JUDr. František Polák

CESTOU ZE SOVĚTSKÉHO KONCETRÁKU

1. vydání vydal Fr. Polák vlastním nákladem v New Yorku v roce 1959

2. vydání vydala společnost ERGO Brauner, s. r. o., v Dolních Kounicích v roce 2018

ISBN 978-80-88245-09-4

Ediční poznámka

Milí čtenáři, jsem potěšen, že vám mohu nabídnout další knihu s tematikou gulagu. Dlouhá desetiletí to bylo zakázané a zamlčované téma, o kterém se nesmělo psát. Tyto knihy u nás nevycházely, stejně jako v Sovětském svazu. Vzpomínám si, jak k nám domů, kolem roku 1980 moje teta ze Švýcarska jednou za čas nějaké zakázané knihy propašovala. Zvláště si vzpomínám na tří svazkový soubor Souostroví gulag s červenočernou obálkou. Těchto zakázaných knih a autorů jsme měli doma více, takže se okamžitě nové přírůstky půjčovali důvěryhodným lidem na čtení, aby se již nevraceli zpět. A nyní po 40 letech jsem těžko sháněl exilové vydání Solženicynova Soustroví gulag, neboť i toto vydání chci zařadit do nového vydání Souostroví gulag, které vyjde v našem nakladatelství ke konci 2019.

Od roku 2015, kdy jsem vydal poprvé knihu Krvavé jahody a poznal hlavní hrdinku neskutečného příběhu, téma gulagů, pracovních táborů a koncentráků v Rusku velmi zaujalo.

Tato knížečka je již šestá v pořadí a připravujeme další. Velkým překvapením pro mne bylo, nedávné zjištění, že autor knížky Zápisky ze stalinských koncentráků, pan Karel Goliath, se osobně znal a sloužil v legiích v Rusku s autorem této knížky panem Františkem Polákem.

JUDr. Karel Goliath se po letech věznění na Sibiři vrátil do vlasti, kde byl nakonec také vězněn v komunistických kriminálech. Naopak pan JUDr. František Polák, po návratu do vlasti po únorovém komunistickém puči v roce 1948 uprchl do USA, kde tuto knížku v roce 1959 vydal vlastním nákladem.

Díky tomu, že se mi podařilo tuto knížečku z USA koupit, máte nyní možnost se s těžkým osudem pana Františka Poláka seznámit.

S úctou váš Jiří Brauner, editor a jednatel společnosti ERGO Brauner, s. r. o., Dolní Kounice

Úvodní kapitola

Následující kapitoly představují závěr mých vzpomínek z dosud nevydané knihy líčící mé životní vzpomínky v sovětských žalářích a táborech nucených prací. Čtenáře zajisté budou zajímat okolnosti, za jakých jsem se dostal do Sovětského svazu, jmenovitě do jeho táborů. Proto jej chci obeznámit ve stručnosti s historií života, počínaje mým odchodem z vlasti po nacistické okupaci. Dne 7. srpna 1939 jsem přešel do Polska, abych se opětovně zúčastnil odboje, o jehož nevyhnutelnosti jsem byl přesvědčen. Po příjezdu do Krakova jsem vstoupil do tvořící se československé vojenské jednotky, jejímž velitelem byl tehdy podplukovník Ludvík Svoboda, později generál Prchala. Politické poměry mezi československými uprchlíky v Polsku byly tehdy velmi nezdravé a jejich stín padal i na tvořící se vojenskou jednotku, přestože ta zůstávala nedotčená. Byl jsem tehdy často zván na poradu o těchto záležitostech československým konzulem v Krakově panem Znojemským, mým známým z legií i z Prahy, a takto jsem přicházel do styku i s otázkami civilní československé emigrace, soustředěné v Krakově a Katovicích.

Do Krakova totiž hned po okupaci přibyli mezi prvními uprchlíky českoslovenští komunisté, v čele s bývalými komunistickými senátory Zmrhalem a Jonášem, kteří zde vytvořili uprchlický komitét pod svou patronací. Podařilo se jim přitom získat polské socialisty předstíráním, že přestali již sledovat komunistickou politiku a tvrdili, že se zařazují do jednotné fronty celého národa. Na základě tohoto podvodného tvrzení se jim podařilo dostat do svých rukou od polských socialistů protikomunistické orientace materiální i finanční prostředky pro vydržování všech československých uprchlíků. Českoslovenští komunisté získávali takto od polských úřadů nejen právo rozhodovat o tom, komu z československých uprchlíků má být uděleno právo pobytu v Polsku jako politickému uprchlíkovi, nýbrž jejich nečisté ruce zasahovaly i do rozhodování anglického konzulátu v Katovicích v otázkách, komu z československých uprchlíků má být uděleno vízum do Anglie. Anglickým generálním konzulem v Katovicích byl v té době levý labourista, netající se svými sympatiemi s komunismem a Sovětským svazem. Do jeho úřadu protlačil Sovětský svaz jakožto úřednici komunistku Novákovou, kterou českoslovenští uprchlíci tehdy označovali jako „oko Moskvy“. Jejíma rukama procházely všechny žádosti československých uprchlíků o udělení víza do Anglie. Ona doporučovala anglickému konzulovi, komu má být vízum uděleno a komu nikoliv, a anglický konzul se řídil tímto jejím doporučováním. Takovým způsobem dostávaly povolení ke vstupu do Anglie osoby mající sympatický poměr k SSSR, a v první řadě českoslovenští komunisté. Mezi jiným se dostali takto do Anglie čelní českoslovenští komunisté, jako byl Kreibich, Nosek, Hodinová a celá řada jiných, jejichž úkolem daným jim Moskvou bylo ovlivňovat dění ve smyslu sovětských nařízení a rozvracet československý exil soustřeďující se v Anglii. V Krakově a Katovicích využívali pak českoslovenští komunisté se Zmrhalem v čele svého suverénního postavení nad československými uprchlíky nejen k jejich ideologické indoktrinaci a terorizování, ale přímo ke štvaní mezi uprchlíky proti zde se tvořící vojenské jednotce v Polsku. Přitom ji lživě označovali za fašistickou a varovali je přímo před vstupem do jednotky. Je pochopitelné, že proti takovému řádění československých komunistů, vedených Zmrhalem a Jonášem, v Katovicích pak Tauferem a slovenským Maďarem Gáborem, podporovaných několika málo kolaboranty i z řad nekomunistů, nemohl jsem prostě mlčet, a tak jsem proti němu vystoupil. Tím jsem si přivodil nesmiřitelné nepřátelství komunistů, kteří mne udali NKVD, v jehož moci jsem se ocitl po upadnutí do sovětského zajetí naší vojenské jednotky v západní Haliči v září 1939. Na základě tohoto udání jsem byl dne 3. listopadu 1939 zatčen v zajateckém táboře v Olchovce, nedaleko města Iršavy na západní Ukrajině a společně s osmi jinými československými vojíny, rovněž udanými komunisty, odvezen do moskevského policejního vězení na Lubjance. Zde jsem byl administrativním rozhodnutím NKVD odsouzen k osmi letům nucených prací v táborech jako nepřítel SSSR. Jako důvody pro toto rozhodnutí uvádělo NKVD toto:

1. V Krakově jsem vystupoval podle udání senátora Zmrhala nepřátelsky proti československým komunistům.

2. Podle udání bývalého redaktora Rudého práva Wagenknechta jsem se měl vyjádřit, že do československé vlády po osvobození Československa nesmí být připuštěni komunisté.

3. Mé nepřátelství k Sovětům bylo dále spatřováno v tom, že jsem již v zajateckém táboře jako pořadatel oslavy 28. října škrtl z programu oslav zpěv sovětské hymny, Internacionály, ačkoliv měla být podle výslovného přání podplukovníka Ludvíka Svobody zpívána.

4. Byl jsem též obviněn ze své činnosti v československých legiích na Sibiři a jako bývalý člen politického vedení legií prý zodpovědným za oběti na životech sovětských občanů přivezených na Sibiř.

K výkonu svého osmiletého žaláře byl jsem odvezen z Moskvy na Sibiř, a sice do Norilska (400 km za polárním kruhem a 4000 km od Moskvy), kde jsem pracoval v dolech, na stavbách, zřizování silnic a odklízení sněhu až do 17. ledna 1942. Tohoto dne byl jsem z táborů propuštěn k východní československé vojenské jednotce, která se tvořila v Buzuluku, na základě smlouvy Dr. Beneše se sovětskou vládou, podle které se povolovalo tvoření této jednotky a podle níž se zavázala sovětská vláda propustit k jednotce všechny československé občany nacházející se v sovětských pracovních táborech. Takto předčasně jsem se dostal v únoru 1942 ze sovětských táborů k československé vojenské jednotce v Buzuluku, městečku vzdáleném asi 120 kilometrů od tehdejšího sídla sovětské vlády Kujbyševa. Rozhodnutím naší londýnské emigrační vlády byl jsem ustanoven u jednotky předsedou vojenského soudu. Avšak moje činnost u jednotky neměla dlouhého trvání zásahem československých komunistů a sovětské NKVD. Komunisté ve mně spatřovali jednu z překážek pro splnění svých plánů, které měli s jednotkou. Jejich plánem bylo zkomunizování jednotky tak, aby se mohla stát mocenským nástrojem československých komunistů pro uchvácení moci po osvobození národa. Poněvadž mé násilné odstranění z odboje bylo v úzké a příčinné souvislosti s nezdravým vývojem politických poměrů vládnoucích již tehdy v československém exilu a jeho politickém vedení, vylíčím zde podrobněji tyto poměry, pokud měly vztah k mému osobnímu osudu. Když jsem přibyl k jednotce do Buzuluku, byla tato jednotka svým složením vyhraněně protikomunistickou, neboť téměř veškeré její mužstvo prošlo předtím sovětskými pracovními tábory, které jim daly názornou představu, co komunismus ve skutečnosti představuje. Také důstojníci, nedávní absolventi československé Vojenské akademie v Hranicích, a tudíž jen nižších vojenských hodností, byli protikomunistické orientace. Vedení československých komunistů v čele s Gottwaldem, jež se evakuovalo před Němci z Moskvy do Ufy, nemohlo přenést přes srdce, že takto protikomunisticky založená jednotka by se měla stát nástrojem jejich nečistých plánů. A proto zpočátku za pomoci sovětské vlády začali organizovat pod Moskvou vlastní komunistickou vojenskou jednotku, do níž měli přístup jen příslušníci komunistické strany. Avšak tuto jednotku počal Klement Gottwald likvidovat, jakmile se dohodl s československým vyslancem Zdeňkem Fierlingerem, který mu dal záruku, že československá vojenská jednotka bude zkomunizována, podrobena komunistické indoktrinaci, a za tím účelem prostoupena na vedoucích místech spolehlivými komunisty. Doktorem Benešem byl jmenován komunista Dr. Vrbenský, člen londýnské státní rady, a povýšen jím na hodnost majora československé armády, ač nikdy před tím v československé armádě nesloužil, byť i jen jako prostý voják. Současně byl ustanoven Dr. Vrbenský členem československé vojenské mise v Kujbyševě, jejímž náčelníkem byl plukovník Heliodor Píka. Jeho činnost však v této misi netrvala dlouho, poněvadž Gottwald potřeboval Vrbenského jako svého dozorce uvnitř vojenské jednotky. A tak asi za měsíc po mém příchodu do Buzuluku přibyl k ní též novopečený major Vrbenský, aby nad ní formálně převzal zdravotní dozor, jenž ve skutečnosti měl být dozorem politickým. Bylo mi známo, že je Dr. Vrbenský v denním telefonickém rozhovoru s ufimskými komunisty, referuje Gottwaldovi podrobně o poměrech v jednotce a přejímá od něj příkazy ke své činnosti. Po jeho příchodu k jednotce počali se k ní trousit i další komunistické buňky: přišel z Moskvy zaměstnanec kominterny Procházka (pozdější náčelník štábu československého vojska), jemuž byla svěřena v jednotce výchova vojska. Přišel i pověstný desátník Bedřich Reicin, za ním ze sovětské armády její poručík Dostál a řada jiných, do jejichž rukou byla předána výchova vojska. V jednotce se již při mém příchodu nacházel enkávédistický kapitán Kambulov, který v době první republiky býval portýrem československého vyslanectví v Moskvě, vykonávaje zde dozor ve službách NKVD. Nedlouho za ním přišel z Moskvy jiný enkávédistický důstojník, poručík Miškin. Vedle nich byl k nám NKVD odvelen Rus Valášek. Dříve býval enkávédistickým náčelníkem sovětských táborů nucených prací v Karagandě. Neznal slova česky a byla mu na nátlak NKVD přiznána hodnost poručíka, zatímco řadě bývalých československých důstojníků, přicházejících z táborů, nebyla vůbec přiznávána důstojnická hodnost z důvodu údajného stáří. Takovýmto způsobem si připravovali komunisté československou vojenskou jednotku, aby sloužila jejich temným politickým cílům. O tom, že se tak děje za podpory nejvyšších československých míst, mohl jsem se přesvědčit brzy po svém příchodu k jednotce. Někdy v dubnu přijel na návštěvu k jednotce československý vyslanec Zdeněk Fierlinger. Podplukovník Svoboda mne tehdy požádal při této příležitosti, abych se dostavil do jeho bytu, že tam bude Fierlinger, který si přeje se mnou promluvit. Po mém příchodu do Svobodova bytu a po mém představení Fierlingerovi, požádal Svobodu, aby nás nechal o samotě z důvodu důvěrného rozhovoru. Potom, když se Svoboda vzdálil, mi Fierlinger sdělil, že ví o mně, že jsem legionář a z tohoto důvodu že počítá s mojí spoluprací při vnitřním uspořádání poměrů v jednotce. Podle Fierlingera mají být tyto poměry uspořádány tak, aby byly v souladu s příštím politickým vývojem národa po osvobození ČSR. Fierlinger mi pak vyložil, jak si tento vývoj představuje a řekl: „Naše republika po svém osvobození bude zahraničně politicky závislou od SSSR, a abychom si udrželi jeho přátelství, budeme muset přizpůsobit hospodářské a sociální zřízení republiky systému Sovětů. Již z tohoto důvodu budeme musit vyhradit československé komunistické straně jakožto exponentu sovětské politiky rozhodující postavení v příští československé vládě a správě republiky. Tento vliv je třeba komunistům vyhradit již nyní v naší vojenské jednotce, zejména v oboru výchovy vojska, poněvadž jednotka po příchodu do osvobozené vlasti bude v ní rozhodujícím mocenským činitelem při nastolení politických poměrů. Z toho důvodu si přeji“, prohlásil Fierlinger „aby ses zapojil do práce na výchově našeho vojska, spojil se a spolupracoval s Procházkou a Reicinem v uvedeném směru.“ Na můj dotaz, zda Svoboda s tímto Fierlingerovým plánem na zkomunizování jednotky souhlasí, prohlásil Fierlinger, že Svoboda nejen s ním plně souhlasí, ale tento plán již provádí. Odmítl jsem kategoricky přistoupit na tento návrh Fierlingerův, který s největší pravděpodobností pocházel od samotného Gottwalda, jehož příkazy Fierlinger prováděl v jednotce. Tím, jak se zdá, byl můj osud v jednotce zpečetěn. Když jsem se pak bezprostředně nato setkal se Svobodou a předestřel mu tvrzení Fierlingerovo, že on sám prý přistoupil k jeho velezrádnému komplotu, popřel to se vší rozhodností a dodal, že Fierlinger lže a že je připravený prodat za čočovici celý národ. Avšak velmi záhy mohl jsem se přesvědčit, že tentokrát mimořádně nelhal Fierlinger, nýbrž sám Svoboda. Neboť netrvalo to ani měsíc, když Svoboda pozval Gottwalda se zástupci kominterny Kopeckým, Krosnářem a Bořkem k oficiální návštěvě naší vojenské jednotky, při níž nechal před těmito komunistickými sabotéry jednotného úsilí národa za znovudobytí ztracených demokratických svobod, pochodovat vojáky v slavnostní přehlídce.

Fierlinger se Svobodou prezentovali tu Gottwaldovi a jeho kohortě již nyní hold jako příštím vládcům osvobozeného státu a oddanost vojenské jednotky k uskutečnění jejich zločinných cílů. Bylo mi přímo stydno, když Svoboda uváděl na schůzi pořádané pro všechno vojsko Gottwalda jako nejstatečnějšího českého politika, a když pro něho a jeho průvod uspořádal banket, na němž se tento „nejstatečnější“ politik opil do němoty. Svoboda ubytoval celou Gottwaldovu společnost ve svém bytě, v němž pro ně pořádal i večírky, na něž byla pozvána jen důvěryhodná společnost. Na jednom z těchto večerů, jak mi důvěrně sdělil jeden z jeho návštěvníků, Gottwald varoval přede mnou Svobodu a nazval mne „nebezpečnou krysou“. Po tomto sdělení mi bylo jasné, že v tomto závětří komunisté se Svobodou kují pikle za účelem provedení plánu na zkomunizování jednotky, který mně byl neprozřetelně předtím prozrazen Fierlingerem, a že nejbližším cílem útoku tohoto spiknutí stanu se asi já sám, když jsem se proti němu otevřeně postavil. Byla proto pro mne zábavnou dvojí tvář Svobodova, s jakou po odjezdu Gottwaldovu ke mně přišel a dotazoval se, jakým dojmem na mne Gottwaldova návštěva působila. Řekl jsem otevřeně, že špatným, a že se divím, jak k této návštěvě mohlo vůbec dojít. Svoboda mně pak objasnil, že on sám pozval komunisty k této návštěvě, aby přímým rozhovorem s Gottwaldem způsobil, aby komunisté nezasahovali do armády jako dosud. A prý je s výsledkem rozhovorů spokojen, neboť dostalo se mu od Gottwalda ujištění, jakého na něm požadoval. „To se ovšem nesrovná s tím, co je mi známo,“ řekl jsem Svobodovi. „Gottwald v době své návštěvy konal s komunisty ve vojsku zvláštní schůzi, na níž tyto informoval o postupu komunistů v jednotce.“

„O této schůzi já vím,“ prohlásil Svoboda, „jenže Gottwald na ní, jak mi sdělil, informoval komunisty, že napříště se mají vzdát provádění politiky ve vojsku.“

„Toto jest nepravda,“ odpověděl jsem, „na této schůzi jednalo se právě naopak o krocích, jež mají být podniknuty proti „reakcionářským důstojníkům“. Je mi rovněž známo, že když si slovenský komunista, šikovatel náhradní roty, jehož jsi dal pro nějaký poklesek zavřít, stěžoval proto Gottwaldovi na tebe a žádal tvoje odstranění z vojska, Gottwald prý se tebe ujal se slovy: „Svobody se nedotýkejte, je to náš člověk.“

„Tohle že řekl Gottwald?“ tázal se poděšeně Svoboda a horečně dodal: „Řekl-li to, a já tomu nevěřím, pak lhal.“

„Bratře podplukovníku, chtěl bych ti říct svůj úsudek o věci, kdybych mohl mluvit s tebou nikoliv jako se svým velitelem, ale jako legionář s legionářem,“ odpověděl jsem. „Jen mluv zcela otevřeně,“ pobídl mne Svoboda. „Tak ti tedy řeknu, že ti již nevěřím,“ odpověděl jsem. „Toho jsem se ovšem nenadál,“ zakoktal Svoboda v patrném zmatku, ale v okamžiku se vzpamatoval z tohoto úderu, a již pevným, velitelským hlasem dodal: „Nebudu se tě o důvěru doprošovat. Jedno ti však řeknu, že jsi ve velkém omylu, myslíš-li, že jsem své zásady zradil.“

S těmito slovy, aniž by mi jako obvykle podal ruku, Svoboda ode mne odešel. Od té doby byla mezi námi vykopána propast. Snažil jsem se mu vyhnout, kde jsem mohl, a jednal s ním pouze v úředních záležitostech.

O tom, že jsem se nemýlil, přesvědčily mne záhy události spojené s návštěvou generála Ingra z Londýna. Po několikadenní návštěvě odjel Ingr se Svobodou z Buzuluku do Moskvy, prý vyjednávat se Sověty o vybudování jednotky. Zpět se vrátil sám bez Ingra a přivezl s sebou ujednání se Sověty, podle něhož měla být v naší jednotce zavedena u každé roty funkce politruků po způsobu komunistických politických funkcionářů, kteří v naší jednotce za účelem utajení pravdy měli být nazváni osvětovými důstojníky. Jejich hlavou podle tohoto moskevského ujednání byl označen komunista Procházka, který měl být zároveň jmenován zástupcem velitele pluku. Komunizace jednotky byla tedy prováděna urychleným tempem za plného souhlasu Londýna. Nebyly mi tehdy ještě známy nezdravé poměry v našem politickém exilu v Londýně. Nevěděl jsem ještě, jaký zhoubný vliv vykonává na československou vládu Fierlinger, a proto mne udivovalo, jak mohl být generál Ingr tak krátkozraký a dát takto souhlas k uchvácení moci komunisty nad celou vojenskou jednotkou. Teprve později jsem zjistil, že generál Ingr, jeden z rozhodných antikomunistů v londýnské vládě, byl k takovému jednání přímo donucen nařízeními z Londýna.

A za takového stavu stahovaly se i nade mnou mraky a začal se naplňovat můj osud u jednotky, o němž se dohodli s komunisty Fierlinger se Svobodou. Byl jsem připraven na to, že na mne bude podniknut útok, ale nikdy jsem přitom nepomyslel, že by se londýnská vláda mohla propůjčit k tomu, aby dala souhlas k likvidaci československého důstojníka a legionáře, zbavila ho jeho nedotknutelného práva umřít v boji za svou vlast a chladnokrevně ho předala do zkrvavělých rukou sovětského kata. Rozhodný okamžik pečlivě připravovaného útoku proti mně se přiblížil dne 14. září 1942. Toho dne si mne dal Svoboda předvolat do své kanceláře na velitelství, prohlásil ihned po příchodu, že mne zatýká a na místě arestuje pro pobuřování a že mým vězením bude po dobu vyšetřování jeho kancelářská místnost.

Na to, aniž by vysvětlil příčinu jím tvrzeného pobuřování, jak jsem jej žádal, vzdálil se z místnosti a uzamknul místnost na klíč. Teprve po šestnácti dnech musel mne Svoboda propustit z vazby na přímý rozkaz náčelníka československé vojenské mise plukovníka Píky. Teprve nyní na svobodě stal se mi patrný celý rozsah komplotu, připravovaného proti mně již dlouhou dobu předtím z iniciativy NKVD a Gottwalda jejich pochopy; vyslancem Fierlingerem a plukovníkem Svobodou. O podstatě tohoto komplotu mne informoval sám plukovník Píka při svých častých návštěvách u jednotky. Také mne mezi jiným informoval o tom, že Fierlinger se Svobodou naléhají na Dr. Beneše, abych byl odstraněn z jednotky. Řekl mi dále, že do věci byl zainteresován sám enkávédistický generál sovětské armády Žukov a že sovětským vyslancem bylo v Londýně intervenováno u Dr. Beneše a naléháno na něj, abych byl československou vládou vydán do rukou sovětských úřadů. Podle přesvědčení Píkova šlo přitom Fierlingerovi i Sovětům o to, abych byl odstraněn jako překážka zločinných záměrů československých komunistů, které měli s československou vojenskou jednotkou. Proto také Píka ve svých vojenských relacích do Londýna se prý stavěl proti tomuto komunistickému komplotu a od něho Dr. Beneše zrazoval. „Avšak vliv Fierlingera na Dr. Beneše,“ řekl mi tehdy plukovník Píka, „je svrchovaný. Moje objektivní zprávy o situaci v SSSR, posílané do Londýna, házejí se zde do koše, zatímco tomuto zlosynu Fierlingerovi se zde neomezeně věří. Dokonce Fierlinger usiloval o to, aby mne vůbec zbavil možnosti být v přímém spojení s naší londýnskou vládou. Proto nemám příliš nadějí, že se mi podaří odvrátit útok proti tobě a snad budu moci jej pouze zeslabit.“ Píka také své slovo dodržel, za což byl také komunisty po jejich uchvácení moci v ČSR souzen a odsouzen k smrti. V hrdelním rozsudku se uvádí jako důvod odsouzení jeho nepřátelství proti SSSR, projevované za války mezi jiným tím, že se mne Píka zastával a bral v ochranu u londýnské československé vlády. Na základě informací obdržených od Píky rozhodl jsem se za této situace k poslednímu kroku, jenž mně ještě zbýval: obrátit se přímo na Dr. Beneše. Za tím účelem jsem mu napsal dopis, v němž jsem se k němu obracel jako k vrchnímu veliteli československých vojsk a v němž jsem mu zevrubně vylíčil komplot připravovaný proti mně NKVD a komunisty. Vysvětlil jsem v dopise, jakou sítí špionů NKVD jsem byl obklopen za tím účelem, abych byl Sověty zlikvidován. Pamatuji se dobře na konec tohoto dopisu, v němž jsem se obracel na Dr. Beneše se žádostí, aby nedopustil provedení tohoto zločinu na mně chystaného, a v němž jsem uvedl v podstatě toto: „Obracím se na Vás, pane presidente, jako na bývalého žáka T. G. Masaryka. Jsem přesvědčen o tom, že Masaryk, kdyby dnes žil, nikdy by nedopustil toho, aby československý voják byl pronásledován takým způsobem a obětován cizím zájmům. Poněvadž věřím, že jako žák Masarykův jste veden týmiž mravními hledisky jako Váš učitel, jsem přesvědčen o tom, že nedopustíte bezpráví proti mně připravovanému, abych se stal obětí svých nepřátel.“

Tento dopis chtěl jsem odevzdat plukovníkovi Píkovi, aby jej přímo doručil Dr. Benešovi. Stalo se však, že v té době Píka po delší dobu nepřijížděl k jednotce a zato k nám přijel poslanec Laušman, aby se rozloučil s jednotkou před svým odjezdem do Londýna. K tomu chtěl bych uvést, že bývalý sociálně demokratický poslanec Laušman se již delší dobu zdržoval v SSSR. Ještě před jeho odjezdem z Londýna rozšířil plukovník Svoboda o něm zprávu, že Laušman navštíví jednotku a že přijel do SSSR jako důvěrník Benešův, aby pro něho připravil cestu do Sovětského svazu. Na základě toho byl jsem přesvědčen o oficiálním poslání Laušmana, ačkoliv tomu tak nebylo. O tom jsem se ovšem dozvěděl teprve po roce 1948 od politiků, kteří byli zasvěceni do londýnských poměrů a kteří mi sdělili, že Laušman přijel na podzim roku 1942 do Ruska pouze jako kurýr vezoucí diplomatickou poštu a že jiného poslání neměl, než doručit poštu vyslanectví a vrátit se zpět do Londýna s poštou odtud. Dr. Beneš prý nebyl zpočátku nakloněn tomu, aby Laušman jel do SSSR jako poštovní kurýr, dal však k této cestě souhlas, když Laušman naléhal a uváděl za důvod, že se chce seznámit se sovětskými poměry. Zatím však tento důvod byl jen předstírán. Laušman, který v Londýně náležel k levému, prosovětskému křídlu sociálně demokratických politiků, ve skutečnosti podnikal tuto cestu, aby navázal přímý styk s Fierlingerem a československými komunisty. Chtěli si takto připravit půdu pro svůj politický vzestup při očekávaném vlivu Sovětů a československých komunistů po osvobození Československé republiky. Tyto skutečnosti mi ovšem nebyly známy, když jsem se z důvodu urychlení doručení mého dopisu Dr. Benešovi obrátil na poslance Laušmana, který právě přijel k jednotce, aby se s ní před svým odjezdem do Londýna rozloučil. Tázal jsem se tehdy výslovně Laušmana, může-li osobně doručit můj dopis Dr. Benešovi, a když mi přisvědčil, upozornil jsem ho, že dopis je přísně důvěrný a že mu jej mohu svěřit jen tehdy, zaručí-li se, že jej nikomu jinému nepředá nežli osobně Dr. Benešovi. Bohumil Laušman mne svým čestným slovem a podáním ruky ujistil, že dopis nikomu jinému nepředá než osobně Dr. Benešovi, načež jsem mu dopis svěřil.

Asi za týden po Laušmanově odjezdu přibyl na návštěvu k jednotce plukovník Píka. Ihned při setkání podával mi Píka dopis, který jsem před týdnem svěřil Laušmanovi pro Dr. Beneše. Dopis byl otevřený a Píka k němu podal toto vysvětlení: Když se Laušman vrátil od jednotky do Kujbyševa, ihned vyhledal Fierlingera a předal mu dopis do jeho rukou. Fierlinger nechal dopis přečíst Píkovi i Svobodovi a nechtěl jej zpočátku vůbec vydat Píkovi, když o něj žádal, aby mi ho vrátil. Teprve na Píkovo naléhání tak učinil, ale nejprve si od něho učinil kopii. Byl jsem ohromen touto Laušmanovou podlostí. Poslední možnost se spasit odvoláním se k spravedlnosti nejvyšších míst v exilu jsem nyní považoval za ztracenu. Píka však, protože považoval pro mne dopis za důležitý, radil mi, abych dopis předal Svobodovi a žádal jej jako velitele jednotky, aby dopis sám služební cestou poslal do Londýna Dr. Benešovi. Současně mne Píka vyzval, abych opatřil kopii dopisu a tu mu předal, aby ji mohl poslat Benešovi, kdyby tak neučinil sám Svoboda. Stalo se. Svoboda s kyselým obličejem přijal v přítomnosti Píkově ode mne dopis pro Beneše a prohlásil, že jej odešle služební cestou. I kdyby však jej neodeslal, byla by bývala kopie dopisu, kterou jsem předal Píkovi, určitě jím poslána Dr. Benešovi. Dr. Beneš tedy musel dobře znát pozadí politického zločinu, který komunisté proti mně připravili. A přesto rozhodl proti mně.

Zatím se v Benešově vládě v Londýně horečně uvažovalo o tom, jakou formu nalézt pro mé odstranění z jednotky a předání mne do rukou Sovětů. Konečně našli i formu mého vydání: měl jsem být postaven před kárný výbor, jehož předsedou měl být důstojník poslaný z Londýna a pověřený tímto úkolem. Po mém odsouzení kárným výborem jsem měl být pak formálně odstraněn z jednotky a vydán rozhodnutím vlády do rukou sovětské NKVD. O jednání samotné vlády ve věci mého vydání se mi dostalo teprve roku 1953 informací ze strany bývalého jejího člena Dr. Ripky. Ten k mému dotazu na okolnosti, za jakých k tomuto usnesení vlády roku 1942 došlo, řekl, že se dobře pamatuje na to, že otázka mého vydání do rukou Sovětů byla předmětem jednání vlády v Londýně a událo se pod nátlakem sovětského vyslanectví. Při významu, jaký tehdy československá vláda přikládala udržení blahovolného poměru k Sovětům, muselo prý být tomuto nátlaku Sovětů vyhověno, i kdyby to znamenalo obětování osoby. Pro mé vydání Sovětům hlasovali podle Dr. Ripky všichni členové vlády až na generála Ingra, který se postavil proti návrhu a proti němu i hlasoval. Taková byla informace, kterou mi sdělil Dr. Ripka.

A tak se nezadržitelnými kroky blížil okamžik rozuzlení této politické intriky, jež měla končiti mojí likvidací v sovětských táborech nucených prací. V druhé polovině listopadu přijel plukovník letectva Toman, který se měl stát předsedou kárného výboru a který měl připravit odsuzujícím rozsudkem cestu pro mé vydání do rukou Sovětů. Druhými dvěma členy tohoto kárného výboru byli jmenováni: major Pernikář a komunista Vrbenský. Na základě materiálu, který předtím proti mně sehnal Svoboda s komunistickým politrukem Procházkou, proti mně byla sestavena žaloba, na jejímž vypracování měli osobní účast vedle Svobody i Procházky také členové kárného výboru, kteří mě měli soudit. Samotná žaloba byla dána k vypracování zaměstnanci mého právního odboru, četaři Wintersteinovi. Žaloba mne vinila ze zločinu pobuřování proti Svobodovi a Fierlingerovi (o němž jsem měl prohlásit, že je zakuklený komunista), že jsem kritizoval nepřípustně Sovětský svaz a usiloval o změnu naší zahraniční politiky ve směru jejího odvrácení se od SSSR. V tom ohledu jsem se prý dopustil i zločinu velezrady. Řízení před kárným výborem bylo přímo paskvilem spravedlnosti: plukovník Toman mne okřikoval, když jsem se ohrazoval proti nepřípustnému ovlivňování svědků členem výboru Vrbenským, a když jsem navrhl výslech Svobody, plukovník Toman přerušil jednání a odběhl do místnosti, v níž úřadoval právě Svoboda, aby se ho dotázal, zda má jeho výslech připustit. Za chvíli se vrátil a prohlásil, že návrh na výslech Svobody se nepřipouští a ukončil řízení. V obšírné obhajobě po vyvrácení věrohodnosti svědeckých výpovědí jsem prohlásil tváří v tvář svým soudcům: „Budete-li spravedliví, nemůžete jinak, než vynést osvobozující rozsudek. Neučiníte-li tak, bude vás jednou soudit národ za to, že jste v mém případě pošlapali mravní principy, na nichž je založena samotná existence národa.“

A nadiktovaní soudci, plnící příkaz Moskvy, vynesli rozsudek, podle něhož jsem uznán vinným z činů v žalobě uvedených a za trest se degraduji na prostého vojína.

Tento rozsudek kárného výboru byl vynesen dne 27. listopadu 1942. Ohlásil jsem proti němu ihned odvolání, které jsem poté vypracoval a předložil začátkem prosince. Ačkoliv tedy rozsudek nebyl právoplatný a bylo nutno vyčkat rozhodnutí vyšší odvolací instance v Londýně, nikterak to nezabránilo strůjcům mé exekuce, abych formanem londýnského ministerstva vojenství nebyl již začátkem prosince zbaven své příslušnosti k československému vojsku a dán do péče civilní správy československé emigrace v Buzuluku, existující tehdy pod vedením komunisty Dostála. Tím nad slunce jasněji prokázal Londýn, že považoval celé jednání kárného výboru za frašku inscenovanou jen za tím účelem, abych mohl být tím snáze vydán do rukou Sovětů. NKVD také po mém zatčení obdržel všechny svědecké protokoly kárného řízení, na základě jichž jsem pak byl NKVD znovu odsouzen.

Nezapomenutelné pro mne zůstane poslední shledání se Svobodou a Píkou. Bylo to právě začátkem prosince, kdy jsem byl povolán na velitelství, kde se mi dostalo sdělení o tom, že rozhodnutím Londýna jsem zbaven příslušnosti k československé vojenské jednotce. V kanceláři velitelství byl kromě Svobody přítomen též Píka. Prohlásil jsem před oběma, že rozhodnutí ministerstva vojenství je protizákonné, poněvadž rozhodnutí kárného výboru není ještě v právní moci. Píka jen prohlásil, že za rozhodnutí ministerstva nenese zodpovědnost. Svoboda řekl, abych nelitoval, že mé postavení jako civilní osoby v SSSR nebude nikterak špatné, že dostanu nějakou práci odpovídající mým schopnostem, třeba místo nějakého účetního v sovětském podniku, a že prý budu mít spokojený život do konce války. Nato jsem odpověděl Svobodovi: „Já lituji jen jednoho, že oba jste bratři legionáři a chováte se k jinému legionáři zcela nebratrsky. Tvoje tvrzení bratře Svobodo jest vědomou nepravdou. Nepředáváte mne do civilního života, nýbrž předáváte mne do rukou Sovětů, do jejich pracovních táborů. Celé kárné řízení bylo vámi inscenováno jen za tímto účelem. Hnal jsi mne, bratře Svobodo, v zájmu svých komunistických spojenců ulicí špíny, abych se mohl tím snáze stát obětí tvou a tvých komunistických přátel. Jedno však vám oběma, a to jak tobě, tak bratru Píkovi, nemohu zapomenout: že v době, kdy mne kárný výbor zbavuje hodnosti důstojníka, kterou jsem si vysloužil v legiích, vy mně bráníte, abych sloužil u československého vojska i jako prostý voják. Mně nezáleží na důstojnické hodnosti, do odboje jsem vstoupil nikoliv proto, abych v něm dělal kariéru, nýbrž abych se zbraní v ruce na kterémkoliv místě bojoval za osvobození národa. A nyní vy mně toto právo upíráte, nenecháte mně ani umřít jako prostého vojáka ve službách národa tak, jak je to mým přáním a vydáváte mne do rukou mých nepřátel, aby ti sami zničili moji biologickou podstatu ve svých mučírnách. To není jenom nelegionářské, ale příčí se všem mravním zásadám lidským.“

Svoboda, který stál opodál mne, byl zaražen tak, že se nezmohl ani na odpověď. Píka pak řekl: „Mně křivdíš. Dělal jsem vše možné, abych toto řešení odvrátil. Dnes, kdy rozhodl Londýn, nemohu již nic udělat.“

„Bratře plukovníku,“ prohlásil jsem na to, „promiň mi má tvrdá slova, diktovaná tímto pro mne těžkým okamžikem. Vím, žes nepřináležel k řadě mých nepřátel, kteří tuto situaci vytvořili. Děkuji tobě za vše, cos pro mne vykonal, a tobě, bratře Svobodo, odpouštím a nepřeji ani tobě odplaty za služby, které jsi prokazoval mým nepřátelům svým postupem proti mně. Buďte s Bohem.“ A s těmito slovy odcházel jsem z místnosti.

Dne 5. prosince 1942 mne poslalo velitelství do Kujbyševa, aby mé chystané zatčení NKVD neobrátilo k sobě pozornost vojska. Při tom sehrál Svoboda se mnou ještě tu nechutnou hru, že mne služebně poslal s dopisem do Kujbyševa k československé vojenské misi. Avšak i tato záminka se ukázala být podvodem, když jsem byl po příjezdu na kujbyševské nádraží při vystoupení z vlaku zatčen již tam čekající sovětskou policií a odvezen do vězení. Odtud jsem byl převezen do Moskvy na Lubjanku a na základě protokolů kárného výboru odsouzen v administrativním řízení NKVD k trestu pěti let nucených prací v táborech. Tato léta jsem prožil v těžké a vysilující práci v unžlágských táborech, které se rozprostíraly v hlubokých lesích mezi Gorki a Vjatkou. Odchod z nich je pak předmětem této knihy.

Z táborů odcházel jsem dne 5. prosince 1947, tělesně úplně vysílen a s podlomeným zdravím. Odcházel jsem odtud na svobodu s pevným předsevzetím, že podaří-li se mi dostat do západního svobodného světa, budu v něm ze všech svých sil bojovat proti instituci sovětských otrockých táborů a jménem milionů v nich dosud uvězněných budu požadovat odstranění této otrocké instituce. Čtenáře knihy bude jistě zajímat, jak a zdali jsem toto předsevzetí plnil. Budiž mi proto dovoleno nastínit zde ve stručnosti vykonanou práci na toto téma.

Hned po svém příchodu do západního Německa začátkem září 1948 započal jsem s přípravnými pracemi pro svůj boj proti instituci sovětských táborů nucených prací. Můj případ dlouholetého utrpení v sovětských žalářích a otrockých pracovních táborech nebyl československému národu znám, a tím méně mezinárodní veřejnosti. Českoslovenští političtí činitelé, obětí jejichž úzké spolupráce se Sověty jsem se stal, z pochopitelných důvodů zamlčeli můj případ národu. A proto jsem spatřoval jako základní předpoklad mnou zamýšleného boje v získání publicity mého případu v mezinárodním světě. Za tím účelem jsem se spojil ve Frankfurtu nad Mohanem se známým korespondentem amerického koncernu Howard Scripps, Williamem H. Newtonem, a za jeho spolupráce jsem napsal pro tento novinářský koncern sérii pěti článků o svých zkušenostech v sovětských táborech. Tyto články vycházely denně na pokračování v lednu 1949 ve dvanácti velkých amerických denících, mezi jinými také v New York World Telegramu, jejichž denní náklad činil několik milionů výtisků, a podle došlých zpráv a korespondence působily mocným dojmem v celé americké veřejnosti. Na jaře téhož roku jsem uspořádal ve Frankfurtu za účasti redaktora P. Tigrida tiskovou konferenci mezinárodního tisku, akreditovaného u vlády západního Německa, přičemž účast byla přes třicet korespondentů světového tisku. Na této konferenci jsem podal výklad o stavu sovětských táborů nucených prací a ohlásil svůj záměr podat žalobu proti Sovětskému svazu u Organizace spojených národů. O průběhu konference přinesly zevrubnou zprávu německé deníky a rozhlasové stanice a veškerý světový tisk. Deník americké armády v Německu Star and Strips přinesl o průběhu konference dlouhý článek. Současně s touto propagační činností jsem zahájil přípravy k uskutečnění hlavního cíle: k podání žaloby proti SSSR u OSN. Zatímco jsem pracoval na této žalobě, napsal jsem předsedkyni Komise pro lidská práva OSN, paní Eleanor Rooseveltové, a informoval ji o stavu sovětských táborů nucených prací a dožadoval se její pomoci při zamýšleném podání žaloby. Vedle toho jsem učinil též zvláštní podání k Organizaci spojeným národům, v němž jsem jim formálně ohlásil podání žaloby proti SSSR. Následek toho byl, že rozhlasová stanice SN v Lakes Success přinesla zprávu, že v Německu se našel jeden z bývalých vězňů sovětských pracovních táborů, který ohlásil OSN podání žaloby proti SSSR. Rovněž hlavnímu delegátu Spojených států v Hospodářské a sociální radě OSN, panu Willardovi L. Thorpovi, který hrál zásadní roli při rozhodnutí Rady o vyšetřování táborů nucených prací, jsem písemně oznámil svůj úmysl – podat žalobu u OSN a žádal jsem ho o pomoc v této věci. Pan Thorp mi tuto pomoc přislíbil a vyžádal si moji spolupráci v akci, kterou sám na půdě Hospodářské rady ve věci podnikal. V roce 1950 vystoupil jsem jako svědek v pařížském procesu D. Russeta proti dvěma komunistickým redaktorům ve věci sovětských táborů nucených prací, který byl široce komentován světovým tiskem. U této příležitosti jsem byl dotazován v Paříži několika pařížskými deníky, mezi nimiž deník „L´Aube“ přinesl se mnou dva rozhovory. O povaze sovětských pracovních táborů a významu procesu jsem mluvil též v pařížském rozhlasu.

Po svém příchodu do Spojených států v dubnu 1951 jsem navázal spojení s některými činiteli OSN (mezi nimi i se zástupkyní svobodných odborů v Hospodářské a sociální radě OSN paní Senderovou) a snažil jsem se u nich vzbudit zájem a podporu pro chystanou žalobu na fóru Organizace spojených národů. Snažil jsem se také zainteresovat americkou veřejnost. S tímto cílem jsem měl několik interview v americkém tisku (New York World Telegram a Herald Tribune). Rovněž jsem měl řadu lekcí v Radiu Free Europe a Voice of Amerika, v nichž jsem vylíčil své zkušenosti ze sovětských táborů nucených prací a ohlásil podání své žaloby. (Z toho byly dvě přednášky proneseny rusky a přenášené rádiem do SSSR.) O sovětských pracovních táborech jsem mluvil rovněž na veřejné schůzi lidu pořádané roku 1952 v Chicagu Československou národní americkou radou. Kromě toho jsem uveřejnil v českém a slovenském tisku celou řadu článků pojednávajících o táborech nucených prací. Nabídl jsem se též jako svědek komisi Spojených národů vyšetřující nucené práce. Tato vyšetřující komise (takzvaná Ad Hoc Commission on Forced Labour for Submission to the Economic and Sociál Council of the United Nations) mě též v roce 1953 vyslechla jako svědka a na její žádost jsem jí předložil písemný elaborát čítající přes třicet stran, o stavu a svých zkušenostech ze sovětských táborů nucených prací.

