadal, jako by tomu nemohl uvěřit. Tmavé oči se mu

leskly pýchou skoro proti jeho vůli.

Matka užasle naslouchla, když jí o tom pověděl. „Jaké obrazy

to jsou, Ašere?“ zeptala se.

„Obrazy.“

„Co na nich je, Ašere?“

„Uvidíme je zítra, Rivko,“ řekl otec. „Pojď, ať nezmeškáme

schůzi.“

Matka na mě pohlédla s tím podivným ustaraným výrazem v

očích.

Odešli na schůzi s rebem. Zavolal jsem do galerie a sdělil

Anně Schaefferové, že večer s rodiči nepřijdu. Ano, zítra.

Samozřejmě, budu tam včas, abych se setkal s jejím zástupcem

pro západní pobřeží. Může být klidná, k jejímu majiteli nočního

klubu z Mnichová se budu chovat slušně. Dobrou noc. Dobrou

noc. Zavěsil jsem. Chodil jsem bezcílně po bytě a třásl jsem se

hrůzou. Měl jsem je zničit. Kdo je potřebuje? K čemu budou

dobré? Namaloval jsem je; to snad nestačilo? Ne, nestačilo.

Musely být vystaveny na veřejnosti. Komunikuješ na veřejnosti;

všechno ostatní je dětinské a zbabělé. Nemohl jsem spát. Dlouhé

hodiny jsem ležel potmě vzhůru. Slyšel jsem rodiče, když se

vrátili. Byly skoro dvě hodiny po půlnoci. Seděli v kuchyni, pili

kávu a potichu si povídali. Mám dojem, že jsem zaslechl slovo

„muzeum“. Pak odešli do své ložnice. Zůstal jsem vzhůru.

Okrajem okna dopadalo dovnitř slabé šedivé světlo. To už je

ráno? Už je neděle? Kam se poděla noc? Já nechci, aby skončila.

Na okno svítilo slunce. Uvnitř jsem měl smrtelnou temnotu.

Oblékl jsem se, pomodlil a šel do kuchyně. Matka stála u

sporáku. Otec připravoval u pracovní desky pomerančový džus.

/259

Tmavou sametovou jarmulku měl posunutou dopředu. Podíval se

na mě a usmál se. Právě jsem ti připravil džus, řekl a podal mi

sklenici. Posadil jsem se ke stolu. V hlavě jsem měl jako

vymeteno. Mé zorné pole zahalovala šedivá. Vypij si ten džus,

Ašere, slyšel jsem otcův hlas. Všechny vitamíny z něho vyprchají.

Vzhlédl jsem a spatřil matku, jak mě pozoruje. Nosila snídani na

stůl. Byla bledá. Věděla, že v galerii něco je. Děsil jsem se

okamžiku, až je uvidí. To je ukřižování, mami. Z našeho okna v

obýváku jsem udělal kříž a na něj jsem namaloval tebe, abych

vyjádřil, jak mi bylo z tvého čekání, obav, úzkosti. Chápeš to,

mami? Ale proč jsi nenakreslil žádné hezké ptáčky, Ašere? A

květiny, Ašere, proč jsi nenakreslil květiny?

Otec odešel do obýváku a posadil se na pohovku s nedělními

Timesy a staršími čísly časopisů Time a Newsweek. Matka přišla

do pokoje za chvilku, prolistovala Timesy a pak se posadila k

psacímu stolu u okna. Já seděl v křesle a pozoroval je. Žaluzie

byly vytažené. Sluneční paprsky, dopadající oknem dovnitř,

ozařovaly mihotavě rodiče, nábytek, koberec a stěny jakoby

teplým zlatavým světlem z Rembrandtových obrazů. Seděl jsem

tak dlouho, mlčky, a pozoroval jsem je. Pak jsem se potichu zvedl

a odešel do svého pokoje. V galerii jsem měl být v jednu.

Vernisáž začínala ve tři. Rychle jsem se oblékl. Ruce a nohy mi

ztěžkly, jako by byly z olova.

Rodiče mě objali. Přijdou mezi třetí a čtvrtou, řekl otec.

Hodně štěstí, hodně štěstí, opakovala matka potichu. Bude to

úspěch, Ašere. Nepodívala se mi do očí.

Vyšel jsem z domu. Byla zima a vál ledový vítr. Do galerie

jsem jel taxíkem. Výtah mě vyvezl do třetího patra. Vystoupil

jsem a zamířil k zadnímu vchodu do galerie. Najednou jsem se

zastavil a zjistil jsem, že se nemohu pohnout.