Po takovýchto přípravách jsem podal u Spojených národů v listopadu 1953 žalobu proti Sovětskému svazu a jeho satelitům pro instalování a udržování nucených prací v jejich pracovních táborech. Navrhoval jsem, aby Spojené národy po vyšetření a zjištění stavu táborů nucených prací vydaly rozhodnutí, že se SSSR a jeho satelitní státy udržováním nucených prací ve svých táborech dopouštějí zločinu proti základním lidským právům a aby byli vyzváni, aby tyto své otrocké instituce zrušily a neprodleně tábory rozpustily. Elaborát žaloby obsahoval 69 na stroji psaných stran. Byla to pro mne přímo vysilující práce, spojená nejen s přípravami a vypracováním žaloby, ale i technickým prováděním, přičemž z důvodu její nutné publicity musel jsem rozeslat na 300 exemplářů kopií žaloby na veškerý světový tisk a na všechny zastupitelské orgány svobodných států, zastoupených u Spojených národů. Na všechnu tu práci jsem byl sám, ze žádné strany se mi při tom nedostalo pomoci nebo podpory, a sám jsem také musel ze svých skromných příjmů hradit nemalé výlohy spojené s touto akcí. Činil jsem tak rád s vědomím, že tím plním svoji povinnost vůči milionům lidí zotročených v sovětských pracovních táborech, jichž záchrana není jen otázkou humanity, ale obranou svobody celého lidstva.

Podání mé žaloby u Spojených národů neprošlo bez pozornosti světové veřejnosti. Řada amerických listů přinesla zprávy o podání a obsahu žaloby. Jeden z nejrozšířenějších newyorských lidových deníků, Daily Mirror, přinesl o žalobě obsáhlý článek z pera Piere Hussa. Také americké rozhlasové stanice přinesly zprávy o podání žaloby. V New Yorku se konala tisková konference, na níž jsem byl dotazován na obsah žaloby, o níž rovněž tisk a rozhlasová stanice Voice of America přinesly zprávy.

Při podání své žaloby jsem si byl plně vědom toho, má-li se žaloba stát předmětem jednání Spojených národů, že se tak musí stát na návrh některého z jejich členských států. Za tím účelem rozeslal jsem též kopie své žaloby na všechny reprezentace svobodných států při Spojených národech se žádostí, aby některá z nich návrhy v žalobě uvedené vzala za své a sama navrhla jejich projednání na fóru OSN. V první řadě jsem o to požádal zástupce Spojených států, vyslance Henry Cabot Lodge. V jeho nepřítomnosti převzal žalobu s dopisem ředitel Charles E. Allen, který ve své odpovědi uvedl mimo jiné toto:

… Thank you for letting us have your statement. This is a subject in which Ambassador Lodge has taken a strong personal interest. He will be gratified to read your expression of Faith in the value of the United Nations as a forum for exposing the essential and fundamental inhumanity of Communism´s treatment of human beings.

Po svém návratu do úřadu napsal mi pan vyslanec Lodge vlastnoruční dopis, datovaný dne 23. dubna 1954 v tomto autentickém znění:

Dear Dr. Polák!

Thank you for your recent letter with the enclosed materiál. I appreciate your expression of great concern ever the existence of system offorced labour which has been revealed in the Report of the United Nations – International Labour Organisation Ad Hoc Committee on Forced Labour.

This inhuman practice is certainly one of the great social evils of the present century. The United States Government has played a predominant role in bringing these conditions to the attention of the United Nations. At this session of the Economic and Social Council we will maintain our leadership, together with other free nations, to assure continued action by the United Nations with a view to elimination of such system.

This outstanding work of the Ad Hoc Committee on Forced Labour could not have been accomplished without the wholehearted support of non-governmental organizations and individuals with personal experience and first-hand knowledge of the existence of Forced Labour, and without their testimony and documentary evidence. This is an evil which will not be eradicated overnight and which will require the continued vigilance of nations of the free world dedicated to the preservation of human freedom.

Sincerely yours

Henry Cabot Lodge, Jr.

Z ostatních dopisů reprezentantů svobodných států při OSN, jimž jsem zaslal kopie žaloby s příslušnými dopisy, zde cituji odpovědi zástupce delegace Belgie a Kuby. Zástupce Belgie zaslal mi dopis tohoto znění:

Monsieur!

J’ai Vhonneur daccuser réception de votre lettre et du mémoire relatifa votre expérience de travailforcé dans les camps de VUnion sovietique.

Jen ríai pas manqué de transmettre ce document a la délegation belge au Conseil économique et sociál, qui en prendre, j’en suis sur, avec Vattention, quil mérite.

Je vous prie ďagréer, Monsieur, l´assurance de mes sentimentes distingues.

Pour F. van Langehove

Representant permanent de la Belgique

Robert Fenaux

Conseiller ďAmbassade

Dopis delegace Kuby byl tohoto znění:

Dear Rd. Polka:

This is in reply to your letter of the 7th. inst., enclosing material concerning your experience in Soviet forced labour camps. I wish to thank you for this material, which will, indeed, be of great help to me in the future.

You’re very truly

dr. Emilio Nuněz Portuondo Ambassador, Permanent Representative of Cuba to the United Nations

Potud znění uvedených dopisů, kromě nichž jsem obdržel celou řadu děkovných psaní za zaslání žaloby. Marně jsem však očekával, že některý ze zástupců svobodných států zaujme stanovisko k mé žádosti, uvedené v samotné žalobě, aby některý z nich svým vlastním návrhem u Spojených národů dopomohl k jejímu projednávání. Dokumentárním zjištěním stavu nucených prací Komisí Ad Hoc bylo sice v této věci vykonáno veliké dílo, avšak samotné toto zjištění nepostačovalo ještě k úspěšnému provedení boje za odstranění táborů nucených prací. Cesta k tomu byla naznačena v návrzích mé žaloby, aby totiž Spojené národy po zjištění stavu nucených prací v sovětských pracovních táborech a sovětských satelitech, odsoudily verbis expresis tyto sovětské instituce za páchání zločinu proti základním lidským právům a vyzvaly Sověty a jejich satelity k rozpuštění jejich otrokářských táborů. I kdyby nedošlo před Spojenými národy k celkovému projednávání mé žaloby, ale alespoň k jednání o návrzích uvedených v žalobě, nemohly by se podle mého přesvědčení svobodné národy přiklonit k řešení, k jakému došlo dne 7. prosince 1954 v Generálním shromáždění Spojených národů v otázce nucených prací. Bylo přijato řešení, jímž byl výsledek mnohaletého vyšetřování Komise Ad Hoc ve skutečnosti zmařen, neboť se jím pouze všeobecně odsuzovala nucená práce jakožto taková, aniž by se v rezoluci Generálního shromáždění výslovně uvedlo, že jsou to právě Sověti a jejich satelity, kteří tuto nucenou práci v širokém měřítku praktikují ve svých pracovních táborech a aniž by tyto státy, páchající takto nepřetržitě zločin proti základním lidským právům, byly jmenovitě a výslovně vyzvány ke zrušení těchto svých táborů. Pro tak všeobecnou rezoluci, jakou přijalo tehdy Generální shromáždění Spojených národů, mohli hlasovat dokonce i sami Sověti právě tak, jak se později zcela cynicky ukázali v Ženevě, když pro mezinárodní konvenci o zákazu nucených prací hlasovali bez ohledu na to, že sami nucené práce ve vlastním státu nadále v širokém rozsahu prováděli.

Avšak navzdory takovému neúspěchu svobodných národů v boji proti nuceným pracím, jež ve studené válce byly jedním z nejbolavějších a nejzranitelnějších míst Sovětů, nevzdával jsem se dalšího boje proti tomuto monstru, svědčícímu o lidské zvrhlosti, k jaké sáhl komunismus. Usiloval jsem proto, aby má žaloba, jež byla podle sdělení Generálního sekretariátu Spojených národů postoupena k projednání Komisí pro lidská práva, stala se předmětem širšího zájmu. Činil jsem tak zejména z toho důvodu, aby žaloba nebyla ve veřejnosti posuzována pouze jako projev jednotlivce, nýbrž celého kolektivu. Obrátil jsem se proto veřejným prohlášením, uveřejněným dne 31. ledna 1954 v newyorkském deníku „Novoje Ruskoje Slovo“, na všechny bývalé vězně sovětských pracovních táborů se žádostí za připojení se k mé žalobě. Na tuto výzvu mi došlo prohlášení, podepsané třiceti bývalými vězni těchto táborů, adresované na Spojené národy, v nichž bývalí vězni prohlašují, že se k mé žalobě v plném rozsahu připojují a žádají Spojené národy o provedení návrhů obsažených v žalobě. Tato prohlášení jsem zaslal Spojeným národům, které je připojily k mé žalobě. Podobné kroky jsem učinil u různých organizací bývalých politických vězňů, z nichž Mezinárodní federace bývalých politických vězňů v USA a Association of Political Prisoners of Soviet Camps v New Yorku se rovněž připojily k mé žalobě. Za stejným účelem jsem zaslal žalobní materiál celé řadě německých organizací bývalých vězňů sovětských táborů, konstituovaných v západním Německu s představou, že při značném počtu bývalých německých politických vězňů by mohla tato podpisová akce najít pochopení. Můj apel na tyto organizace však selhal, pravděpodobně z důvodu nacionálního ponížení.

Dne 7. prosince 1954 přijalo Generální shromáždění Spojených národů již dříve zmiňovanou rezoluci o nucených pracích. Bylo zjevné, že za tohoto stavu věcí byla bitva, vedená svobodnými národy proti sovětským táborům nucených prací na půdě Spojených národů, ve skutečnosti prohrána. Správnost tohoto hodnocení se ukázala být na místě záhy po přijetí této rezoluce. Na opětovnou žádost sekretariátu OSN však odpověděly tyto státy (SSSR a jeho satelity), že odmítají stejně jako dříve dotazníky zodpovědět, poněvadž prý v těchto státech žádná nucená práce neexistuje a opačné tvrzení je prý pomluvou těchto států. Z toho je patrné, jak rezoluce ze 7. prosince na tyto komunistické státy zapůsobila. A Hospodářská a Sociální rada přijala toto vyzývavé odmítnutí komunistických států, v nichž je zavedena a stále pěstována otrocká práce v ohromných rozměrech, bez jakéhokoliv protestu! Spojené národy se nadále spokojily s vyšetřováním nucených prací jen v rudé Číně a Albánii a byla o nich též podána obsáhlá zpráva. Za předpokladu zřízení vyšetřovací komise požádal jsem Spojené národy, aby má žaloba, jež uvázla v Komisi pro lidská práva, byla odtud postoupena k projednání této nové komisi, jejíž zřízení bylo ohlášeno. Avšak k jejímu zřízení vůbec nedošlo, a tak byl na půdě Spojených národů ukončen boj za stavu, kdy se nucená práce v sovětských táborech pracovních i sovětských satelitů rozrůstala do stále větších dimenzí.

V té době se objevil ve Spojených státech jako zástupce evangelické církve v ČSR prof. J. L. Hromádka z Prahy, který ve svých veřejných projevech obhajoval poměry vládnoucí v komunistickém Československu. Obrátil jsem se proto na něho dopisem spolupodepsaným Dr. Prokopem. Tento dopis byl zaslán na adresu prezidenta teologického semináře v Princetonu pana Richarda McKaye k doručení Dr. Hromádkovi. Text byl zároveň uveřejněn v československém tisku ve formě otevřeného dopisu. V něm bylo uvedeno mimo jiné toto:

Jest Vám známo, pane profesore, že v ČSR existuji tábory nucených prací, především v uranových dolech Jáchymova, Příbrami, v uhelných dolech na Kladně, Ostravsku, Rosicko-Oslavansku, v lomech, cihelnách, zemědělských a průmyslových podnicích Středních Čech jako ve Svatém Jánu pod Skalou, Křivoklátě, v Kutné Hoře, Pardubicích a mnoha jiných místech v Čechách, na Moravě a na Slovensku? Podle zjištění vyšetřující komise Spojených národů bylo v ČSR v roce 1951 celkem 87 táborů nucených prací přibližně s 350000 vězni. Podle tohoto zjištěni v těchto táborech pracuji českoslovenští političtí vězni do úpadu, v podvýživě a bez řádného lékařského ošetřeni. Jsou to křesťané tak jako Vy, pane profesore, s tím rozdílem, že byli politickými odpůrci režimu, k němuž Vy před světem prohlašujete svoji loajalitu. Jsou Vám známy tyto skutečnosti existence československých koncentračních táborů, jež Vaše komunistická vláda nazývá eufemisticky „výchovnými tábory“? Nejsou-li Vám známy, pak si zajděte po svém návratu do ČSR alespoň do okolí Jáchymova a žádejte, abyste byl vpuštěn do táborů ve Vikmanově nebo Ostrově, Slavkově a jinde; a přečtěte si nad vchodem do tábora výchovnou průpovídku, podobnou oné, jakou nacisté psali nad vchodem tábora v Buchenwaldu: „Arbeit macht frei“, jež v komunistickém vydání v ČSR zní: „Práce zvítězila nad kapitalismem, práce zvítězí i nad zločinem.“

… Vzhledem k tomu, že komunistická vláda ČSR se brání vyšetření stavu svých pracovních táborů Spojenými národy, nemohla by odmítnout žádosti jejich vyšetření náboženské instituci, jakou je Světová presbyteriánská alliance, jejímž jste čelným funkcionářem. Jste loajálním k československé vládě a zajisté mimo veškeré podezření, že byste při eventuálním vyšetřování československých pracovních táborů mohl projevit tendenci, ublížit nějakým způsobem československé vládě pomluvou. Měla by tudíž Vaše evangelická Alliance sama požádat československou vládu, aby jí samé bylo dovoleno prohlédnout a vyšetřit stav československých pracovních táborů a prokázal byste nejen Vámi hlásanou lásku k pravdě a českému národu, kdybyste takový návrh sám Světové presbyteriánské allianci předložil. V dnešní době společenské krize evangelický svět a celé lidstvo potřebuje nikoliv filosofů, nýbrž celých mužů, nebojících se za pravdu i umřít. Postavte se za utrpení těžce zkoušeného československého národa, postavte se za jeho právo na svobodný život, proti utrpení, jemuž jest podrobován jak v jeho denním životě, tak v nesčetných žalářích a táborech nucených prací.

Na tento dopis zůstal Dr. Hromádka pochopitelně dlužen odpověď. V roce 1955 a 1956 nastalo ticho na frontě boje proti sovětskému otrokářství v táborech nucených prací. Ženevská konference státníků čtyř velmocí v roce 1954 vrhala svůj stín i do palčivé otázky existence tohoto otroctví dvacátého století a vzájemné úsměvy těchto státníků ji zahalovaly clonou zapomenutí. Neměly síly vyburcovat z tohoto spánku světové veřejné mínění ani zprávy, přinesené německými navrátilci ze sovětských táborů o stávce a povstání sovětských vězňů v táborech ve Vorkutě roku 1953, publikované v roce 1954 a 1955. Dr. Joseph Scholmer: „Vorkuta“ (New York: Henry Holt & Co., 1955).

Když začátkem roku 1956 publikoval Státní department USA znění řeči Chruščovovy, pronesené v r. 1953 na XX. sjezdu komunistické strany v Moskvě, řeči, v níž Chruščov poprvé odhalil zločiny Stalinovy a jeho režimu, zatajen byl však v ní největší zločin, Stalinem spáchaný systémem otrockých táborů nucených prací. Proto jsem považoval za nutné obrátit se přímo na Chruščova a vyzvat ho jako vedoucího politického činitele Sovětů, aby odčinil tento největší zločin svého předchůdce rozpuštěním táborů nucených prací. Dopis, jehož znění uvádím níže, zaslal jsem doporučeně sovětskému vyslanci a zpravodajskému důstojníkovi ve Washingtonu, panu V. Michajlovičovi Zarubinovi, se žádostí o jeho doručení Chruščovovi. Nemůže být pochybnost o tom, že mu byl dopis doručen. Poněvadž jsem měl pochybnosti, že Chruščov na můj dopis odpoví, publikoval jsem jeho znění jako otevřený dopis v denním tisku, a to v československém tisku zahraničním a v tisku americkém, a sice v newyorském deníku „New York Post“ (z 12. dubna 1956) a chicagském deníku „Sun-Times“ a bostonském deníku „Christian Science Monitor“ (z 30. dubna 1956). Vzhledem k připravované cestě Chruščova a Bulganina do Londýna, ve snaze dosáhnout co největší publicity mého dopisu, požádal jsem své pařížské přátele z organizace Centre International dídition et de Documentation, publikující dokumenty o nucených pracích v SSSR, aby podnikli kroky k uveřejnění dopisu v pařížském tisku. Tito moji přátelé podle sdělení z 16. května 1956 se neúspěšně domáhali publikace dopisu v některém z pařížských deníků, a jako důvod tohoto odmítnutí uváděli ztrátu zájmu francouzského tisku o otázky sovětských koncentračních táborů. Tato příznačná ztráta zájmu podílet se na boji proti modernímu otroctví, ohrožujícím svobodu celého světa, svědčí o mravním úpadku kruhů, které by měly stát v prvních řadách tohoto boje, a vysvětluje také příčiny úspěchů Sovětů v psychologické válce. Nicméně ani tyto politováníhodné skutečnosti nemohly oslabit mé odhodlání vytrvat v boji proti sovětskému otrokářskému systému, jehož vyjádřením byl uvedený dopis Chruščovovi a jehož znění zde uvádím. Otevřený dopis zněl takto:

Celý světový tisk s velkou pozornosti sledoval Vaše vystoupeni proti Stalinovi. Svobodný svět dávno již před Vámi došel k správnému hodnoceni Josifa Stalina, spatřuje v něm diktátora stejného zrna, jako byl Adolf Hitler. Vy sami až do nedávné doby jste to popírali a Vaše propaganda každé takové tvrzení prohlašovala za lež a pomluvu. Vy jste po dlouhá léta kryli zločiny tohoto duševně nemocného člověka, zachváceného stihomamem a megalomanií, podepisovali jste poslušně všechny jeho krvavé útoky až do poslední doby, kdy tato bestie, podobající se člověku, začala ohrožovat Vaši vlastní tělesnou integritu. Teprve nyní pronášíte nad ním kritiku, která je sice správnou, která ale není ani zdaleka úplnou, zamlčujíc nesčetné zločiny, kterých se Stalin za dobu svého života s Vaším souhlasem dopustil. Jedním z jeho největších zločinů bylo, že během své téměř třicetileté hrůzovlády vykoval ze svého ministerstva vnitra meč, jímž pouštěl krev ze žil milionům příslušníků Sovětského svazu, ničil kořeny života jeho četných národů a uskutečnil v SSSR stav novodobého otroctví instalováním táborů nucených prací. V nich Stalin nechával pomalu ale jistě hynout ony své oběti, které unikly popravčí sekyře jeho pomocníků: Jagody, Ježova a Beriji. Historie světa nezná takových masových zločinů, jakých se dopouštěl Stalin za dobu své surové tyranie.

Nemyslím, že Vy, pane Chruščove, můžete se dnes tvářit, jako byste o tomto stavu v době Stalinovy hrůzovlády nic nevěděl. Neboť byste se ocitl ve stejné situaci jako bývalí nacističtí vůdci před norimberským tribunálem, popírající před ním vědomost o vražedných metodách nacistických koncentráků. Tak jako jim, ani Vám by to stejně nikdo nevěřil. Proto myslím, že nebudete již dnes popírat stav masového ničení a útlaku v táborech nucených prací, jak se prováděly za Stalina a jak dosud provádí Vaše MVD, ačkoliv Vaši zástupci ještě v roce 1954 před fórem Spojených národů tyto skutečnosti, zjištěné vyšetřováním Spojených národů, popírali, a prohlašovali je za klevetu a tvrdili proti vší pravdě, že prý sovětské tábory nucených prací jsou institucemi veskrze výchovnými.

Jako člověk, který přežil sedm let v těchto Vašich táborech, mohu Vám na základě vlastní zkušenosti prohlásit, že Vaše tábory nucených prací nejsou ničím jiným než rezervacemi otroků, v nichž jsou miliony pod tíhou práce klesajících lidí hladem a násilím donuceni vydat ze sebe poslední špetku svých fyzických sil. Když jsem v roce 1940 přišel do Vašeho tábora nucených prací v Norilsku na Sibiři, byli v něm postříleni po desítkách vězňové prostě proto, že se zdráhali pracovat. Na vlastní oči jsem viděl v táboře vyvěšené vyhlášky o těchto exekucích, podepsané ředitelem norilského kombinátu. V těchto vyhláškách byla uvedena plná jména zastřelených na pouhý rozkaz pro odepření vězně vykonat práci. Vyhlášky končily prohlášením, že takto se napříště stane každému vězni, který odmítne pracovat. V Norilsku a v jiných táborech, do nichž jsem přišel za dobu mého sedmiletého věznění v táborech, ranami a hladem donucovali nás Vaši zřízenci k práci. Pracovní normy, stanovené administrací táborů, byly tak vysoké, že tělesně slabí a podvyživení vězňové je nemohli splňovat. A zato bývaly trestány tyto nešťastné oběti Vašeho vykořisťovatelského systému tím, že jim byla odnímána denní normální dávka jídla a dávalo se jim pouze 300 gramů chleba denně. Po několika týdnech takovéhoto hladovění odcházel postižený obyčejně do nemocnice, kde umíral. Ale též stravovací dávky těch, kteří vyplňovali pracovní normu, byly velmi nízké a nepostačovaly k ukojení hladu ani dítěte, natož dospělého člověka, který musel denně ze sebe vydávat veškerou pracovní energii.

Tento stav věčného hladovění a vysilující práce nemohl vést jinak než k těžkému onemocnění vězňů a jejich pomalému umírání Vězeň nebyl v sovětských táborech nucených prací považován za člověka, nýbrž za tažné zvíře, a takto s ním bylo též nakládáno až do okamžiku, kdy byly z něho vymačkány všechny jeho síly. A pak jej nechávali prostě pojít. Byl pouhým číslem, zaměnitelným nově dodávanými svěžími silami, o jichž dodávky se pečlivě staralo NKVD (MVD) stále novým a novým zatýkáním sovětských občanů za účelem doplnění pracovních kádrů vězňů. O nějaké výchovné funkci sovětských táborů nemůže být ani řeči. Sám mohu uvést následující případ, jak administrace táborů pohlížely na výchovu vězňů: Když jsem byl v roce 1946 vězněn v táboře Suchobezvodnoje č. 3, požádal jsem náčelníka takzvaného kulturního oddělení tábora o zapůjčení nějaké knihy. Jaká však byla odpověď tohoto „kulturního“ činitele v táboře, který se nezabýval ničím jiným, než pobízením vězňů k intenzivnější práci? Na moji žádost prohlásil doslova: „Mám sice knihy, ale ty jsou mým majetkem. Ale i kdyby byly tyto majetkem tábora, nepůjčil bych je stejně. Neboť pracovní tábor není místem, kde byste se mohli vzdělávat. Vzdělávejte se, až budete na svobodě! V táboře je vám třeba jen a jen usilovnou prací odčiňovat zločin, kterého jste se dopustil proti sovětskému národu.“ Taková byla odpověď zástupce NKVD v otázce výchovy vězňů.

Když jsem ke konci roku 1947 opouštěl tábory nucených prací, dal jsem svým spoluvězňům slovo, že se zastanu jejich těžkého údělu, dostanu-li se na svobodu. Plnil jsem je tím, že po svém osvobození zastal jsem se otroků sovětských táborů nucených prací před fórem Spojených národů a plním je též dnes, když se obracím na Vás, pane Chruščove, jako k jednomu z nejvlivnějších činitelů sovětského režimu, který se v poslední době postavil proti někdejší egocentrické diktatuře Stalina, vytvářejícího otrocký systém Vašich táborů nucených prací.

Jménem milionů dosud uvězněných, bezejmenných, umlčených a těžce strádajících otroků žádám Vás, abyste se zasadil svým vlivem o odčinění Stalinova největšího zločinu, páchaného po dobu třiceti let na milionech sovětských občanů tak, aby sovětská vláda přikročila již jednou k odstranění své barbarské, otrokářské instituce a zrušila konečně své tábory nucených prací. Nemá-li se ukázat Váš postup z poslední doby pouhým taktickým manévrem, vypočteným na oklamání dělnických mas o skutečném stavu sovětského režimu, jste, pane Chruščove, povinen přejít od slov k činům a zasadit se o neprodlené odstranění těchto institucí novodobého otroctví. Toto není jen žádostí nás, kteří jsme prošli peklem sovětských pracovních táborů, nýbrž veškeré pokrokové světové veřejnosti i dělnictva. Zejména toto poslední nemohlo by mít podle mého názoru nejmenší důvěru k režimu, opírajícímu se o otrockou práci praktikovanou i dnes ve Vašich táborech nucených prací.

Pane Chruščove, rozpusťte své tábory nucených prací! Neboť jsem hluboce přesvědčen, že bez splnění tohoto předpokladu není možná ani koexistence dvou systémů, z nichž jeden představuje svobodu a druhý otroctví člověka.

To byl dopis, na který Nikita Chruščov nenašel odvahy odpovědět. Taktika Sovětů v postalinovské době se nelišila nikterak od předchozích dob: Zatímco Sověti houževnatě dále popírali existenci nucených prací v SSSR, na konferenci Mezinárodní organizace práce v Ženevě jednali o mezinárodní konvenci o nucených pracích jako zásadní odpůrci nucených prací a přistupovali ke konvenci. Delegacím západním, přicházejícím na návštěvu SSSR, sovětští představitelé naznačovali, že pracovní tábory budou v dohledné době odstraněny. V západním tisku se objevovaly zprávy o tomto zrušení sovětských pracovních táborů, a jakákoliv zmínka o jejich existenci a ukrutnostech vymizela z jejich sloupců. Svět se přestal zajímat o tábory nucených prací a sovětská propaganda tak slavila svůj triumf. Začátkem roku 1957 přinesl světový tisk zprávu i interview amerického dopisovatele se sovětským generálním prokurátorem Kundrjavcevem, v němž tento muž ohlásil, že sovětské tábory nucených prací byly prý již zrušeny a nahrazeny takzvanými pracovními koloniemi. Světový tisk až na nepatrné výjimky vzal toto sdělení přímo s jásotem na vědomí a uváděl, že nucené práce v SSSR byly prý likvidovány. Nenašel se však nikdo, kdo by poukázal na tento nový podvod sovětské propagandy, zastírající pouhou přeměnou názvu pracovních táborů další trvání nucených prací v Sovětském svazu v neztenčené míře. Z toho důvodu jsem se odhodlal osvětlit pravou povahu Sověty tvrzeného zrušení pracovních táborů a napsal jsem stať jež byla uveřejněna dne 2. července 1957 v deníku „Christian Science Monitor“ a byla tohoto znění:

V interview, nedávno poskytnutém americkému korespondentu, prohlásil sovětský generální prokurátor pan Kundrjavcev, že od roku 1953 bylo prý z táborů nucených prací propuštěno něco k sedmdesáti procentům vězňů a že tyto tábory byly zaměněny za takzvané „pracovní kolonie“, které představuji daleko mírnější formu trestu, než jakou představovaly dřívější pracovní tábory.

Když byl v roce 1953 a 1954 diskutován ve Spojených národech problém nucených prací, tvrdili sovětští reprezentanti, že v SSSR nejsou žádné tábory nucených prací a že jejich takzvané pracovní tábory jsou nápravnými a kulturními institucemi, vychovávajícími přestupníky v řádné občany. Jsem přesvědčen, že sovětští představitelé právě tak, jako tehdy lhali před Spojenými národy, podvádějí i dnes svět svým tvrzením, že byly jejich tábory nucených prací zlikvidovány. Přitom pan Kundrjavcev patrně zapomněl, že před necelým rokem vysoký úředník MVD prohlásil vůči skupině francouzských socialistů, kteří navštívili Moskvu, že prý tábory nucených prací budou zlikvidovány během osmnácti měsíců. Jestliže tedy v daleko kratší době byly tábory zaměněny za takzvané pracovní kolonie, zůstává zde jediná možnost, že došlo pouze k přeměně názvu pracovních táborů, zatímco praxe těchto zatracujících institucí zůstává nezměněnou. Nemůže tomu ani jinak být, poněvadž sovětské tábory nucených prací, nyní přejmenované v pracovní kolonie, jsou integrální částí rudého teroru a jejich existence je nerozlučně spojena se sovětským hospodářským systémem. Celé severní území evropského Ruska, stejně jako Sibiř, tvoří nepřetržitou hustou sít těchto táborů. Bez nich by nemohl Sovětský svaz prováděti jinak velmi nákladnou těžbu přírodního bohatství v těchto těžko přístupných severních krajích. Nehledě však ani k této skutečnosti, představuje otrocká práce v pracovních táborech pozoruhodnou část pracovních sil, na nichž spočívá celý sovětský hospodářský plán, a bez nichž by se sovětská ekonomie nevyhnutelně zhroutila.

Takzvané pracovní kolonie nejsou v SSSR něčím novým. Používalo se jich dávno předtím pro mladistvé provinilce, kteří v nich byli drženi a konali v nich nucenou práci podle speciálních pracovních norem, stanovených pro mladistvé. Pokud se týče metod, používaných k vynucování pracovního výkonu, nebylo při tom nikdy podstatného rozdílu mezi těmito pracovními koloniemi a tábory nucených prací.

Ve svém rozhovoru tvrdil pan Kundrjavcev; že něco k sedmdesáti procentům vězňů prý bylo propuštěno z táborů, ale přitom neudal úbytek počtu vězňů táborů absolutní číslicí a neřekl též, kolik nových vězňů bylo od roku 1953 zahnáno za dráty pracovních táborů. Během svého sedmiletého pobytu v pracovních táborech jsem byl svědkem případů, kdy vězni po prošlé lhůtě byli z tábora propuštěni, ale úbytek tím vzniklý na pracovní síle byl pokaždé nahrazován novými, tělesně svěžími silami, které MVD nepřetržitě dodávalo do tábora. Neboť hospodářské instituce MVD, založené na nucených pracích, představují největší výrobní koncern v celém světě. MVD vlastní bezpočet továren, dolů, selských hospodářství, vodních staveb atd. Všechny tyto podniky jsou v ustavičném vzrůstu. Jestliže tedy podle tvrzení Kundrjavceva bylo během pěti let propuštěno z táborů na sedmdesát procent vězňů, pak muselo být přivezeno do táborů přinejmenším přes sto procent nových vězňů, aby tak bylo učiněno zadost vzrůstající poptávce po pracovní síle v těchto táborech.

V důsledku toho nemůže tomu být ani jinak, než že tvrzeni Sovětů o likvidaci jejich táborů nucených prací je pouhou báchorkou, určenou k účelům propagačním tak, aby mohlo být svědomí svobodného světa uspáno. Jsem však přesvědčen o tom, že svobodný svět by se neměl spokojiti tímto jednostranným tvrzením sovětské vlády. Svobodný svět je i dnes stále povinován dožadovat se toho, aby sovětské tábory nucených prací byly nestranně podrobeny vyšetření zástupců Spojených národů, případně nestranných zástupců církevních organizací anebo svobodných odborů.

Pro obhájce lidských práv je dnes velmi těžké postavení, neboť se zdá, že svědomí světa ve věci utrpení milionů sovětských otroků povážlivě ochablo. Jedno ale zůstává nezpochybnitelným:

Nemá-li svobodný svět podlehnout v boji za zachování svobody lidstva sovětskému náporu, bude muset přestat pohlížet na obhajobu základních lidských práv výlučně ze stanoviska mocenské politiky a musí se odhodlat k důslednému boji za tato práva i za cenu těch nejtěžších obětí. Z tohoto hlediska jsem přesvědčen, že boj proti sovětským nuceným pracím, praktikovaným i dnes pod změněnou firmou v takzvaných sovětských pracovních koloniích, bude muset být obnoven a přiveden k vítěznému konci. V tomto nejhlubším přesvědčení předkládám též čtenáři svoji knihu.

Propuštění z koncentračního tábora

Dne 1. prosince 1947, po uplynutí pěti let mého věznění v sovětských táborech nucených prací, dala si mne zavolat náčelnice zdravotní správy, v jejíž nemocnici jsem tehdy pracoval. Sdělila mně, že 5. prosince mám být propuštěn z tábora na svobodu, a proto mne žádá, abych svého nástupce v nemocnici zaučil v práci, kterou má ode mne převzít. Bylo to první oficiální sdělení, jehož se mi dostalo o tom, že mám být propuštěn z táborů, v nichž jsem si celkem odpracoval plných sedm let.

„Kam se chcete odebrat?“ tázala se mne náčelnice po tomto sdělení.

„Chtěl bych být repatriován do Československa,“ odpověděl jsem.

„Tam vás asi nepustí. Budete muset zůstat zde u nás, někde v Rusku,“ prohlásila náčelnice.

„A proč?“ tázal jsem se jí.

„Protože tam u vás nejsou ještě poměry v úplném pořádku. Dočetla jsem se o tom v novinách. Buržoazní reakce ve vaší vlasti zdvihá opět hlavu a mám za to, že naše vláda vám nedovolí návrat, dokud se poměry u vás nevyjasní. To vás ale nemusí trápit. Zde u nás v Rusku jest také dobře. Opatříte si zde práci a budete i u nás klidně a spokojeně žít.“ Těmito slovy mě náčelnice propustila.

Jejím sdělením byl jsem rozrušen, a to příjemně i nepříjemně. Příjemně proto, že jím definitivně byla odstraněna nejistota, že mne skutečně z tábora propustí na svobodu. Neboť do posledního okamžiku jsem v tuto možnost nevěřil. Proto jsem nyní pociťoval nesmírnou radost a nabyl jsem jistoty o svém propuštění na svobodu, radost, která byla však kalena zprávou, že sovětské úřady mi nedovolí vrátit se domů. V tomto okamžiku zdála se umírat ve mně naděje, která mne po celou dobu mého sedmiletého utrpení vzpřimovala, jejíž naplnění jevilo se mi býti tak cenným, abych za ni podstupoval boj o život po dobu nekonečně se táhnoucích dnů a roků. A nyní, kdy tato naděje se měla naplnit, viděl jsem se být postaven před její trosky. Zmocňovala se mne zoufalost ztroskotance života, jež však měla jen chvilkové trvání. Což musí být tvrzení zaměstnance NKVD vůbec pravdivým? – utěšoval jsem se. A kdyby to i bylo skutečnou pravdou, což ve mně již umřela odvaha a vůle k činu, vyvěrající z celého mého názoru na život? Život byl pro mne věčným bojem nikoliv jen za existenci materiální, nýbrž i duchovní, bojem za pravdu, ke které jsem se dobral. Býval jsem sice vždy natolik k sobě kritický, že svoji pravdu jsem nepovažoval za něco absolutního, a bývalo pro mne jasným, že její subjektivnost je závislou na tom kterém stupni mého vlastního duchovního vývoje. Proto jsem býval vždy vlídný i k názorům, jež jsem nesdílel. Nicméně na každém stupni tohoto mého duchovního vývoje byl jsem vždy tak hluboce přesvědčen o své pravdě, že se stávala středem mého myšlení a cítění a jí jsem byl odhodlán přinášet i největší oběti. Taková byla již má povaha, jíž realističtí lidé vytýkali příliš idealistické zaměření a nedostatek smyslu pro praktičnost a osobní prospěch, který podle jejich názoru měl být osou jednání každého jednotlivce.

Tento můj povahový rys projevoval se i v tom, jak jsem reagoval na obklopující ruské prostředí. Sdílel jsem s ním jeho utrpení a rozpoznával jeho příčiny, chápal jsem jeho bezmocnost a stával se jedním ze sovětských otroků, projevujících svůj odpor tupým mlčením. Po dobu mého dlouholetého strádání v sovětských žalářích a táborech docházel jsem k přesvědčení, že dnešní Rusko, jehož skutečná esence byla právě zkoncentrována v pracovních táborech, není jen problémem samotného Ruska, nýbrž problémem světovým, na jehož řešení a rozřešení je závislý osud celého světa. Pod kouřovou clonou kdysi revolučních a dnes pseudosocialistických hesel prováděl se tu hrstkou zfanatizovaných intelektuálů po dobu třiceti let zločinný experiment na hospodářsky i duševně zaostalém ruském mužikovi. Byly vyvráceny za použití permanentního násilí kořeny jeho tradice a celého jeho národního života a pošlapána veškerá lidská práva. V potocích krve, přelévané miliony nešťastných sovětských národů, byl budován pochybný hospodářský systém. Byl nazýván neprávem socialistickým, ač nikdy socialistickým nebyl, a samotnému dělníkovi přinášel jen zhoršenou formu otroctví, z něhož chtěl dělník přijetím nové komunistické víry právě vyváznouti. Miliony dělníků a mužiků platily za tento svůj omyl životem. Oni to byli, které komunistický režim zahnal do svých otrokářských pracovních táborů, když se odvážili byť jen slovem vyjádřit svůj názor nebo nesouhlas s tímto zločinným režimem, anebo když se stali byť jen podezřelými z tohoto nesouhlasu. Tento komunistický mor, který již pokřivil páteř ruského lidu a národů jemu porobených, dík štědře dotované sovětské propagandě v celém světě a díky materiální i duchovní krizi, v níž se lidstvo ocitá již od počátku dvacátého století, šíří se po celém světě a hrozí zachvátit lidstvo. Národy neznající zhoubné účinky nemoci, jíž se říká komunismus, přinášející jen fyzické a duševní zotročení, nemají síly vyvinout dostatečnou rezistenci vůči jejím mikrobům. Bývají zejména ve své materiální mizérii lehko přístupni k tomu, že se dají opít rohlíkem, jejž v opiu pro ně namáčí sovětský zločinec. Nepoznali dosud na vlastním těle pravou podstatu sovětského komunismu, klamně se domnívají, že je vtělení nového socialistického společenského systému, který se stal v našem století náboženským vyznáním širokých lidových mas. Na Západě nejsou ještě schopni pochopit, že příchod komunistického systému do jich středu neznamená pro ně hospodářskou a politickou svobodu, nýbrž příchod katovy sekery, kriminálů a táborů nucených prací, zotročení každého jednotlivce a v první řadě dělníka, a nastolení tohoto systému je návratem otroctví v nejvlastnějším slova smyslu. Miliony ruských lidí na takzvané svobodě i v táborech nucených prací dobraly se již k tomuto poznání. Jejich hlas však není a nemůže být ve světě dosud slyšen do té míry, aby zabránil šíření komunistického jedu v národech, které ještě nemají trpkou zkušenost s touto pravdou. Tento dojem jsem míval již za svého pobytu v táborech, když jsem se ze sovětských novin, docházejících do tábora, dozvídal o vývoji světových událostí a rozšíření komunistické sféry vlivu na Západě. Již tehdy jsem docházel k přesvědčení, že nejlepšími obránci svobody západního světa proti řítící se sovětské lavině mohou být v první řadě ti, kteří sami prošli peklem sovětské skutečnosti, peklem sovětských žalářů a táborů nucených prací. Toto přesvědčení vnukalo mi též myšlenku, abych já sám, podaří-li se mi někdy z tohoto pekla vyváznout, vstoupil do řady těchto obránců a zasvětil zbytek svého života boji proti novodobému otrokářskému, komunistickému systému. Měl jsem příležitost poznat v Rusku v roce 1942 Sověty připravovanou invazi k nám na západ, jež se mi nejevila o nic méně nebezpečnou, než jakou byla invaze nacistická. Věděl jsem, že se Sověti pod nacionalistickými hesly za pomoci sobě vydržovaných gottwaldovských krys pokusí nastolit své panství i nad naším národem. V tomto mínění mně utvrzovaly i události proběhlé za mého krátkého pobytu u naší východní jednotky v roce 1942. Tehdy důvěrník Dr. Beneše, vyslanec Fierlinger, již otevřeně kolaboroval se Stalinovým přisluhovačem Gottwaldem, nacházeje v této své prokomunistické politice podporu v prodejném podplukovníku, pozdějším to generálu Svobodovi, a v řadě jeho mladých, nezkušených důstojníků. Sám jsem se stal první obětí této prokomunistické politiky. Po pádu protektorátu jsem pak mohl poznat z ruských novinářských zpráv, že plán komunistů na podmanění Československa se již důsledně provádí tím, že byl do čela státu postaven komunistický nohsled Fierlinger a že českoslovenští komunisté zaujali ve vládě nejen klíčové postavení, ale že se též provádí jejich program, jak s ním přišli do Košic a za který se plně postavil sám Dr. Beneš. Za této situace tak nebezpečné pro svobodu mé vlasti, přál jsem si dvojnásob toužebně, abych se po svém propuštění z táborů dostal do vlasti, abych v ní mohl upozornit národ na nebezpečí, ve kterém se v důsledku krátkozraké politiky svých reprezentantů nacházel.

A právě toto první sdělení, kterého se mi dostalo v táboře o tom, že pravděpodobně nebudu moci být repatriován, působilo na mne přímo zdrcujícím dojmem. Avšak záhy jsem se probral z tohoto ohromení. Neboť cíl, který v mé duši během dlouhých let pobytu v táborech vykrystalizoval, byl natolik vznešený, že mi dodával odvahy pokusit se zlomit všechny překážky, jež by se postavily do cesty mému návratu do vlasti. Má veškerá mysl v posledních dnech mého pobytu v pracovním táboře byla přeplněna myšlenkami a plány, jak se dostat domů, bude-li mi v tom bráněno sovětskými úřady. V ordinační místnosti lékaře táborové nemocnice, v níž jsem poslední dobu drhl podlahy, visela na stěně mapa Ruska. V době, kdy zde nikdo nebyl, zacházel jsem tam a stával před mapou, měřil vzdálenosti od města Gorki k hranicím Ruska a uvažoval přitom, jak nesmírně dlouhou cestu bych musel podniknout, kdybych se měl odvážit pokusit o ilegální přechod sovětských hranic. Projít tisícikilometrovým prostranstvím bez peněz, za stavu, v němž každý by ve mně na první pohled mohl poznat koncentráčníka, jevilo se mi přece jen holou nemožností. Po dlouhých úvahách docházel jsem k názoru, že únik ze sovětského ráje mohl by se podařit jen po etapách tak, že bych se jen postupně přibližoval na západ k sovětským hranicím. Zdálo se mi to být možným tím způsobem, že při odchodu z tábora zvolil bych si za místo pobytu některé místo co nejblíže hranic, z něhož bych se mohl dostat postupem doby k samotným hranicím. Dostalo se mi informace, že volba takového místa bude ponechána mně samotnému, nebude-li se ovšem toto místo nacházet v oblasti, do níž je přístup bývalým koncentráčníkům vůbec zakázán. Rozhodl jsem se hledat takové vhodné místo na základě informací, o něž bych požádal své spoluvězně. S nimi jsem však nebyl ve styku již několik měsíců, tedy od doby, kdy jsem byl na práci přeložen do nemocnice. Za tím účelem jsem zašel jednoho večera do baráku, v němž byli umístěni příslušníci mé bývalé brigády. U podlouhlého stolu sedělo právě několik vězňů a popíjelo kypjatok.

„To je dost, že se dáš vidět,“ poznamenal jeden z nich na uvítanou.

„Chlapci, jdu se s vámi rozloučit,“ odpověděl jsem, „za několik dní odcházím na svobodu.“

Přisedl jsem ke stolu, u něhož se během krátké chvíle seskupilo několik dalších vězňů, kteří slezli z palandy. Neboť zaslechli zprávu, že jeden z nich se chystá odejít z tábora, chtěli se dozvěděti od něho podrobnosti o vzácné novince, jakou v táboře vždy bylo propuštění vězně na svobodu. To bylo otázek: jak dlouho již sedím, pro jaký delikt, kde hodlám žít na svobodě atd. Nestačil jsem odpovídat na všechny. Muselo na mne být znát radostné vzrušení, neboť jeden z těchto druhů pokusil se mne ochladit poznámkou: „Jen se tolik neraduj. Dají ti na několik měsíců práci na svobodě, ale v klidu tě nenechají. Za krátkou dobu tě opět přivedou do tábora. Je to stará zkušenost, že kdo se jednou dostane do tábora, bývá odsouzen, aby v něm zemřel, i když se z něho na čas dostane. Jeho svoboda potrvá jen krátkou a přechodnou dobu.“

„Já však zde v Sovětském svazu nezůstanu,“ opáčil jsem tomuto skeptikovi.

„A kam chceš zmizet?“ poznamenal uštěpačně můj druh.

„Vrátím se do své vlasti, do Československa,“ odpověděl jsem.

„Podívejte se na toho blázna. On si myslí, že naše vláda je tak hloupá, aby ho pustila ze svých drápů a dala mu možnost, aby tam u nich doma otevřel národu oči a řekl pravdu o našem životě, o táborech, v nichž se plahočíme a umíráme jako otroci. No, to kamaráde vypusť z hlavy.“

„Má pravdu,“ přizvukovalo mu souhlasně několik vězňů.

Jeden z nich, Těreščenko, s jakousi účastí se mne tázal, zda jsem si již vybral nějaké určité místo svého příštího pobytu zde v Rusku. Odpověděl jsem mu záporně s odůvodněním, že jsem stále přesvědčen o tom, že mně dovolí odejít z Ruska. Na to mi Těreščenko řekl: „S tím se již musíš smířit, že se nedostaneš ze Sovětského svazu. Proto uvažuj, do jakého kraje bylo by pro tebe nejvýhodnější se dostat.“

Tím se dostalo nového směru našemu rozhovoru. Jeden z přítomných mně doporučoval, abych si zvolil místo pobytu někde na Kavkaze.

„V Krasnodaru je mnoho příležitostí pro dobře placenou práci, a žrádla tam je, že praskneš přesycením,“ domlouval mi tento. Jiný doporučoval Turkestán, prý se tam na bavlněných plantážích vydělá spousta peněz. Opět jiný doporučoval úrodnou Ukrajinu, na jejíž sovchozech prý se dobře žije.

„To jsou samé rady bez praktického významu,“ vložil se do hovoru Těreščenko. „Já ti něco poradím: jeď do Mosiru. Mám tam strýce, pracuje tam v cukrovaru. Je to dobrý člověk, ujme se tě, najde ti práci rovněž v cukrovaru. Můžeš u něho bydlet, je sám se ženou. Jsou to starší lidé, kteří tě rádi k sobě vezmou, když jim napíši a doporučím tě. Dám ti pro ně dopis a uvidíš, že jsem ti dobře poradil.“

„Ale já bych šel nejraději do místa, které by bylo blízko Moskvy,“ řekl jsem Těreščenkovi, který mi na to odpověděl: „Mosir sice není blízko Moskvy, ale musíš Moskvou projet, chceš-li se tam dostat. Je to městečko na Bílé Rusi, téměř na hranici Ukrajiny.“

„V takovém případě bych se tam tedy usadil, poněvadž cestou do něho přece jen bych se chtěl pokusit o zastávku v Moskvě, abych se zde dotázal na československém vyslanectví na možnost mé repatriace do vlasti.“

„Na to ani nemysli, že by ses mohl zastavit v Moskvě,“ tvrdil Těreščenko. „To by sis musel opatřit souhlas NKVD, a ten ti nedají. Bez něho nesmíš do Moskvy, a kdyby ses přesto v Moskvě zastavil, zavřou tě a dají ti nových pět let lágru.“

Po všech radách dohodl jsem se nakonec s Těreščenkem, že napíše pro svého strýce v Mosiru dopis a že mi jej předá příštího dne. Jakmile jsem se zmínil o dopise, hned se na mne obrátilo několik vězňů se žádostí, abych i od nich převzal dopisy a hodil je do poštovní schránky, až se ocitnu na svobodě. Prý by v nich mohli svým příbuzným vylíčiti bez obalu poměry, v jakých žijí v lágru. V cenzurovaném dopisu nemohou se toho odvážit. Přislíbil jsem jim vyhovět. Jeden z vězňů, jmenoval se Panuškin, jehož postava převyšovala všechny spoluvězně, jehož tělesná konstituce však byla tak chatrná, že vzbuzovala dojem kostry zamotané v hadry představující úbor našeho koncentráčníka, mne požádal, abych v Gorki, kudy musím na své cestě z tábora projít, zastavil se u jeho ženy. „Pracuje v Gorki ve fabrice,“ pravil mi, „dám ti její adresu. Psát jí nebudu nic a ty jí vyřídíš ode mne jen vzkaz, aby mi posílala, a to často usušený chléb. Řekni ji, že bez této její pomoci nedožiji těch pět let, co zde ještě musím sedět. Žena bude ráda, když k ní přijdeš a vylíčíš poměry, v jakých žijeme. Nechá tě jistě přespat v bytě a může ti být i lecčíms nápomocnou.“

„A můžeš se s ní i vyspat,“ poznamenal jakýsi smíšek. „Proč by se nemohl?“ reagoval pohotově Panuškin. „Jest přece jen ženou a nebude přece čekat, až se vrátím po pěti letech. A za to mně prokážeš službu, o niž tě žádám.“

Odpověděl jsem mu, že nabízenou odměnu nemohu přijmout, že mu rád vyhovím bez této odměny, dovolí-li to krátký čas, vyměřený mému pobytu v Gorki. Doporučil jsem mu, aby pro každý případ přichystal dopis, který určitě vhodím do poštovní schránky ve městě.

Následujícího dne, když jsem opětně k večeru navštívil své spoluvězně v baráku, byl jsem zahrnut dopisy, které jsem měl propašovat z tábora. Bylo vyřčeno mnoho dojemných slov a nakonec při loučení jeden vězeň po druhém ke mně přistoupil a loučil se se mnou políbením na tvář. Bylo to dojemné loučení, při němž ve zraku mnohého z těchto vězňů zatřpytila se slza. Také mně se zalily oči slzami. Nebylo žádné závisti v duši těchto prostých lidí z toho, že jeden z nich je šťastnějším, než oni samotní tím, že odchází ze společného pekla. Spíše naopak: ve výrazu jejich tváře mohl jsi pozorovat upřímnou radost nad tím, že se jednomu z nich podařilo přece jen získat svobodu a že i jim kyne, jak to jeden z nich vyjádřil, z toho naděje, že se sami dožijí jednou dne, kdy i oni vyjdou na svobodu. Měl jsem přitom dojem, že lidského tvora může učinit lidštějším jen společné utrpení.

Dopisy, které jsem od těchto spoluvězňů obdržel k odeslání, zašil jsem po příchodu do ubikace do své „tělogrejky“ z opatrnosti, aby mi při poslední prohlídce na odchodu z tábora nebyly odňaty. Dne 5. prosince 1947, časně z rána dostavil se pro mne do nemocnice konvoj, aby mne doprovodil do vesnice Suchobezvodnoje v oblasti Nižnij Novgorod, v níž se nacházela ústřední správa takzvaného Unžlágu, soustředůjící ve svých rukou třicet táborů, rozmístěných mezi Gorki a Vjatkou. Na cestu ku svobodě byl jsem vypraven tímto způsobem: Měl jsem na sobě šat, který jsem nepřetržitě nosil po tři léta práce a v němž jsem v tuhých mrazech i spával. Nacházel se pochopitelně ve značně zchátralém stavu: zašpiněné vatované kalhoty byly na několika místech rozervány, na kolenou z děr čouhala vata – to bylo od práce v nemocnici, při níž jsem po nocích drhnul podlahy koridorů a místností cihlovým pískem. Tělogrejka – krátký to vatovaný kabát – nebyl v o nic lepším stavu. Na jeho ramenech vata vyčuhovala z několika rozervaných míst. Zimní kabát jsem neměl vůbec, ačkoliv v té době již napadl sníh a bylo několik stupňů pod nulou. Když jsem v kanceláři tábora žádal před svým odchodem, aby mi dali na cestu alespoň kabát, bylo mi odpovězeno, že nepotřebuji kabátu, poněvadž v Gorki bude prý již teplo a po cestě byl by prý mi kabát jen na překážku. Odmítli také moji žádost na výměnu mé chatrné obuvi. Mají prý, tak to prohlásil úředník v kanceláři tábora, obuv jen pro pracující v táboře, a já nechť prý si na ni vydělám na svobodě. Bylo-li možno mé šatstvo nazvat v pravém slova smyslu hadry, jaké by u nás na západě nenosil ani ten nejzanedbanější vandrák, vymykala se má obuv i této představě. Tato gumová obuv měla vpředu odtrženy obě podrážky, které odstávaly tak, že jsem je musel převazovat motouzem zezdola přes vršek na několika místech. K úplné představě mého zevnějšku třeba si ještě představiti vatovanou, rovněž roztrhanou čepici, opatřenou ušními příklopy, které se svazovaly tkanicí pod bradou. Naštěstí nebylo v táboře zrcadlo, abych si mohl uvědomiti svůj zchátralý zevnějšek. Ten důstojně doplňoval pytel přehozený přes záda, do něhož jsem uložil veškerý svůj majetek z tábora: byl v něm plechový kotýlek mnou vyrobený z plechové krabice nalezené na smetišti odpadků za kuchyní. V tomto kotýlku přinášel jsem si po léta potravu z kuchyně do ubikace a bral jsem jej s sebou na svobodu, poněvadž jsem myslil, že i zde mi může být potřebným. Tábor naučí člověka oceňovat každou tretku a pečlivě ji opatrovat pro další upotřebení. Proto jsem též do svého pytle zabalil kdejaký kousek plátna i onuce, jež za mého pobytu v táboře chránily nohy před omrznutím. Uložil jsem tam rovněž dřevěnou misku s dřevěnou lžící, jež jsem používal při svých hubených obědech. A to byl celý obsah mého zavazadla, jehož nošení na zádech nepředstavovalo proto nějakého břemene.

Takto vyzbrojen vykročil jsem časně z rána z tábora, v patách za sebou konvoj, ozbrojený puškou a nesoucí v ruce nějaký balík, ve kterém – jak jsem později mohl zjistit – byly i moje úřední akty určené k předání správě táborů v Suchobezvodnoje, kam jsem byl dopravován.

K nádraží, vzdálenému od tábora asi půl hodiny, šly dvě cesty: Jedna z nich byla polní, rozježděná, splývající s okolním terénem, a druhá vedla přes les. Konvoj volil cestu přes les, protože byla daleko kratší. Byla tak úzká, že jen stěží mohl po ní projet vůz. Několikacentimetrová vrstva sněhu vedle nevykopaných pařezů bránila mi v rychlejším pohybu. Několikrát jsem klopýtl za proklínání za mnou jdoucího konvoje. Jeho věčné „ku předu“ mne pobízející „davaj“ připomínalo staré heslo popoháněčů sovětských otrokářů, jemuž jsem musel naslouchat denně po celou dobu předchozích sedmi let. Konečně jsem vyčerpán chůzí došel k trati, na níž se ve vzdálenosti asi sta metrů objevila nádražní bouda, jíž se říkalo nádraží. Když jsme k ní došli, musel jsem na příkaz konvoje usednout na zem, pokrytou sněhem. Ihned jsem sňal obuv a vyklepával jsem z ní sníh, který se do ní dostal odstávajícími podrážkami, svázanými motouzem.

Konvoj, vysoký muž zarostlý v obličeji černým plnovousem, z něhož vyčnívaly ostré lícní kosti, stál nade mnou a pohledem jestřába mne pozoroval. Abych v nastalém trapném tichu něco prohodil, obrátil jsem se na konvoje a řekl mu, aby mi prominul, když jsem šel cestou tak pomalu, že však pro tělesnou slabost nemohl jsem jít rychleji. Konvoj na to odvětil: „Mně se nemusíš omlouvat. Vždyť to vidím, že jsi vtělená smrt. Člověče, co chceš ale dělat na svobodě? Tam potřebují zdravé, silné lidi a ne marody, kteří jen národu ujídají chléb. Takové lidi, jako seš ty, měli by ponechávat v táborech, aby v nich doklepali svůj zločinný život, a nikoliv je pouštět na svobodu!“

„Snad by bylo lépe takové lidi, jako jsem já, přímo usmrtit, když se již tak opotřebovali v táborech,“ prohodil jsem.

„Jen se ne vysmívej, ty chytráku,“ rozhorloval se konvoj. „Podle mého bylo by nejsprávnější lidi tvého druhu přímo střílet, jak jsme to dělávali dříve s vězni, když na pochodu některý z nich slabostí padl a nebyl schopen další cesty. Dnes ale je sovětská vláda příliš ohleduplná a humánní vůči takovým parazitům, jako seš ty.“

Pozoroval jsem rozhořčení tohoto lidsky a povahově zkaženého ruského mužika, a usoudil jsem, že není radno pokračovat s ním v rozhovoru. Vždyť v naší blízkosti v té době nebylo lidského tvora, a člověk, který se neostýchal chlubit se takovými surovostmi na vězních, mohl být ve zlobě schopen obrátit svoji zbraň i proti mně. Vždyť mohl před úřadem lehko vysvětlit vraždu vězně jako nutnou sebeobranu nebo jako vězňův pokus o útěk. K tomuto triku se za mého pobytu v táborech konvojové vždy uchylovali, když po nás stříleli a měli se zodpovídat před správou tábora z vraždy vězňů. Sám jsem byl svědkem, jak takový konvoj zastřelil při práci vězně a byl ještě veřejně vyznamenán prý za svědomité plnění své služební povinnosti. A uvědomil jsem si tuto praxi enkávédistických strážců, zmlkl jsem a neodvažoval jsem se už promluvit na konvoje po celou dobu až do příjezdu vlaku. Asi za hodinu, kdy jsem sedě na zasněžené zemi již zcela promrzl, přisupěl vlak. Byl dlouhý a sestával z řady nákladních vozů s otevřenou platformou, na nichž byly vrchovatě naloženy dlouhé, kůry zbavené stromy, a na některých i prkna. Uprostřed takto sestaveného vlaku nacházel se jeden osobní vagón.

Při svém prvním pohledu na vlak mihly se mi duší vzpomínky na okamžiky, kdy jsem ryl jako krtek v půdě, abych s ostatními otroky odňal plody určené pro bohaté stoly moskevských žalářníků. A byl jsem vyrušen z práce pískotem lokomotivy vlaku, který kolem nás tehdy projížděl a byl stejného složení, jaké měl nyní vlak, jenž mne měl odvézt na svobodu. Tehdy snad všichni v zemi se ryjící otroci při pískotu lokomotivy pozdvihli hlavy, přestali na okamžik pracovat a utkvěli pohledem na supící vlak s jeho břevny, jevící se nám z dálky jako bílé ve slunci opalující plochy. Když tehdy kdosi z našich řad prohodil: „To vezou naši krev, kolik z nás zaplatilo životem za tento náklad,“ brigadýr za námi stojící vykřikl na tuto buřičskou poznámku:

„Nežvaň a davaj, dnes ti za to nenapíši splnění pracovní normy.“ To byl jeden z nejtěžších trestů, který nás mohl postihnout, neboť znamenal hlad. Proto okamžitě ustal další hovor a my jsme se svými lopatami dále zarývali do tvrdé půdy. Vzpomněl jsem si na tyto okamžiky, když mne konvoj vyrušil ze vzpomínek výzvou, abych povstal ze země a dal se na pochod k přistavenému vlaku. Protože jsem pro zkřehlé údy nevstal dost rychle, dloubl mě konvoj do zad, abych se ubíral rychleji. U osobního vozu velel zastavit. V jeho dveřích stál právě enkávédista, náčelník vlaku. Po výměně několika slov s konvojem, byli jsme vpuštěni do vagónu. Uprostřed vagónu, v němž byla sedadla rozmístěna podél stěn, stála malá železná kamna, do nichž železniční zřízenec pilně přikládal polínka dříví z hromady navrstvené u kamen. Ve vagónu jsem pozoroval několik dalších železničních zřízenců, a kromě těch zde byl jakýsi agronom, jeden instruktor, který, jak jsem se dozvěděl, cestoval po táborech za účelem zavádění mechanizace práce, a konečně dva vězňové rovněž v průvodu konvoje. Tito poslední byli právě tak jako já dopravováni do Suchobezvodnoje vzhledem ke skončení jejich trestní lhůty. Konvoj ukázal mi místo na jedné z lavic a přisedl ke mně. Z druhého konce vagónu, v němž seděli uvedení dva vězňové, dolehl ke mně od jednoho z nich dotaz:

„Také na svobodu?“

„Na svobodu,“ odpověděl jsem. Sotva jsem to řekl, dostalo se mi od mého konvoje upozornění, že nesmím s nikým z přítomných hovořit. Vyložil mi, že prý jsem až do mého předání do rukou správy táborů v Suchobezvodnoje stále vězněm, pro něhož platí stejná pravidla jako pro jiné vězně. Zatímco mi konvoj vysvětloval mé postavení, vykřikl na konvoje vězeň, který mě dříve oslovil: „Nech ho mluvit! Už jsme takovými sovětskými občany jako vy! Dost jste se nás natrýznili, a chtěli byste se vytahovat na nás a dát nám znovu zakusit vaši nagajku. Na to jste teď krátcí!“

„Drž hubu!“ okřikl ho konvoj sedící vedle něho.

Můj konvoj ve snaze zachovat důstojnost svého postavení, křičel na smělce: „Buď zticha! Nejsi ještě propuštěn a můžeme si tě ještě zadržet pro pobuřování. Uvidíš v Suchobezvodnoje, jaké to bude mít pro tebe zlé následky!“

Vězeň již na tuto pohrůžku neodpověděl, patrně přece jen byl jí zastrašen.

Poté zavládlo již úplné mlčení ve vagóně, přerušované jen klením zřízence u kamínek, když se přikládaná mokrá polínka špatně rozhořívala. Za necelou hodinu přijeli jsme takto do stanice Suchobezvodnoje.

Před pěti lety jsem zde byl vysazen z vlaku s celým houfem spoluvězňů ze sovětských žalářů jako svěží zásilka pracovního zboží pro pracovní tábory takzvaného Unžlágu. Nyní, když jsem se opět ocitl v této stanici, snažil jsem se vyvolat v mysli představu někdejšího okolí stanice a srovnat ji s nynějším stavem. Musely se zde stát za těch pět let podstatné změny! Neboť stanice a okolní stavení připadaly mi zcela odlišné od stavu, v jakém se nacházely při mém prvním příchodu. K nádraží přiléhalo množství roztroušených dřevěných budov, z nichž některé byly jednopatrové. Od nádraží vedla ulice do středu městečka, v němž byly umístěny sice dřevěné, ale vkusné jednopatrové domy administrace táborů. Před pěti lety zde bylo jen několik málo dřevěných baráků. Co všechno se zde za pět let udělalo prací otroků! Cizinec, který by tu procházel, obdivoval by takovýto pokrok, vykonaný v tak krátké době. Otrok však, jemuž je známa podstata těchto sovětských „zázraků“, nemá pro ně obdivu, poněvadž ví, že byly stvořeny z bídy, mozolů a krve jeho bratří.

Konvoj mne vedl do ústřední budovy správy tábora Unžlágu, nacházející se ve středu tohoto městečka otroků. V patách konvoje vstoupil jsem do budovy. V přízemí u jejího vchodu byla umístěna přijímací kancelář, v níž mne konvoj předal úřadujícímu enkávédistovi a poté se vzdálil. Od té doby přestal jsem být pod stráží a mohl jsem se pohybovat svobodně. Připadalo mi neskutečné, že by vůbec takový okamžik mohl nastat a dlouho jsem se nemohl zbavit tohoto divného pocitu. Ale pokaždé, když jsem si tuto realitu uvědomil, prožíval jsem opětovně závratnou radost nad tím, že budu opět svobodný a že toto otrokářské interno bude konečně za mnou.

Z přijímací kanceláře jsem byl poslán do prvního poschodí budovy. Stoupal jsem po širokých dřevěných schodech vedoucích do prvního poschodí. Chodba i schodiště byly posety nedopalky cigaret a útržky papíru a nesvědčilo to o velikém pořádku vládnoucím v táborové administraci. Ještě na schodišti dotázal jsem se jednoho spoluchodce, jdu-li správně do kanceláře pro propuštění vězňů. „Jaká pak kancelář?“ odvětil dotázaný. „Zde na konci tohoto schodiště se to všechno vyřizuje. Pojďte se mnou, jdu si také pro propouštěcí list.“ Schodiště vyústilo v široké chodbě, jež byla rozdělena dřevěnou přepážkou na dvě části. V přepážce bylo vyříznuto okénko, před nímž se tísnil houf lidí a za nímž se vydávaly dokumenty propouštěným vězňům. Se svým průvodcem jsem se postavil do řady čekajících, abych vyčkal svého pořadí. Po dlouhém čekání se dostal k okénku můj průvodce. Úředník s ním dlouho jednal. Jak mi později vysvětlil tento vězeň, stalo se tak proto, poněvadž byl strojníkem, tedy odborníkem, o které byla v táborech nouze. Proto úředník na něj naléhal, aby jako svobodný zůstal pracovat nadále v táborech. Ujišťoval jej, že bude naprosto svobodný, bude dostávat plat jako na svobodě a po roce, zachce-li se mu, může odejít, kam se mu zachce. Dlouho trvalo přemlouvání tohoto vězně, aby neopouštěl tábor. Avšak vězni byla přece jen milejší svoboda než vězeňské prostředí v táborech a navzdory všem domluvám úředníka trval na tom, že chce být dopraven do své černigovské gubernie a že za žádnou cenu nezůstane v táboře. Úředník, který zpočátku domlouval vězni otcovským tónem a nyní viděl vězňovu neústupnost, změnil náhle intonaci hlasu, a ke konci na něj začal již křičet a hrozit mu: „Nezůstaneš-li zde,“ křičel úředník, „pobudeš si jen krátkou chvíli na svobodě. Po několika měsících se vrátíš opět jako vězeň do tábora. My ti to už dovedeme zařídit!“ Pak se změněným tónem v hlasu dodal:

„Pouze zůstaneš-li u nás pracovat, zůstaneš svobodným a budeš dobře vydělávat a dobře žít. Proto si věc ještě rozmysli.“ Když vězeň ale trval na tom, že nezůstane za žádnou cenu v táboře, úředník mu přikázal, aby odstoupil od okénka a posečkal, až budou ostatní vyřízeni, protože prý s ním musí ještě v klidu věc dojednat.

A takto jsem se dostal sám na řadu. Úředník se mne vyptal na nacionále, vyhledal můj spis, zběžně ho prohlédl a tázal se mne, jaké místo v Sovětském svazu chci zvolit za místo svého trvalého pobytu. Odpověděl jsem mu, že jako cizinec nemíním vůbec žít v Rusku a žádám, abych byl odtud repatriován do své vlasti, do Československa. Úředník na mne vyvalil oči a prohlásil: „Takový případ jsme zde ještě neměli. Kam to vlastně chcete?“

„Do Československa,“ odpověděl jsem. „To tedy musíte přijít až zítra. Zeptám se Moskvy, je-li to možné a zítra vám sdělím rozhodnutí.“

Po tomto vysvětlení jsem se vzdálil a připojil se k jednomu z vězňů, který právě odcházel z budovy též do sběrného střediska osvobozených vězňů, kde lidé vyčkávali provedení potřebných formalit, spojených s propuštěním na svobodu. Byl jsem rád, že jsem našel průvodce, poněvadž středisko se nacházelo daleko za městečkem a sám bych je jen stěží našel v nastalé tmě.

Byl již pozdní večer, když jsem se svým průvodcem vyšel z budovy, ulice byly neosvětlené, blátivé po roztálém sněhu. Byly téměř liduprázdné, jen zřídka bylo vidět ojedinělé siluety v uniformách enkávédistů. V prvních okamžicích po ocitnutí se na ulici sis připadal nesvůj. Co chvíli jsem se ohlížel dozadu, zda nás skutečně nesleduje konvoj, jehož sem míval v patách po celou řadu let. Nemohl jsem přivyknout myšlence, že jsem od nynějška svobodný, bez policejního dozoru, jak jsem tomu průběhem let přivykl. Otrokovi se stávají okovy zvyklostí do té míry, že když je ztratí, připadá mu, jako by ztratil něco ze své minulosti, s níž se již spřátelil. Jejich ztráta mu připadá v prvním okamžiku neuvěřitelnou, jako zázrak, jehož se stal svědkem a s jehož realitou se nemůže dlouho smířit.

Potkávali jsme cestou lidi a já jsem je úzkostlivě pozoroval, jak jsem to činil v minulých dobách, když jsem v houfu spolutrestanců býval hnán ulicí konvojem do práce nebo z práce zpět do tábora. Tenkrát jsem míval dojem, že se na nás tito kolemjdoucí dívají s despektem. Zůstávala mně nesmazatelná vzpomínka na Krasnojarsk, kde jsme hnáni konvoji středem ulice z tábora na práci k přístavu, potkali paní vedoucí za ruku malého asi pětiletého chlapce. Zastavila se na chodníku a pozorovala náš průvod. Její synek se jí tázal: „Mámo, co je to za lidi?“ A jeho máma odpověděla: „To jsou zvířata, vrahové národa.“ Snad to byla žena některého enkávédisty, možná ani nebyla, neboť Stalin se svými pochopy vychovával celý národ k takovéto zvířeckosti. Konečně sám jsem byl svědkem této skutečnosti, když mi můj spoluvězeň v táboře Labanov v roce 1943 se slzami v očích ukazoval dopis svého osmiletého syna, v němž mu syn doslova psal: „Táto, nepiš mi, opovrhuji tebou, neboť seš vrah národa.“

Bylo mi proto dobře známo nepřátelství k obětem komunistické diktatury, jež Stalin národu uměle naočkoval. Proto když jsem se ocitnul na svobodě, pociťoval jsem setrvačností stále ono nepřátelství svého prostředí. Při procházení ulicemi městečka Suchobezvodnoje při potkávání enkávédistů zmocňoval se mne strach, že některý z nich mne zastaví a zažene mě nazpět do tábora. Tyto úzkosti mne neopustily, ani když jsem později již měl v rukou potvrzení o svém propuštění z tábora, dokonce mne pronásledovaly i na cestě do Moskvy. Strach, který je v otrokovi po dlouhá léta vypěstován táborovým režimem, nejistota jeho postavení uměle v něm udržovaná, stávají se léty součástí jeho veškerého myšlení a jednání a otrok je těžce setřásává při svém prvním kroku, učiněném z otroctví na svobodu. Tak tomu bylo i se mnou.

V těchto myšlenkách a pocitech jsem kráčel se svým průvodcem temnými ulicemi Suchobezvodnoje do baráku pro propuštěné vězně. Můj průvodce byl s cestou dobře obeznámen, neboť den co den po dobu jednoho týdne musel ujít tuto cestu. Cestou mně vyprávěl, jak mu správa táborů nechtěla původně vydat propouštěcí dokumenty, naléhajíc na něho, aby zůstal jako svobodný na práci v táboře. Když však u něho nepomohly ani výhrůžky ani sliby, odhodlala se právě dnešního dne správa tábora k vystavení dokumentů a můj průvodce měl odjet již nazítří do Alma-Aty v Turkestánu. Žádal sice, aby mu bylo dovoleno odjet ke své ženě do Voroněže, avšak správa táborů jeho žádost zamítla a určila mu sama svévolně místo pobytu až na hranicích Persie (tedy v Alma-Atě).

Když jsem se v rozhovoru se svým průvodcem pozastavil nad tím, že se takto násilně roztrhávají rodinné svazky, řekl mi: „Je vidět, že seš cizincem, neboť se nevyznáš v našich poměrech. Náš celý život v Sovětském svazu se podobá stáji s tažným dobytkem. Ráno vyženou dobytek na práci, celý den dřou jej v postroji a večer jej přiženou do stáje, uváží jej a dají mu žrát jen tolik, aby byl příštího dne schopen další práce. Vyčerpá-li se pak již ze svých sil, nemá pro ně cenu a nechají ho chcípnout na mrchovišti. Jsou bezohlední k citu člověka, k jeho duševním a lidským potřebám. Smyslem celého jejich konání je výroba, výroba a zase jen výroba, a ty seš v ní jen mrtvým číslem, které kdykoliv mohou nahradit jiným. Nic těmto lidem není posvátným. Manželství je jim jen zákonným bordelem, podporovaným jen proto, že se jím rozmnožují čísla, bez nichž by se zastavila kola jejich výroby. Jinak nemají zájem o tvou ženu, o tvé děti a vůbec o všechny rodinné svazky. Tím, že ses vydělil z jejich řady a dostal se do tábora, odepsali tvůj život ze svého společenství takzvaných svobodných občanů, a seš pro ně mrtvým. A když se mezi ně opět dostaneš, máš vpáleno na čele Kainovo znamení. Pro ně zůstaneš nadále nepřítelem jejich otrokářského režimu. Obyčejně po krátké době po návratu z tábora, býváš zpět vrácen tam, odkud jsi přišel. Neboť kdo se jednou dostal do tábora, bývá mu souzeno v táboře i zemřít. Nějaký nový přestupek jako záminka k návratu se vždy najde. Nemysli si, že jsem přesvědčen, že má svoboda je definitivní. Vím, že pobudu jen nějaký čas venku, že však jako tisíce jiných přede mnou neujdu osudu, aby mne NKVD znovu nezahnal do tábora. Oni proto nemají zájem, aby ses na tak krátký čas dostal ke své rodině, spíše se bojí toho, že bys svým vyprávěním o otročině v táborech ještě svou ženu a děti nakazil buřičstvím.“

Takto trpce si stěžoval můj průvodce na svůj životní úděl. Takové hlasy často předtím v táborech zaznívaly, nebyly však nikdy tak plné zoufalosti, jako v tomto případě, kdy člověk, jehož NKVD v důsledku projití trestní lhůty musel již propustit z táborů, bolestně si uvědomoval, že jeho propuštění je pouze dočasné. Vyslovené obavy dolehly v tomto okamžiku i na moji duši. Vždyť nebylo vyloučeno, že i mne zaženou opětně do táborů! Při tom mne utěšovala jen okolnost, že jsem zde jen cizincem. A proto rychle odtud pryč, pryč z tohoto ukrutného ruského prostředí! Mám jinde svoji vlast, v ní není sovětského otrokářského systému, tam mohou lidé žít svobodně. Mám právo dožadovat se odchodu do své vlasti. V takovýchto myšlenkách obrátil jsem se na svého průvodce touto otázkou: „A co myslíš, nechají mne jako cizince odejít odtud z Ruska?“

„Co tě jen napadá,“ odpověděl na otázku můj společník, „myslíš, bláhovče, že naše sovětská vláda si nevypočte, co bys dělal, až bys přišel do svého domova? Vyprávěl bys tam příslušníkům svého národa, že Sovětský svaz je jeden kriminál a pracovní tábor, že náš sovětský systém lživě prohlašovaný za socialistický je nehorázný švindl. A svým vyprávěním svých zkušeností bys otevřel vašim spícím lidem oči! To přirozeně nemůže naše vláda potřebovat. Ve svém vlastním zájmu musí ti přímo znemožnit návrat. Proto se vzdej jednou pro vždy této myšlenky a najdi si zde v Rusku nějaké místo, kde bys pracoval a v klidu prožil až do chvíle, než se NKVD opětně zazdá, aby tě znova vrátil do tábora, z něhož dnes vycházíš.“

Tato slova dolehla na mne jako balvan. Potvrzovala mínění, která jsem předtím vyslechl od mnoha lidí. Takto jsem byl zvikláván ve své víře, že se mi podaří legálně odejít z této proklaté země. Třeba se však o to pokusit! A selže-li pokus, pokusím se o útěk. Bude to těžké, ale nezbývá nic jiného. – Za tohoto rozjímání jsem došel se svým průvodcem v pozdních večerních hodinách k baráku propuštěných vězňů. Nacházel se nedaleko ohrady tábora č. 1, jíž procházeli všichni noví vězňové před svým přidělením do třiceti jiných táborů unžlágských. Dřevěný barák se nalézal vně této ohrady, obehnané ostnatým drátem, a to nedaleko vstupní brány do tábora. V jeho prostorné místnosti byly rozestavěny podél stěn železná lůžka, opatřená slamníky, na každém byl polštář, rovněž vycpaný slámou a vlněná pokrývka. Také středem místnosti byla rozestavěna lůžka ve dvou řadách. Podél nich stál široký stůl s lavicemi po obou stranách a nad ním visel čoudící petrolejový kahan. Při našem vstupu do místnosti bylo obsazeno jen několik málo lůžek spícími lidmi, u stolu hrálo několik osob hru domino. Chtělo se mi sice seznámit se hned s novým okolím, ale poněvadž jsem byl zimou prokřehlý a v místnosti se netopilo, rozhodl jsem se zanechati rozhovorů až do příštího dne a pokusit se o spánek, v němž bych mohl zaplašit nelibý pocit zimy. Vrhl jsem se proto na jedno z prázdných lůžek a usnul jsem záhy únavou, jen co jsem položil pod hlavu svůj pytel.

První dny na svobodě

Následujícího dne časně z rána jsem byl probuzen ze spánku okolním hlukem. Rozhlédl jsem se po místnosti a shledal jsem, že se během noci téměř všechna lůžka zaplnila. Několik osob již sedělo za stolem a pojídalo polévku z plechových misek. Rychle jsem vstal a zjistil, že před barákem stojí pojízdná kuchyně, která přivezla pro naše osazenstvo snídani. Vyšel jsem k ní a obdržel rovněž misku polévky se skývou chleba. Polévka byla vodová, odporně páchla strojním olejem a plavalo v ní několik ovesných vloček. Přivyklý již takové stravě z táborů, nepozastavoval jsem se nad takovým žrádlem, jež by si na západě nedovolili předložit ani sviním. Ba naopak, obsah misky, sdílící své teplo se studenýma rukama, ve mně vzbuzoval přímo pomyšlení na laskominu a těšil jsem se, jak jím zaženu hlad a oteplím své prokřehlé tělo. Dal jsem se s chutí do jídla a snědl jsem i celou skývu chleba, přestože jsem byl upozorněn, že by mi měla být potravou na celý zbytek dne. Takto posílen jsem se vypravil hned po snídaní do Suchobezvodnoje, nedočkavý na slíbené úřední zjištění, zda mi úřady povolí repatriaci. Vkročil jsem do centrální budovy správy táborů, kde již bylo celé schodiště, vedoucí do prvního poschodí, hustě obsazeno vězni, kteří se tak jako já dožadovali vydání propouštěcích dokumentů. Musel jsem čekat několik hodin, než jsem přišel na řadu. U okénka jsem upozornil z včerejšího dne známého úředníka, že jsem byl jím odkázán na dnešek ve věci rozhodnutí o mé žádosti za repatriaci. Úředník z velké hromady spisů vyňal jeden, prolistoval jej a poté pohleděl na prvý list jako by z něho četl. Prohlásil: „Podle úředního sdělení nemůžeme vás repatriovat do vaší vlasti, jak žádáte. Neboť to je věcí repatriačního ministerstva v Moskvě. Musíte si zvolit v některém místě Sovětského svazu místo dalšího pobytu. Dáme-li k tomu souhlas, odeberete se tam a budete zde pracovat. Při svém dojezdu se budete hlásit u místní úřadovny MVD, jež vám opatří práci. Teprve po delší době, osvědčíte-li se jak v práci, tak bezúhonným chováním, může MVD dát souhlas k vaší repatriaci. Ovšem k tomu musí dát též souhlas vaše československá vláda, a pak teprve můžete být poslán k vašemu vyslanectví v Moskvě, jež vše další zařídí.“

„Tož abych se přímo obrátil na naše vyslanectví,“ poznamenal jsem. „Vy nemáte vůbec práva sám s vyslanectvím jednat. To se může stát jen prostřednictvím MVD – místa, určeného vám k stálému pobytu. Myslím, že jsem vám již všechno vysvětlil. Nyní mi řekněte místo, které jste si k dalšímu pobytu zvolil.“

Bylo mi jasné, že by nemělo smysl přemlouvat enkávédistu, aby mi povolil repatriaci. Mé obavy se naplnily a já byl donucen k rychlému rozhodnutí, měl-li jsem se pokusit o ilegální únik ze Sovětského svazu na základě plánu, který jsem dlouho předtím promýšlel. Proto na dotaz enkávédistův, které místo jsem zvolil pro svůj další pobyt, bez dlouhého rozmýšlení jsem prohlásil: „Mosir.“

„Kde to leží?“ dotazoval se enkávédista.

„Na Bílé Rusi,“ zněla odpověď.

„To se musíme podívat na mapu a zjistit, je-li toto místo přístupné pro osvobozené trestance,“ řekl enkávédista a popošel k mapě visící na protější stěně. Dlouho hledal Mosir, nežli jej našel na mapě, a pak se vrátil k svému stolu a řekl mi:

„Mosir neleží v pro vás zakázaném rajónu. Můžete jej tedy zvolit za místo svého pobytu. Z mapy ale vidím, že cesta do Mosiru vede přes Moskvu. Ne abyste ale v Moskvě vystoupil!“

„Proč bych měl vystoupit?“ tázal jsem se napohled nevinně, ač se mi zdálo, že enkávédista buď přímo postřehl můj záměr, anebo to ve své profesionální podezřívavosti vyslovil jako možnost. Proto jsem ve snaze zapudit v něm takovéto podezření, hlasem, do něhož jsem vložil tón přesvědčivosti, dodal:

„Nemám důvodu, proč bych vystupoval v Moskvě.“

„Mohlo by vás to napadnout proto, abyste se takto dostal do osobního styku s vaším vyslanectvím. Varuji vás však před takovýmto krokem. Poněvadž nemáte povolení k návštěvě Moskvy, byl byste zatčen naší policií, jakmile byste vykročil z vlaku. A pak byste byl souzen za nedovolený pobyt v Moskvě a dali by vám nových pět let za tento přestupek. A výsledek by byl, že byste byl vrácen k nám do tábora.“

„To já dobře vím, a nemusíte mít proto starost, že bych se tak nerozumného kroku odvážil. Pojedu do Mosiru a pak teprve tam podám prostřednictvím MVD žádost za svoji repatriaci do Československa.“

Enkávédista byl pravděpodobně tímto mým prohlášením zviklán ve svých pochybnostech, neboť o nich již nemluvil a vydal mi bez dalšího komentáře propouštěcí lístek z táborů nucených prací. Bylo v něm vyznačeno, že po odpykání trestu se propouštím na svobodu do Mosiru, jako místa mého trvalého pobytu. Byl jsem poté poukázán do jiné kanceláře, v níž jsem měl dostat vyplaceno jízdné na cestu a proviant. Vypočítali mi, že cesta do Mosiru bude trvat dva dny a podle toho vydali mi produkty na tyto dva dny: dvě velké uzené ryby a dva kilogramy chleba. Ke koupi jízdenky mi dali 68 rublů. S tím jsem měl vystačit až do Mosiru, kde se mne mělo ujmouti místní MVD.

Takto vybaven jsem odjížděl téhož dne do města Gorki, do něhož jsem přijel k večeru. U východu z nástupiště do vestibulu nádraží jsem uviděl známou tvář, táborového kuchaře Šašmy, s nímž jsem v táboře č. 2 též nějaký čas pracoval. Také Šašma mne naráz poznal a radostně mne přivítal. Byl to Armén, vysoký a ramenatý chlapík, typické arménské fyziognomie, s odulými rty a pronikavýma černýma očima. Ač padesátník, činil dojem poměrně mladého člověka. Jeho zaměstnání v táboře jako kuchaře poskytovalo mu výhodu práce ne příliš namáhavé, a přitom dobře odměňované nadbytkem dobré stravy. Jeho zevnějšek – jak se mi jevil při setkání v Gorki – nikterak nepřipomínal člověka z tábora, hladem a prací přivedeného na pokraj tělesné ruiny. Tak tomu bylo u všech, kteří přináleželi v táboře ke kastě takzvaných „prýdurků“. K ní patřili ti z vězňů, kteří byli zaměstnáni v administraci tábora nebo byli dohlížiteli nad pracujícími, tzv. brigádníci nebo desátníci, a k nim náleželi též skladníci, pekaři a kuchaři z táborové kuchyně. V jejich rukou se nacházely produkty, jejichž krádežemi a odprodáváním na úkor vězňů rozmnožovali svůj blahobyt a takto nahromadili během let celý kapitál. Když takový Šašma odcházel z tábora, odnášel si odtud na hotovosti několik tisíc rublů, měl na sobě velmi slušný oděv, který koupil od vězňů nově příchozích do tábora, a nikdo, kdo jej neznal z tábora, nebyl by uhodl, že tento vypasený a zámožně oblečený občan právě opouští pracovní tábor.

Setkal jsem se s ním v nádražní místnosti, musel jsem mu na jeho žádost vyprávět vše, co se událo se mnou od našeho rozchodu, když jsem byl na jaře toho roku odeslán od jiného tábora. Na oplátku mi Šašma vyprávěl o změnách v táboře po mém odchodu. Nakonec mi sdělil, že byl propuštěn z tábora před třemi dny a že již dva dny čeká zde na nádraží, aby obdržel jízdenku na Kavkaz.

„Tady se o tebe nikdo nestará,“ stěžoval si Šašma, „nikdo tě neinformuje, co a jak máš dělat, aby ses dostal z tohoto prašivého hnízda. A tak stojíš po celý den ve frontě na jízdenku, a když se již dobereš k pokladně, odepře ti pokladník vydat jízdenku, protože nemůžeš předložit potvrzení lázní, že ses řádně vykoupal a odvšivil a dal si vydesinfikovat šatstvo a své zavazadlo. Bez takového potvrzení nemůže totiž – jak nám bylo sděleno – žádný cestující obdržet jízdenku z Gorki. Avšak dnes jsem již tento problém vyřešil. Podařilo se mi nalézt zde ženu, která má vlivné konexe a bez projití lázeňskou procedurou mi opatří příslušnou potvrzenku i jízdenku, aniž bych musel stát po celý den ve frontě. Zítra vše obdržím a pak odjedu přes Moskvu na Kavkaz.“

„A jaká náhoda, že jsi potkal tuto ženu?“ tázal jsem se Šašmy.

„Znal jsem ji z tábora, z něhož byla propuštěna několik dní přede mnou. Ještě před odchodem sjednal jsem s ní, že na mne počká na nádraží v Gorki, až sám budu propuštěn. Mohla tak učinit proto, že po svém propuštění odjela do Gorki, kde trvale žije. A tak po mém příjezdu mne zde našla a přislíbila svou pomoc při opatření jízdenky. Je to velmi slušná a charakterní žena. Chodívala ke mně do kuchyně, vyspal jsem se s ní mnohokrát. Znám ji tedy dokonale. Ostatně přijde sem asi za hodinu a můžeš ji poznat osobně. Kdybys chtěl, přimluvil bych se u ní, aby také tobě požadované potvrzení z lázní i samotnou jízdenku opatřila, takže bys nemusel promarnit čas zbytečným čekáním. Mohli bychom pak odjet odtud společným vlakem.“

Setrval jsem v rozhovoru se Šašmou až do příchodu očekávané ženy. Činila dojem pořádné, starší ženy. Byla menší postavy, prostovlasá, oděná tmavým jednoduchým šatem a činila dojem ruské matróny, jakých bylo možné potkat v nádražních čekárnách na sto. Hned po svém příchodu sdělila Šašmovi, že má pro něj obdržet potvrzení s jízdenkou teprve zítřejšího dne. Jednala prý s nádražním pokladníkem, který žádá předem zaplacení jízdného, má-li jí nazítří vystavit jízdenky. Šašma se poté vzdálil s tím, že přivolá oba své přátele, kteří požádali tuto ženu o intervenci. Šašma se s nimi vrátil za okamžik. Všichni souhlasili s tím, že za účelem urychlení odcestování vyplatí jízdné předem. Také je ihned přede mnou složili k rukám této ženy. Celkový vyplacený obnos činil okolo 500 rublů. Protože jsem byl svědkem takového projevu důvěry k této ženě, požádal jsem ji, aby i pro mne zaopatřila jízdenku. Žena se zpočátku zdráhala tak učinit s odůvodněním, že jízdenky zamluvila jen pro tři osoby, nakonec však po Šašmově domluvě přece jen souhlasila. Nato jsem jí vydal veškeré peníze, které jsem v Suchobezvodnoje obdržel na zaplacení jízdného do Mosiru. Tento obnos činil 65 rublů. Krátce poté žena odešla a my čtyři jsme odešli do čekárny, abychom v ní strávili noc do našeho zítřejšího odjezdu. V čekárně spalo na sto cestujících na lavicích i na podlaze. Byla již pozdní noc, kdy jsem rovněž uléhal na špinavou podlahu. Podsunul jsem si pod hlavu svůj pytel, jediný majetek, který jsem si s sebou odnášel z tábora. Usínal jsem s vědomím, že při zítřejším probuzení budou již splněny všechny předpoklady související s mým odcestováním a že pro mne pak započne nový, svobodný život.