Ty obrazy jsem neviděl od podzimu. Na stěnách byly citlivě

rozvěšené tvary a formy neviditelného světa mé ulice – můj

mytický předek, dědeček, bloudící, na cestách – jeden obraz vedle

druhého tak, aby se výsledný dojem zvolna zesiloval a pocit z

barvy, linie, povrchu a tvaru narůstal a prohluboval se. Sám jsem

netušil, jakou v sobě skrývají sílu. Pomalu jsem procházel podél

stěn a prohlížel si popisky – Vesnice v plamenech, Mladý muž na

cestách I, Mladý muž na cestách II, Stařec na cestách, Učenec-

světec, Učenec na cestách I, Učenec na cestách II, Smrt na vesnici

a další; bylo jich tam celkem asi šedesát. Prohlížel jsem si popisky

a obrazy a měl jsem dojem, jako by je namaloval někdo jiný.

/260

Došel jsem na konec krátké stěny, zahnul jsem za roh a zatajil

jsem dech. Pověsila obě ukřižování přímo proti místu, kde jsem

stál, před východem k výtahu. Dominovaly celé stěně. Zíral jsem

na ně a měl jsem pocit, že se na mě přes celou galerii vrhají a dusí

mě. Netušil jsem, že jsou tak působivé. Měl jsem je namalovat

tlumenější. Neměly zůstat tak obnažené a syrové. Byl jsem celý

zpocený. Cítil jsem, jak mě obě plátna neprodyšně zahalují, po

těle mi vyrážely krůpěje potu a viděl jsem matku, přivázanou k

svislým a vodorovným liniím obrazu, a otce s matkou, jak na

obraz hledí. Pak jsem se hrůzou z takového tvůrčího aktu odvrátil.

Pane světa, já nechtěl získat Tvou moc, Tvou schopnost tvořit z

ničeho. Chtěl jsem jenom namalovat pár dobrých obrazů. Odpust

mi, Pane světa. Otočil jsem se k obrazům zády a zavřel jsem oči.

Už jsem nevydržel dívat se na dílo vlastních rukou a vědět, jakou

bolest zanedlouho způsobí lidem, které mám rád.

Uslyšel jsem za sebou tichý hlas, a když jsem se otočil, spatřil

jsem Annu Schaefferovou. Měla na sobě bleděmodré saténové

šaty a šperky. V stříbrných vlasech měla diamantovou tiáru.

Slušelo jí to.

„Co na to říkáš?“ zeptala se. „Není to nádherná výstava?“

Pověděl jsem jí, že se mi líbí, jak jsou obrazy pověšené.

Nemá ale pocit, že ta ukřižování jsou příliš syrová? Nepřehnal

jsem hru barvy a textury? Třeba má někde vzadu olejové barvy,

ještě byl čas.

„Ašere Lve,“ pronesla potichu. „Ašere Lve. Pojď, musíš se s

někým seznámit. Dějí se zajímavé věci.“

Šli jsme do zadní místnosti. Představila mě svému

obchodnímu zástupci pro západní pobřeží, statnému muži ve

středních letech s vřelým úsměvem a dvojitou bradou. Herbertovi

se podařilo vzbudit zájem o tvé obrazy u dvou sběratelů ze

západního pobřeží, řekla. Přeplácejí jeden druhého. Uvědomuji si,

co to znamená? ptala se mě vítězně. Herberte, pověz mu, co to

znamená. Vysvětlil mi, co to znamená. Neposlouchal jsem. Bylo

mi zima. Někdo mi přinesl kávu v papírovém kelímku. Ano, ty

malé se možná vyšplhají až na pěticiferné částky, říkal někdo.

Buďte zdráv, můj milý Schillere, vítám vás, jak se máte? Ano, to

je pan Lev. Pan Schiller z Mnichova. Ano, ano. Překrásné.

Ovšem. Pohovoříme si později. Ale mají o ně zájem nějací lidé ze

západního pobřeží. Ano, jistě, chápeme. Vy jste byl první. Mé

slovo platí, milý Schillere. Beze všeho se tady rozhlédněte. Ano.

A ochutnejte ten švédský sendvič. Je vynikající. Dáš si ještě kávu,

/261

Ašere? Jsi moc hodný chlapec. Ne, ještě nejsou tři. Museli jsme je

začít pouštět dovnitř. Je jich plná vstupní hala v přízemí. Měl by

ses zvednout a jít mezi návštěvníky, Ašere. Ano, už jsou tady.

Celá zářila. Byla elegantní, vznešená a v povznesené náladě.

Takových lidí. A, tady máme našeho přítele z Timesů. Dobrý den.

Jsem tak ráda, že vás vidím. V galerii nebylo pomalu k hnutí. Přes

lidi nebylo skoro vidět na obrazy. U baru bylo velice rušno.