Nazítří zrána čekali jsme již všichni čtyři ve vestibulu nedočkavě na ženu, jež nám měla přinést slíbené jízdenky. Bylo deset hodin, doba, kdy slíbila se dostavit. Minula hodina čekání, bylo dvanáct hodin, byla již jedna hodina a žena stále nepřicházela. Začala se nás zmocňovat nejistota a podezření, že by mohla žena peníze jí svěřené zpronevěřit. Šašma ji však nepřestával před námi omlouvat tvrzením, že ji dobře zná a že by nebyla schopna nějakého podvodu. Prý musela být nějakým nepředvídaným způsobem někde zadržena. Nakonec Šašma sám zviklán pochybnostmi se nabídl, že půjde do města a vyhledá ženu v jejím bytě, jehož adresu mu dala. A šel. Šašma se vrátil až k večeru. Jeho první slova byla:

„Tak chlapci, byli jsme přece jen podvedeni. Marně jsem hledal ženu na dané adrese, ona zde vůbec nebydlí.“

Do nás tří jako když blesk udeří. Nebyl jsem schopen slova. Příšerná jistota naplnila mne zoufalostí. Vždyť jsem zde stál bez všech peněžních prostředků, z nichž bych mohl uhradit jízdné! A bez nich se odtud nedostanu! Co mi jiného v tomto cizím a nepřátelském prostředí zbývá, než vrhnout se pod vlak? Takové myšlenky mne v prvním okamžiku napadaly. Ostatní postižení byli rovněž rozrušeni, nikoliv však do té míry jako já. Neboť všichni přece jen měli možnost nějakým způsobem nahradit ztrátu tak, aby mohli zaplatit jízdné. Všichni tři byli bývalými zaměstnanci správy táborů a jako takoví měli z krádeží a různých manipulací našetřeny peníze, jež s sebou odnášeli z tábora. Šašma sám jako táborový kuchař byl z nich nejmajetnější, takže mohl ztrátu lehko oželet. Jeden z postižených se obrátil na Šašmu s výčitkami a obviňoval ho, že on sám nás přivedl do této katastrofy tvrzením, že podvodnici dobře zná a ručí za její poctivost. Šašma se bránil tím, že byl přesvědčen o její spolehlivosti a že je rovněž obětí této své důvěry. Při tom podotkl, že všechna obviňování jsou nyní jen mařením času a že bychom měli uvažovat, jak vyjít z této prekérní situace. Podle jeho mínění bychom se měli obrátit na policii a požádat o zatčení té podvodnice.

„Jsi naivní,“ namítal proti tomuto návrhu jeden z postižených, „domníváš-li se, že v takovéto džungli, jakou představuje Gorki, policie najde tuto ženu. A kdyby ji našla, bude to trvat několik neděl a do té doby nás zde policie zadrží, abychom dosvědčili její přestupek. Mohlo by se přitom také stát, že nás z důvodu zajištění všechny zavře. Já osobně nechci mít nic společného s policií.“

Také druhý postižený připojil se k tomuto názoru. Šašma poté kapituloval a prohlásil, že po zralé úvaze bude lépe mlčet a oželet ztrátu, a svůj názor odůvodnil takto:

„Ke zvýšení našeho neštěstí mohlo by se v případě našeho udání na policii skutečně stát, že by nás policie mohla obvinit, že jsme sami peníze, dané nám na zakoupení jízdného, promarnili a nyní to svádíme na neznámou ženu. Neuvěřili by nám, že my, staří kriminálníci, sotva jsme vyšli z tábora, mohli jsme být tak naivní a svěřit peníze ženě, rovněž vyšlé z tábora.

A u nás v Sovětském svazu nenajdeš spravedlnost. O právu zde rozhoduje svrchovaně policie. Kdybychom se na ni obrátili a hledali u ní právo, nejenže by nás mohla zadržet, ale vrátit přímo do tábora, z něhož jsme vyšli. Proto beru svůj návrh zpět.“

„Co ale můžeme dělat?“ tázal jsem se Šašmy, který odvětil:

„Nic, než mlčet a co nejrychleji odtud odjet.“

„Jak ale mám odjet, nemám-li žádné peníze na cestu?“ pokračoval jsem ve svém dotazu.

„Prodám zítra na bazaru svoji novou tělogrejku,“ prohlásili jeden z účastníků, „a nebude-li to stačit, odprodám ještě jiné věci.“

„Já však vůbec žádné prodejné věci nemám,“ řekl jsem se zoufalým tónem v hlasu, „mám jen to, co je na mně, a to je v takovém stavu, že to nikdo nekoupí. Snad bys mi mohl – a přitom jsem se obrátil k Šašmovi – půjčit na jízdné. Vím, že máš nadbytek peněz a mohl bys tak kamarádovi vypomoct. Dal bys mi svoji příští adresu, a já bych ti obnos zaslal, jakmile bych přijel na místo svého určení.“

„Ty ses ničemu v táboře nenaučil,“ odpověděl Šašma, „jinak bys věděl, že nejen tam, ale i na svobodě je člověk člověku vlkem. I kdybych tě měl rád jako bratra, nepůjčil bych ti ani kopejku, stejně jako bych ji nepůjčil nikomu. To je život, v němž se musí každý starat sám o sebe. Co urve, to má. Prodej chléb a budeš mít peníze! Nemrač se na mne, nemohu ti pomoci.“

„Tobě se řekne, prodej chléb, když máš plnou kapsu peněz. A co mám žrát těch několik dní, co potrvá cesta?“ tázal jsem se šlechetného rádce.

„Potrpíš si těch několik dní hladem. Hladem nezemřeš. Kolikrát jsem v životě zakusil hlad, a vidíš, jsem zde dosud. Život je neúprosný boj, v němž každý musí sám sobě pomoci. A tak chlapci,“ obrátil se Šašma k ostatním, „půjdeme se podívat na bazar. Snad se nám podaří navzdory pozdní hodině něco z našich věcí odprodat.“

S těmito slovy odcházel Šašma s oběma svými společníky k východu čekárny. Zůstal jsem sám. Usedl jsem na lavici, položil vedle sebe svůj pytel. Opřel jsem lokty o kolena a podepřel rukama svou hlavu ve snaze, abych se soustředil, promyslel svoji zoufalou situaci a našel z ní východisko.

Musel jsem svému okolí připadat asi hodně utrápený. Neboť co jsem takto seděl a dumal, přistoupila ke mně jakási žena, podle vzezření venkovanka. Byla střední postavy, vyhublá, oděná levným šatem, potištěným drobnými květy, jaký často nosívala sovětská chudina. Okolo hlavy měla obtočený červený šátek. Přistoupila ke mně a otázala se:

„Co se vám stalo, tovaryš? Vypadáte jako Boží umučení.“

Vyrušen z myšlenek jejími slovy, pohlédl jsem na ženu přede mnou. V prvním okamžiku se mi nechtělo ani odpovědět. Když jsem se však zahleděl do jejích chrpových očí, z nichž na mne sálala ne tolik zvědavost jako spíš soucit, změnil jsem svůj původní úmysl a jal jsem se vyprávět této ženě o svých trápeních, jak jsem přišel z tábora do Gorki a stal se zde obětí podvodnice. Řekl jsem jí, že jsem nyní beze všech prostředků a že uvažuji o tom, neměl-li bych se obrátit na policii.

„To byste provedl nehoráznou hloupost,“ odpověděla žena. „Policie by se ani nepokusila chytnout podvodnici, a vy byste z toho měl jen nepříjemnosti. Naše policie umí honit jen chudé mužiky, když si vezmou někdy z pole hrst klasů, aby nezemřeli hladem. Ale zdá se být slepou a hluchou ke všem jiným zlodějnám páchaným v malém i velkém. Pro vás bude nejlépe, pomlčíte-li o tom, co se událo a prodáte-li některé své věci, abyste si takto opatřil peníze pro další cestu. Snad máte něco, co byste mohl prodat?“

„To, co mám na sobě, jak vidíte, je tak rozedrané, že je neprodejné, a kromě několika hadrů a kotýlku v pytli nemám nic jiného,“ odpověděl jsem.

„Snad máte nějaký chléb, který by se dal odprodat?“

„V táboře nás vybavili na cestu dvěma kilogramy chleba a dvěma rybami. To lze ale těžko prodat, poněvadž bych musel zůstat dva dny o hladu.“

„Tak vidíte, přece jen něco máte. Ve vašem postavení je lepší odvážit se hladu, než riskovat, že vás policie zavře a pošle znovu do tábora. Radila bych vám, abyste prodal své potraviny. Kdybyste mně pak natolik důvěřoval a svěřil mi je, pokusila bych se vám je prodat. Učinila bych tak jen ze soucitu s vámi.“

Ženina slova mne přesvědčila, že jediným východiskem z této situace přece jen bude vyměnit svůj chléb za svobodu i za cenu nevyhnutelného hladu. Proto jsem se rozhodl přistoupit na ženinu nabídku na zprostředkování prodeje. Její přirozený a lidský přístup, se kterým se ke mně přiblížila, vytvořil mi naráz k ní důvěru, takže bez rozmýšlení jsem jí předal chléb a obě ryby, aby se pokusila je prodat. Teprve po jejím odchodu přepadly mne pochybnosti, zda bylo mé jednání správné, když jsem neznámé ženě předal celý svůj majetek, na němž v daném okamžiku závisela celá má budoucnost. Připomněl jsem si, že stejnou důvěru vzbuzovala v nás čtyřech ona podvodnice, která nás obrala o celý obnos. Což nemohlo tomu být tak i v tomto případě? Ač jsem od sebe usilovně odháněl tyto pochybnosti, dostavily se opět po příchodu mých tří přátel, kteří přišli z bazaru, na němž odprodali své některé věci. Když jsem jim vyprávěl, co se seběhlo v jejich nepřítomnosti, poznamenal Šašma s jistou jízlivostí:

„Ty jsi ale nenapravitelný hlupák. Před chvílí nás okradne jedna žena, a on si z toho nevezme poučení, aby byl opatrnější. Teď se můžeš jít pást na ulici. Tu ženu již nikdy nespatříš, leda by se stal zázrak. A zázraky se v dnešní době nedějí.“

„A já přece věřím,“ řekl jsem, „že lidskost přece jen v dnešní době nevyhynula. I když připustím možnost jakékoliv špatnosti, instinktivně cítím, že tato žena nemohla být špatnou. Kdyby i ona měla zklamat moji důvěru, pak již bych musel zlomit hůl nad vírou v celé lidstvo. Pak by nebylo proč žít.“

„A tak se musíš stát obětí své nesmyslné víry. Bez jakékoliv víry dá se dobře žít, ale nedá se žít bez peněz, které ti propůjčují moc nad lidmi. V každém člověku musíš spatřovat lháře a podvodníka a jen tehdy můžeš vyjít z té lidské džungle se zdravou kůží. To si zapamatuj!“ Tak končil Šašma svůj amorální traktát.

Také druzí dva přátelé mi vytýkali nepředloženost mého jednání a jeden z nich dodal:

„Teď se připrav na svůj návrat do tábora. Od nás se nemůžeš nadít, že bychom ti pomohli. Sami jsme museli odprodat své věci, abychom se odtud dostali.“

„Nic od vás nepožaduji,“ odvětil jsem, „neboť vím, že máte tvrdé srdce a nejen mně, ale nikomu v neštěstí nepomůžete, i kdybyste mohli. Věřím ale oné ženě, která nemá ničeho kromě svého dobrého srdce.“

Během rozhovoru přisedli moji přátelé ke mně na lavici, aby se posílili spánkem před svým zítřejším odstartováním. U mne následkem starostí nebylo pomyšlení na spánek. Můj pohled byl ustavičně upřen na protější vchod čekárny v očekávání příchodu ženy. Uplynula již více než hodina od jejího odchodu a ona stále ještě nepřicházela. Vedle mne sedící a podřimující Šašma prohodil: „Marně ještě čekáš, že se vrátí. Byla to podvodnice stejného druhu jako ta první. Raději mysli na to, co s tebou bude zítra. Nechtěl bych být v tvé kůži.“

„Tak se o mě nestarej,“ odsekl jsem podrážděně na jeho jízlivou poznámku.

Uplynuly více než dvě hodiny a žena se stále nevracela. Už jsem se začínal vzdávat naděje, když tu se objevila u vchodu ona toužebně očekávaná žena a mířila ke mně. Jaký pocit radosti mnou tehdy proběhl, lze si jen těžko představit. Viděl jsem se nyní zachráněn ve své zoufalé situaci, ale měl jsem nemenší radost z toho, že přece jen na světě nejsou všichni lidé zhovadili, jak se mne snažil přesvědčit Šašma se svými společníky. Pociťoval jsem i jisté zadostiučinění za svoji víru v člověka.

Když žena ke mně přišla, prohlásila: „Nesu vám smutnou zprávu…“ Tento úvod mne zarazil, neboť vypadal jako neúspěch jednání. Ale hned nato se mé obavy rozptýlily při pokračování její řeči: „Dostala jsem za všechno pouhých 60 rublů. Zde je máte. V tak pozdní hodině bylo těžko nalézt kupce. A to jsem ještě musela dojít k jedné známé, která po dlouhém prosení to koupila. Nevěděla jsem, budete-li s tak nízkou cenou souhlasit, vymínila jsem si proto, že pro případ vašeho nesouhlasu, budou mi peníze vráceny. Tak se rozhodněte.“

„Já bych s radostí přijal, ale jízdné obnáší 65 rublů a já nemám ani kopejky. Kde vzít těch pět rublů?“

Žena se zamyslila a po krátké chvíli mlčení řekla:

„Víte co? Dovedu se vžiti do vašeho postavení a je mi vás skutečně líto. Já vám oněch pět rublů dám ze svého. Jsem jen chudá žena, každá kopejka je pro mne vzácnou, ale když vidím člověka ve větší ještě bídě, než je má, ráda pomohu, poněvadž si říkám, že i na mne může přijít doba, kdy se mohu ocitnout na dně a kdy budu prosit Boha, aby mi seslal ruku dobrého člověka. Zde máte oněch pět rublů.“ S těmito slovy podávala mi pětirublovou bankovku.

Šašma, který vedle mne naslouchal rozhovoru, prohodil: „To jste hodná žena, takové se již dnes nerodí. Přidejte mu ale ještě rubl, aby mohl zaplatit za koupel, má-li obdržet nutné potvrzení o provedené desinfekci.“

„Snad byste mohl svému kamarádovi dát tento rubl vy sám,“ opáčila žena, dívajíc se upřeně na něho.

„Ani mne nenapadá. Jsem rovněž bývalý vězeň jako on a musím se starat sám o sebe. Jen mu ten rubl dejte! Snad nemyslíte, že vám věřím, že jste za produkty dostala jen 60 rublů? Na trhu mají cenu nejméně 80 rublů a těch 20 rublů jste si ponechala jako výdělek. Známe to.“

Pozoroval jsem, jak ženě při těchto slovech vyhrkly v očích slzy a se zlomeným hlasem řekla Šašmovi:

„Ty jsi ale kriminální svoloč! Usuzuješ podle své vlastní povahy o povaze druhého. Přísahám Bůh,“ přitom se obrátila ke mně, „nedostala jsem více než oněch 60 rublů. Snad mně věříte. Máte-li ale pochybnosti, pojďte se mnou, já vás zavedu k mé známé, která vám to potvrdí a můžete i případně dostat zpět své produkty.“

„Neohlížejte se na mého druha, co povídá,“ řekl jsem ženě, „já vám věřím, a to vám musí postačit.“ V ženině tváři se při těchto slovech objevil výraz uspokojení a radosti a řekla:

„Cítila jsem již od prvního okamžiku, že jste jiný, než kolem ta bezbožná smeť. Žijte blaze a buďte šťasten ve svém životě!“ S těmito slovy podávala mi ruku a tisknouc moji, vsunula mi do dlaně sežmolený rubl.

Byl jsem tak hluboce dojat, že jsem nemohl ani odpovědět, a teprve když se vzdalovala, zavolal jsem za ní: „Děkuji vám, děkuji srdečně!“ Neohlédla se a kráčela přímo k východu, kde zmizela.

Po jejím odchodu ulevil si Šašma slovy: „Je to ale jedovatá baba!“ a opřel si hlavu o stěnu za lavicí, usnul a vydával z hrdla chraptivé zvuky. U mne se však spánek nechtěl dostavit. Byl jsem jednak vzrušen předchozími událostmi, jednak mou duší překypovala radost nad tím, že budu moci odjet zítřejšího dne, a tak se o krok přiblížit k cíli, jenž se mi v jednom okamžiku již zdál být ohrožen. Rovněž i jednání oné ženy se mne hluboce dotklo, dala mi podnět k přemýšlení o špatnosti a ušlechtilosti lidské duše. A také zaháněl u mne spánek i strach z toho, že by mne spícího mohl někdo okrást o peníze navzdory tomu, že jsem je vsunul pod košili. Měl jsem již z táborů neblahé zkušenosti s virtuozitou sovětských dlouhoprsťáků, s jakou se zmocňují kořisti, ukryté třeba na nejchoulostivějších částech těla. Již z toho důvodu jsem si umiňoval nezamhouřit oka, a také jsem po celou noc neusnul.

Když se rozednilo, přehodil jsem svůj pytel přes rameno, neohlížel jsem se na chrápajícího Šašmu a vytratil jsem se z nádražní čekárny. Měl jsem před sebou úkol najít lázně a podrobit se v nich předepsané desinfekci, abych mohl obdržet nutné potvrzení. Během poledne podařilo se mi prodělat tuto proceduru a v časných hodinách odpoledních jsem již stál v dlouhé frontě čekajících u nádražní pokladny. Po obdržení jízdenky do Mosiru jsem pozdě večer odjížděl vlakem do Moskvy, kterou bylo nutno projet, abych se dostat do místa, sovětskými úřady mně určeného k trvalému pobytu.

V Moskvě

Bylo již k půlnoci, když jsem usedal v Gorki do moskevského vlaku. Scenérie kolem mne byla obvyklá, s jakou se lze potkat ve všech sovětských vlacích: dole na lavicích cestující seděli stísněni, nad nimi na dvou nad sebou položených a vzpěrami podepřených deskách leželi po jednom cestující, kteří se do vlaku dostali mezi prvními a zabrali tato místa pro spaní. Umístil jsem se v koutě u okna a položil svůj pytel mezi nohy, snažil jsem se usnout. Avšak navzdory tomu, že jsem předchozí noci nezamhouřil oka, spánek se nedostavoval. V pocitu méněcennosti nechtěl jsem na sebe upozornit své bezprostřední okolí a přetvařoval jsem se, jako bych spal. Nicméně neušel jsem pozornosti okolních cestujících. Jeden z nich sedící naproti mně, podle svého zevnějšku ruský mužik, zatáhl mne za tělogrejku se zřejmým úmyslem, aby mne probudil. „Tovaryš, vy jistě jedete z táborů,“ oslovil mne, když jsem otevřel oči.

„Správně jste uhodl,“ odvětil jsem.

„A jak je tam nyní? Mám tam rovněž zavřeného švagra. Dopisuje si s mojí ženou. Píše, že se mu dobře daří, že je zdráv a že ho práce těší. Avšak v každém svém dopisu prosí naléhavě ženu o zaslání nějakých potravin. Žena mu posílá občas zásilky s usušeným chlebem a něco prosa a hrachu. Také sůl mu pošle, neboť o tu je prý v táboře veliká nouze. To víte, mnoho toho poslat nemůžeme. Sami jsme chudí a jen tak tak že přežijeme. Mně je jenom divné, že švagr v každém dopisu tak úpěnlivě prosí o zásilku, a přitom pokaždé tvrdí, že se má dobře. Řekněte mi, jak se tam vlastně žije?“

„Občane,“ odpověděl jsem tazateli, „nežádejte, abych vám vyprávěl o životě v táborech. Při propouštění z nich nás varovali, abychom lidem na svobodě nevyprávěli o tom, co jsme v táborech viděli a prožili. Jinak – na to nás upozornili – dopustili bychom se zločinu agitace a za to je nových deset let v táboře.“

„Máte pravdu,“ prohodila starší žena, sedící na protějším sedadle, „on potřebuje vědět, jak to vypadá v táboře! Netřeba žádných vysvětlování! Jen ať se podívá na vás, a má živý obraz toho, jak se v táborech s lidem zachází. I já tam mám synovce. U nás na vsi není rodiny, v níž by alespoň jeden z jejích příslušníků neprošel táborem. Můj synovec dostal se tam takovým způsobem: Pracoval v kolchoze a z hladu uzmul z kolchozního skladiště kilogram žita, aby jeho rodina nepošla hladem. Byl udán sousedem a dostal za to dvacet let nucených prací v táboře. Sedí teprve tři léta. Také on v dopisech rodinu prosí o zasílání chleba, a o tom, jak se mu daří, nepíše ani řádky. Je to zcela pochopitelné, když všechny dopisy v táboře cenzurují. Rovněž, i když se někdo po letech vrátí z pracovního tábora, nikdy ani slovem neprozradí známým, jak se mu tam dařilo. Každý se bojí, že by ho znovu zadrželi a vrátili do tábora. A pak chtějte, aby takový ubožák,“ přitom ukázala na mne, „jemuž na tváři visí prožité utrpení, vyprávěl vám o svém životě v táboře.“

Byl jsem vděčen té ženě, že takto ospravedlnila mé mlčení na dané otázky. Avšak rozhovor o táborech mezi mužiky kolem mne přece jen neustal. Vyprávěli o osudech svých známých, kteří si odpykávali trest v táborech. Já jsem se však nechtěl účastnit hovorů, schoulil jsem se do kouta, zavřel oči, a po nějaké chvíli přece jen jsem tvrdě usnul, přemožen únavou předchozích dnů. Probudil jsem se, když se rozednívalo. Již naproti mně neseděl onen zvídavý mužik. Pravděpodobně vystoupil na některé z předchozích stanic. Pohledem z okna, spatřil jsem kolem vlaku ubíhající zasněženou krajinu, čímž jsem byl překvapen, poněvadž při mém odjezdu z Gorki nebylo ani památky po sněhu. Odhadoval jsem proto, že se již musíme nacházet hodně na severu, snad i v blízkosti Moskvy. Rád bych se dotázal některého ze spolucestujících, jak daleko od Moskvy se nacházíme, ale neodvažoval jsem se toho v obavě, že bych tím na sebe upozornil. Chtěl jsem zůstat nikým nepovšimnut, poněvadž jsem se obával, že někdo by mohl z výrazu mé tváře vyčíst můj úmysl zůstat v Moskvě a spáchat tak přestupek proti sovětským zákonům. Měl jsem ukrutný hlad a byl jsem tak tělesně zesláblý, že po nějaké chvíli slabostí jsem opět usnul. Ze spánku mne probudil hluk. Uviděl jsem, jak z hořejších desek sestupují cestující a lidé okolo mne připravují svá zavazadla, jakoby se všichni chystali vystoupit z vlaku. Naráz jsem pochopil, že se vlak nachází asi v bezprostřední blízkosti svého určení a že co nevidět zastaví v Moskvě. Nemýlil jsem se v tomto dohadu.

Narychlo jsem začal soustřeďovat své myšlenky na svůj plán, který jsem osnoval od svého propuštění z tábora a který se stával nyní zralý k provedení, totiž nejet do místa svého určení Mosiru, nýbrž vystoupit v Moskvě, vyhledat zde československé vyslanectví, požádat o repatriaci do vlasti a zůstat v Moskvě tak dlouho, dokud má repatriace nebude provedena. O tom, že československé vyslanectví ochotně vyhoví mé žádosti, jsem neměl žádné pochybnosti. Vždyť jsou tam přece naši lidé, kteří s plným pochopením podají mi pomocnou ruku k mé záchraně! Naši zahraniční zástupci státu, v jehož znaku jsou napsána Masarykova hesla „Pravda a humanita“, zástupci státu, jenž se teprve nedávno vymanil z poroby, nemohli by přece ani jinak jednat! Takto jsem uvažoval, když jsem posuzoval svoji šanci u československého vyslanectví. Zůstával jen problém, jak vyslanectví najít v tomto mnohamilionovém městě, aniž bych byl cestou k němu zastaven sovětskou policií, která mne mohla na základě mých dokumentů zatknout a dát mne odsoudit na nových pět let nucených prací – jak mne o povaze tohoto přestupku informovali v táboře a varovali před ním.

Když vlak zastavil na kazaňském nádraží, přehodil jsem svůj pytel přes rameno, vystoupil jsem z vlaku a dal se proudem cestujících unášet směrem k východu nádraží.

U východu panovala tlačenice. Po jeho obou stranách stál černě uniformovaný policista-milicionář. Proto z obavy, že bych mohl vzbudit svým zjevem pozornost těchto strážců bezpečnosti, snažil jsem se využít tlačenice u vchodu, abych se dostal do jejího středu, a tak byl co nejdále z dohledu policistů. Takto unášen proudem prošel jsem bez povšimnutí východem z nádraží.

Bylo právě poledne. Stanul jsem před širokým schodištěm, vedoucím z nádraží do ulice, z něhož bylo možno přehlédnout celý rozsáhlý prostor před nádražím. Prostranství před nádražní budovou bylo potaženo popraškem roztávajícího sněhu. Naproti nádražní budově na druhé straně chodníku padl mi do oka kiosk, nesoucí veliký nápis Informační kancelář. Někteří cestující mířili k němu přímo ze schodiště. Měl jsem za to, že by to mohla být kancelář, sloužící k informaci přijíždějících cestujících, a tak jsem se zařadil po sestupu ze schodiště do fronty několika cestujících, vyčkávajících u kiosku své pořadí. Konečně jsem se dostal před okénko kiosku, za nímž mladistvě vyhlížející blondýna s namalovanými tvářemi udílela žadatelům informace. Poprosil jsem ji o sdělení adresy československého vyslanectví. Na moji otázku změřila mne přísně svým pohledem, ale neodpověděla. V domnění, že mi nerozuměla, opakoval jsem jí svoji otázku.

„Nemáme adresy žádného vyslanectví v Moskvě,“ odsekla zlobně a dodala: „Adresy všech vyslanectví jsou tajné.“

„Snad máte alespoň telefonní číslo vyslanectví?“ dotazoval jsem se pohněvané bohyně.

„Nemám-li adresy, tím spíše nemám telefonního čísla. Hleďte zmizet, jinak zavolám milicionáře!“ výhrůžně prohlásila úřednice.

Slovo „milicionář“ mi rázem připomnělo mé ilegální postavení, v němž zde nemám práva jako jiný smrtelník. Připomnělo mi, že zde jsem stále prvním, na něhož sovětská společnost pošle svého žandára, dožaduje-li se jen poněkud lidského zacházení. Vlci zůstávají vlky, i když přijmou na sebe masku civilizované bytosti. S těmito pocity upaloval jsem, seč jsem mohl od kiosku na druhou stranu prostranství ve strachu, že by ta dáma v kiosku přece jen mohla splnit svoji pohrůžku a poslat na mne rámě sovětské bezpečnosti.

Dostal jsem se takto k řadě domů lemujících prostranství, zpomalil jsem krok a uvažoval, co mám nyní podniknout, když se můj první krok ke zjištění adresy vyslanectví potkal s takovým nezdarem. Když jsem takto zahloubán v myšlenkách kráčel podél jednoho z domů a pozdvihl mimoděk zrak na jeho prázdnou výkladní skříň, utkvěl můj pohled na zrcadlové desce, upevněné na stěně této skříně. Napadlo mne, abych se podíval do zrcadla na svoji nynější podobu. Neměl jsem v táborech příležitost spatřit se v zrcadle, a tak jsem byl zvědav, nakolik se změnila má podoba za dobu mého žalářování. Proto jsem přistoupil blíže k výkladní skříni a začal se v zrcadle pozorovat. Přímo jsem se hrozil vzezření osoby rýsující se v zrcadle. Nepoznával jsem v ní sám sebe. Ač jsem znal dokonale zchátralost svého oděvu, zrcadlo mi jej podávalo v tak ostrých rysech, že jsem si připadal jako dosud sám sobě neznámý objev. Díry na ramenou mé špinavé tělogrejky, z nichž se proklubovala vata, rozedrané kalhoty na obou kolenou, vatovaná čepice s příklopy na uších pod bradou podvázanými, zablácené gumové boty, u nichž na předních stranách odstávaly odtržené podrážky, svázané se svršky obuvi jen motouzy, aby úplně neodletěly – to vše dávalo obraz nejzchátralejšího vandráka, jakého jsem kdy v životě spatřil a který musel v normálním prostředí vzbuzovat hrůzu a děs. K tomu je třeba si představit i vzezření mé tváře, zarostlé vousem, s ostře vystupujícími lícními kostmi, které mě činily podobným kostře potažené jen tenkou kůží. Jen ty dosud živé oči připomínaly mi cosi z mé někdejší podoby. Nyní jsem se již nedivil oné ženě v kiosku, když mne s výrazem ošklivosti odehnala od svého Stánku.

Co ale za takovéhoto stavu dělat? Vždyť se sotva mohu odvážit zastavit některého chodce a zeptat se ho na adresu vyslanectví. Nejenže by se mnou ani nemluvil, nýbrž okamžitě by na mne zavolal policii. Takto se ve mně ještě zvětšoval pocit méněcennosti, který mne pronásledoval od odchodu z tábora a který mne činil neschopným jakéhokoliv činu. Moje bezradnost stupňovala se v zoufalství. Být téměř u cíle a být neschopen překonat poslední překážku – tento stav mi připadal podobný tomu, když běžec v závodu klesá vyčerpáním několik kroků před cílem. Co za tohoto stavu zbývá jiného, než se vydat do labyrintu ulic neznámého velkoměsta a připravit se na to, že na některém rohu ulice budu policií zatčen? Tuto jedinou možnost chtěl jsem již uskutečnit a učinil jsem již několik kroků vpřed, když jsem utkvěl pohledem na v dálce se rýsující modře zbarvená neonová písmena: „Metro.“ Věděl jsem, že Rusové tímto slovem označují svoji podzemní dráhu. A tento nápis okamžitě zapudil ode mne dosavadní beznaděj a vnukl mi nový plán. Vždyť jsem měl téměř na dosah ruky dopravní prostředek, jímž bylo možno dostat se do středu města, kde na některé z hlavních ulic, jak jsem doufal, naleznu i budovu našeho vyslanectví. A tak jsem zamířil ke stanici moskevské podzemní dráhy. U pokladny jsem zjistil, že lístek do podzemní dráhy stojí 15 kopějek. Po ohledání všech svých kapes jsem zjistil, že mám tento obnos, ale ani o kopějku více. Svíraje peníz v rukou, přistoupil jsem k pokladně a požádal o lístek. Pokladní si mne změřila pohledem, zavrtěla hlavou a prohlásila: „Nemohu vás pustit do metra.“

„Proč?“ tázal jsem se jí, ač jsem vytušil příčinu jejího odmítnutí a spatřoval ji v mém zchátralém zevnějšku. Snad usoudila, že člověk mého druhu mohl by nejen odpuzovat svým vzezřením pasažéry podzemní dráhy, ale mohl by přímo ohrožovat jejich bezpečnost. Pokladní na mne zírala zkoumavě, nějaký okamžik na můj dotaz neodpovídala, patrně hledala velmi pracně svoji odpověď, a teprve po chvíli prohodila:

„Protože, protože vstupovat do metra s pytlem není dovoleno.“

„Tak já jej zde nechám, beztak mám v něm jen hadry, které mohu postrádat,“ odpověděl jsem pokladní bez rozmyšlení.

Během této rozprávky se za mnou u pokladny kupila dlouhá fronta pasažérů a slyšel jsem za sebou hlasy, abych nezdržoval provoz pokladny. Snad jen díky tomu pokladní po mé odpovědi máchla mrzutě rukou a procedila mezi zuby, podávaje mně lístek: „Tak už odejděte!“ Když jsem měl lístek, střelhbitě jsem odešel od pokladny k protějším pohyblivým schodům, jež mne měly dopravit dolů k nástupišti podzemní dráhy.

Vstoupil jsem na široké schodiště, posunující se dolů do podzemí. Těsně z druhé strany se pohybovalo v protisměru jiné schodiště, dopravující pasažéry z podzemní dráhy na povrch. Zatímco jsem pozoroval se zájmem tento dvojsměrný pohyb, ani jsem si zpočátku neuvědomoval, že všichni lidé, nacházející se na protisměrném schodišti, věnují mé osobě zvláštní pozornost.

Pozoroval jsem, jak tito pasažéři, jakmile minuli rovinu, v níž jsem se s nimi nacházel, obraceli se za sebe směrem ke mně. Zmocňoval se mne tísnivý pocit, že se stávám středem jejich pozornosti. Měl jsem pro to vysvětlení, uvědomoval jsem si svůj neobyčejně zpustlý zjev, který nezapadal do středu této dobře ošacené a vypasené novodobé sovětské buržoazie. Míjeli mne sovětští činovníci v uniformách jako kdysi za carských dob, důstojníci s bohatými zlatými nárameníky se třpytivými hvězdami připomínajícími rovněž carské doby a dámy obuty v šedých bašmakách, ozdobeny perziánovými kožichy. Spatřil jsem mezi nimi jen velmi málo osob, oblečených v dělnických halenách. Připadalo mi, že se tu přede mnou parádují držitelé sovětské moci nad dnešní ruskou společností. Jejich blahobytné vzezření pochopitelně ostře kontrastovalo s mým vlastním zevnějškem, což bylo asi příčinou, že mému zjevu věnovali takovou pozornost.

Oni si snad při tom neuvědomovali, že je tento jejich blahobyt podpírán mozoly a krví milionů takových koncentráčníků, z nichž jednoho náhodou potkávají na schodišti své přepychové podzemní dráhy. S vědomím toho jsem ztrácel rychle pocit méněcennosti, který mne dříve tak často napadal, lomcovalo mnou rozhořčení nad přetvářkou této sovětské společnosti, vydávající se za socialistickou a žijící, soudě podle jejího zevnějšku, jako buržoazie. V té chvíli jsem se cítil vysoko povznesen nad touto společností příslušníků a příživníků stalinského otrokářského systému a hluboce jsem jimi pohrdal…

Konečně jsem sjel dolů na nástupiště podzemní dráhy. Byl jsem překvapen jejím přepychovým zařízením. Stěny obložené mramorem hořely v ostrém světle bezpočetných elektrických žárovek. Byl bych se rád oddal kouzlu tohoto prostředí, nebýt starosti, na jakou stanici mám vlastně zajet, abych z ní byl co nejblíže cíli své cesty a mohl se odtud pustit do hledání československého vyslanectví. Byl to těžký úkol, když jsem neznal ani ulice, v níž se toto vyslanectví nacházelo. Ve své tehdejší prostoduchosti, zaviněné dlouholetým žalářováním, představoval jsem si, že budovy většiny vyslanectví v Moskvě budou pravděpodobně soustředěny na některé z hlavních moskevských ulic. Vycházel jsem z tohoto předpokladu a rozhodl jsem se dostat se podzemní dráhou do středu města, odkud bych mohl započít s hledáním vyslanectví. Z označení stanic na stěně nástupiště jsem usoudil, že by tento střed mohl být nejspíše u stanice „Ploščaď revolucii“. Proto jsem vstoupil do prvního vlaku a dal jsem se jím dopravit na tuto Ploščaď.

Vystoupil jsem zde ze stanice podzemní dráhy a ocitl se na široké ulici s vysokými budovami. Pátral jsem po nápisech jednotlivých budov a doufal ve své naivní představě, že naleznu na některé z nich nápis některého vyslanectví. Ale všechny budovy jsem nacházel bez jakéhokoliv nápisu. V této pochůzce minul jsem i budovu hotelů Nacionál a Metropol a dostal se k Velikému moskevskému divadlu (Bolšoj Teatr), od něhož jsem zamířil na Gorkého bulvár a stále jsem přitom pátral po nápisech na budovách. Avšak po celé této cestě nespatřil jsem žádného nápisu. Nejvíce mne udivovalo, že jsem nespatřil ani žádné úřední budovy. Teprve později dostalo se mi vysvětlení, že úřadovny všech sovětských ministerstev i jiných sovětských úřadů se přísně tají veřejnosti, a proto bývají jejich budovy bez označení. Prošel jsem ulicí Gorkého, obrátil jsem se a vracel se k místu, z něhož jsem vyšel. Na této zpětné cestě bylo mou největší starostí, abych se nestřetl s policií. Jakmile jsem z dálky spatřil policistu, přeběhl jsem na druhou stranu ulice, abych se mu vyhnul. Bál jsem se, že bych mohl být policistou spatřen, načež by nevyhnutelně následovalo mé zatčení a konec mé svobody. Mučen takto strachem před policií a vtírajícími se pochybnostmi, podaří-li se mi za takového stavu vůbec najít budovu československého vyslanectví, vracel jsem se k budově Velikého divadla. Stanul jsem na jejím rohu. Dlouho jsem zde nepostál, neboť zdáli jsem spatřil kráčet sem černou postavu milicionáře. Odešel jsem od divadla na dost značnou vzdálenost, a teprve když jsem zjistil, že milicionář kamsi zmizel, vracel jsem se zpět k divadlu. Ač toto místo bylo pro svoji frekvenci pro mne nejméně bezpečné, byl jsem k němu přitahován nějakým vnitřním popudem, jejž jsem si nemohl vysvětlit. Stanul jsem znovu na rohu divadla, z něhož jsem byl zahnán při předchozím objevení se policisty. Zatímco jsem zde takto stál a uvažoval o svém nezáviděníhodném postavení, spatřil jsem dva mladíky okolojdoucí a zaslechl několik českých slov jejich rozhovoru. V prvním okamžiku stál jsem zde tak ohromeně, že jsem se nezmohl ani na slovo, jímž bych tyto mladíky, jako z nebe seslané, mohl na sebe upozornit a přeptat se jich na hledanou adresu vyslanectví, kterou zajisté museli znát. Co když jsou to ale čeští komunisté? Prolétlo mi hlavou. Nechť jsou, odmítal jsem sám sobě tuto pochybnost, přece jsou to krajané, a ti mne nevydají. Zatímco se ode mne oba mladí muži vzdalovali, uvědomil jsem si, že toto je jediná a poslední šance, jak se mohu dobrat svého útočiště a s napětím všech sil začal jsem za nimi volati: „Pánové, pánové, pánové…“ Teprve na toto třetí zavolání se mladíci zastavili, obrátili se a vykročili ke mně. Jeden z nich, štíhlý a vysoký mladík v brýlích, obrátil se ke mně se zřejmým výrazem údivu a překvapení s otázkou: „Vy jste Čech? Pro Boha, jak to vypadáte? Jak jste se sem dostal?“

Řekl jsem jim, kdo jsem a že přicházím právě z pracovního tábora. Vylíčil jsem jim stručně, jak jsem se tam dostal a že jsem nyní přijel do Moskvy, abych požádal československé vyslanectví o svoji repatriaci do vlasti. Když jsem skončil své vyprávění, představili se mi oba mladí muži: Ten, který mne první oslovil, představil se jako inženýr D. z Prahy, jméno druhého jsem si již nezapamatoval. Inženýr D., který byl na rozdíl od svého druha hovornější, vyprávěl mi, že byli posláni z Prahy na třítýdenní exkurzi do Moskvy na prohlídku závodů a ke studiu výrobních metod v SSSR. Ke konci svého vyprávění dodal: „Chudáku, ti vás zřídili! I český jazyk jste tam zapomněl! Jistě si ani neuvědomujete, že vaše mluva je v každém druhém slově promísena s ruskými výrazy.“

„Nedivte se, pánové,“ poznamenal jsem k tomu. „Jste-li po dobu mnoha let v ruském prostředí a po celou dobu neslyšíte nic jiného než ruštinu, jste-li nuceni se vyjadřovat jen rusky, pak zapomínáte na svoji mateřštinu a nevědomky do ní přiměšujete rusismy. Mohli byste mi sdělit dojmy, které s sebou odnášíte ze své exkurze v Rusku?“

„Je to tady celkem dobré,“ odpovídal inženýr D. s jistou rezervou, patrnou v hlase, „ale daleko ne takové, jak jsme si zdejší poměry představovali. U nás v Československu jsou poměry nesrovnatelně lepší.“

„To rád slyším,“ řekl jsem, „jste první, kdo mne informujete o mé vlasti. O co bych vás, pánové, snažně prosil a proč jsem si dovolil vás zastavit je to, abyste mně sdělili adresu našeho vyslanectví.“

„Ihned vám ji sdělím,“ prohlásil inženýr D. „Co vám však mohu poradit je, abyste se na vyslanectví obrátil na ministra Ripku, který právě přebývá v Moskvě kvůli uzavírání obchodní smlouvy. Ten by vám určitě při vaší repatriaci mohl být nápomocen.“ Po těchto slovech vyňal inženýr D. z náprsní kapsy zápisník a sdělil mi z něho adresu československého vyslanectví (ulice Gercena 50). „Sedněte si zde za rohem divadla do autobusu‘,“ radil inženýr D. „a ten vás doveze přímo před budovu vyslanectví.“

„Půjdu raději pěšky, ukažte mi jen směr, kterým se dostanu do ulice Gercenovy,“ prosil jsem inženýra D., který odpověděl;

„To byste se našlapal… Ulice Jana Gercena je několik kilometrů dlouhá, a budova našeho vyslanectví se nachází téměř na jejím konci. Proto vám radím, abyste použil autobusu.“

„Ale já přece jen půjdu pěšky. Jsem zvyklý na chůzi a rád se projdu,“ odpovídal jsem.

Inženýr D. se na mne podíval pátravě a řekl: „Máte peníze na autobus?“

„Nemám,“ řekl jsem zdráhavé.

„Tak proč to hned neřeknete? Rádi vám vypomůžeme.“ Poté se inženýr D. obrátil na svého opodál stojícího druha, cosi s ním potichu promluvil, čemuž jsem nerozuměl, přistoupil ke mně a dal mi 15 rublů se slovy: „Zde máte nějaké peníze pro nejnutnější potřebu. Zajděte za roh divadla, sedněte zde na autobus, jenž vás doveze až k vyslanectví. Přeji vám hodně úspěchu, abyste se brzy dostal do vlasti,“ a s těmito slovy se se mnou loučil a podával mi ruku.

„Děkuji vám srdečně,“ odpovídal jsem, „přijímám od vás peníze jen s podmínkou, že vám je po svém příjezdu do Prahy vrátím.“

„Sejdeme se v Praze, a vy mi více povíte o svých osudech,“ končil inženýr D. svůj rozhovor se mnou a odcházel za již vzdalujícím se druhem. Osaměl jsem. Pociťoval jsem hlubokou vděčnost ke svému informátorovi a dárci a docházel jsem k přesvědčení, že přímo Boží prozřetelnost mne přivedla na tato místa a poslala mi do cesty dobrého člověka, aby mi pomohl v jednom z nejtrapnějších okamžiků života. V tomto okamžiku cítil jsem se být nejšťastnějším člověkem na světě, neboť jsem byl již na dosah ruky svého cíle, který zaměstnával mé myšlení po celou dobu od propuštění z táborů. Procitnul jsem však rychle z tohoto radostného opojení, neboť bylo nyní třeba jednat s největším urychlením, abych prošel ještě posledním úsekem trnité cesty ke svobodě. Zůstával zde stále onen důležitý činitel, který mohl zmařit moji cestu: sovětská policie, číhající za každým rohem ulice na oběti sovětských pořádků. A právě když jsem uvažoval o tomto nebezpečí, spatřil jsem přibližovat se z druhé strany divadla černou postavu milicionářského policisty. Rychle jsem vykročil ve směru cesty naznačeném předtím inženýrem D., vedoucí do ulice Jana Gercena. Na jejím začátku stál autobus připravený k odjezdu. Vstoupil jsem do autobusu, který se poté hned rozjel. Při jízdě jsem úzkostlivě hleděl na míjící budovy kolem, ve snaze objevit v některé z nich sídlo československého vyslanectví. Konečně na předposlední stanici v ulici Gercenově, když autobus zastavil, padl můj pohled na bílou tabulku, na níž jsem červenými písmeny psáno četl: Vyslanectví Československé republiky. Zajásal jsem, byl jsem u cíle své cesty. Rychle jsem vyběhl z autobusu a vyčkal jeho odjezdu, abych se odtud dostal na protější stranu k budově vyslanectví. Jaké však bylo mé zděšení, když po odjezdu autobusu spatřil jsem naproti před budovou vyslanectví stát černého milicionáře.

Musel sem pravděpodobně právě přijít, neboť jsem ho dříve z autobusu nepozoroval. Bez rozmyšlení jsem upaloval z místa ve směru odjíždějícího autobusu. Udýchán doběhl jsem na roh ulice Gercenovy, kde končila. Přešel jsem na protější stranu a hleděl směrem, v němž se nacházelo vyslanectví. Před ním jsem viděl stále nehybně stát milicionáře. Rozhodl jsem se vyčkat jeho odchodu. Snad zde nebude stát věčně? A tak jsem na místě čekal čtvrt hodiny, pak půl hodiny s upřeným pohledem na místo, kde stále postával milicionář. Pojednou jsem zpozoroval, že milicionář se dal do pohybu a pomalým krokem v protějším směru se ode mne vzdaloval. „Konečně!“ zajásal jsem a hned vykročil směrem k budově vyslanectví. Učinil jsem však jen několik kroků, když jsem ke svému úděsu uviděl, jak policista učinil náhlý obrat zpět a vracel se pomalým krokem k budově. Tak jsem byl i já nucen se obrátit a vrátit se na místo, z něhož jsem vyšel. Avšak policista došel ke vchodu vyslanectví, znovu se obrátil a šel zpět. Bylo mi jasné, že se zde pouze prochází, aniž by měl úmysl opustit definitivně své strážní místo před vyslanectvím. Nezbývalo proto nic jiného než dále trpělivě vyčkávat na policistův odchod. Asi za hodinu tohoto čekání jsem zpozoroval, že policista na své procházce sem a tam poněkud dále zachází od svého stanoviště, než jak to činil na začátku. Ztratil jsem trpělivost, rozhodl jsem se k činu: Vyšel jsem, ba přímo vyběhl jsem ze svého místa směrem k vyslanectví právě v okamžiku, kdy policista se od něho vzdaloval s úmyslem dostat se k budově vyslanectví dříve, než se k ní bude policista na své procházce vracet.

Byl jsem takto vzdálen od vyslanectví asi na padesát kroků, když se policista náhle přede mnou obrátil a kráčel zpět. Co dělat?! Obrátit se rovněž a utíkat zpět se mi zdálo nemožné, neboť bych tím k sobě upoutal jeho pozornost. Pustil by se bezpochyby za mnou, dohonil by mne a stejně bych neušel zatčení. Má-li se už tak stát, lépe když se tak stane před vyslanectvím, které by tím mohlo být na mne upozorněno a mohlo by případně zakročit. Takto jsem uvažoval, rozhodl se jít vstříc nebezpečí a přímo vstříc blížícímu se policistovi. Již normálním krokem jsem došel ke dveřím vyslanectví, když k němu právě došel i policista, který se zastavil a změřil si mne od hlavy k patě. Poté mne oslovil úředním tónem: „Co tady pohledáváte?“ „Jdu na československé vyslanectví,“ odpověděl jsem. „Ukažte mi váš pasport!“ zavelel policista. Okamžik jsem byl bezradný, co na tuto výzvu odpovědět, neboť předložit můj dokument o propuštění z tábora, v němž je vyznačeno, že se mám odebrat do Mosiru jako místa určeného ke stálému pobytu, znamenalo by mé okamžité zatčení. V tomto osudovém okamžiku mě náhle napadla myšlenka, která předtím mi nikdy nepřišla na mysl, a již jsem odpovídal na pohled lhostejně policistovi: „Nemám u sebe pasport. Jsem Čechoslovák, který má být repatriován do Československa. Vyslanectví provádí tuto repatriaci a musel jsem proto u něho zanechat svůj pasport jako dokument totožnosti. Pasport se nalézá ve vyslanectví. Pojdíte se mnou a vyslanectví vám jej předloží.“

„Nemohu se odtud vzdálit,“ odvětil policista, „přineste mi váš pasport k nahlédnutí,“ a s těmito slovy propustil mne do budovy.

Nepředstavitelná radost se mne zmocnila. Vždyť nyní jsem překonal poslední, snad nejvážnější překážku před cílem. Rychle jsem zmizel ve dveřích vyslanectví přesvědčen, že i když nesplním policistův příkaz, neodváží se vstoupit na území cizího státu – půdu vyslanectví a dožadovat se mého zajištění. V tomto předpokladu jsem se nemýlil. Byl jsem zachráněn.

První dny na československém vyslanectví v Moskvě

Při svém vstupu do budovy československého vyslanectví byl jsem přesvědčen, že tento úřad, jak by to měl učinit každý jiný československý úřad v cizině, ujme se s veškerou vehemencí příslušníka československého státu. Považoval jsem za jeho samozřejmou povinnost, že mne od prvního okamžiku vstupu na jeho půdu zbaví všech materiálních starostí, i že mne zajistí před nebezpečím, které mi hrozilo po celou dobu pobytu v Sovětském svazu. Později jsem se ovšem musel přesvědčit, že jsem se v tomto předpokladu podstatně zmýlil. Nebudu však předbíhat líčení svého jednání s tímto zastupitelským orgánem Československé republiky ve věci mé repatriace. Stává se patrným, jak macešsky a přímo bezohledně se tehdy jednalo s příslušníky československého státu, právě tak, jakoby to byla již polosovětská instituce. Jeho orgány, jak jsem toho mohl být svědkem, chovaly se nesamostatně a přímo servilně k sovětským úřadům a utápěly se při každém kroku v obavách, aby Sověty proti sobě nepopudily. Nabyl jsem tehdy dojmu, že československé vyslanectví v Moskvě je pouhou diplomatickou atrapou bez veškeré moci i vůle zastupovat zájmy československých občanů oproti sovětské vládě. Teprve později jsem pochopil příčinu tohoto neblahého jevu, když jsem totiž poznal, že právě takové postavení k Sovětům sdílela i celá československá vláda. Nyní se již vrátím k vylíčení svého příchodu na vyslanectví a k mému přijetí.

Vystoupil jsem po několika stupních schodiště, vedoucího ode dveří vyslanectví, a ocitnul jsem se v prostorné hale, z níž se po pravé i levé straně nacházel vchod do kanceláří. V průčelí haly zdvihalo se široké, říkali mu parádní, schodiště do prvního poschodí, v němž se nacházely vyslancovy místnosti a jeho prezidiálního úřadu. V přízemní hale na pravé straně poblíže vchodu do jedné z místností stál stůl s několika židlemi, u něhož návštěvníci vyslanectví vyřizovali své písemnosti. Zatímco jsem si takto prohlížel liduprázdnou halu, přistoupil ke mně z postranní místnosti úředník a tázal se mne na účel mé návštěvy. Sdělil jsem mu, že přicházím ve věci své repatriace a že ho prosím o sdělení, na koho se mám v této věci obrátit. Úředník mne vyzval, abych posečkal, že oznámí vše příslušnému referentovi. Načež se vzdálil po schodišti vedoucím do prvního poschodí. Za krátkou chvíli se objevil na horní chodbě pán vysoké postavy, jeho jméno nebudu uvádět, poněvadž týž člověk vyřizoval můj případ a nechtěl bych jeho postavení ohrozit pro případ, že zůstal později sloužit komunistickému režimu a budu jej nazývat panem X. Přivolal si mne k sobě nahoru a na chodbě se mne tázal po příčině návštěvy. Sdělil jsem mu, že přicházím z táborů nucených prací a že žádám o repatriování do Československa. Na žádost pana X. jsem vyprávěl stručně příčinu a průběh svého věznění. Měl jsem dojem, že můj příběh velmi zaujal pana X., poněvadž po skončení mého vyprávění prohlásil: „Musíme vás odtud co nejrychleji dostat. Musím vás ovšem upozornit, že procedura repatriace není tak snadná, jak si mnozí představují. Předně musíme k ní obdržet souhlas ministerstva zahraničí. A to dá svůj souhlas teprve tehdy, když proti ní není námitek ze strany ministerstva vnitra. My ze své strany učiníme okamžitý zákrok. Ještě dnes budeme telegrafovat ministerstvu zahraničí. Na vás bude, abyste sám, máte-li v Praze nějakého vlivného známého, napsal mu dopis, aby v Praze urgoval vyřízení vaší repatriace. Náhodou odjíždí právě dnes náš kurýr do Prahy a mohl by vzít váš dopis s sebou.“

„Jak dlouho to bude trvat, než bude má repatriace vyřízena?“ tázal jsem se pana X., který odpověděl:

„My podáme žádost na vaši repatriaci ještě dnes k sovětskému ministerstvu repatriací. Od tohoto dne podání musí uplynout čtyřdenní lhůta, nežli bude možno intervenovat u tohoto ministerstva za příznivé vyřízení naší žádosti. Mezitím může dojít i z Prahy souhlas s vaší repatriací. Rusové nám v repatriačních záležitostech nečiní obtíže, takže čtvrtého dne vás pošleme k referentovi tohoto ministerstva a sám budete u něho urgovat urychlení vyřízení naší repatriační žádosti. Taková je osvědčená praxe v otázkách repatriace.“

„A co zde budu po dobu těchto čtyř dnů dělat?“ tázal jsem se.

„Někde se na tak krátkou dobu ubytujete a počkáte na vyřízení,“ odpověděl pan X.

„Necháte mne přespat někde zde na vyslanectví?“ tázal jsem se.

„To je nemožné. Máme sovětskými úřady přímo zakázáno kohokoliv zde nechat přespávat. Dříve jsme tak činili, až se stal případ, že sovětská policie jednou v noci vnikla do vyslanectví a našla zde jednoho krajana, jemuž jsme dovolili zde přespat. Od té doby se datuje tento zákaz, který nemůžeme přestoupit.“

„Já však jsem zde v Moskvě v ilegálním postavení,“ namítal jsem. „Kdyby mne policie přistihla na ulici, zatkne mne, poněvadž nemám povolení k pobytu v Moskvě. V takovém případě, jak mne upozornili v táboře, hrozilo by mi dalších pět let nucených prací. Proto se musím vystříhat každého setkání s policií, a tím méně mohu se zde v Moskvě někde ubytovat. Kde proto mám do uplynutí oněch čtyř dnů vyčkávat?“

„Já vám poradím tak, jak to radíme všem repatriantům, kteří nemají prostředky k zaplacení bytu v Moskvě: Je zde sedm nádraží, do některého z nich se můžete na noc uchýlit. Nechají vás zde přespat v čekárně. Tisíce lidí zde takto nocuje. Nemusíte se zde ani obávat zajištění policie. Ráno pak můžete přijít k nám na vyslanectví, které je otevřeno od osmé hodiny ranní. Zde v hale můžete pobývat po celý den a na noc se odeberete na nádraží k přenocování. Takto vám uběhnou rychle čtyři dny, po jejichž uplynutí odjedete již z Moskvy do repatriačního tábora u Oděsy.“

„A kde se mám stravovat?“ zněla má další otázka. „Stravovat se musíte ze svých vlastních prostředků. Vyslanectví nemá žádné fondy pro vydržování repatriantů. Máte nějaké peníze?“ dotazoval se pan X.

„Mám jen několik rublů, které jsem obdržel od dvou Čechů, které jsem potkal na cestě k vám.“

„My vám nemůžeme dát žádnou peněžitou podporu, avšak můžeme vám zapůjčit nějaké peníze, které se zavážete splatit po svém návratu do vlasti. Půjčíme vám takových pět set až šest set rublů a zařídím to, aby vám dnes nebo zítra na tuto půjčku byla vyplacena záloha 60 rublů. Jste spokojen?“

„Budu vám zavázán díkem za tuto laskavost,“ odvětil jsem. „Když již se musím zdržovat za noc v ulicích, pak byste mi mohli vystavit nějaký průkaz, že jsem československý repatriant a že moji repatriaci vyřizuje vyslanectví. Mám za to, že takový doklad byl by pro policii postačující, aby mne nezatkla.“

„Takový doklad vám bohužel nemůžeme vystavit,“ prohlásil pan X., „neboť sovětské úřady uznávají jakožto doklad jedině pasport a potvrzení MVD. To druhé máte ve formě propouštěcího dokumentu z tábora. A to vám stačí.“

„Zapomínáte ale,“ odvětil jsem, „že podle tohoto potvrzení mám být v Mosiru a nikoliv zde v Moskvě, kde se bez zvláštního povolení MVD nemůže nikdo zdržovat. Proto nemohu ani předložit policii tento doklad.“

„V této věci vám ovšem nemůžeme pomoci. S rizikem svého zatčení jste musel počítat, když jste se již odvážil do Moskvy bez povolení MVD. Záleží tu na vás, abyste se vyhnul policii,“ poučoval mne s veškerou bezohledností pan X.

„A já jsem přece jen doufal,“ povzdychl jsem si, „že budu v plném bezpečí, jakmile se ocitnu na půdě vyslanectví.“

„V tom jste se mýlil,“ řekl provinilým hlasem pan X. a dodal: „My pro vás nemůžeme udělat nic více než se zasadit o urychlení vaší repatriace. V té věci vám dávám své slovo, že ještě dnešního dne bude odeslána žádost o vaši repatriaci sovětským úřadům a že ode dneška za čtyři dny budete mít žádost o repatriaci vyřízenu.“

Po tomto rozhovoru předal jsem panu X. potvrzení MVD o propuštění z tábora, aby je mohl uvést k žádosti o repatriaci. Toto potvrzení mi bylo navečer vráceno. Vylíčená rozmluva s panem X. trvala asi hodinu a proběhla na chodbě. Pan X. se patrně neodvažoval pozvat takového otrhance, jakým jsem byl, do své úřadovny, patrně z obavy, že bych mu svým šatem pošpinil plyšová křesla. Z tohoto důvodu, jak jsem se domníval, vyřídil celou záležitost se mnou na chodbě, a to vestoje. Neměl jsem mu to za zlé. Nesetřásl jsem tehdy ještě ze sebe mentalitu otroka, který bývá hluboce a psovsky vděčen za každé vlídnější slovo, byl jsem přivyklý jen na svištění nagajky nad svou hlavou.

Podle pokynu pana X. jsem sešel po této rozmluvě do přízemní haly, abych zde napsal několik dopisů pro své přátele v Praze, které podle slibu pana X. měly být ještě téhož dne odeslány do Prahy diplomatickým kurýrem. Za tím účelem jsem zašel do postranní kanceláře, abych si zde vyžádal potřebný papír s obálkami. V kanceláři tehdy úřadovali tři muži a jedna dáma. Obrátil jsem se se svojí žádostí k dámě. Ochotně mi vyhověla a tázala se mne, ze kterého kraje pocházím. Když jsem jí řekl, že jsem z Prahy a rodem z Hostomic pod Brdy, spráskla rukama a s výrazem překvapení ve tváři prohlásila, že ona pochází rovněž z Hostomic. Když jsem jí na její žádost vylíčil svůj život v Rusku, došel jsem k přesvědčení, že jsem v tomto cizím prostředí získal jednoho přítele, s jehož pomocí bych mohl počítat. Za krátkou chvíli, když už jsem u stolu v hale psal své dopisy přátelům do Prahy, přistoupila ke mně moje rodačka a položila na stůl přede mne několik obložených chlebíčků a řekla: „Co jsem mohla, to jsem sehnala. Jedl jste dnes vůbec něco?“

„Dva dny jsem nepozřel sousta. Pro stálé vzrušení jsem zapomněl na hlad. Jsem vám za to nesmírně vděčen,“ odpověděl jsem dárkyni.

Při pohledu na tak přepychové jídlo, o jakém se mi po celých pět let ani nesnilo, přepadla mne taková chuť, že bych nejraději nechal psaní a pustil se do chlebíčků. Pouze myšlenka, že na napsání dopisů závisí můj další osud, zabránila tomu, a vyřešil jsem situaci takovým způsobem, že jsem jednou rukou psal a druhou si podával chlebíčky do úst. Nejedl jsem je, ale hltal. S lítostí jsem hleděl na to, jak chlebíčky mizí a jak rychle se končí rozkoš, se kterou jsem je pojídal. Nebyl jsem ani zdaleka nasycen, nicméně padla ze mne malátnost, jakou jsem pociťoval v důsledku hladovění. Vracela se mi dávno ztracená radost ze života. Pohled do budoucího života se mi jevil v jasnějších barvách. S vděčností jsem si uvědomoval, že již nyní stojím na kousku půdy, náležející mé vlasti, který sice tvoří ostrůvek v cizím moři, ale z něhož mohu nyní bez svištění žalářníkovy knuty nad sebou alespoň psát dopisy svým přátelům do vlasti. Vyjadřoval jsem v nich svobodně, co cítím a myslím, bez obavy, že sovětský policejní dráp tyto dopisy rozerve a že nikdy nedojdou na místa svého určení. A tak polosytý, v naději na brzké dosažení skutečné svobody, psal jsem dopisy několika přátelům do Prahy, v nichž jsem jim zhruba vylíčil své postavení a prosil je, aby intervenovali u československých úřadů za urychlené povolení mé repatriace. Po skončeném psaní dopisů a odevzdání k odeslání v kanceláři vyslanectví, začal jsem se starat o úpravu svého zanedbaného zevnějšku. Na radu jednoho z úředníků jsem sešel do suterénu k portýrovi vyslanectví a požádal jej o zapůjčení břitvy. Ten mi ochotně vyhověl a já se mohl oholit a umýt v koupelně suterénu. Poté jsem si vypůjčil jehlu s nití a zašil největší trhliny svého šatu. Když jsem se po takovéto úpravě shlížel v zrcadle, nepřipadal jsem si už být zevnějškem sobě tak odporný, jak jsem se cítil být při svém prvním spatření se v zrcadle u kazaňského nádraží. Čeho jsem se však při spatření své podoby v zrcadle přece jen zhrozil, byly na kost vyhublé tváře, připomínající spíše mrtvolu nežli živého člověka. Ale to vše se spraví, pomyslel jsem si, jakmile se budu moci dosyta najíst. Vrátil jsem se do haly, usednul jsem za stůl a oddával se myšlenkám a plánům pro svoji nejbližší budoucnost. Co jediné mne však naplňovalo starostí, bylo pomyšlení na nastávající noc, kterou jsem měl strávit na některém z moskevských nádraží. Jak nelítostní a bezohlední, tak jsem tehdy uvažoval, jsou tito pánové na zdejším vyslanectví! Sami jsou sytí, blahobytní, mají střechu nad hlavou a nemají nejmenšího soucitu s člověkem, padajícím hladem a štvaným policií, kterého navzdory tomu vyženou do tmavé noci. Nechtějí se mne snad dokonce tímto způsobem zbavit, když se již ostýchají vydat mne přímo policii? Vždyť přece o mně vědí, že jsem zde v Moskvě v ilegálním postavení a že na ulici mi hrozí každým okamžikem zatčení! Při jejich vztahu k jednotlivým příslušníkům národa nemohou mít tito lidé v sobě pocit mravní zodpovědnosti nejen za osud takovýchto jednotlivců, nýbrž ani za samotný národ! Co však mi pomohou takovéto rekriminace? – uvažoval jsem dále. Zbytečně jen zeslabují zbytky mé duchovní síly a naplňují duši lítostí nad nedostatkem lidského cítění. Je třeba zapomenout na bezpráví, brát poměry tak, jaké jsou ve skutečnosti, a soustředit svoji vůli na jediný cíl: vyváznout z tohoto sovětského bahna za všech okolností se zdravou kůží!

Pohroužen do takových myšlenek, zůstal jsem v hale do pozdního večera. Kolem mne odcházeli úředníci z úřadoven do svých domovů a žádný z nich nepovšiml si chudáka sedícího v koutku haly, aby mu popřál alespoň dobré noci. Až jsem se dočkal příchodu ruského portýra vyslanectví, který po osmé hodině ke mně přistoupil a sdělil mi, že bude zavírat budovu vyslanectví, abych se připravil k jejímu opuštění. Pokusil jsem se ho přemluvit, aby mne zde někde v koutku přece jen dovolil přespat. Pozoroval jsem podle výrazu jeho tváře, že má se mnou soucit a že být po jeho, vyhověl by mé žádosti. Nicméně pravil: „Mám přísný rozkaz nenechávat vás zde přes noc. Musíte opustit budovu. Ráno v osm hodin bude otevřeno, a pak můžete opět přijít a zůstat zde až do večera. Takový mám příkaz, a i kdybych chtěl, nemohu jej překročit.“

Po takto rozhodných slovech jsem se již neosmělil dovolávat se lidského cítění a pouze jsem ho požádal, aby mi naznačil, jakým směrem mám jít, abych se dostal na některé z nádraží, v němž bych mohl podle rady pana X. přespat. Portýr vyhověl této žádosti, vzal kus papíru, na němž mi vyznačil polohu vyslanectví a nádraží s ulicemi k nim vedoucími. Měl jsem tak jakýsi náčrtek plánu a vykročil jsem z budovy do tmavé noci Gercenovy ulice. Strážník již před budovou nebyl, podle portýra zde míval stráž jen do večera. Ulice byla pokryta vrstvou čerstvě napadlého sněhu, jenž se pod obuví rozmáčel. Při chůzi jsem záhy pocítil mokro v obuvi, způsobené pronikáním sněhu do odchlipujících se podrážek. Utáhl jsem proto pevněji motouzy svazující podrážky s obuví, abych zamezil dalšímu vnikání sněhu do obuvi. Nepodařilo se mi to však úplně a mrazivý sníh nepřestával nadále vnikat do obuvi, takže nohy až zamrzaly. Podle portýrova návodu jsem šel k prvnímu vyznačenému nádraží a doufal jsem, že v něm najdu přístřeší na noc. Na této cestě jsem se úzkostlivě vyhýbal osvětleným ulicím a vyhledával ulice postranní, ponořené do temnoty. Při tom jsem si zacházel, a to jen z důvodu, abych se nesetkal s policií, případně abych se mohl snáze před ní v takových neosvětlených ulicích ukrýt. Ulice byly téměř liduprázdné, jen tu a tam jsem v nich potkával klátící se postavy opilců. Konečně jsem došel za stálé bolesti, způsobené omrzáním nohou, na rozsáhlejší, živě osvětlené prostranství, na jehož protější straně jsem spatřil velikou budovu, jak jsem usoudil, bylo to hledané nádraží. Nepamatuji se již na název tohoto nádraží. Vedlo k němu z ulice široké schodiště, podél něhož se po chodníku procházel sem a tam milicionář. Při jeho spatření jsem ustoupil spěšně do temné postranní uličky a pozoroval jej. Když se po delší chvíli začal vzdalovat od schodiště ve směru opačného konce nádražní budovy, uznal jsem tento okamžik za příhodný, abych se dostal za zády milicionáře nepozorovaně ke schodišti a odtud dovnitř budovy. Rychle jsem přeběhl prostranství dělící mne od nádraží a již jsem byl u schodiště a po něm rychle jsem se dostal ke vchodu do nádraží. Udýchán jsem vešel do malého oddělení, jen několik čtverečních metrů, jakéhosi druhu předsíně, z níž vedly dveře do nádražní čekárny. Těsně u jejího vchodu seděl na židli nádražní zřízenec. V okamžiku, kdy jsem chtěl vstoupit do čekárny, povstal zřízenec a tázal se mne: „Vaše jízdenka, občane?“ Byl jsem překvapen touto otázkou, ale okamžitě jsem si uvědomil, že na tomto nádraží platí asi jiné zvyklosti, než jaké existovaly podle mé dosavadní zkušenosti na jiných ruských nádražích. V Gorki například měl každý přístup do nádražní čekárny bez jízdenky a nádražní čekárna se proměnila na noc v pravou noclehárnu. Lidé tam leželi na sedadlech i na podlaze jeden vedle druhého, nikdo si jich nevšímal a teprve k ránu se ta masa lidských těl pozdvihla a pomalu se rozptýlila.

Tak tomu bylo nejen v Gorki, ale i na jiných sovětských nádražích. Zde poprvé v Moskvě jsem se setkal se zcela jiným pořádkem. Zde se vyžadovala při vstupu do čekárny jízdenka, a jak jsem mohl spatřit od vchodu, v čekárně nespali lidé na podlaze, jen několik málo lidí si tu hovělo na lavicích. Usoudil jsem z toho, že zde mají asi řád okopírovaný podle evropského vzoru, aby byl před cizinou vzbuzen dojem civilizovanosti tohoto hlavního města, zatímco orientální pořádky v tomto směru vládly dále v ostatních částech sovětské říše. Asi byl ale takový nový pořádek zde v Moskvě nedávného data a asi neplatil pro všechna moskevská nádraží. Tak jsem uvažoval, vždyť kdyby tomu tak nebylo, nebyl by mě pan X. doporučoval, abych se uchýlil na nocleh do kteréhokoliv nádraží. Přece by mne pan X. neklamal předstíráním, že mohu přenocovat na nádraží bez jízdenky. A v takových pochybnostech stál jsem před nádražním zřízencem bezradný a na jeho opětovnou výzvu o předložení jízdenky jsem nemohl odpovědět a také jsem neodpovídal. Konečně zřízenec přerušil mlčení slovy:

„Je vidět, že jízdenku nemáte. Chtěl byste zde jen přespat. Nádraží však není noclehárna. Odejděte rychle odtud, nebo zavolám milicionáře, aby vás vyvedl.“ Jako probuzen ze sna těmito slovy, pod dojmem pohrůžky policií jsem se rychle otočil a pádil z místa dolů po schodišti a slyšel jsem za sebou zřízencovy výkřiky: „Takové pobudy jen zavřít!“

Běžel jsem po schodišti a úzkostlivě jsem se díval směrem, kde se právě nacházel milicionář, ve strachu, zda mne nepozoruje. Naštěstí stál daleko na rohu nádražní budovy, obrácen v tomto okamžiku ke mně zády, takže mne nepozoroval a ani nemohl zaslechnout zřízencovy výkřiky. Byl jsem jen rád, že se mi takto podařilo uniknout nebezpečí zatčení. Uchýlil jsem se do temné ulice, z níž jsem přišel, a umiňoval jsem si, že při dalším pochodu budu opatrnější. Kam se ale uchýlit, ukázal-li se první pokus o přístřeší tak nezdařilý? Snad to bude na jiných nádražích jiné? Nemůže tomu ani jinak být, když mě úředník vyslanectví tento způsob přenocování doporučil. Chvílemi mne napadla myšlenka, zda by nebylo lepší zanechat hledání noclehu na nádražích a prochodit noc bezpečnějšími ulicemi. Zapudil jsem však takovou myšlenku, poněvadž jsem si nemohl představit, jak bych mohl prochodit celou noc v takovéto zimě, způsobené táním sněhu, který vnikal do mé obuvi a působil mi stále větší bolest. K tomu se přidával na každém kroku strach před policií, jež mohla číhat a překvapit mne na každém rohu. Proto jsem se přece jen rozhodl vyhledat některé jiné nádraží a znovu se pokusit o nalezení přístřeší. Šel jsem tedy k druhému nádraží podle plánku načrtnutého na vyslanectví a cestou jsem se utěšoval, že se nebude podruhé případ s jízdenkou opakovat a že budu moci na některém jiném nádraží v teple a bezpečí strávit zbytek noci. Za ustavičného strachu před setkáním s policií jsem došel po delší době k hledanému nádraží. Pamatuji se, že budova nádraží byla typická pro nádražní stavby postavené ještě v carských dobách. Byla málo osvětlená, takže z větší vzdálenosti nebylo možno postřehnout, zda v jejím okolí nehlídkuje nějaký milicionář. Jejich černé siluety zůstávaly po celou dobu mého cestování, a tím více nyní u cíle, předmětem mé bdělosti i starosti. Úzkostlivě jsem hleděl přítmím kolem budovy, a když jsem nic podezřelého neodhalil, pustil jsem se k jejímu vchodu. Zde jsem se však v pravý čas zarazil, neboť těsně za vchodem jsem k velikému překvapení i žalu uzřel stát nádražního zřízence. Ani jsem se neodvážil projít vchodem v tušení, že by se opakoval výjev, odehrávající se na prvním nádraží. Obrátil jsem se a rychle spěchal z místa do protější ulice s pocitem, jako bych byl přistižen při zlém činu. Byl jsem zcela fyzicky vyčerpán. Zmocňovala se mne již beznaděje, že pro tuto noc se mi vůbec nepodaří najít nějaký nocleh a zapochyboval jsem, že budu schopen prochodit celou dlouhou noc. Napadla mne i myšlenka, nebylo-li by lépe za těchto okolností přímo vyhledat milicionáře a říci mu: „Tady mne máte, jsem ten a ten, byl jsem propuštěn z tábora nucených prací, zastavil jsem zde v Moskvě, navštívil mé krajanské vyslanectví, které mne vyhnalo na noc na ulici. Jsem takto bez přístřeší a klesám již únavou a hladem. Pro Boha, nechte mne přespat na vaší strážnici!“ Zapudil jsem však takovouto myšlenku ihned po jejím vzniku. Vždyť něco podobného bylo by přímou sebevraždou, kterou nemám ani právo spáchat. Kde by pak zůstal předsevzatý cíl, dostat se za každou cenu z Ruska, abych odhalil světu pravou a nefalšovanou otrokářskou tvář Sovětů? Takový cíl je přece jen hodný toho, abych za něj trpěl, hodně trpěl, dokud poslední jiskřička života neopustí ubohou tělesnou schránku člověka. A uvědomění si tohoto vyššího poslání setřáslo ze mě veškerou duševní pokleslost. Silou vůle sebral jsem poslední zbytek svých sil a dal se na pochod k třetímu moskevskému nádraží. Mé odhodlání k tomuto kroku vyvěralo z této úvahy: I když je velmi malá pravděpodobnost, že mne vpustí do nádražní čekárny, abych v ní přespal, přesto budu mít alespoň před sebou jakýsi cíl, který mi pomůže prochodit noc ulicemi. Neboť bloudit ulicemi bez jakéhokoliv cíle bylo by daleko těžší. A tak jsem znovu vykročil do spleti temných ulic ve směru, v němž se podle označení daného portýrem vyslanectví mělo nacházet třetí moskevské nádraží. Na této cestě se opakovalo totéž, co na předchozích: strach před setkáním s policií mě nutil unikat do postranních ulic, kdykoliv jsem z dálky spatřil postavu připomínající milicionáře. Při takovýchto zacházkách se ovšem mé cestování značně prodlužovalo, neboť pokaždé jsem se musel vracet na původní ulici, abych neztratil směr a nezabloudil. Konečně jsem na konci jedné ulice spatřil z dálky budovu připomínající svým rázem nádraží. Když jsem se přiblížil, zjistil jsem, že jsem se nemýlil. Zpomaleným krokem, zkoumaje bedlivě její okolí, jsem se k ní blížil. Obešel jsem ji z obou stran a nespatřil nikde milicionáře, plížil jsem se k jejímu vchodu, stále přesvědčen o tom, že najdu vchod střežený nádražním hlídačem. Jaké bylo pro mne radostné překvapení, když jsem našel vchod do nádražní čekárny volný a nikým nestřežený! Nechtěl jsem v prvním okamžiku ani uvěřit svému zraku. Když jsem vcházel do čekárny nejistým krokem, měl jsem pocit, že každým okamžikem mne někdo zezadu zadrží a vyvede na ulici. Nemohl jsem uvěřit, že by mě mohlo po předchozí zkušenosti potkat takové štěstí, abych zde našel útulek přes noc. Nikdo mne však nezastavoval, a proto mne má počáteční nejistota opustila, když jsem kráčel středem čekárny, abych si po prožitých útrapách odpočinul na některé z lavic. Byly rozestavěny podél stěn i uprostřed místnosti a většinou byly obsazeny spícími cestujícími. Na nejzazším konci čekárny jsem vyhledal prázdnou lavici a nechal na ni dopadnout své unavené tělo. Vlhké teplo, rozlévající se místností spolu s mojí tělesnou únavou, způsobily, že záhy po usednutí počaly se mi klížit oči a já jsem usnul.

Nemohlo to však dlouho trvat, co jsem takto spal. Silné trhnutí ramenem mne probudilo. Nade mnou stál v tomto okamžiku železniční zřízenec, volající na mne: „Předložte mi svou jízdenku, občane!“

„Nemám ničeho,“ odpovídal jsem mu ještě v polospánku a neuvědomoval si ani, co po mně tento člověk požaduje. Neuvědomoval jsem si ani okolnosti, za jakých jsem se na toto místo dostal. Tento stav polovědomí však netrval dlouho a pohled na uniformovaného zřízence i na mé spící okolí mi rázem připomněl celý můj noční pochod, končící tak úspěšně v této vytopené a k odpočinku lákající čekárně. Zřízenec nepouštěl z ruky mé rameno a přitom na mne hrozivě pohlížel. Tušil jsem, že mne v nejbližším okamžiku vyhodí z místnosti. Ve snaze zabránit tomu, žádal jsem ho prosebným a přerývaným hlasem: „Prosím… nechte mne tu do rána… nemám kde přespat… ráno si jízdenku koupím a odjedu… teď je beztak pokladna již zavřena…“

„A kam vlastně jedete?“ tázal se mne zřízenec, stále držící mé rameno. Připadalo mi, že ho má prosba oblomila a neměl-li jsem ztratit jeho důvěru, musel jsem mu přece říci nějaké místo, do něhož jsem měl odjet. Nemohu si v tomto okamžiku vymyslet jiné místo, řekl jsem mu proto, že ráno odjíždím do Mosiru. Zřízenec se po tomto sdělení vítězoslavně usmál, jeho úsměv však rychle zmizel a jeho tvář nabyla hrozivého výrazu, když na mě začal křičet: „Takové báchorky povídej někomu jinému! Odtud se do Mosiru vůbec nedá jet… Je to trať na Oděsu. Chtěl bys zde jen lacino přespat. Známe takové ptáčky. Zde však není žádná noclehárna!“ S těmito slovy, třímaje mne za rameno, postavil mne na nohy a strkal mnou před sebou k východu nádraží. U východu pak strčil do mne takovou silou, že jsem z něho přímo vyletěl, div jsem neupadl. Zatímco jsem se ocitl na ulici, slyšel jsem zachrastit klíč v zámku. Ohlédl jsem se a spatřil, jak zřízenec vyjímá ze zámku dveří klíč a zajišťuje se tak proti mému návratu a vzdaloval se od dveří.

Avšak ani tento neúspěch mne neodradil, abych se nedal na cestu ke čtvrtému moskevskému nádraží. Našel jsem je po hodinové cestě, provázené podobnými nesnázemi, jaké se naskýtaly při třech předchozích cestách. Avšak přímo k nádraží jsem ani nedošel. Před její budovou jsem z dálky v elektrickém světle spatřil rýsující se postavy dvou milicionářů, nehýbající se s místa. Čekal jsem delší chvíli, zda se vzdálí, poněvadž ale policisté houževnatě setrvávali u vchodu nádraží, uznal jsem za nemožné proniknout tudy k nádraží, a potkat se tak již počtvrté s neúspěchem, vzdal jsem se dalších zoufale beznadějných pokusů o nalezení přístřeší v některé z těchto veřejných místností. Vracel jsem se cestou, po níž jsem přišel, v odhodlání, prochodit po ulicích zbytek noci.

Bylo již hodně po půlnoci, když jsem na své cestě bez cíle spatřil na konci jedné ulice již povědomý neonový nápis „Metro“, označující stanici podzemní dráhy. Okamžitě ve mně vznikla a uzrála myšlenka, abych strávil zbytek noci v podzemní dráze. Zde nebylo, jak jsem se dříve přesvědčil, žádné policie ani dozorce, který by mne odtud vyháněl. Zaplatíš 15 kopějek, sestoupíš do podzemní dráhy, nastoupíš do vlaku a můžeš s ním projíždět z jednoho konce na druhý po celou noc. Budeš v teple, ujdeš plískanici moskevských ulic a zachráníš se od umrznutí. Takové kolovaly tehdy hlavou plány na vyřešení situace, když se má situace stávala čím dál svízelnější, protože stále více rozmoklého sněhu vnikalo do odervaných a motouzy jen svázaných podrážek obuvi, takže jsem se oprávněně obával, že motouzy se úplně uvolní a já budu nucen chodit naboso po sněhu. Vstoupil jsem tedy do metra, nasedl do prvního přijíždějícího vlaku a nechal jsem se jím odvést na konečnou stanici. Odtud jsem opět odjížděl na druhý konec tratě. Ve snaze, abych nevzbudil podezření, přestupoval jsem časem za této jízdy v některé stanici na jiný vlak, jedoucí v protisměru. Takto jsem projížděl podzemní dráhou z jednoho konce na druhý a cítil se být spokojen tím, že jsem tímto způsobem šťastně vyřešil svízelný problém přečkání celé dlouhé noci. Žil jsem přitom v domnění, že provoz podzemní dráhy funguje po celou noc a že teprve ráno z ní vystoupím a odeberu se odtud na vyslanectví, kde snad přece jen mi dají najíst a možnost pospat někde v koutku do následující noci. A za čtyři takto strávené dny buď sbohem Rusko, proklaté mnou a miliony jeho vyděděnců!

Během jízdy mne napadlo, abych si přece jen ověřil pro mne samozřejmý předpoklad o tom, že podzemní dráha funguje po celou noc. A tak jsem se namátkou otázal jednoho pasažéra, podle vzezření dělníka jedoucího z práce, ve kterou dobu končí provoz metra. S výrazem údivu pravděpodobně nad tím, že v Moskvě se může najít člověk, neznající pravidla podzemní dráhy, odpověděl mi dotázaný, že se metro zrovna asi za deset minut zavírá. Překvapen a zároveň zdrcen touto Jobovou zprávou, která bořila všechny vysněné plány o zcela příjemně stráveném zbytku noci, řekl jsem svému informátorovi:

„A já myslel, že metro funguje po celou noc.“ Dělník se na mě zkoumavě podíval, přičemž jeho pohled utkvěl zejména na mé rozedrané obuvi, a zeptal se mě: „Je vidět, že nejste Moskvan. Odkud vlastně pocházíte?“

„Přijel jsem právě z pracovního tábora a zdržuji se v Moskvě za příčinou svého odpravení do své rodné vlasti. Jsem cizinec, Čechoslovák. Moji žádost vyřizuje právě československé vyslanectví. Má to trvat čtyři dny, než se vyřídí všechny formality. Jsem bez přístřeší a musím proto trávit noc na ulicích. Tak jsem si myslel, že ji budu moci strávit zde v podzemní dráze. Peníze na nocleh nemám, a také sotva by mne někdo vzal pod střechu.“

„A ani to vaše vyslanectví vám neopatřilo přístřeší?“ tázal se udiveně dělník.

„Řekli mi, že pro mne nemají byt a že nemají ani peněžní prostředky pro takové účely. Doporučili mi pouze, abych přespal na některém nádraží. Když jsem se zde o to pokoušel, vyhodili mne. Tak jsem hledal poslední své útočiště v podzemní dráze… A nyní budu muset jít i odtud.“

„Je to ale svoloč na tom vašem vyslanectví,“ prohlásil rozhorleně dělník. „Nemají kouska citu pro chudáka, svého krajana. To budou jistě komunističtí partajníci!“

„Nevím o tom nic,“ podotkl jsem.

„Ale to určitě,“ reagoval vzápětí ruský dělník. „Naši sovětští partajníci chovají se k chudému lidu stejným způsobem. Dovedou se na něho jen obracet s požadavky za splnění a překračování pracovních norem, ale aby mu dali větší skývu chleba, k tomu se nemají. Prý si musíme utáhnout opasek na břiše a trpět, aby prý generace našich dětí se měla lépe, než se máme my. Chytráci! Sami ovšem trpět nechtějí, sami žijí již dnes jako v ráji! A nikdo nesmí k tomu ani ceknout, a kdo se odváží, toho zavřou a na desítky let pošlou do pracovních táborů. Prý je to podle nich protizákonná agitace. Proto je mi sympatický každý, kdo odtud přichází, a také vy. Tam v táborech žije, trpí a umírá lepší část dnešního Ruska, zde na svobodě zůstávají jen tyrani a jejich příživníci, donucující bezbranný národ k otročení. Zákony jsou jen pro ně, aby se udrželi u moci. Je mi vás líto a rád bych vás vzal s sebou do svého bytu, abyste u mne přespal. Ale není to prostě možné. Můj byt na předměstí totiž nelze nazvat jinak než brlohem, v němž by se nenašel ani kousek místa pro vás. Mám podsklepní místnost o rozloze třiceti čtverečních metrů, kterou obývám se svojí tříčlennou rodinou. Avšak v bytě nebydlíme sami, sdílíme jej s jinou pětičlennou rodinou. Všech nás devět lidí má zde jen dvě lůžka, takže děti musejí spát na zemi. Místnost je tak přecpaná, že při svém příchodu z noční práce vždy tonu v obavách, nepřišlápnu-li některé to děcko spící na podlaze. Takže jak vidíte, nemohu vás vzít s sebou, ač bych to rád učinil.“

Při jeho posledních slovech právě zastavil vlak na zastávce. Dělník se pozdvihl ze sedadla, podal mi ruku a loučil se se mnou slovy: „Přeji vám ze srdce štěstí,“ a vycházel z vlaku na stanici.

Po jeho odchodu netrvala již dlouho moje projížďka metrem. Ve dvě hodiny v noci, kdy se končil provoz metra, jsem byl nucen na stanici vystoupit z vlaku. Stanice byla ve střední části města. Vím pouze, že se nedaleko nacházela ulice Majakovského. Bez cíle jsem zaměřil své kroky do této ulice. Ulice byla jednou z mála reprezentativních moskevských ulic. Byla široká, jako většina ulic ruských měst, a její délka se mi zdála několik kilometrů. Po nějakých palácích nebo výstavnějších domech, jaké možno spatřit například v ulici Gorkého, nebylo ani památky. Procházel jsem kolem nízkých, většinou jednopatrových, někde i dvoupatrových domů, s oprýskanou omítkou a bez rozdílu, ve zchátralém stavu, s okolím připomínajícím proletářské čtvrti velkoměsta. Tato ulice se mi jevila jako z dokumentů sovětské skutečnosti ve srovnání s reprezentativními paláci, postavenými Sověty na jiných místech Moskvy pro své úřady a pro novou sovětskou třídu politických a hospodářských manažerů. Jaká to ironie, že tomuto dokumentu sovětské bídy dali Sověti jméno jednoho z největších revolučních básníků – Majakovského! A kráčel jsem kolem chatrčí ulice jeho jména, s pohledem upřeným do dálky, v obavách, nevynoří-li se snad odněkud postava sovětského policajta. Oddával jsem se úvahám o drsné sovětské skutečnosti ve spojení se jménem a osudem Majakovského i jiných básníků, vyrostlých na půdě sovětské společnosti. Co tu bylo vychloubání Sovětů před světem a vlastním národem jmény Majakovského, Jesenina, Pastrňaka, Achnetové a celé řady jiných. Jako by tyto květy novodobé ruské poezie byly svými kořeny jen v sovětské půdě a svědčily prý o duchovní výši a vyspělosti bolševické kulturnosti. Avšak pravý opak byl pravdou: zhovadilá bolševická diktatura ničila v zárodcích všechny talenty, jimiž byl ruský národ tak bohatý i v dobách největšího duchovního útlaku, násilně pokřivovala jejich vývoj, a jako tomu bylo u Jesenina i jiných, přímo potlačovala jejich projev. To, co bylo za celé komunistické éry v Rusku hodnotné a znamenalo přínos nejen pro ruskou, ale i světovou kulturu, mohlo vzniknout jen z odporu proti bolševické tyranii, jež dusila takto i kulturní rozvoj všech národů sovětského Ruska. Takový Majakovskij, když přišel do vnitřního rozporu s bezduchou, primitivní a pakulturní klikou sovětských bonzů se Stalinem v čele, diktujících i směrnice umělecké tvorby, musel řešit tento konflikt sebevraždou. Před ním to byl Jesenin, jeden z nejskvělejších básnických zjevů Ruska od dob Puškina, který se musel oběsit v okně svého hotelového pokoje v Leningradu, poněvadž Sověti bojkotovali jeho básnickou produkci, která nespočívala v komunistické ideologii, a vzali mu možnost i prosté existence. I jiného velkého básníka, Pastrňaka, umlčeli Sověti. Tak se též stalo s celými desítkami vynikajících sovětských spisovatelů a umělců (například s vynikajícím režisérem Vsevolodem Mejercholdem). Tito lidé se nemohli odhodlat prodat Sovětům svůj talent, a za to byli posláni do pracovních táborů. Celá řada jich zde pomřela, zatímco na výsluní a v přízni sovětské vládní kliky slunili se takoví druhořadí spisovatelé, jakým byl Alexej Tolstoj, který se klidně srovnal se svým svědomím a charakterem, aby na oslavu krvežíznivého Stalina napsal román „Car Petr Veliký“, v němž zfalšoval historickou skutečnost, narýsoval Petra v barvách co nejpříznivějších a identifikoval přitom zahaleně osobu Petrovu co do vlastností a snah s osobou gruzínského Dzugašviliho – Josifa Vissarionoviče Stalina. Nebyla před tím nikdy v literatuře spáchána větší proradnost, než jaké se tu dopustil nositel jména jednoho z nejhlubších ruských duchů, Lva Nikolajeviče Tolstého. Je ovšem všeobecně známo, že za tuto černou práci dostal Alexej Tolstoj od Stalina odměnu jdoucí do statisíců rublů. Tento kulturně umrtvující vliv Stalina a jeho kliky projevoval se nejen ve fyzickém ničení skutečných tvůrců ruské kultury, ale též v mrzačení bohaté ruské předrevoluční literatury. Z ruských výborů četby literatury byla před válkou například škrtnuta jakákoliv zmínka o díle a významu největšího ruského spisovatele F. M. Dostojevského, zatímco jako největší literární zjevení byli prezentováni řemeslní sovětští veršotepci druhu Dariana Bodného. Avšak ani ten neušel trestající a mstivé ruce Stalinově, když ve své „básnické“ sbírce o ruských bohatýrech v postavě jednoho z nich vylíčil Stalina v nedosti příznivých barvách. I jeho dal Stalin zavřít do pracovního tábora.