Kvartet hrál tichou vídeňskou hudbu. Vídeň je město valčíků,

Ašere Lve. Ale je to také město, které nenávidí Židy. Kdo mi to

říkal? Judel Krinsky. Rodiče jsem nikde neviděl. Byly tam samé

elegantní šaty, šperky a důstojně vyhlížející muži v tmavých

oblecích. Anna Schaefferová vybírala své lidi na vernisáže pečlivě

a vždycky jich pozvala víc, než kolik očekávala. Tentokrát zřejmě

přišli všichni. Dveře výtahu se otevřely a na chodbu se vyhrnuli

další lidé. Vypadalo to jako v divadle. Můj mytický předek,

dědeček, matka na kříži – a vídeňská hudba, rušný bar, rychle se

vyprazdňující švédský stůl, tlumený hovor, výkřiky překvapení a

uznání před obrazy, obdivné pohledy na ukřižování. Ty barvy,

podívej, jak pracoval s barvami. A není on ortodoxní žid? Jeden z

těch – jak se jim říká – chasidů? Jak mohl něco takového

namalovat? Kdo je ta žena? Kristepane, vidíš ten její výraz? On je

ale vážně dobrý.

Ehm, pane Lve, je mi ctí a potěšením. Nádherné obrazy.

Skvělá výstava, Lve. Prostě skvělá. Rodiče jsem nikde neviděl.

Dveře výtahu se znovu otevřely. Tentokrát jsem je spatřil v

hloučku lidí, kteří se nahrnuli do galerie; otec v tmavém kabátě a

obleku a s tmavým kloboukem posunutým do týla; matka v

tmavohnědém kabátě lemovaném kožešinou a v malém

tmavohnědém klobouku. Lidé kolem nich kroužili. Rozhlíželi se a

byli zmatení. Protlačil jsem se k nim davem. Skvělá výstava, Lve.

Paráda. Ta ukřižování se ti vážně povedla. Prvotřídní. Tati. Mami.

Tady jsem. Postavil jsem se mezi ně a vzal jsem je za paže. Tady

je ale lidí, Ašere, řekl otec. Všichni si přišli prohlédnout tvé

obrazy? Matka vypadala, že ze sebe nedokáže vypravit jediné

slovo. Byla bledá a oči měla potemnělé. Všiml jsem si, že se snaží

podívat na obrazy, obklopené hloučky lidí. Přistoupila k nám

Anna Schaefferová. Dobrý den. Těší mě, že mám tu čest poznat

rodiče Ašera Lva. Ano, ti lidé si přišli prohlédnout dílo vašeho

syna. Je to skutečně velký malíř. Slyšela jsem, že hodně cestujete,

pane Lev. V mém oboru člověk taky dost cestuje. Promiňte, zdá

/262

se, že musím na něco dohlédnout. Moc mě těšilo. Vlídně se

usmála a odešla.

Začali jsme si pomalu prohlížet obrazy na stěnách. Dav za

námi se přeléval a kroužil. To jsou mé vzpomínky, tati. Ale ne, já

netvrdím, že ty obrazy vyjadřují pravdu; vyjadřují to, co jsem

cítil, když jsem byl v Paříži. Neříkají pravdu, tati; ale ani nelžou.

Vzpomínáš, jak jsi mi vyprávěl o té hořící vesnici a o lidech, kteří

zahynuli? O tom, jak od té doby cestoval? O tvém otci, jak začal

najednou cestovat? Pamatuješ –? V galerii bylo podivně hlučno.

Zaslechl jsem šepot. Hluk zesiloval a utichal jako příliv. Rozhlédl

jsem se kolem. Lidé hleděli na mé rodiče. Podíval jsem se na

matku. Začala vnímat hluk a pohyb kolem nás. Pomalu se otočila.

Ukřižování visela na protější stěně, ale přes dav lidí je neviděla.

Potom se otočil otec. Byl vyšší než většina lidí před obrazy. Díval

se přímo přes jejich hlavy. Z obrazů byly vidět horní části. Otec

hleděl přes hlavy lidí přímo na matčinu tvář na ukřižováních. Jeho

tmavé oči se přivřely. Vypadal zaraženě. Začal si razit cestu

davem a nás nechal vzadu. Matčina ruka byla studená a vlhká.

Šepot zesílil. Lidé se rozestoupili. Otec se zastavil před obrazy.

Přišli jsme s matkou až k němu. Matka stála mezi námi. Nemohla

z obrazů odtrhnout oči. Lidé hleděli střídavě na nás a na obrazy.

Stále více lidí mluvilo šeptem. Pak se kolem nás rozhostilo

ticho. Lidé ve vzdálených koutech galerie ticho zaregistrovali a

pomalu zamířili k nám. Hleděli jsme na naše vlastní tváře na

druhém obrazu. Měl jsem ruku na matčině paži. Cítil jsem, jak se

chvěje. S nechápavým výrazem v očích a ústy otevřenými zírala a

chvěla se a bylo vidět, že neví, co má udělat nebo říci. Cítil jsem,

jak se k nám lidé začínají tlačit. „Hele,“ zašeptal někdo nahlas.

„To jsou oni.“ Dav zašuměl a ztichl. Do nastalého ticha se linula

tlumená hudba kvarteta. Nastal dlouhý, strnulý okamžik čekání.