V takových a podobných úvahách o sovětské „kultuře“, které se mi vyvolávaly v mysli jménem Majakovského, procházel jsem ulicí po něm pojmenovanou od jednoho konce do druhého až do rána, kdy se začalo rozednívat. Často jsem se při chůzi zastavoval, abych si odpočal, postál v zákoutí domů a opřel se o zeď u které jsem vestoje spal. Avšak nebyl to skutečný spánek, bděním unavená oční víčka se tu mechanicky jen zavírala. Avšak přece jen byly okamžiky, kdy mne tělesná únava tak zmáhala, že bych se nejraději svalil na zem u prahu některého domu a proležel zde do rozbřesku dne. Avšak to nebylo možné, neboť půda byla pokryta rozmokřeným sněhem, nehledě ani k tomu, že strach před zastižením policií štval mne z místa na místo. Uzřel-li jsem někde na ulici místo, na němž se nacházela vrstva bílého, ještě nerozmočeného sněhu, nabíral jsem jej do dlaní a jedl. Osvěžovalo to poněkud mé zmalátnělé tělo.

Když se již konečně rozednívalo, dal jsem se směrem, v němž jsem se domníval, že najdu Gercenovu ulici. Našel jsem ji a dostal se před budovu vyslanectví. Strážník u ní nebyl, jak jsem se původně obával, neboť bylo ještě časné ráno. Došel jsem k budově, opřel jsem se únavou vyčerpán o její dveře, oční víčka se mi mechanicky zavřela, ztratil jsem vědomí a zhroutil se na zem. Tentokráte jsem skutečně usnul. Ze spánku mne probudilo zachřestění klíče v zámku. To portýr vyslanectví otvíral dveře budovy. Těžce jsem se zdvihal ze země, když mne portýr oslovil:

„Vždyť jsem vás včera upozornil, že otevírám teprve v osm hodin. Zbytečně jste se vydával v nebezpečí, že by vás mohl sebrat milicionář, kdyby vás zde zastihl v takovémto stavu. Nechali vás přespat na nádraží?“

„Nenechali,“ odpověděl jsem.

„A kde jste přespal?“

„Prochodil jsem noc ulicemi.“

„Tak to už se nedivím, že vás zde nacházím v takovém stavu. Vstupte dovnitř. Očistěte svůj šat, umyjete se dole u mne a počkáte, až přijdou páni. Oni vás jistě takto nenechají a něco pro vás udělají.“ S těmito slovy pustil mne portýr dovnitř budovy. Dovolil mi, abych s ním sešel do suterénu, v němž se nalézala koupelna i jeho byt. Zde jsem se umyl a přivedl svůj šat do pořádku, pokud je ovšem možné mluvit vůbec o nějakém pořádku šatu v tak zchátralém stavu. Po této úpravě jsem vyšel do haly a vyndal ze zde uschovaného pytle trepky, abych je zaměnil za vodou prosáklé onuce. Jak mi nyní přicházely vhod ony hadry, nastřádané v táboře a tvořící obsah mého tlumoku! A poté, co jsem utáhnul již značně uvolněné motouzy svazující mou rozpadávající se obuv, usedl jsem ke stolu, abych u něho vyčkal příchodu úředníka, v jehož rukou se nacházel můj další osud. Dlouho jsem však nevydržel bdít po probdělé noci. Víčka se mi zavírala, hlava mi klesla na desku stolu a usnul jsem. Ze spánku mne probudil úředník vyslanectví pan X. otázkou: „Nu, jak jste prožil noc? Kde jste spal?“

„Nespal jsem vůbec,“ odpovídal jsem, „prochodil jsem noc a teprve nyní jsem si trochu zdříml.“

„Jak je to možné?“ divil se pan X.: „Vždyť jsem vás poslal přenocovat na nádraží!“

„To je sice pravda,“ řekl jsem, „ale ze všech nádraží, v nichž jsem chtěl podle vašeho návodu přespat, mne vyhodili. Bez jízdenky, řekli mi, nemůže nikdo prodlévat v noci na nádražích.“

„Vždyť jsme tam před vámi poslali celou řadu jiných krajanů, a ti všichni zde mohli přenocovat,“ divil se pan X.

„Snad to bylo dříve,“ podotkl jsem, „dnes již to nedovolují, jak je patrné z mého případu.“

„Je mi vás líto, ale nedá se nic dělat,“ odpovídal pan X. „Musíte již ty tři kritické noci, které zbývají do vyřízení vaší repatriace, nějak přečkat. Již včera byla odeslána žádost za vaši repatriaci na sovětské ministerstvo repatriací, takže do jejího vyřízení musí ještě uplynout tři dny. Tuto kritickou dobu musíte již vydržet. Potom odjedete do sběrného repatriačního tábora u Oděsy a odtud v nejkratší době do vlasti. Tato perspektiva vám jistě musí dodat síly k překonám takovýchto posledních překážek.“

„A já se domníval,“ odpověděl jsem, „že mne po trpké zkušenosti dnešní noci necháte přece jen přespat někde v koutku vyslanectví, anebo mi najdete nocleh někde jinde.“

„Bohužel to nejde. Řekl jsem vám již, příčinu toho,“ odpověděl pan X.

„Tak tedy musím prochodit ještě plné tři noci tak jako dnes?“

„Nedá se nic jiného dělat,“ odpovídal pan X.

„Musíte se obrnit trpělivostí. A abyste nabyl přesvědčení o naší dobré vůli, sděluji vám, že vyslanectví je ochotno poskytnout vám zápůjčku, jak jsem vám již včera sdělil. Přirozeně se musíte zavázat k vrácení tohoto obnosu po svém příjezdu do vlasti. Dáme vám dnes 60 rublů jako zálohu na tuto zápůjčku, její bližší podmínky s vámi sjedná tajemník vyslanectví Dr. Krno. Tak alespoň budete moci z čeho žít.“

„Když již musím nadále strávit noci na ulici,“ řekl jsem, „pak přece byste mi jen měli vystavit nějaký průkaz, že se nacházím v repatriačním řízení, prováděném vyslanectvím. Vždyť jsem zde v Moskvě v ilegálním postavení a bez nějakého průkazu mi hrozí zejména v noci na každém kroku nebezpečí zatčení policií.“

„Řekl jsem vám již včera, že to není možné. V tom vám nemůžeme pomoci, poněvadž nemáme žádné pravomoci k vystavování průkazů, jež by byly směrodatné pro sovětskou policii. Řekl jsem vám také již včera, že vaše potvrzení MVD o propuštění z tábora je dostatečnou legitimací pro policii.“

„Jinými slovy: vyslanectví nezáleží na tom, zda budu policií sebrán a uvězněn,“ odpověděl jsem a v daném okamžiku pociťoval přímo ošklivost k tomuto vyžehlenému a blahobytně vyhlížejícímu byrokratovi, jemuž zachování dobrých styků se Sověty bylo vším, ale prospěch občanů státu ničím. Chvíli dosahovalo mé vnitřní pobouření nad tímto cynismem takového stupně, že se mi chtělo jej přímo udeřit do tváře a vyjádřit mu tak své pohrdání. Avšak tato vnitřní revolta trvala jen letmý okamžik, než byla vzápětí udušena hlasem otroka, přivyklého svištění důtek nad hlavou. Za dlouhá léta jsem se naučil na ně reagovat psovským podřízením se za cenu uchránění biologické podstaty. A dávný pocit o nutnosti se podřizovat se nyní vracel do duše tohoto již napolo osvobozeného otroka. V okamžiku vzpoury jsem uvážil, že ten pan X. má nyní nade mnou svrchovanou moc, rozhoduje o tom, zda vůbec vyváznu či nevyváznu z tohoto sovětského inferna. A tato myšlenka rázem ochladila ve mně pobouření, takže jsem již krotce odpověděl panu X.:

„Myslíte-li tedy, že to s tím žádaným průkazem nejde, musím se podřídit. Přesto bych si ale přál promluvit s panem vyslancem o mé obtížné situaci. Snad byste mi mohl u něho sjednat slyšení?“

„Pan vyslanec Horák nikoho nepřijímá. V tuto dobu vůbec nepřichází na vyslanectví, poněvadž provází zde pobývajícího pana ministra Ripku. Zástupcem pana vyslance Horáka je pan ministr K. Je však úplně zbytečné, abyste s ním o věci jednal, poněvadž vyřizuji vaši věc z jeho příkazu a to, co vám prohlašuji já sám, řekl by vám i pan ministr.“

Tím skončil tento druhý rozhovor s panem X., při němž stejně jako při rozhovorech bylo charakteristické, že se pokaždé odbývaly buď v hale, nebo na schodišti vedoucím do prezidiálních místností v prvním poschodí. Pravděpodobně jsem mu nestál za to, abych byl k jednání pozván do prezidiální kanceláře, jejíž práh mi bylo dovoleno překročit poprvé a naposledy teprve těsně před odjezdem z Moskvy.

Když se pan X. po tomto rozhovoru vzdálil, začali se trousit do svých kanceláří i ostatní úředníci vyslanectví. Procházeli kolem mne, aniž by si mě někdo z nich povšiml. Prošla kolem i má rodačka, která mne včerejšího dne pohostila. Pozdravila mne a tázala se, jak jsem se vyspal. Neodvažoval jsem se jí svěřit se svými zážitky, odpověděl jsem jí ironicky, že jsem spal znamenitě. Chtělo se mi ukrutně spát, ale též jíst. Proto jsem zaháněl spánek pomyšlením na to, že mi někdo z vyslanectví přinese něco k snědku a že při usnutí bych o to mohl přijít. S určitostí jsem počítal s tím, že mi portýr vyslanectví přinese alespoň šálek s kypjatokem, s vroucí to vodou, byť bez cukru a zákusku, jak to bývalo dávným obyčejem u Rusů. Myslel jsem též na to, že na mne bude má rodačka pamatovat s nějakým zákuskem, tak jako tomu bylo včerejšího dne. Avšak tentokrát mne naděje zklamaly. Nikdo si na mne nevzpomněl ani kypjatokem, ani kouskem chleba. A tak teprve k desáté hodině, mučen hladem, jsem vešel do jedné z přízemních kanceláří, v níž byla umístěna pokladna vyslanectví, a požádal jsem zde o vyplacení slíbené zálohy 60 rublů, abych si za ni mohl koupit chléb.

Záloha mi byla vyplacena a zároveň se mi dostalo od pokladníka poučení, že je chléb v Moskvě přidělován, je však možné jej za značně zvýšenou cenu koupit na černém trhu v nedalekém bazaru. Cena, necena, pomyslel jsem si, nelze přece zemřít hladem, a již jsem vycházel z vyslanectví, abych v bazaru nakoupil chléb. Bazar byl přeplněn lidmi. Podél řady dřevěných bud, v nichž se prodávalo vše možné, od jehel po hřebíky a staré šatstvo, stáli muži a ženy a drželi v rukou různé tovary, které nabízeli ke koupi. Spatřil jsem muže, jenž v rukou držel bochníček chleba, přistoupil jsem k němu a tázal se ho po ceně. Požadoval za chléb 80 rublů. Nebylo ani pomyšlení na koupi, poněvadž veškerá má hotovost činila něco málo přes 70 rublů. Vedle vyplacené zálohy byl v tomto obnosu zahrnut i peněžitý dar oněch dvou krajanů, s nimiž jsem se setkal při svém příchodu do Moskvy. Proto jsem počal smlouvat s prodavačem, který však stál neústupně na výši ceny. Nakonec mi však chléb přece jen prodal za 70 rublů. Vítězoslavně jsem se s ním vracel na vyslanectví, ale nedonesl jej tam celý. Snědl jsem cestou čtvrt bochníčku. Zato jsem byl ale sytý, spokojený a v růžové náladě, když jsem v hale zasedl za stůl a opřel hlavu o obě ruce, ihned jsem usnul.

V zápase o život a svobodu

První můj spánek v Moskvě, strávený za stolem v hale československého vyslanectví… Nikdo mne v něm nerušil, a já spal až do pozdních odpoledních hodin. Když jsem procitl a rozhlédl se kolem, spatřil jsem sedět jakéhosi mužika na stupni schodiště vedoucího k východu vyslanectví. Byl malé postavy, zřejmě stařík přes šedesát let, s šedivými vlasy a hustým šedivým knírem. Vedle sebe měl otevřený batoh, z něhož právě vyjímal veliký kus slaniny. Odkrojil z ní úzký proužek, vyňal z batohu chléb a přikusoval k němu slaninu. Přistoupil jsem k němu a tázal se ho, s jakou záležitostí je zde na vyslanectví. Oslovený se nedal vyrušit z jídla a slovensky mi sdělil, že je repatriant. Dnes prý přijel do Moskvy, aby zde intervenoval ve věci repatriace své ženy. Sám má již v rukou povolení repatriovat do Československa, avšak jeho ženě, která je ukrajinské národnosti, sovětské úřady odpírají dát povolení, aby s ním společně odjela do Československa. Musel ji prý proto zanechat na Uralu v místě, kde s ní dosud žil, a přichází do Moskvy, aby úřady uprosil o povolení repatriace také pro svoji ženu. Bude prý zde v Moskvě tak dlouho, dokud tohoto povolení nedosáhne. „Přece nemohou být,“ dodal stařec, „sovětské úřady tak nemilosrdné, aby roztrhly naše dlouholeté manželství! Když mi povolily se vystěhovat, musí přece dát povolení i mé ženě.“

Když jsem mu k jeho dotazu sdělil, že i já se nacházím v Moskvě za účelem repatriace, zasvítily staříkovi radostí oči a řekl: „To jsem rád, že zde budu mít někoho, s nímž si budu moci o svých starostech popovídat. Jste-li zde, jak říkáte, již druhý den, řekněte mi, kde jste nocoval?“

„Na ulici,“ odpověděl jsem.

Staříkovi se při mé odpovědi rozšířila zornice překvapením nad mými slovy a prohlásil: „Tak je to přece jen pravda!

Když jsem přišel sem a prosil pány z vyslanectví, aby mne po dobu mého pobytu v Moskvě nechali přespat někde v této budově, odmítli to, a na můj dotaz, kde mám přenocovat, když nemám peníze, řekl mi jeden z těch pánů, abych prochodil noc po ulicích. Ve dne prý mi dovolí se zdržovat zde. Nechtělo se mi až dosud věřit, že by byla tato rada míněna vážně, avšak nyní, když tvrdíte, že jste musel strávit noc na ulici, je mi jasné, že zdejší páni se mnou o té ulici mluvili zcela vážně. Dožili jsme se to pěkné odměny od republiky! Nedovolí nám ani někde v koutku svého paláce složit hlavy, zatímco sami bydlí v přepychových bytech!“

„Tak nemůžete mluvit,“ přerušil jsem staříka, „plní jen dané příkazy.“

„To jsou však příkazy svědčící o nelidskosti. Já se odhodlal emigrovat do své vlasti jen proto, že jsem se domníval, že to tam bude lepší a lidštější nežli zde v SSSR, ale zdejší reprezentanti naší vlády mi takto dokazují, že to tam bude právě takové jako zde.“

„Nechte toho,“ řekl jsem rozhorlenému mluvčímu, „zde není místo o tom mluvit. V domě oběšence neradno mluvit o provazu, jak praví jedno české přísloví. Tuto věc si vyřídíme na povolaných místech, až se vrátíme domů. Jsem tomu rád, že dnešní noci nebudu sám a spolu ji veseleji prochodíme. Půjdete snad se mnou?“

„Toť se rozumí, a rád,“ odvětil Kojecký, pod jakým jménem se mi Slovák představil. Zatímco Kojecký, sedící na stupni schodiště, pojídal svoji uzeninu a poté se zabýval pořádáním svého batohu, vzdálil jsem se z haly do jedné z kanceláří v přízemí, abych zde navštívil pana Y., s nímž jsem se předchozího dne seznámil a který mne pozval, abych jej následujícího dne navštívil v kanceláři. Byl zřejmě dojat mým vypravováním a stavem, v jakém jsem se tehdy nacházel, když mne k sobě pozval. Zastihl jsem ho samotného v kanceláři. Hned po mém vstupu mi sdělil, že telefonoval československé vojenské misi v Moskvě a žádal ji, aby mi darovala šatstvo a prádlo ze zásob, které obdržela ze Spojených států k charitativním účelům. Z vojenské mise mu prý bylo odpovězeno, že s tímto návrhem mise souhlasí, abych se jen dostavil zítřejšího dne do budovy mise. Byl jsem pohnut tímto nečekaným přátelským aktem jednotlivce, který se odvážil tohoto zákroku na svoji pěst, aniž jsem ho o to požádal. Během dalšího rozhovoru s panem Y. jsem v něm poznal nejen dobrého člověka, ale i dobrého Čecha, oddaného národní věci. Nebyl, jak prohlásil, přívržencem žádné politické strany, ale byl rozhodným odpůrcem komunistů a jejich nadvlády, provozované v Československu, které by prý nejraději připojili k Sovětskému svazu. „Ale dny jejich převahy jsou sečteny,“ pravil mi důvěrně pan Y. „Podívejte se jen na naše časopisy z poslední doby a shledáte, že právě v poslední době nastal radikální přelom v názorech československé veřejnosti na její poměr ke komunistům. Ještě v létě 1947 se psalo v československých novinách o nutnosti spolupráce s komunisty a vychvalovalo se vše, co bylo sovětské. Dnes se odvažují již nejen kritických slov proti komunismu, ale vedou proti němu frontální útok. Mám zprávy z Československa, že to odpovídá radikální změně v náladách československého lidu. Projeví se to i ve volbách, které se mají konat na jaře příštího roku. V nich bude se vší pravděpodobností komunistická strana poražena a ztratí tak svoji dnešní nadvládu ve státě. Takto se u nás poměry vyvíjejí velmi utěšitelně ve prospěch demokracie.“ Pan Y. mi slíbil vyhledat starší české časopisy docházející na vyslanectví, abych se prý mohl sám přesvědčit o skutečném vývoji politických poměrů u nás. Zároveň mne upozornil, abych byl ve svém styku s osobami na vyslanectví velmi opatrný. „Nikdy nemůžete vědět,“ poučoval mne při tom, „zda osoba, s níž zde mluvíte, není komunistou nebo komunistům nedonáší. Náš velvyslanec profesor Horák je sám komunista, první tajemník vyslanectví Dr. Krno, s nímž jistě přijdete do styku, je skalním komunistou a před ním se mějte obzvláště na pozoru ve svých vyjádřeních. V kanceláři v přízemí na levé straně, jak vejdete z haly do místnosti, sedí u prvního stolu úředník ruské národnosti, který je konfidentem sovětského ministerstva vnitra. Také portýr našeho vyslanectví je Rus.“

„Jsem vám vděčen za toto upozornění,“ řekl jsem na to, „ale z chování samotného personálu vyslanectví jsem vytušil, že je něco shnilého ve státě dánském. Ostatně je mi například známo, že ještě za doby první republiky, kdy neblahé paměti Fierlinger vládl na zdejším vyslanectví, byl zde portýrem konfident NKVD pan Kambulov, který byl po zřízení československé vojenské jednotky v Buzuluku roku 1942 již nezakrytě NKVD přeložen k jednotce v hodnosti kapitána, aby nad ní vykonával dozor. Je možné, že se i v dnešním portýrovi rovněž tají budoucí enkávédistický kapitán, tak jak tomu bylo v případě Kambula.“ Pan Y. se nad touto poznámkou usmál a znovu mne upozornil, abych neopomněl navštívit zítřejšího dne československou vojenskou misi. Poté se se mou srdečně rozloučil.

Po svém návratu do haly jsem vyňal ze svého tlumoku zbytek chleba, který mi ostával ze včerejšího dne, abych jím zahnal hlad svírající mé vnitřnosti. Pojídal jsem chléb a sám sobě prohodil poznámku: „K tomu byl by dobrý kypjatok, ale kde jej vzít?“ Poznámka musela být pronesena hlasitěji, poněvadž Kojecký, sedící na schodišti, reagoval na ni takto: „Zde kypjatok nemají. Před chvílí jsem sešel dolů k portýrovi a prosil jej, aby mi dal kypjatok. Odmítl mne s tím, že prý nevaří čaj pro návštěvníky vyslanectví. Tak se již musíte vzdát přepychu napít se vřelé vody. Avšak místo kypjatoku bych vám mohl nabídnout kus slaniny. Chlebíček je znamenitá věc, ale chutná lépe s masem.“ S povděkem jsem přijal Kojeckého nabídku, ten vyňal ze svého batohu slaninu, odřízl z ní kus a podal mi jej. Pustil jsem se do jídla a oddával jsem se s rozkoší gastronomickému požitku, jaký jsem už mnoho let nepoznal. Rostoucí pocit sytosti mne činil spokojeným a šťastným, jen lítost se vkrádala do duše při pohledu na stále se zmenšující porci slaniny, připomínající mi konec tohoto vzácného požitku. Po ukončení tohoto oběda jsem pociťoval mocnější koloběh krve v žilách a příliv síly v tělo, vysušené dlouholetým chronickým hladem. Do duše se mi vkrádala nesmírná vděčnost k chudákovi, který se neváhal se mnou rozdělit o to málo, co sám měl. V duchu jsem přitom srovnával jeho jednání s jednáním panstva na vyslanectví, které nás oba nejen posílalo na noc do ulic, nýbrž neuznávalo ani za slušnost podat nám trochu vřelé vody, která je nic nestála. Jaká to tvrdá, sociálně bezohledná musí být generace, pomyslil jsem si, která vládne národu, když se její reprezentanti v zahraničí takto chovají k příslušníkům státu, kteří se k nim utíkají o pomoc!

Pohroužen do takových úvah, konal jsem přípravu k nastávajícímu nočnímu výletu po Moskvě. Vyňal jsem z pytle onuce, abych je vyměnil za ty, které jsem měl na nohou. Košili, špínou začernalou, jsem ovšem nemohl vyměnit, poněvadž jsem neměl jinou než tu, kterou jsem měl na těle. Spodky jsem neměl vůbec žádné. Má hlavní péče byla věnována obuvi, u níž jsem pevně přitáhl motouzy na odstávajících podrážkách. Tím jsem byl se svou přípravou na noční putování hotov. Tak jako tomu bylo předchozího dne, když se personál vyslanectví večer vzdálil z budovy, dostavil se do haly i tentokráte portýr se sdělením, že musíme opustit budovu. Bylo již po osmé hodině večerní, když jsem odcházel s Kojeckým a vykročil do matně osvětlené ulice Gercenovy.

„Kterým směrem se dáme?“ tázal se Kojecký.

„Navrhoval bych jít směrem k některé ze stanic podzemní dráhy,“ odvětil jsem, „bylo by pro nás nejlepší, vstoupit do metra a projíždět jím křížem krážem, tak jako jsem to dělal včerejší noci. Do dvou hodin v noci, kdy se provoz podzemní dráhy zastavuje, můžeme se takto zabaviti a zbytek noci již pak snáze přechodíme.“

Kojecký s návrhem souhlasil s podotknutím, že se musíme po cestě zastavit v některém kabaku (hospůdce), poněvadž má prý ukrutnou žízeň. Tak jsme šli. Po cestě Kojecký mi k mému dotazu, jak se dostal do Ruska, počal vyprávět o své životní dráze: „Než jsem odjel do Ruska, žil jsem na Slovensku. Měl jsem chalupu a při ní kus pole a chodil jsem na práci do města. Žilo se mi tehdy s rodinou docela dobře. V té době byl jsem členem komunistické organizace v naší dědině. Věřil jsem tehdy, že jedině komunistická myšlenka může dovést dělnictvo k osvobození a přilnul jsem k ní celou duší. V Sovětském svazu jsem spatřoval ztělesněny veškeré naděje dělnictva a veškerou kritiku, která se proti němu tehdy objevovala, jsem odmítal jako nízkou pomluvu. Jedním slovem jsem považoval Rusko, tak jak nás k tomu vychovávali partijní agitátoři, za svoji skutečnou vlast. Proto když se po roce 1925 organizovalo v Československu hospodářské družstvo, které mělo odjet do SSSR a tam pracovat, nerozmýšlel jsem se příliš a přihlásil se jako člen tohoto družstva. Družstvo tehdy organizoval pan Rudolf Mareček, který se stal předsedou družstva po jeho ustanovení. Družstvo se nazývalo „Interhelpo“, což znamená mezinárodní pomoc Rusku. Každý člen vstupující do družstva do něho musel vložit celý svůj majetek. Za takto utržené a do družstva vložené peníze byly v Československu nakoupeny vedle hospodářských strojů i stroje a zařízení pro textilní továrnu a koželužnu. Všechno toto zařízení pak bylo s členstvem vypraveno do Ruska. Bylo nás několik set a odváželi jsme do Ruska mnohamilionový majetek. Zabírali jsme celý dlouhý vlak. Tato výprava se udála dokonce za podpory československé vlády, takže o serióznosti podniku nikdo z nás nepochyboval. Vložili jsme do něho celý svůj majetek v domnění, že v Sovětském svazu budeme hospodařit, byť i kolektivně, přece jen na svém, a přitom budeme hospodářsky pomáhat Rusku. Nemohli jsme ovšem tušit, že nás toto Rusko obere o celý náš po generace nastřádaný majetek, a nakonec že nás zlikviduje.

Když jsme přišli do Ruska, přidělila sovětská vláda našemu družstvu rozsáhlé pozemky u města Frunze, na nichž jsme vedle obytných domů a hospodářských stavení postavili též textilní továrnu a koželužnu, pro které jsme z domova přivezli nakoupené stroje. A tak začala namáhavá, ale i úspěšná práce družstva. Poněvadž i po nákupu strojů a zařízení zbýval ještě značný kapitál, rozhodla správa družstva, aby byl tento kapitál uložen u sovětské státní banky. Tím však tato banka nabyla kontrolu nad hospodařením družstva, což se pro ně stalo osudným, jakmile se dostavil úspěch hospodaření. Neboť sovětská vláda nechtěla dovolit, aby v oblasti její moci vyrůstalo cizí a prosperující hospodářské těleso. Rozhodla se proto zmocnit se majetku vneseného cizinci, byť sem přišli jako komunisté. Za tím účelem dala vláda uvěznit vedoucího družstva pana Marečka a poté i ostatní funkcionáře družstva a dosadila do vedení podniku ruské činitele. Ale ani to jí nepostačovalo. U příležitosti čistek pořádaných v oblasti celého Ruska, byla pozavírána většina členstva družstva a zbývající část se rozutekla v obavě před zatčením. Někteří z nich se vrátili úplně ožebračení do Československa. Všichni bez rozdílu jsme však takto přišli o majetek vložený do družstva, jehož se zmocnili Sověti. Byla to vyložená loupež, jakou na nás sovětská vláda provedla, aniž by kdo, dokonce ani československá vláda, dobře informovaná o tomto lupičském aktu spáchaném na jejích občanech, hnula prstem pro vrácení byť jen části tohoto ukradeného majetku. Já se svojí ženou jsme byli mezi těmi, jimž se podařilo včas z Interhelpa utéci. Usadili jsme se na Urale, kde jsme obhospodařovali malý ovocný sad, jehož výnos nám přinášel skromné živobytí. Po smrti ženy jsem se oženil podruhé. Moje druhá žena je Ukrajinka, což je dnes také důvodem, proč jí sovětské úřady nechtějí dát povolení k odjezdu do Československa. Právě proto jsem přijel do Moskvy, abych u sovětských úřadů intervenoval o povolení jejího odjezdu se mnou. Přece nemohou být tak nemilosrdní, aby takto roztrhli rodinu.“

Kojecký ukončil své vyprávění, když jsme vešli do spleti tmavých ulic, abychom zde našli nějakou hospůdku. Záhy jsme jednu našli a vešli dovnitř. Malá, začouzená místnost zaplněná lidmi stojícími podél výčepního stolu, za nímž popíjeli čaj, vodku a pivo. Podle jejich kymácivých pohybů a zmatených řečí bylo patrné, že jsou opilí. Kojecký pro nás oba objednal pivo. Zatímco jsme popíjeli tuto tekutinu, až na barvu nijak nepřipomínající pivo, přistoupil k nám potácivým krokem jeden z přítomných a začal nám vykládat něco nesrozumitelného. Vyrozumíval jsem z přílivu jeho trhaných slov cosi jako revoluce a kontrarevoluce. Pronásledován představou, že jsem stíhán na každém kroku, vyzval jsem Kojeckého k odchodu z kabaku. Kojecký, jemuž pivo chutnalo, jen nerad vyhověl mé žádosti. Z kabaku jsme zamířili do metra, nasedli zde do nejbližšího vlaku a nechali se unášet od jednoho konce podzemní dráhy na druhý, na některé ze stanic jsme často přestupovali na vlak jedoucí v protisměru. Při jednom takovém přestupování se mi Kojecký ztratil. Byl pomalý, nestihl z vlaku za mnou vyjít a zůstal v něm. Tak jsem pozbyl společníka při svém nočním putování. Po druhé hodině noční, kdy provoz podzemní dráhy úplně ustal, byl jsem i já nucen vystoupit a strávit zbytek noci za nepohody putováním ulicemi ve stálých úzkostech před setkáním se s policií. Teprve časně zrána jsem se setkal s Kojeckým u budovy vyslanectví. Prohlásil, že podruhé už nebude prožívat takových útrap, jakých musel vytrpět této noci a že si najde nějaký byt na dobu svého přebývání v Moskvě. Kojecký se také skutečně dal ještě téhož dne do hledání bytu a našel si jej na konci Gercenovy ulice. Byt představoval malou podsklepní místnost, obývanou rodinou pronájemce, a Kojecký musel za nocleh na přeplněné zemi platit denně několik rublů. Sám jsem kvůli nedostatku peněž nemohl následovat jeho příklad, a tak mi nezbylo, než abych i následující noc opět bloudil moskevskými ulicemi.

Třetího dne mého moskevského pobytu nastala v mém postavení určitá změna. Toho dne, 14. prosince, jsem se dostavil na radu pana Y. na československou vojenskou misi, abych zde podle příslibu obdržel šatstvo z amerických zásob. Při příchodu na misi jsem byl uveden k plukovníkovi Mrázovi, který byl již o věci informován. Ten se na okamžik vzdálil, a prohlásil, že si musí předem vyžádat souhlas náčelníka mise. Krátce po jeho vzdálení vešel do místnosti náčelník mise brigádní generál Fousek, mající na rameni černou pásku (později jsem se dozvěděl, že mu nedávno zemřela žena). Generál Fousek prošel místností kolem mne, tvářil se, jako by mne ani neviděl a hned odešel odměřeným krokem z místnosti. Pravděpodobně se šel jen ze zvědavosti podívat na ubožáka, kterému měl povolit vydání šatstva. Zajisté mu byl můj případ znám a pohrdal mnou, otrhaným žebrákem, a tak mi neuštědřil ani pohled, ani jediné slovo. On, vysoce postavený generál, náčelník československé vojenské reprezentace u sovětského dvora, sám komunista, musel ve mně, který se kdysi vzepřel jeho komunistickým představeným Svobodovi a Fierlingerovi, spatřovat nezbytně i svého nepřítele. Nikterak mne to nepřekvapovalo v prostředí mise, kde na mne ze stěny shlížel portrét generála Svobody, který byl tehdy ministrem Národní obrany. Jen mne udivovalo, že se za tohoto stavu přece jen generál Fousek odhodlal vydat mi ošacení z amerických darů.

Po odchodu generála Fouska, když se stále ještě plukovník Mráz nevracel, odvážil jsem se vejít z dlouhé chvíle do vedlejší místnosti, jejíž dveře byly otevřeny. V ní seděl za stolem šikovatel, zabývající se nějakými písemnostmi. Podle odznaku byl legionářem a na prsou měl řadu stužek od vyznamenání. Chtěl jsem se u něho nějak uvést, řekl jsem mu, že i já jsem legionářem prvního a druhého odboje. Zpočátku nechtěl tomu asi věřit, neboť podezřívavě prohlásil: „To se tedy podíváme.“ S těmito slovy přistoupil k registratuře a jal se v ní hledat moji údajnou registraci. Konečně v ní našel lístek, který vyňal a začal z něho pročítat mé registrační záznamy. Končily dnem 5. prosince 1942, u kterého bylo poznamenáno, že jsem toho dne odešel z jednotky neznámo kam. Nebylo tam ani slovo o tom, že jsem byl tohoto dne služebně poslán tehdejším plukovníkem Svobodou k vojenské misi do Kujbyševa s dopisem, což bylo jen záminkou, abych mohl být při vystoupení z vlaku na kujbyševském nádraží čekající policií zatčen. Ani slovo o tom, že jsem toho dne rozhodnutím československé vlády v Londýně byl fakticky vydán do rukou Sovětů, jimi uvězněn a poslán za trest na dobu dalších pěti let do táborů nucené práce. O těchto informacích nebylo v rejstříku mise ani zmínky, ač mise o tom musela být do všech podrobností informována. Další osudy po mém zatčení a zavlečení do sovětských otrokáren již československou vojenskou správu nezajímaly, pro ni přestal existovat zájem o moji další existenci. Představoval jsem pro československou vojenskou správu, infikovanou ve svých špičkách komunismem, právě takové zaměnitelné číslo, jako představoval každý z nás v sovětských táborech.

Když šikovatel dočetl o mně registrovaný záznam, vzpomněl si náhle, že v roce 1946 a 1947 jeho rukou prošla nějaká korespondence, týkající se mé osoby. Na moji žádost se ochotně nabídl zjistit její obsah. Vyhledal z odeslané korespondence dvě kopie dopisů spolu s originálními dopisy, na něž bylo tehdy misí odpovídáno. K mému ohromnému překvapení i radosti byly to dva dopisy adresované mojí dcerkou Hanou misi. Ta se v prvním z nich dotazuje po mém osudu a prosí za zjištění mého pobytu. V druhém, napsaném po roce, opětuje svoji žádost.

Mise jí tehdy poslala na první dopis odpověď, že jsem byl do 5. prosince 1942 příslušníkem vojenské východní jednotky a v této době jsem od jednotky odešel. Misi prý není známo, kam jsem odešel a kde se zdržuji. Na druhý dopis mé Hanky jí mise stručně sdělila, že v odpověď na její dopis poukazuje na obsah svého prvního sdělení. Takto jsem se mohl na místě přesvědčit, jakým způsobem se starala československá mise o příslušníky svého vojska. Jen stěží jsem přitom mohl potlačit pobouření nad takovou bezohledností. Oč byli tito pánové mravnější, než jejich učitelé a faktičtí vůdci, stalinovští tyrani? A z rukou těchto „přátel“ měl jsem nyní přijímat milodar ve formě šatstva? Však oni mi jej nedávají ze svého, utěšoval jsem se, vydávají mi jen část darů, určených svobodnou Amerikou pro podobné chudáky, jako jsem já a tyto dary jsou jen svěřené misi k těmto účelům. A od občanů svobodné Ameriky přijmout takovouto výpomoc v mém bědném postavení, nemůže být pro mne nedůstojné. Nešťastná má Hanka! I ona musela vypít kalich hořkosti od těchto bezcitných lidí! Šest let živořila za protektorátu, aby po osvobození vlasti na její ponížený dotaz o osudech svého táty dostalo se jí od vysokého československého vojenského úřadu odpovědi, jež nebyla ničím jiným, než odkopnutím. Jak jí asi při tom muselo být hořko! Takový byl stav mnou pociťovaného roztrpčení, jejž zmírňovala jen radost nad tím, že tímto způsobem dostalo se mi první zprávy o tom, že mé dítě žije.

Mezitím se vrátil plukovník Mráz s náručí šatstva a vyzval mne, abych se šel převléci do jeho místnosti. Byl jsem překvapen množstvím i jakostí šatstva pro mne určeného. Bylo zde vše, čeho jsem potřeboval, aby se ze mne zevnějškem stal zcela jiný člověk: americké černé boty, ponožky, spodní prádlo, modrý oděv a zimní kabát skořicové barvy. Když jsem se do všeho převlékl a podíval do zrcadla, nepoznával jsem se. Moji radost z této přeměny musel pozorovat i plukovník Mráz, neboť se usmíval a tázal se mne, zda jsem od rána něco pojedl. Po mé záporné odpovědi mi řekl, abych posečkal, že dá pro mne z kuchyně přinést něco k snědku. Nato přinesla hospodyně mise několik obložených chlebů s mlékem, jež jsem s chutí hltavě pojedl. Při odchodu z mise se omlouval plukovník Mráz, že nemůže mi poskytnout nějaké peněžité podpory, poněvadž mise nemá žádných podpůrných fondů. Odpověděl jsem mu, že žádných peněz od nich nežádám, že jsem jim vděčen za to, že se mi postarali alespoň o oblečení.

Po svém návratu z mise na vyslanectví, kde se divili příznivé změně mého zevnějšku, způsobené americkým oděvem, byl jsem vyzván, abych se dostavil k prvnímu tajemníkovi vyslanectví panu Dr. Krnovi v záležitosti mnou žádané půjčky. Dr. Krno, mladý to muž, vyšší štíhlé postavy, vzbuzoval svým zevnějškem příznivý dojem. Podle předchozí mně sdělené informace byl Dr. Krno komunistou. Po vstupu do jeho kanceláře a po představení se jemu, dotázal se mne Dr. Krno bez dalšího na výši žádané zápůjčky. Jmenoval jsem mu obnos 600 rublů, s nímž jsem mínil vystačit do mého odjezdu z Ruska za předpokladu, že budu podle slibu vyslanectví repatriován v nejkratší době. Dr. Krno souhlasil s výší obnosu, prohlásil však, že tato zápůjčka musí být splacena po mém příjezdu do vlasti, a to v hodnotě, jakou rubl má v době vyplacení zápůjčky dne 14. prosince.

Po tomto sdělení jsem namítl Dr. Krnovi, že podle mé informace má dojiti již následujícího dne k devalvaci rublu. Proto byl bych názoru, podotkl jsem, aby zápůjčka byla se mnou uzavřena až následujícího dne, kdy snížení hodnoty rublu bude již známo. Kdyby však půjčka měla být uzavřena dnešního dne, bylo by spravedlivé, aby do mého prohlášení o splacení půjčky bylo pojato ustanovení, že půjčka mně poskytnutá má být splacena v hodnotě, jakou bude představovat rubl v den 15. prosince, to jest v den sovětské měnové reformy. Nato Dr. Krno kategoricky prohlásil, že půjčka musí být uzavřena dnešního dne, jinak mně nebude poskytnuta, a že musí být bezpodmínečně splacena ve valutě rublu, jaká existuje před měnovou reformou. Když jsem se jej tázal po příčině tohoto požadavku, prohlásil Dr. Krno, že v důsledku chystané sovětské měnové reformy československé vyslanectví stáhlo veškeré své peníze a že jen proto může mně zapůjčit žádaný obnos. Zítřejšího dne po provedení měnové reformy nemohlo by tak být již učiněno. „Ostatně nemusíte mít obav,“ prohlásil Dr. Krno „že budete zkrácen. Nikdo sice neví, do jaké míry bude snížena hodnota rublu, avšak toto snížení nebude zcela určitě značné. Ostatně jako advokát, až se vrátíte domů, budete mít tolik peněz, že zaplatíte půjčené vám peníze jednou rukou.“

Po tomto prohlášení jal se Dr. Krno sepisovati prohlášení o zápůjčce. Když mně je předložil k podpisu, tázal jsem se jej po jeho přečtení:

„Podle vašeho tvrzení nebude prý znehodnocení rublu příliš značným. Můžete mně to však zaručit?“

„To nemohu,“ odvětil Dr. Krno.

„A což když toto znehodnocení bude několikanásobné a já vám budu musit splatiti obnos v nepoměrně vyšší hodnotě?“

„To jest již vaše riziko,“ řekl Dr. Krno.

„Pak byste mne tu, chudáka, nekřesťansky odřeli, a to by se dojista příčilo sociálnímu poslání, které má mít naše reprezentace v zahraničí vůči příslušníku státu. Bylo by proto přece jen správnějším, aby splacení zápůjčky stalo se v hodnotě rublu, kterou tento bude mít zítřejšího dne, kdy sovětská měnová reforma bude již známa.“

„To prostě není možné,“ prohlásil Dr. Krno s jistým podrážděním v hlase, „buď přijmete tuto podmínku, nebo půjčka vám vůbec nebude poskytnuta.“

„Pane tajemníku, vidím, že budu nucen tuto vámi kladenou podmínku přijmout. Musím ji přijmout, poněvadž bych jinak musel zde hladem zahynout. Dáváte mi nůž na hrdlo. Musím však připomenout, že takovouto podmínku mohl by klást jen lichvář.“

„Nerozčilujte se, prosím,“ vykřikl na mne Dr. Krno, „jinak zápůjčku vůbec anuluji!“

„To by šlo asi stěží, když jste mi dali již zálohu na zápůjčku v částce 60 rublů. Avšak přesto, jak vidím, musím přijmouti vaše podmínky ve znění, jež předkládáte.“

Nato jsem předloženou mi listinu podepsal. Dr. Krno zdál se být mým prohlášením konsternován a po delší pomlčce prohlásil:

„Vaše obavy jsou zbytečné. Uvidíte zítra, že jsem vám říkal pravdu o měnové reformě.“ Po těchto slovech dal mně vyplatit 540 rublů.

Nazítří, kdy měnová reforma vešla již ve známost, ukázalo se, že tvrzení Dr. Krno o nepatrném jen snížení hodnoty rublu bylo zcela nesprávné. Neboť hodnota rublu byla snížena o celých tisíc procent, takže deset starých rublů mohlo být vyměněno za jeden nový rubl. Představoval tudíž zapůjčený mně obnos 540 rublů pouze 54 nových rublů, za které mně bylo možno koupiti necelých 18 kilogramů černého chleba. Bylo mně hořko a stydno za státní orgán, jakým bylo československé vyslanectví, které takovýmto způsobem dřelo kůži z těla svých příslušníků. Musil jsem však mlčet, poněvadž má repatriace nadále závisela na tomto orgánu. A tento orgán, který uzavřel se mnou tak lichvářský obchod, mlčel též. Umiňoval jsem si však, že po svém návratu do vlasti nebudu mlčet o tomto těžko kvalifikovatelném jednání a nesjednám-li nápravu u nadřízených orgánů, učiním je předmětem zájmu celé československé veřejnosti.

Hned po vyplacení půjčky dne 14. prosince odebral jsem se do moskevských ulic, abych za půjčené peníze nakoupil ještě za starou měnu nějaké potraviny. Jaké však bylo mé překvapení, když procházeje ulicemi nacházel jsem veškeré obchody uzavřeny a na jejich dveřích upevněny tabulky, že obchod jest uzavřen za příčinou provádění inventury a opět se otvírá následujícího dne. Toto opatření, jak mně bylo vysvětleno, bylo učiněno v den před vyhlášením měnové reformy jen z toho důvodu, poněvadž stávala obava, že moskevské obyvatelstvo bylo by bývalo bez tohoto opatření skoupilo za starou měnu veškeré zboží těchto obchodů. Dokonce se neobchodovalo toho dne ani na bazaru (na černém trhu). A tak dne 14. prosince nedostalo se v Moskvě koupit ani gramu potravin nebo manufakturního zboží a tím i těch několik set rublů, půjčených mi vyslanectvím, nedalo se toho dne vůbec použít. S penězi v kapse vracel jsem se na vyslanectví, kde jsem se setkal s Kojeckým. Právě se zabýval ukládáním věcí do svého batohu. Sdělil mi, že se mu podařilo najít si byt a že nemusí již se mnou v noci chodit po ulicích. Když jsem Kojeckému vyprávěl, jak smutně jsem pořídil s nákupem věcí ve městě, projevil se mnou slitování tím, že mne opět obdařil kusem své slaniny i chlebem, abych prý nehladověl. Kojecký mi také sdělil, jak pochodil při své dnešní intervenci u sovětských úřadů v záležitosti povolení odjezdu jeho ženě. Rozplakal prý se před byrokratem komisariátu, aby tohoto oblomil k vyhovění žádosti, tento však ho prostě z kanceláře vyhodil. Zítra prý půjde opětně k úřadu a znovu se o to pokusí. Bude-li to ovšem bezvýsledné, musí odjet sám do Československa, poněvadž nemůže zde utratit těch pár grošů, které mu ještě zbývají. Zároveň Kojecký se mně nabídl, že by byl ochoten po přibytí do Československa vyřídit nějaký vzkaz mým přátelům, případně těmto doručit ode mne dopisy. Byl jsem rád této nabídce a do večera jsem se zabýval psaním dopisu svému dobrému příteli do Prahy, jemuž jej Kojecký měl doručit. V dopise jsem vylíčil své těžké postavení a žádal svého přítele, aby se v Praze pokusil o intervenci na příslušných místech za účelem povolení a urychlení mé repatriace. Ve spojitosti s tím jsem jej žádal, aby navštívil mé známé, jmenovitě z kruhů legionářských a požádal tyto rovněž o intervenci. Napsal jsem těmto sice hned po svém příchodu na vyslanectví zvláštní dopisy, jež podle příslibu úředníka vyslanectví měly býti ještě téhož dne poslány do Prahy diplomatickým kurýrem. Ale po nabytých zkušenostech přestal jsem již věřit slibům vyslaneckých úředníků a také již nevěřil, že by dopisy vyslanectvím ode mne převzaté byly skutečně odeslány. Po svém návratu do Prahy jsem též zjistil, že nikdo z adresátů mé první dopisy vůbec neobdržel.

Proto nabídka Kojeckého o převzetí mého dopisu do Prahy a jeho doručení ukázala se být svrchovaně důležitou a bez něj, jak jsem později mohl zjistit, stěží bych se býval dostal z Ruska. Neboť pouze na základě tohoto dopisu podnikl můj přítel v Praze všechny možné kroky k mé záchraně. Navštívil všechny v dopise mnou označené osoby, o nichž jsem se mohl domnívati, že by mohli v mé věci nějak pomoci, ale téměř všichni odmítli něco v mé záležitosti podniknout. Byl mezi těmito i můj přítel z legií Jožka David, který tehdy byl předsedou Národního shromáždění a jehož vlivné zakročení obzvláště jsem očekával. David však vůči mému příteli prohlásil, že sice velice lituje mého osudu, ale nemůže se pro mne nikterak exponovat, prý pro zainteresovanost Sovětů na mé věci. Můj přítel navštívil i generála Heliodora Píku, který slíbil intervenovat a sám se nabídl, že zprostředkuje zaslání zásilky pro mne do Moskvy prostřednictvím vojenského kurýra. Naposled můj přítel navštívil v této věci poslance Vojtu Beneše. Týž přislíbil svoji pomoc, spojil se telefonicky v přítomnosti mého přítele s Janem Masarykem, žádaje tohoto o pomoc v mé repatriační věci. Vojta Beneš poslal pak mého přítele k Masarykovi do Černínského paláce, kdež byl tento Masarykem přijat a jím přislíbeno povolení a urychlení repatriace. Slibu svému Masaryk dostál. A tak jen dík tomuto zakročení, zprostředkovanému Vojtou Benešem, mohu vděčit za to, že jsem se vůbec mohl vrátit domů ze Sovětského svazu. Avšak bez doručení dopisu Kojeckým mému pražskému příteli, nebyla by se bývala tato intervence vůbec mohla uskutečniti. Proto Kojecký se stal mým skutečným zachráncem a jemu musím v první řadě vděčit, že jsem se z Ruska vůbec dostal.

Kojecký hned následujícího dne po převzetí mého dopisu odjel do Československa, když se definitivně přesvědčil, že sovětské úřady nepovolí odjezd jeho ženě.

Toho dne, kdy jsem se s Kojeckým před jeho odjezdem srdečně rozloučil, byl jsem na noc znovu vyhnán do ulic.

Leč tentokráte bylo moje přenocování na ulici poněkud ulehčeno tím, že jsem byl do sychravé noci vyzbrojen novým šatstvem a obuví a že jsem se již nemusel tolik obávat, že svým zevnějškem mohu vzbudit pozornost sovětské policie. Tak jsem bez rušivých příhod mohl prožít i čtvrtou noc putováním po ulicích Moskvy, z nichž jsem se pokaždé k ránu vracel do budovy vyslanectví, abych si zde někde v koutě haly zdříml. Má denní strava byla složena pouze z chleba, který bylo možné po 15. prosinci volně koupit za obnos 3 rubly 20 kopejek za jeden kilogram. Na zakoupení uzeniny (prodávané tehdy za 7 rublů za libru), nebo na koupi cukru (15 rublů za kilogram) nebylo ani pomyšlení, poněvadž jinak bych byl býval za několik málo dní zkonzumoval celý obnos zapůjčený vyslanectvím.

Dne 16. prosince uplynuly právě čtyři dny, po nichž se podle příslibu pana X. měly ukončiti mé útrapy a kdy se mělo intervenovat na sovětském ministerstvu repatriací za konečné vyřízení mé repatriace. Proto jsem zastavil téhož dne zrána pana X., když vstupoval do své úřadovny, a tázal se ho, co nyní po uplynutí těchto čtyř dnů mám podniknout. Dostalo se mi od něho odpovědi v tom smyslu, že se mám dnešního dne odebrat do sovětského ministerstva repatriací a sám intervenovat u příslušného referenta za urychlené vyřízení žádosti, podané prý na toto ministerstvo již před čtyřmi dny. Udiven tímto naznačeným postupem, řekl jsem panu X.: „Dosud jsem se domníval, že vyslanectví samo bude intervenovat za urychlení žádosti.“

„To jste byl na omylu,“ odpovídal mi pan X. „ve věcech repatriačních zachováváme od počátku takový postup, že posíláme sami žádost na povolení repatriace na ministerstvo, ale každý repatriant musí sám intervenovat u ministerstva za vyřízení žádosti. Vyslanectví samo nikdy s tímto ministerstvem ve věcech repatriačních přímo nejednalo. Měl byste nám být vděčen za to, že jsme žádost za vaši repatriaci zaslali ministerstvu repatriací hned prvního dne vašeho příchodu do Moskvy, přirozeně za předpokladu, že z Prahy nebude proti ní námitek. Z Prahy ovšem nedošel do dnešního dne souhlas s vaší repatriací, což na vyřízení žádosti sovětským ministerstvem nemá vliv. Neboť toto ministerstvo dává jen souhlas, abyste byl před přijetím rozhodnutí z Prahy zařazen do repatriačního tábora.“

„Jak ale mohu s ministerstvem repatriací jednat, když od vás nemám žádný doklad o své totožnosti?“ tázal jsem se pana X., který odvětil toto:

„Na ministerstvu leží žádost vyslanectví, a ta vás legitimuje k intervenci. Ostatně máte také průkaz z pracovního tábora o vašem propuštění na svobodu, a ten je dostatečnou legitimací.“

„Ale na základě tohoto průkazu mne mohou na ministerstvu dát ihned zatknout,“ namítl jsem panu X.

„To jsou zbytečné obavy,“ utěšoval mne pan X. a dal mi údajnou adresu ministerstva repatriací, kam jsem se měl podle jeho návodu ihned odebrat a intervenovat zde. Proto jsem se hned po této rozmluvě vydal na uvedenou adresu. Na udaném mně místě jsem našel rozměrnou budovu bez jakéhokoliv nápisu. Vstoupil jsem do budovy a ocitl jsem se v rozlehlém vestibulu, v němž procházel vojín s puškou na rameni od jedné stěny ke druhé. Když se obrátil tak, že jsem mu mohl vidět do tváře, poznal jsem v něm podle žluté pleti a šikmých očí příslušníka mongolské rasy. Na můj dotaz, zda je toto budova ministerstva repatriací, vojín se několik kroků přede mnou zastavil, změřil si mne od paty k hlavě a zahřměl: „Odejdi, zde není žádného ministerstva repatriací!“

„Byl jsem sem poslán československým vyslanectvím a dali mi tuto adresu,“ dovolil jsem si namítnout vojínovi.

„Zde není žádného takového ministerstva. Zde je ministerstvo vojenství. Okamžitě se vzdal!“ křičel na mne vojín, strhnul pušku z ramene a namířil ji proti mně.

Znal jsem z vlastní zkušenosti surovost sovětských stráží, a tak jsem uznal za nejlepší východisko, nevyčkávat úderu ne-li výstřelu vojínovy pušky, a rychle jsem zmizel za dveřmi střeženého centrálního vojenského úřadu. Ocitnul jsem se na ulici, uvažoval jsem, co dělat, abych našel repatriační úřad. Nemohl jsem si ani ve snu připustit, že by mi pan X. dal falešnou adresu, a připouštěl jsem pouze, že se možná mýlil v čísle budovy. Usoudil jsem tedy, že se ministerstvo repatriací nemůže nalézat jinde než v této ulici a rozhodl se jej hledat dům od domu. Prošel jsem proto ulicí od jednoho konce do druhého, a to po obou stranách, vešel jsem do každého domu a dotazoval jsem se v něm, není-li v něm umístěno hledané ministerstvo. Všude se mi dostávalo záporné odpovědi. Při tomto hledání jsem vešel do jednoho domu, v němž bylo umístěno oddělení sovětské Akademie věd. Její sekretář mi na dotaz sdělil, že v celé ulici ani její blízkosti se hledané ministerstvo nenalézá a dodal, že si ze mne někdo ztropil šašky, tvrdí-li opak. Po tomto sdělení jsem přestal pátrat po záhadném ministerstvu a dal se autobusem zavést k vyslanectví. Zde jsem se hned obrátil na pana X. a sdělil mu, že mne poslal na falešnou adresu. Pan X. se při těchto mých slovech v tváři začervenal a prohlásil: „Abych vám řekl pravdu, nevím sám a také nikdo z vyslanectví nezná skutečnou adresu ministerstva repatriací. My totiž posíláme veškeru korespondenci určenou pro toto ministerstvo na adresu, kterou jsem též vám dal. Víme jen, že je to podatelna ministerstva vojenství, která je společná i pro ministerstvo repatriací. Domníval jsem se, že vám tam sdělí správnou adresu tohoto ministerstva. My ji neznáme, poněvadž s ním nikdy přímo nejednáme.“

„Jak jsem ale mohl dostat na ministerstvu vojenství tuto adresu, když mne místo zodpovězení mého dotazu odtud přímo vyhodili?“

„Nic si z toho nedělejte, zde v SSSR musíte již ledacos překousnout. Pokusíme se vám telefonicky zjistit správnou adresu.“

Poté pan X. odešel do jedné z kanceláří v přízemí a zaslechl jsem, jak požádal jednoho z úředníků o nalezení adresy ministerstva repatriací. Telefonováno bylo za tím účelem na různá místa, ale nikde nebylo možné zjistit adresu tohoto ministerstva. Konečně po hodinovém telefonování ke mně přišel jeden úředník a řekl mi vítězoslavně: „Stálo to notnou námahu, ale přece jen se nám nakonec podařilo zjistiti adresu ministerstva. Zde ji máte.“ S těmito slovy podával mi na útržku papíru napsanou adresu ministerstva repatriací. Podle toho se nacházelo se na ulici zvané „Nikitinský pereulok“. Po tomto zjištění jsem se dal opět na cestu. Dosáhl jsem označené ulice a dostal jsem se při hledání k budově označené štítkem: Rumunské vyslanectví. Před budovou stál na stráži milicionář, k němuž jsem přistoupil a žádal jej o informaci, kde se v ulici nalézá hledané ministerstvo. Milicionář mne ochotně poučil, že se ministerstvo nalézá jen několik kroků odtud a že je třeba se před vstupem do budovy nejdříve ohlásit na strážnici, nacházející se v zahradě přiléhající k budově. Zde teprve mohu prý obdržet povolení ke vstupu do ministerstva.

Vešel jsem proto podle tohoto návodu do označené zahrady, na jejíž zadní straně se nalézala přízemní budova sloužící za strážnici. Vešel jsem do budovy. Hned při vchodu do ní se nacházela malá místnost, rozdělená dřevěnou přepážkou, v níž byly podél stěn rozestavěny lavice pro návštěvníky. Za přepážkou u stolu seděli dva enkávédističtí poddůstojníci, typičtí svými červenými výložkami. Za touto první místností se nalézala další místnost, jejímiž otevřenými dveřmi jsem zahlédl sedět u stolu několik enkávédistických vojáků. Přistoupil jsem k přepážce a sdělil jsem úřadujícímu šikovateli příčinu svého příchodu. Šikovatel mne nejprve vyzval k předložení mého pasportu, avšak po mém sdělení, že jsem zanechal pasport na československém vyslanectví a že jsem legitimován vlastně již žádostí na ministerstvo repatriací, spokojil se šikovatel s tímto sdělením a spojil se telefonicky s referentem pro československé repatriační záležitosti. Poté, co skončil svůj telefonický rozhovor, vyzval mne, abych se posadil, neboť referent sám prý se za chvíli ke mně dostaví na strážnici. Tato chvíle trvala ovšem plné dvě hodiny.

Mezitím přicházeli na strážnici jiní lidé a ucházeli se o vpuštění do ministerstva. Přišli též společně tři muži a posadili se vedle mne na lavici. Z jejich rozhovoru jsem uznal, že jde o sovětské důstojníky, kteří do nedávné doby pracovali v Německu jako repatriační důstojníci. Jeden z nich byl majorem, jehož působištěm byl Frankfurt nad Mohanem, druzí dva byli hodností kapitáni a působili ve Stuttgartu. Byli v civilním oděvu, jejich elegantní šat byl nesporně evropské značky. Z rozhovoru jsem pochopil, že se všichni tři zcela náhodně setkali před budovou ministerstva a že sem přicházeli, aby od svého nadřízeného úřadu přijali své další určení. Bavili se mezi sebou o svých zážitcích v Německu. Byli s tamním pobytem velmi spokojeni, jak vyplývalo z následujícího líčení jednoho z kapitánů, který vyprávěl toto: „To byl život v Německu! Němky div člověka neroztrhaly, každou noc jsi měl jinou. Tak se nám v životě již nikdy nepovede.“

„Co Němky,“ prohodil k tomu major, „z nich každá půjde s tebou za krabičku amerických cigaret. Mně se líbilo v Německu z jiných důvodů. Dýchalo se mi tam volněji než u nás, nebyl jsi tam vystaven ustavičnému dozoru a přicházel jsi do styku se západním světem bez obav, že tě zítra nějaký ten náš politruk udá. Ti američtí důstojníci jsou přece jiní lidé, nežli jsme my. Jsou nadprůměrně inteligentní a chovali se k nám kamarádsky a žoviálně. Ve styku s nimi jsme se cítili povzneseni, přestože z vyšších míst nás stále varovali před důvěrnějším stykem s nimi. Kdyby mi tak byla nabídnuta volba, zůstal bych v Německu.“ Rozjímání těchto sovětských důstojníků bylo přerušeno zavoláním šikovatelovým za přepážkou, aby se důstojníci odebrali do ministerstva, kde jsou očekáváni. Důstojníci se nato vzdálili z místnosti. Jejich rozhovor poučil mne o tom, jak po skončení války působilo nakažlivě evropské prostředí na sovětské důstojníky, zejména jak na ně musel zapůsobit svobodný život a duch Západu. Jeho vliv na masu prostých vojáků jsem poznal již v pracovních táborech, v nichž bylo po roce 1945 uvězněno tisíce a tisíce sovětských vojáků, kteří přišli na svém vítězném pochodu do styku se Západem. Ti z nich, se kterými jsem se v táboře setkal, byli bez výjimky nadšeni způsobem života na Západě, mnohým z nich se stala kritika sovětských poměrů ve srovnání s poměry západoevropskými příčinou jejich uvěznění.

Po odchodu oněch tří důstojníků jsem ještě dlouho seděl, než jsem se dočkal příchodu očekávaného referenta. Byl jím sovětský major, mající na starosti veškeré repatriační záležitosti týkající se Československa. Přistoupil ke mně a tázal se mne po příčině mé návštěvy. Po představení jsem mu sdělil, že jsem k němu poslán československým vyslanectvím, abych ho požádal o urychlené vyřízení žádosti vyslanectví za moji repatriaci. Major na mne po tomto sdělení vytřeštil zrak a se zřejmou nevolí prohlásil: „Řekněte těm pánům na vyslanectví, kteří vás k nám poslali, aby napříště, až k nám opět někoho pošlou, poslali předtím, a to včas, příslušnou žádost. Bez jejího podání nelze přece žádnou repatriaci vyřizovat.“

Tímto majorovým prohlášením jsem byl tak ohromen, že jsem jen stěží vykoktal: „To přece není možné! Vždyť mne na vyslanectví několikrát ujistili, že žádost za moji repatriaci byla podána vyslanectvím již 12. prosince.“

„Vraťte se na vyslanectví,“ prohlásil major, „a řekněte tomu pánu, který vám tohle říkal, že vám lhal. Neboť do dnešního dne nedošla nám od vašeho vyslanectví ani řádka ve věci vaší repatriace.“

Byl to strašný úder, jakým mne zasáhla tato slova. Ač jsem si nezastíral, jak macešsky se ke mně vyslanectví chová, přesto jsem doposud věřil, že podniklo určité kroky k urychlení mé repatriace, o nichž mne opětovně ujišťovalo. A nyní mne sovětský major musel přesvědčit o pravém opaku! Nelze se proto divit, že ve mně v tomto okamžiku vznikaly pochybnosti o tom, zda mne naše vyslanectví nenechávalo záměrně potulovat se po nocích moskevskými ulicemi, abych tím spíše se mohl dostat do rukou sovětské policie a takto se mne zbavilo jako nepohodlného žadatele. Ba dokonce vzrůstalo ve mně podezření, zda československé vyslanectví v Moskvě nepracuje přímo k tomu, abych byl vrácen do sovětských táborů nucených prací, a že tak činí způsobem tak zahaleným, při němž nelze jeho účast prokázat. Napadla mne při tom tato myšlenka: Což dnes nejsou páni: Fierlinger, Svoboda, Gottwald, Slánský a všechny tyto loutky stalinovského ražení, jejichž úsilím jsem byl vyvržen ze svazku druhého odboje a vržen do žaláře, základními pilíři československé vlády? A mohou míti tyto veličiny zájem na tom, aby jejich oběť po svém návratu do vlasti odhalila jejich zločiny a černé záměry, které chovali k republice ještě v době boje proti nacismu? Na tyto otázky, vznikající v mysli, musel jsem si odpovědět pochopitelně kladným způsobem, a tímto zodpovězením objevilo se mi jednání československého vyslanectví ve zcela novém světle.

Pohroužen v takovéto černé myšlenky, vracel jsem se v pozdní večerní hodině na vyslanectví, kde se ještě úřadovalo. Tentokrát jsem si umiňoval, že půjdu přímo k panu X. do jeho úřadovny a že s ním již nebudu jednat na chodbách jako doposud. Avšak náhoda tomu chtěla, že právě při mém vystupování po schodišti, vedoucím k úřadovně v prvním poschodí, potkal jsem v jeho střední části pana X., sestupujícího právě do přízemí. „Nu, jak jste pořídil na ministerstvu?“ volal na mne pan X. „Jak jsem mohl něco pořídit, když jste do dnešního dne ještě neposlali na ministerstvo žádost o moji repatriaci?“

„Jak to neposlali?“ divil se pan X.

„Sovětský major, k němuž jste mne poslali, prohlásil, že dosud od vás nedošla na ministerstvo žádná žádost o moji repatriaci. Major mně výslovně uložil, abych vám od něho vyřídil, že napříště, pošlete-li někoho k němu intervenovat, abyste předtím poslali příslušnou žádost ministerstvu.“

„To není prostě možné. Sám jsem připiš na ministerstvo posílal. Přesvědčím vás, že dopis byl již v den vašeho příchodu expedován,“ hájil se pan X.

„Mně můžete říkat, co chcete,“ řekl jsem na to, „ale já vám již nevěřím, poněvadž jsem se dnes přesvědčil o opaku. Ostatně jednáte se mnou hned od mého příchodu jako s pouliční děvkou!“ Poslední slova jsem již přímo vykřikoval, ztratil jsem dosavadní duševní rovnováhu. „Po čtyři dny mne stále ujišťujete, že žádost je podána, vyháníte mne každé noci na ulici, neposkytnete mi nejen přístřeší, ale nepodáte ani kousku chleba, a přitom stále jen opakujete: trp, zkoušej, vydrž – ve čtyřech dnech skončí se tvé utrpení! A dnes na konci této dané lhůty musím se přesvědčit, že všechna ta vaše předchozí ujišťování byla klamem. Vás ještě ani nenapadlo, abyste se alespoň spojili s ministerstvem repatriací a tím mé utrpení zkrátili! Dnes jsem se musel z úst zástupce tohoto ministerstva dozvědět, že jste lhali, když jste mne přesvědčovali o opaku. Musí ve mně proto nezbytně vzniknout dojem, že se vám o moji repatriaci ani vážně nejedná. Dnes v noci mne opět jako děvku zaženete na ulici. Po tom všem nemohu od vás nic jiného očekávat.“

Tato slova jsem vychrlil přímo na překvapeného pana X., který se zajisté nenadál takové „drzosti“ od nedávného ještě otroka sovětských pracovních táborů. Neměla povahu normální řeči, nýbrž byla křikem rozléhajícím se po chodbách budovy, jak bylo patrno z toho, že ve dveřích kanceláří v přízemí objevilo se několik úředníků a naslouchalo. Mé tehdejší jednání mohlo být jen výsledkem živelného rozhořčení rozpoutaného v mé duši, projevem vzpoury otroka, jenž po tolika letech utrpení právem očekával od zástupců svého národa pomoc, zatímco ti po něm šlapali oběma nohama.

Ke konci své řeči postřehl jsem na chodbě prvního poschodí muže vyšší postavy, holohlavého, který k nám rychle sestupoval ze schodiště, zastavil se u nás a obrátil se na pana X. s otázkou:

„Co se tady děje?“

„Pane ministře,“ odpovídal mu pan X., „zde jde o nedorozumění. Zde je repatriant, jehož žádost jsem osobně poslal před čtyřmi dny na ministerstvo repatriací, a on tvrdí, že prý mu tam dnes sdělili, že ještě naše žádost nedošla. Pravděpodobně uvázla někde v ministerstvu a nedostala se ještě na stůl referenta.“

Dovtípil jsem se hned, že oslovený jako ministr nemůže být nikdo jiný, než zástupce velvyslance pan K. Byl jsem vděčen náhodě, jež mi toho pána přivedla do cesty, když jsem byl dříve odmítán dostat se k němu s žádostí. „Pane ministře,“ těmito slovy jsem se obrátil k panu K. „vysvětlení tohoto pána se nezakládá na pravdě. Neboť žádost nebyla do dnešního dne poslána a nemohla proto dojít na ministerstvo. Celé čtyři dny od mého příchodu do Moskvy musel jsem se potloukat v noci po ulicích a trpěl jsem takto v naději, že tato zkouška podle slibu daného mi panem X. potrvá jen do dnešního dne. Každodenně byl jsem ujišťován, že žádost vyslanectví o moji repatriaci byla podána a utěšován, abych se snažil přečkat těch několik málo dní, zbývajících do vyřízení žádosti sovětskými úřady. Zatím však dnešního dne při své intervenci na ministerstvu repatriací, kam jsem byl vámi poslán, musel jsem zjistit, že tam vámi vůbec žádná žádost nebyla poslána.“

„Co to povídáte?“ osopil se na mne pan K., zřejmě pohněvaný mojí stížností. „Když zde pan X. prohlašuje, že žádost byla poslána již před čtyřmi dny, pak je to pravda. Rozumíte?“

„I když to budete stále opakovat, tak se to pravdou nestane.“ opáčil jsem panu K., který na to řekl:

„Ostatně nevěříte-li, mohu vás snadno přesvědčit. Půjdete se mnou do expedice korespondence a tam se přesvědčíte, že žádost byla poslána před čtyřmi dny.“

„Velmi rád,“ odpověděl jsem a následoval pana K. do dotyčného oddělení. Zde pan K. dal sobě zavolat vedoucího expedice a požádal ho o zjištění, kdy žádost v mé věci byla odeslána na ministerstvo repatriací. Vedoucí jal se hledat v záznamech, ale hledal marně. Nenašel záznam o odeslání této žádosti.

„Ukažte mi poetu určenou k odeslání!“ velel s kyselým obličejem pan K.

Vedoucí oddělení přinesl nato přihrádku s korespondencí určenou k odeslání. Pan K. se probíral těmito písemnostmi, až došel na dno přihrádky, kde se nacházel poslední akt, který pan K. vzal do rukou a jal se ho pročítat. Hleděl jsem na něho a pozoroval, jak při čtení rudne v obličeji. Konečně prohodil:

„Tady to máte! Věc, která byla napsána již 12. prosince, nebyla do dnešního dne ještě odeslána. Máte tu ale pěkný pořádek!“ S těmito slovy se obrátil na vedle stojícího vedoucího oddělení a pokračoval: „Svědčí to o naprosté administrativní nezpůsobilosti. Měl jste úplnou pravdu,“ obrátil se nyní ke mně pan K., „žádost nebyla dosud poslána z důvodu administrativního nepořádku, ač byla včas vyhotovena. Musíte nám již prominout tuto chybu, akt bude ihned odeslán.“

„Ale pane ministře,“ pravil jsem při odchodu z místnosti, následuje pana K., „po tom, co se stalo, budu muset čekat další čtyři dny, nežli budu moci urgovat vyřízení žádosti. Mám se do této doby tak jako dosud potloukat po další čtyři noci moskevskými ulicemi? Prohlašuji vám, že se odtud z vyslanectví již nehnu, dokud se moje žádost nevyřídí. Nemám žádného přístřeší a zůstanu zde na noc. Můžete tomu zabránit jen, když pošlete pro policii a dáte mne odtud vyvést.“

„Nemějte obav, nějak to zařídíme,“ ujišťoval mne pan K., odcházeje po schodech do prvního poschodí do své kanceláře. Za chvíli dostavil se ke mně pan X., omlouval se pro neodeslání dopisu a sdělil mi, že bylo rozhodnuto, abych do odjezdu z Moskvy pobýval v suterénu vyslanectví. Nato mně domovník přidělil v suterénu k obývání koupelnu, v níž na podlaze umístil slamník, na němž jsem měl přespávat. Byl jsem nevýslovně šťasten tímto opatřením. Poprvé po čtyřech nocích, probdělých na moskevských ulicích, mohl jsem složit hlavu sice v primitivním obydlí, jaké právě představovala koupelna, nicméně s hřejivým pocitem, že mohu pokojně zamhouřit oči, aniž bych musel tonout ve stálých obavách, že mne na ulici sebere sovětská policie.

Útulek na československém vyslanectví v Moskvě

Ve svém novém příbytku, v koupelně československého vyslanectví cítil jsem se jakoby znovuzrozen. Nyní jsem měl konečně jakýs takýs útulek a nebyl jsem jako dříve štván jako psanec z místa na místo v neustálé nejistotě a strachu před ramenem sovětské „spravedlnosti“. Nikterak mně při tom nevadilo, že mojí jedinou potravou byl chléb a studená voda, vytékající z vodovodu nad vanou koupelny. Pro mne zůstávalo hlavním, že jsem se mohl dosyta vyspat a že jsem se mohl během dne zabavit čtením. Obdržel jsem totiž hromadu starých novin došlých z Československa, které mi pan Y. podle svého slibu přinesl, abych se informoval o situaci v Československu. Při této příležitosti mne pan Y. ujistil, že z těchto novin budu se moci sám přesvědčiti o tom, že politická situace ve vlasti není beznadějnou, ba naopak velmi příznivou, pokud se týká probuzení československé veřejnosti z dřívějšího nadšení pro Sověty a kolaboraci s komunisty. Pravil mi, že z těchto novin mohu vyčíst, jak dnes doma občanské strany zahajují již ostrý boj proti komunistům. A tak se zájmem o tento nový duch, rodící se v Československu, dal jsem se do pročítání zapůjčených novin.

Dostala se mi při tom do rukou čísla českých deníků z různých dob po převratu, a sice „Národního osvobození“, „Českého slova“ a „Lidové demokracie“. Některé z těchto novin byly ještě z roku 1946, jiné z počátku roku 1947, a dokonce i z října a listopadu toho roku. Ze starších čísel zmíněných deníků mohl jsem vyčíst, že komunisté ve vládě mají všechna klíčová ministerstva a že národní fronta, vytvořená všemi politickými stranami, je vlastně pod vedením komunistů. Mohl jsem z těchto novin konstatovat bolestný fakt, že Fierlinger, zaprodal se již v roce 1942 společně s generálem Svobodou komunistům, vede nyní sociálně demokratickou stranu a že s ní představují komunisté absolutní většinu československého parlamentu. Dovídal jsem se takto poprvé od mého vyjití z pracovních táborů o skutečné povaze politické situace Československa a divil jsem se v duchu tomu, jak za tohoto stavu mohl ještě pan Y. doufat v podstatnou změnu našich politických poměrů. Nebyly mu zajisté známy podvratné metody komunismu, který svými buňkami usiluje infiltrovat nejen sociální demokraty, nýbrž i české socialisty a lidovce se slovenskými demokraty. Jsou-li v těchto stranách, tak jsem uvažoval, i zásadní odpůrci komunismu, bude se vší pravděpodobností jejich boj paralyzován jejich vlastními straníky, které se komunistům podařilo získat pro sebe svými infiltračními metodami. Takové tehdy bylo mé rozjímání při čtení celé řady článků a úvodníků z nekomunistických novin. V některých z těchto článků prosakovala přímo tendence co nejužší spolupráce s komunisty. Byly v nich přímo apely na příslušníky nekomunistických politických stran, aby se nebáli spolupráce s komunisty. Prý jsou to naší lidé, oddaní revoluci a prospěchu národa a mají prý právo vést národ k jeho lepší budoucnosti. Všechny tyto časopisy bez výjimky se rozplývaly obdivem a nadšením pro SSSR. Při pročítání takovýchto panegyrických a nekritických statí byl jsem přímo konsternován. Vždyť jsem znal až příliš dobře Sovětský svaz, a to právě zejména z rozhovorů s ruskými lidmi za svého dlouholetého pobytu v táborech nucených prací, do nichž byla zahnána právě ta nejlepší část ruského národa. Na základě takovéhoto poznání pravé podstaty Sovětského svazu mohl jsem objektivně posoudit hloubku propasti, do níž byl vrhán československý lid nepravdivými informacemi o Rusku a jeho vládnoucí komunistické třídě. Udivoval mne přitom obzvláště článek v Sychravově orgánu „Národním obrození“, podepsaný šéfredaktorem tohoto listu V. Chabovem, známým mi z ruských legií. Nemohl jsem pochopit, jaká změna musela se tu stát s lidmi druhu Chabova, když mohli psát takové prokomunistické stati. Teprve po mém návratu do vlasti dostalo se mi vysvětlení, že články s takovýmito tendencemi, s nimiž pisatelé vnitřně nesouhlasili, museli psát z rozkazu vyšších politických míst. Pak teprve se mi staly jasnými motivy pisatelů podobných prokomunistických článků, o nichž jsem nabýval vědomost při čtení ve svém útulku v Moskvě. Nicméně bylo mi později též potvrzeno, že mezi autory takovýchto článků bylo mnoho i takých, kteří své pero již tehdy přímo prodali komunistům.

Bylo bolestné číst v těchto časopisech chvalozpěvy na koalici Stalina s Dr. Benešem, poněvadž jsem byl přesvědčen o tom, že v konečném výsledku může znamenat jen ztrátu svobody národa a jeho porobu. Při tomto čtení českých časopisů z posledních dvou let docházel jsem k názoru, že plná dvě léta horování pro „spasitele“ Stalina a jeho otrokářskou doktrínu zneschopnila s největší pravděpodobností národ, aby se vyrval ze spárů tohoto krvežíznivého tyrana a jeho československých nohsledů. Byly to tehdy pro mne truchlivé závěry, k nimž jsem docházel při čtení časopisů, zapůjčených mi vyslanectvím.

Avšak při pohroužení se v jejich čtení ubíhal mi čas jako voda. Na ulici odvažoval jsem se jen z důvodů, abych si nakoupil chléb, jenž zůstával jedinou mojí potravou. Nutkala mne sice touha podívat se po Moskvě, navštívit její muzea, jmenovitě Treťjakovskou galerii, ale obava, že bych přitom mohl narazit na policii, odvracela mne od splnění takovýchto tužeb. Nicméně přece jen jednou, bylo to již na večer, odvážil jsem se k procházce moskevskými ulicemi. Procházel jsem jednou ulicí a zahlédl jsem v obchůdku s otopným dřívím decimální váhu. Náhle mne napadla myšlenka, abych si zde zjistil svoji tělesnou váhu. Vešel jsem do krámku a požádal za zvážení. Prodavač mi ochotně vyhověl a zvážil mne. Má tehdejší váha činila 64 liber. Bylo to přece jen málo ve srovnání s mojí tělesnou váhou předváléčnou, která činila okolo 175 liber. Další cestou jsem uvažoval o své chatrné tělesné kondici a docházel jsem k názoru, že je svrchovaný čas, abych radikálně změnil, pokud se stravy týče, správu svého života, mám-li se vůbec dožít návratu do své vlasti. Jak ale vyřešit tento problém? Vždyť jsem měl v kapse ještě pouhých 20 rublů a s těmito bylo mně vystačit po neurčitou, snad ještě delší dobu, po kterou jsem se musel sám ze svého živit! V okamžiku, kdy jsem si kladl takovéto otázky, spatřil jsem na rohu jedné z živých ulic velikou tabuli, hlásající, že v domě se nalézá restaurant. Okamžitě jsem se rozhodl a vešel dovnitř. Jídelna pozůstávala ze dvou místností, v polovině oddělených vysokou dřevěnou stěnou. Usedl jsem v první místnosti, v níž bylo rozestavěno několik stolů, pokrytých bílými ubrusy. U otevřeného vchodu do druhé místnosti zpozoroval jsem na stěně přibitou tabulku s nápisem, že přístup do této místnosti je vyhrazen pouze důstojníkům. Lépe než touto tabulkou nemohl být dokumentován nedemokratický duch Rudé armády, její kastovnictví, jakého jsem byl svědkem již za svého pobytu u československé vojenské jednotky v roce 1942 v Buzuluku, kdy nižší sovětští důstojníci stravovali se odděleně od důstojníků vyšších a měli také horší stravu než tito. Vzpomněl jsem v tomto okamžiku i události, odehrávající se krátce po mém příchodu k jednotce, kdy enkávédistický kapitán Kambulov vymáhal tehdy na veliteli jednotky podplukovníku Svobodovi, aby tento způsob rozdílného stravování byl zaveden i pro československé důstojníky. Tehdy ovšem Svoboda, který ještě nestál ve službách komunistů, této žádosti Kambulově nevyhověl, a tak byla alespoň v jídelně československých důstojníků zachována demokratická rovnoprávnost. Avšak zde v Moskvě, téměř po třech letech od skončení světové války, ve středu stolice sovětské říše, setkával jsem se s pozůstatky ruské zaostalosti rovnomocné povahy, jak existovaly v dobách carské armády. Tehdy byly ve veřejných sadech upevněny tabulky hlásající, že psům a vojákům se vstup do sadu přísně zakazuje. Oč lepšími byly tabulky, zakazující vojákům a civilistům vstup do restaurační místnosti vyhrazené pouze sovětským důstojníkům? Urážela se jimi lidská důstojnost stejným způsobem, jak tomu bylo za carských dob. Tento veřejně projevovaný výraz privilegovanosti sovětských důstojníků oproti ostatnímu sovětskému obyvatelstvu jevil se mi příznakem celkového politického a duchovního stavu sovětské společnosti. V ní byla příslušnost ke komunistické straně privilegiem mizivé vrstvy národa mající nad ním vlády a opírající se o hospodářsky saturovanou policii a důstojnictvo armády. Vznikla zde nová, počtem poměrně nepatrná společenská třída, jež se udržovala u moci nejen terorem, ale též poukazováním na hospodářské výsledky bezprávné masy ostatního sovětského obyvatelstva a v neposlední řadě prací svých otroků v táborech nucené práce.

Náhoda tomu přála, že jsem se za svého přebývání v Moskvě v uvedené restaurační místnosti mohl stát svědkem výjevu příznačného pro skutečnost, jakým způsobem prostý sovětský člověk reaguje na privilegovanost stavu sovětských důstojníků:

Zatímco jsem totiž pojídal objednané rublené kotlety, zaslechl jsem z přilehlé místnosti vyhrazené důstojníkům křik a nadávky. Vzápětí nato vyrazil odtud jakýsi muž s takovou prudkostí, že upadl na podlahu v naší místnosti. Bylo zřejmé, že tento muž musel být vyhozen z vedlejší místnosti. Po svém pádu zdvihl se pomalu ze země a počal ze sebe chrlit spoustu nadávek a nakonec zasedl za stůl nedaleko ode mne. Byl oblečen v tmavý šat a na prsou měl řadu stužek od vyznamenání, pod nimiž se houpal Leninův řád, jedno z největších sovětských vyznamenání udílených sovětskou vládou. Pozoroval jsem, že tento muž kulhá na jednu nohu. Zasedl za stůl a přitom nepřestával vykřikovat nadávky, jako byly „mrzavci, svoloč, marodéři týlu“ apod. Obě číšnice, obsluhující v místnosti, přistoupily k němu a jaly se ho domluvami uklidňovat.

„Což nevíte,“ tázala se ho jedna z nich, „že místnost je vyhrazena pouze důstojníkům?“

„Důstojník, nedůstojník,“ křičel muž, „ve válce, to nás mohli nazývat bratry! Dnes se štítí zasednout za stůl vedle našince! Takhle se jedná s člověkem, který ve válce obětoval svůj život za sovětský stát a byl třikráte těžce raněn? Ať ti páni ve zlatých náramenících nezapomínají, že nejsme v kapitalistickém světě, ale v socialistické republice, kde má vládnout lid a kde nemá být žádných stavovských výsad!“

Za těchto výkřiků tohoto invalidy vyšel ze sousední místnosti, z níž byl náš veterán před chvílí vyhozen, číšník s bílou zástěrou a přistoupil ke stolu, přerušil veteránův křik se slovy:

„Mám příkaz zavolat na vás milici, jakmile neutichnete. Tedy buď, anebo!“

Válečný veterán po této výzvě okamžitě utichl a požádal jen číšnici o sklenku vodky. Poté ještě něco nesrozumitelného pobrukoval. Vodku přinesenou číšnicí pak vypil jedním douškem a poručil si hned následující. Z obavy, že by se mohla v místnosti strhnout další výtržnost ze strany silně popíjejícího veterána, dojedl jsem rychle zbytek jídla, zaplatil účtovaných pět rublů a spěšně jsem se vzdálil z restaurace. Tato útrata sice silně ztenčila mé finance, nicméně jsem byl rád, že jsem zašel do místnosti a že mi byla takto poskytnuta možnost nahlédnout do ruského prostředí. Od té doby neodvažoval jsem se již navštívit v Moskvě veřejnou místnost a trávil jsem dny jen v koupelně československého vyslanectví. Tak tomu bylo až do 21. prosince, kdy uplynula nová čtyřdenní lhůta od skutečného zaslání přípisu československého vyslanectví k sovětskému úřadu. V tento den mne vyzval pan X., abych šel intervenovat na ministerstvo repatriací. Dostavil jsem se opět na strážnici zmíněného ministerstva a dal se, jako tomu bylo poprvé, ohlásit u referenta.

Týž major se dostavil na strážnici, pamatoval se na můj případ a slíbil mi, že tentokráte došlou žádost vyřídí v nejkratší době. Svému slibu dostál. Když jsem se opětně dostavil dne 23. prosince na ministerstvo, bylo mi vydáno povolení ministerstva, abych se odebral do repatriačního tábora v Lustdorfu (u Oděsy), a s povolením byl mi dán i poukaz na jízdné. V táboře Lustdorfu měl jsem vyčkávat vyřízení žádosti za repatriaci až do mého odeslání do Československa. Ještě téhož dne jsem vlakem odjížděl do Oděsy.

V repatriačním táboře

Z Moskvy do Oděsy nejel jsem sám. Na československém vyslanectví sešel jsem se totiž s jedním mladým Slovákem, jehož žádost o repatriaci byla vyřízena téhož dne jako moje. Setkal jsem se s ním 23. prosince na vyslanectví a dohodli jsme se, že pojedeme společně do repatriačního tábora. Téhož dne k večeru odešli jsme spolu na nádraží, z něhož byly vypravovány vlaky na Oděsu. Nikým neinformováni o době odjezdu vlaků, přišli jsme na nádraží příliš časně a museli jsme čekat na vlak odjíždějící do Oděsy až o půlnoci. Během doby čekání jsme popili čaj v nádražním bufetu a poté jsem zašel do knižního kiosku, abych zde koupil nějaké čtení pro ukrácení času během jízdy. V kiosku bylo tehdy rozloženo na stole jen několik málo obrázkových časopisů a v policích stála neveliká řada knih. Na jich hřbetech jsem se mohl dočíst jména jejich autorů, podle nichž jsem shledal, že v kiosku bylo možno dostat jen výlučně politickou literaturu. Autory jejími byli Lenin a Stalin. Jiné, zejména beletristické knihy, jež jsem vlastně hledal, jsem zde nenašel, takže můj výběr musel zůstat omezen jen na tuto politickou literaturu. Po dlouhém váhání jsem se rozhodl ke koupi Stalinovy Historie bolševické strany, a to proto, že již v pracovních táborech dostalo se mi od spoluvězňů, zasvěcených do vnitřních poměrů sovětských, informace, že se Stalin v uvedené knize dopustí falšování historie ruské revoluce. Podle těchto informací byla tato historie, napsaná Stalinem anonymně, vydávána za bibli komunistů a hrála mezi nimi asi podobnou úlohu, jakou mezi nacisty hrál Hitlerův „Mein Kampf“. Již z toho důvodu jsem se chtěl seznámit s tímto dokumentem, o jehož podvržené děje Stalin opíral svoji diktátorskou moc. Jaké úctě se však ve skutečnosti těšil tento Stalinův falzifikát mezi širokými vrstvami ruského národa, uvedu zakrátko v souvislosti s vylíčením epizody, která se odehrála za jízdy ve vlaku.

Dobu, kterou jsme byli nuceni trávit s mým slovenským druhem v nádražní čekárně do příjezdu oděského vlaku, vyplnili jsme vzájemným si vyprávěním svých osudů prožitých v Sovětském svazu. Slovák mi líčil okolnosti, za jakých se dostal do Sovětského svazu: Byl vojínem jedné ze dvou slovenských divizí, jež Slovenský stát jako spojenec Hitlerův vypravil na pomoc hitlerovským armádám do Ruska. Divize, jakmile se dostala na frontu, zčásti přešla na stranu sovětských vojsk, zčásti se její vojáci rozutekli. Můj slovenský informátor sám přeběhl k sovětské armádě, kde byl přátelsky přijat a vyzván ke vstupu do sovětské armády. Když tak odmítl učinit, byl poslán do zázemí, kde mu bylo opatřeno zaměstnání řidiče nákladního automobilu, kterým zůstal až do svého nynějšího odjezdu. Oženil se přitom s Ruskou, jejich manželství však zůstalo bezdětným. Vrací se nyní na Slovensko, aby prý započal nový život.