Potom otec přistoupil k obrazům. Sklonil se a přečetl si jejich

názvy. Ramena mu ztuhla. Všiml si červených štítků a jména

muzea, které obrazy zakoupilo. Pomalu se narovnal. Otočil se a

pohlédl na mě. Jeho tvář vyjadřovala posvátnou hrůzu, vztek, úžas

a žal zároveň. Ten výraz jsem znal. Když byla matka nemocná,

nakreslil jsem ji jednou, jak sedí na sluníčku v obýváku, a on mě

pozoroval od dveří, sledoval, jak se snažím cigaretovým popelem

oživit obrysy jejího těla a tváře. Tehdy se tvářil stejně. Kdo jsi?

ptal se tím výrazem. Jsi skutečně můj syn? Tehdy se mnou

nemluvil. Nepromluvil ke mně ani teď. Vzal matku za paži a vedl

ji mezi lidmi. Kráčel pomalu a důstojně. Hleděl přímo před sebe

/263

skrze dav a šel záměrně pomalu. Šel jsem za nimi. Někde mezi

lidmi jsem zahlédl Annu Schaefferovou. Otec přivolal výtah.

Matka na mě neustále užasle hleděla, jako by nemohla uvěřit

tomu, co právě viděla. Otec se díval na dveře výtahu. Zanedlouho

se otevřely. Ustoupili jsme stranou, abychom nechali do galerie

projít hlouček lidí. Dolů jsme jeli sami. Otec se na mě ani

nepodíval. Řidič výtahu, postarší muž v karmínové uniformě a

čepici, si nás se zájmem prohlížel. Protlačili jsme se zástupem lidí

v hale a vyšli jsme na ulici. Byla zima. Slunce rozsvěcovalo

střechy domů a šikmo dopadalo na křižovatky. „Tati –“

Neposlouchal. Stál na kraji chodníku a mával na taxíky.

„Mami –“

„Existují jisté meze, Ašere.“ Hlas se jí třásl a v očích měla

slzy. „Všechno má své meze. Já nevím, co bych ti řekla. Teď s

tebou mluvit nechci.“

U chodníku zastavil taxík. Otec otevřel dveře. Matka

nastoupila dovnitř. Posadil se vedle ní a zavřel mi dveře před

nosem. Ani jednou se na mě nepodíval. Taxík odjel. Stál jsem na

obrubníku a díval se, jak se taxík řadí do kolony vozů. Třásl jsem

se ve větru. Stál jsem tam dlouho; pak jsem se vrátil do galerie.

Vzpomínám si, že jsem byl čím dál víc unavenější a myslel

jsem, že neustálý hluk a poklony už nevydržím. Nakonec bylo po

všem. Číšníci se neslyšně pohybovali po galerii a sbírali talíře a

sklenice. Barman zavíral. Kvartet balil své nástroje.

Anna Schaefferová stála vedle mě. „Blahopřeji,“ řekla. „Dnes

máš veliký den, Ašere.“

Nic jsem na to neřekl.

„Učedník se stal mistrem,“ zašeptala. Potom dodala: „Přijď

zítra. Musíme si o něčem promluvit.“

Potřásli jsme si rukama. O rodičích se ani slovem nezmínila.

Když jsem ten večer přišel domů, byt byl prázdný. Spal jsem

neklidně a měl jsem dojem, že jsem zaslechl rodiče, když se

vrátili, ale jistý jsem si nebyl. Ráno jsem vstal pozdě a doma už

nebyli. Šel jsem do galerie. Bylo tam asi jenom deset lidí.

Vypadala trochu jako prázdná stodola. Obrazy visely na stěnách

jako karikatury mistrů, které bych nemohl následovat. Na

ukřižování jsem se nepodíval.

Domů jsem se vrátil po setmění. Byt byl opět prázdný. Matka

mi nechala vzkaz. Byli na večeři u strýčka Jicchaka. V lednici

jsem měl jídlo. Najedl jsem se a šel jsem si lehnout. Za několik

/264

hodin jsem slyšel, jak přišli a zamířili rovnou do ložnice. Když

jsem se ráno probudil, už byli pryč.

Toho dne vyšla v New York Times recenze výstavy s

reprodukcemi obou ukřižování. Byla to pochvalná recenze. Stál

jsem u novinového stánku na hlavní ulici, díval jsem se na svůj

výtisk Timesů a viděl otce, jak si čte u stolu své. Viděl jsem, jak

narazil na recenzi. Viděl jsem, jak se dívá na sebe a na matku na

druhé reprodukci. Šel jsem po ulici. Měl jsem pocit, jako by se na

mě všichni dívali. Vstoupil jsem do budovy ladovského ústředí a

zamířil po schodech nahoru do otcovy kanceláře. Seděl u stolu a

telefonoval. Mluvil v jidiš o nějaké cestě do San Franciska. Před

ním ležely otevřené Timesy. Vzhlédl ke mně od stolu. Jeho oči

byly pronikavé, čisté a tmavé. Sevřel rty, ale mluvit nepřestal.

Otočil se na židli zády ke mně, aniž přestal mluvit do telefonu.

Stál jsem tam dlouho a hleděl jsem na jeho tmavou sametovou

jarmulku a široká ramena. Pak jsem sešel se schodů a vyšel ven.

Už si nevzpomínám, co jsem dělal zbytek toho dne. I

vzpomínky na šábes mám mlhavé, až na to, že jsme všichni tři

jedli doma. Žádné hádky nebyly. Téměř jsme nemluvili. Jednou

jsem se pokusil promluvit s otcem o obrazech. Pohrozil, že se

zvedne a odejde od stolu. „Arje,“ zašeptala matka. „Prosím tě.“ V

očích měla potemnělý, utrápený výraz.

Následující týden psaly o výstavě Time a Newsweek, které

kromě reprodukcí ukřižování přinesly fotografie mých rodičů i mě

samotného. Dodnes netuším, kde sehnali fotografii rodičů. Byl v

neděli na vernisáži fotograf? zeptal jsem se později Anny

Schaefferové. Pokrčila rameny. Články psaly o malíři Ašeru

Lvovi, ladovském chasidovi, který ukřižoval vlastní rodinu.

Významných katolíků se ptali na jejich reakce, když zjistili, že

ortodoxní žid používá ve svých obrazech ukřižování. Někteří z

nich odpověděli dost podrážděně. Články měly místy nechutný

podtext – objevily se v nich freudovské výklady ohledně mého

vztahu k rodičům. Věcné soudy o obrazech však byly dobré a

velice pochvalné.

Viděl jsem otce, když ty články četl. Bloumal jsem po bytě,

potom jsem jel metrem na Manhattan a vystoupil po vysokém

schodišti do vznosné budovy nedaleko Washingtonova náměstí,

kde matka učila ruštinu. Zeptal jsem se, kde učí, a když jsem

došel k učebně, podíval jsem se dovnitř malým okýnkem ve

dveřích. Seděla u stolu a přednášela. Potichu jsem vstoupil a šel

jsem se posadit do zadní řady. Všiml jsem si, jak mě pozoruje. Na

/265

okamžik se odmlčela, ale vzápětí pokračovala. Ve třídě bylo asi

dvacet studentů. Matka hovořila o ruské zahraniční politice za

první světové války. Přednášela tichým hlasem. Bylo slyšet, jak

pera a tužky jezdí po papíře. Podívala se na mě jedna studentka,

odvrátila se a znovu na mě s vykulenýma očima pohlédla.

Naklonila se k mladému muži vedle ní a něco mu pošeptala.

„Ašer Lev,“ slyšel jsem. „Ašer Lev.“ Učebnou to zašumělo.

Všichni se ke mně otáčeli. Matka přestala přednášet a dívala se na

mě přes celou místnost. Cítil jsem, jak mi hoří tváře. Zvedl jsem

se, odešel ven a jel zase metrem domů.

Na šábes se po mně lidi v synagoze otáčeli. Rebe přišel

během bohoslužby a posadil se na židli u schránky na Tóru. Pod

modlitebním šálem jsem viděl jeho oči. Prohlížely si lidi v

synagoze. Pak se zadíval na mě. Seděl u schránky a nekonečně

dlouho na mě hleděl přes celou synagogu. Ostatní viděli, že se na

mě dívá. Po bohoslužbě mi mašgiach neodpověděl na pozdrav.

Prošel kolem mě s bolestí v očích, Judel Krinský něco zamumlal a

rozpačitě mě pozoroval. Strýček Jicchak prošel rozzlobeně kolem

mě. Jedl jsem s rodiči v tíživém tichu. Snažil jsem se mluvit o

obrazech. „Já odejdu pryč,“ prohlásil otec. „Varuji tě. Nechtěj mi

zničit šábes.“

„Ašere, prosím tě,“ řekla matka. „Teď ne.“ O obrazech jsme

nemluvili.

Druhý den otiskly nedělní Timesy další recenzi výstavy.

Tentokrát šlo o obšírný a vážně míněný výpad proti celému mému

malířskému stylu, proti poctivosti mých úmyslů a ze všeho nejvíc

proti ukřižováním. Autorem tohoto dlouhého, promyšleného a

důmyslného článku byl tentýž člověk, který mi kdysi vyčetl zálibu

v picassovských tvarech a posléze změnil svůj názor. Tentokrát

mě obvinil ze zpátečnického koketování se stereotypy popisného

malování. Opět tam byly reprodukce obou ukřižování.

Během dopoledne mi zavolala Anna Schaefferová. Byla to

zlomyslná, nactiutrhačná recenze, řekla. Volalo jí přinejmenším

pět malířů, že se chystají psát do Timesů na mou obranu. Musím

být statečný, řekla. Supové se slétají. Musím se nad ně umět

povznést.

To odpoledne za mnou přišla matka. Zůstala stát ve dveřích

do mého pokoje. Stál jsem právě u okna a díval se na špinavý sníh

na dvorku.

Už jsem četl tu recenzi v Timesech? zeptala se potichu.

„Ano.“

/266

Tatínek chtěl vědět, jestli jsem v pořádku, řekla. „Jsem.“

Může pro mě něco udělat? „Může.“

Co pro mě může udělat? Poslouchat, řekl jsem.

Zaváhala. Potom vešla dál a posadila se na postel.

Pokusil jsem se jí všechno vysvětlit. Někde uprostřed mi

začalo být jasné, že se mi to nepodaří. Dokázala by přijmout, co

jsem potřeboval říci, ale nepochopila by to. Udělat něco takového

pro ni bylo naprosto nepředstavitelné. Ani by se neodvážila

vysvětlit to otci. Nebylo co vysvětlovat. Ukřižování mělo svým

způsobem na svědomí vraždu jeho vlastního otce, k níž došlo na

Velikonoce před desítkami let. Co mu vůbec měla vysvětlovat?

Odešla z pokoje. Několik minut na to jsem měl telefon. Volal

rav Dorochoff. Chtěl se mnou mluvit rebe. Hned. Ano, hned teď.

V jeho pracovně. Vyšel jsem z bytu na ulici, zalitou chladným

odpoledním sluncem.

Vzpomínám si, jak mě rozhněvaný rav Dorochoff uvedl

stroze do rebeho pracovny. Vybavuji si rebeho dlouhý, spalující

pohled a ticho, vyplňující prostor mezi námi. Četl všechno, co

vyšlo v novinách a časopisech. Všechno pochopil. Seděl za stolem

a hleděl na mě svýma tmavýma smutnýma očima. Okraj

obyčejného klobouku mu vrhal stín na čelo.

„Rozumím tomu,“ opakoval stále dokola. „Jákob Kahn mi to

jednou vysvětloval v souvislosti se sochařstvím. Vím, o co jde.“

Potom řekl: „Nesouhlasím s lidmi, kteří jsou přesvědčeni, že

malování a sochařství jsou dílem sitra achra. Věřím, že takové

dary pocházejí od Pána světa. Musí se však s nimi nakládat

moudře, Ašere. To, co jsi udělal, napáchalo mnoho zlého. Lidé

jsou rozhněvaní. Ptají se mne a já nejsem schopen jim

srozumitelně odpovědět. S těmi nahými ženami to bylo velice

těžké, Ašere. Ale tohle je nemožné.“ Nadlouho se odmlčel. Ze

stínu pod okrajem klobouku mě pozorovaly jeho tmavé oči.

Nakonec řekl: „Musím tě požádat, abys už tady nebydlel, Ašere.

Odejdi.“

Zamrazilo mě.

„Tady jsi příliš blízko lidí, které máš rád. Ubližuješ jim a

vyvoláváš jejich hněv. Jsou to dobří lidé. Nerozumějí ti. Bude

lepší, když tady nezůstaneš.“

Mlčel jsem.

„Ašere.“

Pohlédl jsem na něho.

/267

„Běž studovat na ješivu v Paříži. Nevyrůstal jsi tam. V Paříži

se na tebe nebudou lidé hněvat. V Paříži Ašera Lva nikdo nezná.“

Mlčel jsem.

„Ašere Lve,“ řekl rebe potichu. „Překročil jsi mez. Nemohu ti

pomoci. Zůstal jsi sám. Mohu ti požehnat.“

Vyšel jsem z rebeho pracovny, prošel pod rozhněvaným

pohledem rava Dorochoffa a zamířil ven z budovy. Dlouhé

hodiny jsem se pak procházel pod holými stromy ulicemi, které

kdysi tvořily můj svět, ale najednou byly chladné a vzdálené.

Jednou jsem se zastavil u hromádky sněhu a prstem jsem do ní

jedním tahem nakreslil svůj profil. Ašer Lev na sněhu na chladné

brooklynské ulici. Chasid Ašer Lev. Malíř Ašer Lev. Díval jsem

se na pravou ruku, kterou jsem maloval. Ta ruka v sobě skrývala

sílu. Sílu tvořit a ničit. Sílu přinést radost a způsobit bolest. Sílu

pobavit a poděsit. Dřímalo v ní ďábelské a božské zároveň, dvě

stránky téže síly. Tvoření bylo ďábelské i božské. Schopnost

tvořit byla ďábelská i božská. Umění bylo ďábelské i božské.

Jedinečné vidění, které vložilo do prázdných důlků nové oči, bylo

ďábelské i božské. Já jsem byl ďábelský i božský. Ašer Lev, syn

Arje a Rivky Lvových, byl dítětem Pána světa a Druhé strany.

Ašer Lev maluje dobré obrazy a ubližuje lidem, které má rád.

Buď tedy velkým malířem, Ašere; to bude jediné ospravedlnění za

bolest, kterou způsobíš. Jenomže jako velký malíř způsobím

bolest znovu, pokud nebude vyhnutí. Tak buď větším malířem.

Ale to způsobím bolest znovu. Buď ještě větším malířem. Pane

světa, to budu takhle žít až do smrti? Ano, ozval se šepot ve

větvích stromů. Tak už pojď, můj Ašere. Maluj bolest, která

sužuje celý svět. Ať lidé tu bolest vidí. Ale vytvoř si pro ni své

vlastní formy a hru tvarů. Musíme nastolit na světě rovnováhu.

Ano, řekl jsem. Moji vlastní hru tvarů pro bolest.

Odpoledne jsem zavolal Anně Schaefferové do galerie. Další

nával, zvolala nadšeně. Musel bych to vidět na vlastní oči.

Řekl jsem jí, že se vracím do Evropy.

Nastalo dlouhé ticho. Ze sluchátka se ke mně nesl hluk

návštěvníků.

„Zůstaneš tady do konce výstavy?“ zeptala se.

„Letím zítra, Anno.“

„Kam?“

„Ještě nevím. Zpátky do Paříže. Možná se podívám do

Ruska.“ Mlčela.

/268

„Potřebuju nové tváře. V Leningradě je Ermitáž a v Moskvě

Matisse.“

„Ano,“ řekla. Potom dodala: „Dáš mi vědět, kde budeš k

zastižení.“

„Dám.“

„Sbohem, Ašere Lve. V Paříži bys měl začít nosit ten baret.“

Nic jsem na to neřekl.

„Sbohem, Ašere Lve. Hodně štěstí.“

Šel jsem do kuchyně a oznámil jsem to rodičům. Otec na mě

mlčky hleděl. Matka se rozplakala.

Po telefonu jsem si rezervoval letenku do Paříže na druhý den

večer. Z toho dne si už na nic nepamatuji. V noci jsem se probudil

a slyšel rodiče, jak potichu mluví v kuchyni. Ležel jsem na posteli

a přemýšlel, o čem si povídají.

Když jsem ráno vstal, pomodlil jsem se. Rodiče nebyli doma.

Udělal jsem si snídani. Chodil jsem bezcílně po bytě a po ulicích.

Obědval jsem sám a večeřeli jsme společně. Sbalil jsem si. Stáli

jsme u dveří. Matka plakala. Otec stál vedle ní. Byl vysoký, měl

široká ramena a tmavé oči – a měl jsem dojem, že vlhké. Mlčel,

ale potřásl si se mnou rukou. „Napiš, prosím tě,“ řekla matka.

„Napíšeš?“ Zdála se mi drobná a křehká. „Šťastnou cestu, Ašere,“

opakovala neustále. „Šťastnou cestu.“

Vyšel jsem z domu. Venku byla zima a tma. Podíval jsem se

nahoru. Rodiče stáli zarámovaní v okně obýváku. Zastavil jsem

taxík a nastoupil dovnitř. Pomalu se rozjel. Otočil jsem se a díval

jsem se ven zadním oknem. Rodiče stáli pořád u okna.

/269

edice

anglo-amerických

autorů

svazek 16

Chaim Potok

Jmenuji se Ašer Lev

Z anglického originálu My Name is Asher Lev (William Heinemann Ltd,

1972) přeložil Michal Strenk.

Přebal s použitím fotografie Karla Cudlína

navrhl a graficky upravil Libor Batrla.

Odpovědná redaktorka Eva Slámová.

Technický redaktor Milan Dorazil.

Vydalo nakladatelství Argo, U družstva Život 10,

140 00 Praha 4 roku 1996 jako svoji 121. publikaci.

Sazba Marvil s.r.o.

Vytiskly Těšínské papírny s.r.o.

První vydání – dotisk.

Náklad 1500 výtisků

Doporučená cena 198,– Kč (včetně DPH)

ISBN 80-7203-017-5

/270

Edice anglo – amerických autorů

Z vyšlých svazků edice:

Jack Kerouac: Na cestě

Louise Erdrichová: Carování s láskou

John Irving: Modlitba za Owena Meanyho

John Kennedy Toole: Neónová bible

Bruče Chatwin: Utz

Jerzy Kosinski: Byl jsem při tom

Nick Cave: A uzřela oslice anděla

John Kennedy Toole: Spolčení hlupců

Richard Brautigan: Willard a jeho kuielkářské trofeje

Jerzy Kosinski: Nabarvené ptáče

Cormac McCarthy: Všichni krásní koně

Woody Allen: Bez peří

Raymond Carver: Bud’, prosím tě, zticha

Tom Robbins: Parfém bláznivého tance

Sylvia Plathová: Pod skleněným poklopem

Připravované tituly edice AAA

Woody Allen: Vedlejší účinky

K věčnému zmatkaři Woodymu Allenovi zmatek patří. Tak proč ho neudělat i při

vydávání českých překladů jeho povídek! V Odeonu vyšla kniha pod názvem

Vedlejší příznaky, byla však výborem ze tří Allenových sbírek. Jelikož jsme se

rozhod li pro kompletní vydání jeho povídek a majitelé práv již nedovolili

doplňující výbor, vydáváme postupně ty tři knihy tak, jak vyšly v Americe. Jedna

z nich – poslední, kterou Woody Allen vydal v roce 1980 – propůjčila název i

odconské mu vydání. Odtud ten zmatek: na českém trhu tedy budou dvě knihy

Woodyho Allena s podobným názvem, z nichž ta starší odeonská je výborem a

tato argovská je vydáním původního amerického souboru s tím, že se v něm objeví

/271

deset povídek z odeonské knihy a těch sedm zbývajících, na které se v roce 1985

nedostalo.

Leonard Cohen: Nádherní poražení

Kanadský básník, zpěvák a hudebník Leonard Cohen vystupuje již téměř 40 let.

|eho raná akustická alba oslovila tehdejší mladou generaci tématy osobního strachu

a touhy. Některé jeho písně, například Suzanne nebo Bird on a Wire zlidověly a dodnes se hrají po celém světě.

Ve svém románu ze 60. let překvapí Cohen ještě více než ve svých písních tím, co

na sebe dokáže říci, jak se až na kost dokáže bolestně ohlodat a obnažit před svým

publikem. Je výsostným básníkem, kterého mučí jeho vlastní, téměř nebeská

představivost a trýznivé sexuální touhy. Jeho špinavý příběh se prolíná s podobně

nepřirozeným životem irokézské samomučednice ze 17. století.

Cormac McCarthy: Přechod

Cormac McCarthy je vzácným příkladem moderního spisovatele, který dokáže

mistrovsky zacházet s jazykem, zažitou zkušeností i svými myšlenkami. Román z

roku 1993 je druhou knihou chystané Pohraniční trilogie, kterou vynikající

současný americký spisovatel zamýšlí spojit jen tematicky. Třetí kniha ještě

nevyšla, ale Všichni krásní koně (Argo, 1995) a Přechod nemají společné osoby ani na sebe nenavazují chronologicky (naopak, tento druhý román se odehrává o

něco dříve než ten první, v době před druhou světovou válkou), mají však společné

téma: v obou případech jde o román zasvěcení a v obou knihách jsou hlavními

postavami dospívající chlapci, kteří svůj vstup do dospělosti řeší cestou do Mexika

– poutí, která rozhodne jejich další osud. V této knize šestnáctiletý Billy Parkham

chytí vlčici, která pustoší rodinný ranč, ale místo aby ji zabil, rozhodne se odvést ji

zpět do hor v Mexiku. Druhá kniha trilogie byla čtenáři přijata ještě pochvalněji

než ta první.

Michael Ondaatje: Anglický pacient

Michael Ondaatje, kanadský spisovatel a básník, pochází ze Srí Lanky v Indickém

oceánu. Do Kanady přišel na počátku 60. let a žije v Torontu. Je o něm slyšet, a to

i daleko za hranicemi Kanady, už od počátku 70. let. Každý cizinec, zvláště je-li z

takové exotické končiny, vnáší do anglicky psané literatury vždycky oživení a

originální inspiraci. Román z roku 1992, který si získal nemálo chvály a nakonec i

významné literární ocenění v podobě Knižní ceny, je vyzdvihován pro své téma

(protiválečné) i pro svůj jedinečný styl (tři sta stran čistého magického realismu).

Je to příběh lásky z posledních dnů druhé světové války, ve kterém se setkají čtyři

osoby: mladá kanadská ošetřovatelka, sikh, jenž je odborníkem na odstraňování

min, zloděj, který se stane špiónem, a pacient – muž popálený k nepoznání, jehož

tajemná identita a sugestivní vzpomínky tvoří osu románu. V současné době

vzniká podle Ondaatjeho románu film (režie Saul Zaentz), na jehož natáčení autor

sám dohlíží.

Ken Kesey: Někdy je to bezva nápad

Hned dva roky po prvním a slavném románu Vyhoďme ho z kola ven vyšel

Keseymu v roce 1964 román druhý – Někdy je to bezva nápad, po kterém se pak

autor coby romanopisec k velkému smutku nadšených čtenářů na dlouho odmlčel.

/272

Jeho třetí velký román Námořnická píseň vyšel až v roce 1992. Svůj druhý román

Kesey zasadil do svého rodného kraje – do státu Oregon, kde také dosud žije. S

dovedností skvělého vypravěče a fabulátora dčje vypráví osudy dřevorubecké

rodiny Stamperů, z níž se chce každý prosadit po svém. Kesey sám říkal, že tak

dobrou knihu jako tuto už nikdy nenapíše.

Veškeré uvedené tituly, mimo rozebraných,

si můžete objednat na adrese nakladatelství:

Argo, U družstva Život 10, 140 00 Praha 4

/273