„To víte, domov je domov,“ pokračoval můj druh ve svém vyprávění. „Mám tam staré rodiče a mám tam též dívku, s níž jsem měl vážnou známost před svým odchodem na frontu. Jestliže se dosud neprovdala, pojmu ji za ženu a s ní teprve si založím rodinu.“

„Vždyť ale vaše ruské manželství nebylo zrušeno, či snad bylo zrušeno?“ tázal jsem se vyprávějícího.

„To se nic neděje,“ odpovídal mi muž. „V Rusku není nic snazšího, než se oženit a s ženou se rozejít. Jdeš na úřad a obdržíš licenci ke sňatku. Když se chce jeden z manželů s druhým rozejít, prostě to oznámí úřadu a tím se automaticky manželství zruší.“

„Tak tomu bylo před válkou,“ upozorňoval jsem mluvčího „dnes jsou ale sovětské zákony v této věci přísnější. Dnes je jim rozvod z důvodů populačních tak stěžován, jako u nás. Dnes zde musí být provedeno rovněž procesní řízení, aby rozvod mohl být povolen. Bylo tedy snad vaše manželství soudně rozvedeno?“

„To nebylo. Kdo ale na Slovensku bude vědět o tom, že jsem byl v Rusku ženatý?“

„Což když ale,“ namítl jsem, „bude vaše ruská žena uplatňovat proti vám své nároky, jmenovitě nároky alimentační, v Československu?“

„Nebude, poněvadž ani neví, že odjíždím z Ruska. Neřekl jsem jí to, když jsem odjížděl do Moskvy. Ostatně si nemůžete ani představit, jak lehce se zde trhají manželské svazky, i když připustím, že sovětské úřady to brzdí. V dnešním Rusku muž, když se mu manželství znechutí, odejde prostě od ženy do jiného vzdáleného města, kde si najde zaměstnání, a tím mizí i pro jeho ženu každá stopa po něm. Jeho hledání sovětskými úřady v tomto milionovém moři lidstva, jaké Rusko představuje, musí se pak ukázat bezvýsledným. Kdo mne bude hledat dokonce v Československu? Znám to z mnoha případů. A zůstat zde v Rusku a prožít zde celý svůj život kvůli ženě se mi nechce. Zde člověk musí pracovat jako kůň za žvanec chleba, v prostředí, které mu zůstane navždy cizím, bez jakékoliv radosti ze života a smyslu, proč žije. Člověk se zde stává skutečným strojem, určeným ke splňování a převyplňování pracovních norem. Musí být stále ve střehu, aby neupadl pod drtící kola policejní mašiny, udržující obyčejného smrtelníka v ustavičném strachu, že může být zasažen a rozdrcen. Však vy sám jste mohl na vlastní kůži poznat onu blahodárnou instituci sovětských pracovních táborů, udržující ve strachu miliony lidí, takových, jako jsem já sám! A v takovém prostředí žít do konce svého života se mi nechce. Proto se vracím k rodnému prahu, kde budu moci svobodně myslet a mluvit, jak se mi zachce. Nikdo mne zde nebude donucovat k práci, jejíž výsledky nebudu moci užívat podle své vlastní volby. V komunistickém státě je to holou nemožností.“

„Já dřív myslel,“ přerušil jsem vypravěče, „že jste komunistou.“

„Z čeho jste tak usuzoval?“ tázal se Slovák. „Z toho, že jste přešel k Rudé armádě,“ odpověděl jsem k dotazu.

„To jste byl na omylu. Já nikdy komunistou nebyl. To, co jsem pak viděl v Rusku, učinilo ze mne rozhodného antikomunistu. Příčinou mého přeběhnutí na frontě byla okolnost, že jsem nemohl souhlasit s politikou Slovenského štátu, který svoji existenci tak úzce spjal s Hitlerem a jeho krvavým režimem. Mnoho nás Slováků si bylo vědomo toho, že takzvaný Slovenský štát byl vydupán Hitlerem jen proto, aby bylo Československo zničeno a že Hitler by zajisté po vítězném skončení války toto své vlastní dítě zlikvidoval. Byli jsme proti fašismu, kterým byl Slovenský štát řízen, a proto když nás zmobilizovali a zahnali na frontu na pomoc Hitlerovi, nemohlo být pro poctivé Slováky jiného řešení, než dát svůj odpor proti tomuto slovenskému a německému fašismu najevo tím, že jsme hromadně dezertovali na druhou stranu. Proto i já jsem přeběhl, nikoliv však z důvodu, že bych nějak lnul ke komunistům. Vracím se domů v naději, že nové Československo po přestálých zkouškách nepůjde ani cestou fašismu ani komunismu, ale že půjde vlastní cestou, určenou jeho historií, cestou politické i hospodářské demokracie, jak ji hlásal Masaryk.“

Slova pronesená tímto Slovákem mne přesvědčovala, že není s národem tak zle, má-li ještě takové syny. Za takovýchto rozhovorů míjel čas tak rychle, že jsme se ani nenadáli a nadešla chvíle k našemu nastoupení do vlaku. K půlnoci jsme odjížděli do Oděsy. Ve vlaku jsme zaujali místa proti sobě s úmyslem pokračovat v přerušeném rozhovoru. Avšak když se vlak rozjel, přemohl nás oba spánek, z něhož jsme se probudili až k pozdnímu ránu, kdy bylo možné oknem spatřit kolem míjející a sněhem pokrytou krajinu.

Dva dny trvala jízda do Oděsy. Vlak byl ustavičně přeplněn. Cestu jsme si krátili pozorováním krajiny, jíž vlak projížděl, jakož i vzájemnými hovory, k nimž látku dávaly zkušenosti obou prožité v Rusku. Kromě toho krátil jsem si chvíli i čtením knihy o historii bolševické strany koupené před odjezdem. V jednom okamžiku, když jsem byl takto pohroužen do čtení, byl jsem z něho vyrušen oslovením jednoho ze spolucestujících, který seděl na protějším sedadle. Při pohledu na onoho člověka, spatřil jsem sovětského poručíka, vedle něhož seděl ještě jeden sovětský důstojník. První vznesl na mne tuto otázku:

„Copak to čtete tak zajímavého?“

„Historii komunistické strany bolševiků,“ odpověděl jsem. „A co o této knize soudíte?“ dotazoval se mne důstojník. Co jsem mohl odpovědět na tuto otázku v prostředí, v němž jsem v každém Rusovi, ať již právem nebo neprávem, mohl spatřovat donašeče enkávédistické policie? Měl jsem mu říci své skutečně mínění, že kniha představuje nestydatý Stalinův pamflet, určený k ohlupování ruského lidu? To nebylo možné, a proto moje odpověď na otázku důstojníkovu vyzněla takto:

„Soudím, že je to velmi zajímavá kniha.“

Byl jsem však přímo ohromen odpovědí, které se mi od důstojníka dostalo, když se mne tázal:

„Četl jste Hitlerův Mein Kampf?“

„Četl,“ odvětil jsem.

„A byla to také zajímavá kniha?“ pokračoval důstojník.

„Byla,“ odpověděl jsem, načež důstojník prohlásil:

„Tak vidíte! Historie komunistické strany je právě tak zajímavá jako byl Hitlerův Mein Kampf. A jaký konec stihl autora této knihy? Právě tak i my dnes ještě nevíme, jaký konec bude mít kniha, jež se vám zdá být dnes tak zajímavou.“

Při těchto slovech se důstojník pohrdavě usmál. Nemohl jsem pochopitelně na jeho slova reagovat a vyjádřit s nimi souhlas. Cestující, naslouchající tomuto rozhovoru, mlčeli rovněž a zdáli se být nějak zaraženi. Pod dojmem uvedených slov zavřel jsem knihu a položil ji stranou, poněvadž jsem měl dojem, že číst takovou knihu, o které sovětský důstojník pronesl tak zdrcující úsudek, bylo by přímou provokací těchto lidí. Tato epizoda poučila mne o tom, že pod zdánlivě klidným povrchem Stalinova sultanátu existují mocné spodní proudy, může-li sovětský důstojník veřejně a otevřeně pronést tak zdrcující kritiku díla svého nejvyššího velitele a diktátora státu. V tomto okamžiku zdálo se mi, že tyto skryté revoluční síly přímo podmílaly sovětský kolos, stojící na hliněných nohách, a docházel jsem k názoru, že jejich uvolnění musí jednou nezbytně vést k jeho zřícení.

V ranních hodinách přijel náš vlak do Oděsy. Když jsme vystoupili z vlaku a odebrali se do města, byly ještě vidět na každém kroku známky německé okupace a bojů, jež se zde sváděly. Nezdržovali jsme se dlouho prohlídkou města a informovali jsme se, jak bychom se dostali do Lustdorfu, v němž se nacházel náš repatriační tábor. Podle daných informací byl Lustdorf, před válkou německá kolonie, spojen s Oděsou elektrickou tratí. Dnes však tato trať již nefungovala následkem poškození kolejí německými vojsky. Koleje dosud nebyly opraveny, ač od odchodu Němců z Oděsy uplynuly téměř tři roky. Nezbylo nám proto, než se dát pěšky na cestu do Lustdorfu. Šli jsme tedy po ukázané cestě, když nás dohonil jakýsi muž. Byl asi třicátník, menší postavy, oděn obnošeným šatem, jehož hnědá barva byla již značně vybledlou. Přidružil se k nám a navázal s námi hovor. Řekl nám, že je studnařským mistrem a jde do zaměstnání do osady nedaleko Lustdorfu. K mému dotazu, jaké jsou životní podmínky zdejšího obyvatelstva, prohlásil, že si můžeme učinit o nich představu z toho, v jakých poměrech on sám žije. Je specialistou v zařizování studní a za svoji práci dostává měsíčně 700 rublů. Tento plat však neobdrží celý, poněvadž je nucen splácet měsíčně obnos 100 rublů na státní půjčku. Má několikačlennou rodinu a nemůže s tímto platem vystačit. „Takové jsou životní podmínky u mne,“ vyprávěl studnařský mistr, „a ještě horší jsou podmínky nekvalifikovaných dělníků. Moje žena, která musí rovněž pracovat, je uklízečkou a dostává za svoji osmihodinovou pracovní dobu měsíčně pouhých 125 rublů. A přitom není naděje na zlepšení poměrů… Moje rodina žije jen o chlebu a bramborách, maso bývá na našem stole vzácností. Nový oděv nemohu ani sobě, ani ženě a dětem koupit za celý rok, poněvadž bych musel zaplatit za šat obnos rovnající se mému celému měsíčnímu platu. A přitom jsem vysoce kvalifikovaný dělník! Dovedete si představit, jak se potom žije nekvalifikovanému dělníkovi, který za měsíc vydělává průměrně 300 až 500 rublů? Ve válce jsme se kojili nadějí, že po jejím skončení se u nás zlepší poměry. Dnes, dvě a půl léta po jejím skončení, žije se nám ještě hůře, než před válkou.“ Takto nám líčil blahobyt sovětských dělníků jeden z nich, jehož jsme náhodně potkali na své cestě do repatriačního tábora. Byl jsem vděčen této náhodě, která nám poskytla možnost nahlédnout za Sověty pečlivě zakrývanou oponu, za níž procházel nemilosrdně tvrdý a neradostný život sovětského obyvatelstva. Byl jsem zvědav na to, jaká při tomto nízkém životním standardu může být politická orientace takového dělníka a snažil jsem se proto převést hovor na mezinárodní poměry vládnoucí ve světě, i když jsem se neosměloval se ani dotazovat na vnitřní sovětské poměry. Náš Rus se však vyhnul těmto mým otázkám, a prohlásil, že se o politiku nestará a ani jí nerozumí. Měl jsem dojem, že nám nedůvěřuje, a proto jsem se snažil získat jeho důvěru tím, že jsem začal vyprávět o svých zážitcích v táborech nucených prací, o utrpení, jaké v nich prožívají ruští dělníci. Rus pozorně naslouchal mému vyprávění, a když jsem skončil, požádal mne, abych mu podal ruku na důkaz přátelství. Byl dojat, když řekl, že už ví, že se před námi nemusí přetvářet. A nyní nám počal odhalovat veškerou hořkost, kterou byla jeho duše prosycena. Podle jeho slov je život pod komunistickým režimem pro chudého člověka nepřetržitým řetězem strádání a utrpení. Proto když Němci přišli do Oděsy, vítal jejich příchod, tak, jak to činilo veškeré obyvatelstvo Oděsy v domnění, že jim Němci přinášejí osvobození. Ale záhy změnil svůj názor, když se z jejich hospodaření a jejich poměru k domácímu obyvatelstvu přesvědčil, že Hitler není o nic lepší než Stalin. „Jsme zde v SSSR v strašném postavení,“ pravil, „neboť Stalin válkou ještě upevnil své postavení a nemáme žádnou naději, že by se z vnitřku mohly poměry změnit. Jejich zlepšení by bylo možné jen tehdy, kdyby Západ a v první řadě Amerika pochopily, že je svrchovaný čas zakročit proti sovětské vládě a pomoci nám odstranit její vládu teroru a násilí. Neučiní-li tak v nejkratší době, ať se nediví, že tento teror nezůstane omezen jen na náš lid, strádající pod ním plných třicet let. Neboť, nebude-li z důvodu nepochopení a krátkozraké nerozhodnosti Západu tento systém od kořenů vyvrácen, rozšíří se nezadržitelně jako hlíza i k vám na Západ. Potom bude již pozdě litovat, že jste propásli možnost učinit mu konec. Dostanete-li se na Západ, a já bych vám to ze srdce přál, vyřiďte těm Američanům, aby si pospíšili. Neboť za takových pět let, až Sovětský svaz hospodářsky zesílí a důkladně se vyzbrojí, bude již pozdě. Dnes má ještě Amerika čas, aby učinila přítrž násilí a nelidskosti sovětského režimu ohrožujícímu celý kulturní svět. Zítra již bude pozdě.“

Byl jsem překvapen v tomto prostředí strachu a vynuceného mlčení, jak je představuje Sovětský svaz, těmito odvážnými slovy ruského revoltujícího dělníka, který se ještě před krátkou chvílí tvářil být apolitickým a který nyní setřásl ze sebe původní nedůvěru k nám cizincům a promlouval k nám jakoby jeden z mluvčích ruského lidu a jeho posledních nadějí na vysvobození z mnohaletého jařma komunistické diktatury.

Nedaleko před Lustdorfem se s námi tento ruský dělník rozloučil a zabočil na postranní cestu, aby se dostal do svého pracovního místa. Ještě dlouho po jeho odchodu staly se jeho výroky předmětem našich rozhovorů, při nichž mne můj slovenský druh upozornil, že takové nálady nepřátelské sovětskému režimu nejsou nijak neobyčejné a že on během svého několikaletého pobytu v Rusku často vyslechl podobné názory ruských dělníků.

Konečně jsme došli do Lustdorfu. Před válkou, jak jsme se informovali, byl Lustdorf ryze zemědělskou německou kolonií, jakých byla na jihu v okolí Oděsy celá řada. Jeho němečtí obyvatelé byli ještě před vypuknutím války s Německem odtud vystěhováni, jejich mužští příslušníci, tak jak se stalo i s Němci usazenými v Povolží, byli odvlečeni do pracovních táborů a jejich ženy s dětmi vyvezeny do střední Sibiře a Kazachstánu. Vnějšek kolonie činil dojem typicky německé kolonie: domky byly vesměs zděné, kryté taškami a břidlicí, u každého z nich byl prostorný dvůr s hospodářskými staveními. Po nucené kolektivizaci, provedené v SSSR, přešli i lustdorfští Němci ke kolektivnímu obhospodařování, takže do jejich násilím vynuceného odchodu Lustdorf představoval jediný kolchoz, a to prý před válkou dobře prosperující. V době, kdy jsme vešli do této vesnice, hospodařili v ní již Rusové, dovezení sem z různých končin SSSR. Takovýmto násilnickým způsobem uvykl Stalin řešit nacionální otázky nejen u Němců, usídlených v Rusku po dobu již několika století, nýbrž i u celé řady jiných národů, ať již to byli Krymští Tataři, Inguši, Čečenci a Bulgaři na Kavkazu, nebo Lotyši, Litevci a Estonci v Pobaltí. S tragickým postavením příslušníků těchto národů jsem měl možnost se osobně seznámit již za svého pobytu v pracovních táborech. Jaký to však dojímavý řetěz lidských osudů, pomyslel jsem si při vstupu do jedné z takovýchto těžce postižených jinonárodních osad! Vždyť s jejími příslušníky jsem se před časem setkával v pracovních táborech, byl jsem svědkem, jak umírali vysílením a hlady, a nyní sám na konci své svízelné etapy ke svobodě na vlastní oči jsem měl poznat životní dílo těchto osadníků z doby před jejich zavlečením do pracovních táborů…

Uvědomoval jsem si tuto truchlivou skutečnost, zatímco jsem se svým druhem procházel rozlehlou vesnicí Lustdorfem, na jejímž konci se nacházel repatriační tábor. Již z dálky bylo možné jej poznat podle toho, že před jeho vchodem patroloval sovětský voják s puškou na rameni. Bylo to zároveň znamení, že pro mne nastává konec mé krátkodobé svobody a že po dobu našeho pobytu v tomto táboře budeme podrobeni týmž omezením, jaká platila v pracovních táborech. Toto tušení se ukázalo být správným. Neboť jakmile jsme vešli do správní budovy repatriačního tábora nacházející se přes cestu na protější straně vchodu do tábora, byli jsme podrobeni výslechu a registraci, převedeni konvojem do vlastního, ze všech stran ohrazeného tábora, v němž jsme se nacházeli až do doby svého odjezdu pod dozorem enkávédistické stráže.

Obezděný tábor sloužíval kdysi jako hospodářské centrum lustdorfského kolchozu. Poblíže jeho vchodu se nacházela jednopatrová budova, v níž byla mezi jiným umístěna táborová jídelna. Ve větší vzdálenosti od této budovy se nacházela řada podlouhlých zděných domů bez jakýchkoliv oken, které někdy sloužívaly za stáje pro dobytek a nyní byly proměněny v ubikace repatriantů. Jejich vnitřní zařízení bylo obdobné, jaké bývalo v ubikacích pracovních táborů: Po celé délce bývalých stájí byly podél stěny položeny dřevěné desky, přibité na kůlech, dvojí řadou nad sebou. Na těchto palandách byly položeny slamníky jeden vedle druhého. Stůl nebo židle zde nebyla. Kromě baráků tohoto druhu bylo též v táboře několik menších dřevěných domků, v nichž byli rovněž umístěni repatrianti. Bydlení v nich bylo lidštější, poněvadž v nich byla okna a železná lůžka a nebyly přeplněny. V době našeho příchodu do tábora bylo v táboře umístěno asi tři sta osob. Kromě těchto přináleželo k celkovému počtu repatriantů kolem čtyři sta osob zdržujících se mimo tábor, kteří byli posláni po skupinách čítajících kolem padesáti osob na práce do okolních kolchozů. Také můj spolucestující Slovák byl hned druhého dne poslán na tyto práce a nevrátil se z nich ani v den mého odjezdu. Osazenstvo tábora bylo nuceno pracovat. Práce každého spočívala v úklidu tábora a ubikací, jakož i v práci v kuchyni. Složení repatriantů v táboře bylo velmi pestré a internacionální. Velmi mnoho jich bylo příslušníky Československa. Z tohoto počtu se jedni z nich dostali do Sovětského svazu tím, že byli po příchodu sovětských vojsk do Československa roku 1945 pochytáni a zavlečeni do sovětských pracovních táborů, jiní, a to jejich podstatná část, dostali se do SSSR zajetím jako vojáci hitlerovských armád. Kromě československých příslušníků nacházeli se v táboře Italové, Maďaři, Belgičané, Lucemburčané, Francouzi, Rumuni a dokonce i několik Angličanů. Z nich se většina dostala do SSSR rovněž jakožto příslušníci nacionálních vojenských jednotek zapojených do hitlerovských armád. Někteří však z těchto cizinců žili dříve v SSSR a byli pozavíráni v táborech, poněvadž jim Sověti nedůvěřovali.

Mnozí z repatriantů, kteří se prohlašovali za Čechoslováky, hovořili mezi sebou výhradně německy, mnozí z nich mluvili jen lámanou češtinou. Bylo velmi pravděpodobné, že mnoho jich bývalo stoprocentními nacisty, pro něž hlášení se k československé příslušnosti znamenalo v daném okamžiku jediný možný únik ze Sovětského svazu, a tím zachránění si života. Byla však mezi československými repatrianty celá řada případů násilného zavlečení do Sovětského svazu. Stalo se tak po příchodu sovětských vojsk na československé území. Zde tato horda kriminálních elementů, zmobilizovaná Sověty jako jejich poslední vojenská rezerva, rekrutující se z příslušníků pracovních táborů, znásilňovala ženy, loupila, kradla a rovněž zatýkala, bez nejmenšího odporu ze strany československé vlády, celou řadu příslušníků československého státu, které pak odvlékla do Sovětského svazu.

Je mi z vlastní zkušenosti známo, že takovýmto způsobem byli po osvobození Československa zavlečeni do sovětských pracovních táborů mezi jinými i bývalý úředník pražské univerzitní knihovny Bystrov a československý armádní generál Vojtěchovský. V lustdorfském táboře, kam se vraceli jen někteří z těchto zavlečených za účelem své repatriace, potkal jsem se s případy svědčícími o sveřeposti sovětské soldatesky, s jakou se projevovala na našem území. Také tu byl jeden starší již Slovák, který do příchodu sovětských vojsk býval ředitelem poštovního úřadu v kterémsi větším slovenském městě. Sovětský oddíl po svém příchodu do tohoto města vnikl do poštovního úřadu a přímo od stolu odvlekl pracujícího poštovního ředitele. Bez jakéhokoliv obvinění naložili jej do vlaku a odvezli do sovětských pracovních táborů, z nichž se nyní vracel po uplynutí doby dvou let. Jiný typický případ, s nímž jsem se potkal, byl případ Čecha od Moravské Ostravy, který se se svým bratrem a otcem dostal v roce 1945 do sovětských pracovních táborů tímto způsobem: Všichni tři byli zemědělci a živili se oráním půdy, která se nacházela nedaleko železniční trati vedoucí do Moravské Ostravy. Na této trati zastavil vlak obsazený zajatci, kteří byli odváženi do Sovětského svazu. Z vlaku vyskočilo několik sovětských konvojů a vrhli se na tyto nic netušící tři zemědělce, odehnali je k vlaku a násilně vtlačili do vagónu mezi zajatce a odjeli s nimi, nestarali se o to, co se stane s opuštěným koněm zapraženým do pluhu. Příčina tohoto násilného zákroku proti třem pokojným československým občanům spočívala v tom, že ruští konvojové vlaku na předchozí stanici při přepočítávání počtu svěřených zajatců zjistili, že se během jízdy podařilo třem zajatcům uniknout z vlaku. Konvojové si však nikterak nelámali hlavu nad tímto úbytkem, a aby přivezli do SSSR plný počet zajatců, zastavili jednoduše vlak v poli, na němž pracovali tři lidé, a sebrali je, aby jimi doplnili chybějící počet zajatců. Podle vyprávění jednoho z bratří zemřel jeho otec i s druhým bratrem v pracovním táboře, a on se vracel nyní po dvou letech mučení sám do vlasti, z níž byl takovýmto pirátským způsobem sovětskými vojáky unesen. Zmíním se ještě o jednom případu, typickém pro způsob, jakým tehdy sovětská vojska zaopatřovala na obsazeném území lidský materiál pro své tábory nucených prací. Vyprávěl mi jej sám postižený. Byl českým židem, jemuž se podařilo za protektorátu uprchnout do Uher. Ukrýval se v Budapešti až do příchodu sovětských vojsk v roce 1945. Z radosti nad tím, že sovětské armády již osvobozují československé území, ve snaze přispět nějakým způsobem těmto „osvoboditelům“, nabídl se jim jako tlumočník maďarského jazyka, který si osvojil. Jeho nabídka byla přijata a on určen za tlumočníka mezi internovanými maďarskými zajatci. Když pak došlo k odvezení těchto zajatců do Sovětského svazu, byl prostě zařazen do počtu těchto zajatců a navzdory všem svým protestům odvezen s nimi do Ruska a vsazen s nimi do pracovního tábora. Teprve po dvou letech těžkých prací v táborech byl mu povolen návrat do Československa, kam se nyní vracel.

Podobných případů násilného odvlečení československých občanů do Ruska byla celá řada. Zdá se však, že československá veřejnost v jakémsi opojení nad znovunabytou svobodou, nacházející se pod falešnou představou o „osvoboditelské“ roli maršála Stalina, přecházela tupě kolem těchto jeho zločinů, páchaných na bezbranných příslušnících národa.

Sedával jsem po večerech v čítárně tábora, ve které bylo vyloženo několik ruských časopisů a v níž sovětský voják půjčoval knihy z malé příruční knihovny čítající jen několik desítek knih, většinou politických brožur. Jen několik málo jednotlivců z řad repatriantů sem docházelo a projevovalo zájem o četbu, a ti, kteří sem přicházeli, činili tak proto, aby zde hráli šachy a domino. V čítárně se mi dostala do rukou některá čísla ruské týdenní politické revue „Nová doba“  (Novoje Vremja). V jednom z těchto čísel byla uveřejněna stať ruského pozorovatele o poměrech v Československu, v níž se pravilo, že v ČSR nabývá stále většího rozsahu reakce a že bude třeba přikročit k její likvidaci. V jiném článku této revue jsem četl rozbor generálního sekretáře československé komunistické strany Rudolfa Slánského o politické situaci ČSR v souvislosti s postavením a vlivem jeho strany. Slánský v článku projevoval uspokojení nad rozsahem politické moci československé komunistické strany, dokládal své závěry statistickými daty a dokazoval, že má v rukou všechny klíčové pozice v ústřední správě státní i v národních výborech, které v podstatě komunistická strana vede. Takovéto zprávy ovšem ve mně nemohly vzbuzovat radostnou náladu a byl jimi posilován můj původní pesimismus a nedůvěra v normální vytváření politických poměrů u nás doma.

Teprve začátkem února 1948 vyhlásila správa tábora, že následujícího dne bude z tábora vypraven transport repatriantů na Západ. Měl to být první transport po několikaměsíční přestávce v odesílání repatriantů z tábora a měl to být transport podle svého složení internacionální. V této první vyhlášce nebylo udáno, kteří z repatriantů do tohoto transportu budou vzati. Teprve následujícího dne, těsně před odjezdem dvou velikých nákladních automobilů, určených k tomuto transportu do Oděsy, byl uveřejněn spisek účastníků transportu. Bylo v něm 14 Čechoslováků, přes 10 Italů, 10 Maďarů, několik Rumunů, Belgičanů a příslušníků Lucemburska. Byl to tedy transport skutečně internacionální. V tomto transportu nacházel jsem se i já. Radost se mne zmocňovala, když jsem nastupoval do vozu, neboť po celou dobu svého pobytu v táboře mne stále a stále napadaly obavy, že z Prahy místo souhlasu s repatriací přijde pokyn, aby mne Sověti zadrželi v Rusku. Nestalo se, a tak jsem jakoby zázrakem nastupoval první etapu vedoucí na svobodu.

Cestou ke svobodě

Namačkáni do vozů přijeli jsme pozdě v noci na oděské nádraží, kde byl pro náš transport připraven zvláštní osobní vagón. V něm jsme cestovali po několik dní pod dozorem enkávédistického důstojníka přes Černovice do Čopu na Podkarpatské Rusi. Odtud bylo na hranice Československa jen několik kilometrů k jeho první stanici Čierné. Avšak nebyli jsme sem vpuštěni. Železničáři v Čopu, se kterými jsme zde hovořili a kteří rádi vzpomínali „zlatých dob Československé republiky“, sdělili mi, že se na hranicích Československa a Podkarpatské Rusi dějí prý nějaké pohyby sovětských vojsk, následkem čehož se nepropouštějí vlaky přes Čiernou. (Bylo to právě začátkem února 1948, již v době příprav československých komunistů k převratu a je možné, že transport nad Čiernou byl zastaven právě z důvodu vojenských příprav Sovětů, chystajícími se k vojenské podpoře československých komunistů.) Takto musel náš transport objet celé území Uher, z Čopu do Marmoroš-Sigetu a odtud do Debrecínu, z Debrecínu do Budapešti a odtud do Wiener Neustadtu v Rakousku.

První delší zastávka na cestě z Čopu byla v Debrecíně a poté v Budapešti. Do Budapešti jsme přijeli v ranních hodinách. Od našeho transportu se zde odloučili maďarští repatrianti, které si z nádraží odvedl zástupce maďarské vlády. Poněvadž náš vlak měl pokračovat v cestě teprve pozdě v noci, byli jsme vyvedeni z vagónu do čekárny. Záhy se sem dostavili zástupci italského a belgického vyslanectví, aby na půdě Uher přivítali své krajany vracející se z Ruska. Italský konzul s doprovodem shromáždil kolem sebe v čekárně italské repatrianty, pronesl k nim řeč a rozdal mezi ně potraviny přinesené v koši. Rovněž se dostavil belgický konzul, přivítal belgické a lucemburské repatrianty, a též on přinesl s sebou potravinové dárky. Naše československá skupina, která byla svědkem tohoto noblesního chování diplomatů cizích států ke svým krajanům vracejícím se do vlasti, byla toho názoru, že i ona by měla mít rovněž nárok na styk s československým diplomatickým zástupcem v Budapešti. Také on by mohl pro nás vyhladovělé přinést nějaký ten proviant. Když však z československého vyslanectví nikdo nepřicházel, byl jsem ostatními požádán, abych se spojil telefonicky s československým vyslanectvím a požádal je, zda by se nás jeho zástupce neobtěžoval navštívit. Spojil jsem se za tím účelem nádražním telefonem s československým vyslanectvím; úředník, který tehdy byl u telefonu, vyslechl moji žádost a odpověděl, že z vyslanectví se nikdo nemůže k nám dostavit, poněvadž všichni jsou prý přetíženi prací. Na moji poznámku, že jsme ničeho dosud nepojedli a trpíme hladem, že by nám mohli alespoň poslat na nádraží nějaké potraviny, odpověděl úředník, že vyslanectví k tomuto účelu nemá žádné fondy. Po této odpovědi úředník prostě přerušil telefonické spojení. Když jsem svým druhům oznámil žalostný výsledek své intervence, nespokojili se s tímto sdělením a znovu mne žádali, abych se opětně pokusil spojit se s vyslanectvím a trval na tom, aby se k nám někdo odtud dostavil. Chápal jsem jejich rozhořčení, když všichni byli svědky zcela jiného a humánnějšího jednání zástupců Itálie a Belgie s příslušníky svých států.

Spojil jsem se proto telefonicky podruhé s československým vyslanectvím. Tentokráte jsem již neprosil, ale kategoricky žádal, aby někdo z vyslanectví nás na nádraží navštívil a zdůraznil jsem, že je to jejich povinností vůči příslušníkům československého státu. U telefonu byl tentokráte československý konzul. Na moji žádost odpověděl, že prý sice nemá mnoho času, že se určitě však k večeru k nám dostaví. Všichni jsme očekávali splnění tohoto příslibu. Přišel večer, ale československý konzul nebo jeho zástupce nepřicházel. Míjela hodina za hodinou, schylovalo se již k půlnoci, ale konzul nepřicházel a nepřišel ani do odjezdu vlaku.

Československá reprezentace v cizině se prostě i tentokráte vykašlala na Čechoslováky vracející se do vlasti z kriminálů „bratrského“ Sovětského svazu.

A tak celá naše mezinárodní skupina, ztenčená o počet Maďarů, nastoupila poslední úsek své cesty do sovětského repatriačního tábora ve Wiener Neustadtu v Rakousku. Na nádraží ve Wiener Neustadtu očekávalo nás již několik nákladních automobilů, kterými jsme byli převezeni do tábora. V něm jsme byli roztříděni podle státní příslušnosti a po skupinách odvedeni do baráků. Při předávání repatriantů enkávédistou, který provázel náš transport, bylo přítomno několik důstojníků a mezi nimi byl jeden civilista. Byl malé postavy, oděn byl v dlouhý černý kabát, lemovaný kožešinou, a na hlavě měl černou beranici. Podle snědé barvy obličeje, havranově černých vlasů, odulých rtů a tupě zahnutého nosu jsem soudil, že to bude nějaký Kavkazan, pravděpodobně Armén. Při jeho bedlivějším pozorování jsem se nemohl zbavit dojmu, že jsem tohoto člověka musel již někde spatřit. Nemohl jsem se však vzpomenout kde a kdy. Když byly formality spojené s převzetím skupiny skončeny, oddělil se od skupiny důstojníků onen civilista a přistoupil blíže k nám a prohlásil svým drsně řezavým hlasem, aby se dva muži z každé skupiny dostavili k němu do skladiště a ostatním odtud přinesli pokrývky a ložní prádlo. Hned první tón skladníkova hlasu mi naráz připomněl osobu, na kterou v životě nikdy nemohu zapomenout. Pozorně jsem pohlédl na mluvčího a docházel jsem k přesvědčení, že mám před sebou svého prvního enkávédistického vyšetřovatele z Lubjanky, který mne v tomto vězení v roce 1939 vyšetřoval, soustavně urážel a bil. Byl jsem ohromen tímto objevem. Přesto jsem se utěšoval myšlenkou, že snad přece jen tu jde o nápadnou podobnost ve zjevu a hlasu. Zdálo se holou nemožností, aby někdejší enkávédistický poručík z doby před osmi lety byl degradován na pouhého skladníka sovětského repatriačního tábora. Objevení se na vlas jemu podobného muže jsem si vysvětloval tím, že v daném případě půjde asi o bratra uvedeného enkávédisty. Avšak již nazítří se mělo ukázat, že má původní obava přece jen měla plné opodstatnění a že skladník Akupov je skutečně osobou, která mne vyšetřovala v roce 1939 v Moskvě. Tuto skutečnost jsem zjistil, když mi druhého dne po našem příchodu do tábora sdělil jeden z Italů, že včerejšího dne byl předvolán jeden z Italů k Akupovi, který prý v něm poznal italského fašistu, kterého sám před lety vyšetřoval na Kavkazu jako tamní enkávédistický vyšetřovatel. Můj italský informátor mi sdělil, že funkce Akupova jako skladníka v táboru kryje pouze jeho vlastní funkci kontrolního orgánu MVD. Akupov prý dal předvolaného Itala zatknout a dopravit zpět do Sovětského svazu. Po tomto sdělení nebylo u mne již nejmenší pochybnosti o totožnosti skladníka Akupova s mým enkávédistickým vyšetřovatelem. Tímto zjištěním jsem byl zdrcen, poněvadž v osobě Akupově počal jsem nyní spatřovat poslední, a to nejnebezpečnější překážku mého uniknutí ze sovětských spárů. Vždyť mohl provést se mnou totéž, co provedl se zatčeným Italem, napadlo mne v této prekérní situaci. Při tom jsem se utěšoval pouze nadějí, že si Akupov, jehož rukama zajisté prošlo během dlouhé doby na tisíce jiných případů, po uplynutí osmi let nevzpomene již na můj případ. A tato naděje mne tentokráte nezklamala. Akupov mne zastavil na pokoji. Nebýt toho, určitě bych nevyšel na svobodu z této poslední stanice, v níž enkávédista Akupov prováděl poslední prošetření spolehlivosti repatriantů.

Za několik dní po příchodu našeho transportu do tábora se v něm objevili zástupci italského a belgického vyslanectví z Vídně, kteří z tábora odvezli s sebou všechny italské, belgické a lucemburské repatrianty. V táboře zůstávala pouze naše československá skupina, jejíž příslušníci až do svého odchodu museli pracovat na úklidu tábora a v táborové kuchyni. Také my jsme očekávali, že pro nás z Vídně brzy přijede zástupce československého vyslanectví, tak jako se to stalo s ostatními národními skupinami. V těchto nadějích jsme však byli zklamáni, neboť nikdo z vyslanectví neprojevil o nás toho nejmenšího zájmu. Na toto nepochopitelné a přímo zahanbující chování československého vyslanectví upozornil nás sám sovětský plukovník, velitel tábora, u příležitosti prohlídky našich ubikací, v nichž nám sděloval, že prý psal již několikráte československému vyslanectví, aby si převzalo své repatrianty a odvedlo je z tábora. Vyslanectví však prý na jeho dopisy a urgence vůbec nereagovalo. Proto prý právě odeslal vyslanectví svůj poslední dopis, jímž je kategoricky vyzval, aby poslalo do tábora neprodleně svého zástupce k převzetí československých repatriantů a pohrozil vyslanectví, neučiní-li tak neprodleně, že sám nechá československou skupinu odvézt na československou hranici a pustí ji do Československa. Takto jsme se dozvídali z oficiálních míst, že československé vyslanectví nestojí vůbec o repatrianty, vracející se do vlasti. Omluvou pro takovéto jednání nemohly být ani únorové události v Československu, poněvadž náš příchod do repatriačního tábora ve Wiener Neustadtu udal se před 10. únorem, tedy dávno před únorovým převratem v Praze.

Únorové události v Československu, které vyvrcholily únorovým převratem, zastihly nás ještě v táboře. Sovětská správa tábora snažila se nás ovlivnit ve směru příznivém pro převrat a k podpoře komunistické strany v Československu. Před naším barákem byl namontován silný rozhlasový tlampač, jímž pro nás byly vysílány nepřetržitě české zprávy z Prahy o tamních událostech a které přenášely z Prahy i řeči pronášené komunistickými politiky. Byly to zprávy, rozdírající srdce nám všem, které potvrzovaly opodstatněnost mých obav o osudu Československa, které ve mně vznikaly hned po mém příchodu do Moskvy. Československo tu před mými zraky ztrácelo nezadržitelně svobodu, zatímco já, vzdálen od něho něco málo přes sto kilometrů, musel jsem být jen trpným a bezmocným divákem této tragédie své vlasti! Měl jsem pocit člověka, který je spoután a v jehož bezprostřední blízkosti vrah dobíjí jemu nadevše drahého člověka.

Správa tábora se však neomezila při této snaze za ovlivnění československých repatriantů na toto tendenční vysílání zpráv z Prahy, nýbrž přímo provedla mezi námi agitaci k získání sympatií s převratovým hnutím v Československu. V kritické převratové době se totiž dostavil do našich ubikací sovětský politruk v hodnosti majora, který pronesl k nám řeč tohoto obsahu: „U vás v Československu dochází k hlubokým politickým změnám. V Československu, které je naším spojencem, pozdvihla hlavu reakce bývalých velkostatkářů a fabrikantů, aby se zmocnila vlády, odstranila z ní komunisty, jediné to zastánce práv a vymožeností československých dělníků a rolníků. Jejím cílem je vrátit velkostatkářům půdu a převést znárodněné továrny do rukou jejich bývalých majitelů. Při tom cíle československé reakce směřují též k tomu, aby byl zrušen bratrský poměr mezi Československem a naším Sovětským svazem a země byla vydána v kořist západním kapitalistům. Sovětský svaz nemůže zůstat lhostejným k těmto zločinným machinacím vaší československé buržoazie a staví se s veškerou rozhodností za boj širokých vrstev československých dělníků a rolníků vedených československou komunistickou stranou. Vy se ocitnete za krátkou dobu v Československu. Propouštějíce vás do vaší rodné země, činíme tak v přesvědčení, že všichni do jednoho postavíte se na stranu československého proletariátu a jeho vůdce: komunistické strany, a budete pod jejím vedením spolupracovat na novém utváření lepšího života své země a k posílení svazků se Sovětským svazem, který je garancí vaší svobody.“

Když sovětský politruk ukončil svoji řeč, rozhlédl se po nás, sedících na kavalcích, jako by chtěl z výrazu našich tváří odhalit účinek své řeči na nás. Musel být pravděpodobně velmi zklamán. Neboť nikdo z nás čtrnácti neprojevoval známky souhlasu s politrukovými závěry a každý hleděl jen tupě k zemi, aby se vyhnul jeho pohledu. Za hrobového ticha zdvihl se major ze židle, a s jakýmsi výrazem opovržení odešel z ubikace. Projev majora přesvědčil mne o tom, že za únorovými událostmi stojí Sovětský svaz a že celá akce československých komunistů musí se dít nikoliv za tichého souhlasu, nýbrž přímo z popudu Sovětů.

Teprve začátkem března přijel konečně do tábora zástupce československého vyslanectví, generální konzul Pavlásek. Po vyšetření jednoho každého z nás o tom, jakým způsobem se dostal do Sovětského svazu, naložil nás do nákladního automobilu a dal odvézt do Vídně do budovy vyslanectví, v němž se nám po našem příchodu dostalo pohoštění. Poté se od nás odpojili Slováci, kteří cestovali vlakem do Bratislavy, kdežto my tři z Čech jsme měli odjet vlakem přes České Velenice do Prahy.

Před odchodem bylo každému z nás vyplaceno pouze jízdné do Českých Velenic a vyslanectví nás ujistilo, že další jízdné z Velenic do Prahy obdržíme ve Velenicích, kde prý se nachází repatriační komise, která nás vybaví vším potřebným, potravinami a kromě toho vyplatí nám každému 300 korun. S tímto ujištěním jsme, nemajíce v kapse ani haléře, odjížděli z Vídně. Naši tříčlennou společnost tvořil kromě mne samotného ještě jakýsi mladík ze Žižkova, bývalý vojín hitlerovské armády, mobilizovaný na základě okolnosti, že jeho matka byla Němkou, a s ním jeden ruský inženýr, naturalizovaný v Československu. Tento byl roku 1946 v Praze zatčen sovětskou policií a odvezen do sovětského vězení v Badenu v Rakousku, kde byl do nedávné doby vězněn. Nyní se po propuštění z vězení vracel s námi do Prahy.

V pozdní večer jsme dojeli do pohraniční stanice České Velenice. Vystoupili jsme z vlaku na nádraží, abychom podle instrukcí vyhledali repatriační komisi. Na nástupišti jsme se setkali s četnickým strážmistrem, konajícím zde službu, a žádali ho o informaci, kde se nachází komise pro přijímání repatriantů. Strážmistr byl naším dotazem zřejmě překvapen a prohlásil, že taková komise v Českých Velenicích nikdy nebyla a není. Strážmistr měl soucit s naším postavením a radil nám, abychom jeli do Prahy načerno bez jízdenky a v Praze požádali ministerstvo sociální péče o náhradu jízdného. Nato strážmistr promluvil s průvodčím vlaku a požádal ho, aby nás nechal ve vlaku bez jízdenky a teprve v Praze učinil o tom hlášení. Průvodčí mu vyhověl.

A tak jsme nastoupili opět do vlaku. Před jeho odjezdem dostavili se do našeho oddělení dva úředníci, z nichž jeden byl od pasové, druhý od celní kontroly. Po předložení dokumentu o repatriaci byla u nás provedena tělesná prohlídka. Měl jsem při ní dojem, že se opětně ocitám v moskevském vězení na Lubjance, kde nás prohlíželi po každém našem návratu od výslechu do cely podobným způsobem, jakým nás zde prohlížel československý pohraniční zřízenec. Ohmatal celé mé tělo, i pod košili mně vjel rukou snad v obavě, abych nevpašoval ze zahraničí něco škodlivého novému komunistickému režimu. A doznávám, že navzdory této opatrnosti podařilo se mi tyto pohraniční strážce přelstít. V předtuše totiž, že by mohlo na hranicích k podobné prohlídce dojít, uložil jsem včas své poznámky, psané ještě v pracovních táborech, na jednom z velmi choulostivých míst svého těla, kde se, jak jsem předpokládal, československá komunistická policie neodváží hledat. Můj předpoklad se ukázal být správným. Československá policie nedosahovala tehdy ještě dokonalosti svých enkávédistických učitelů, a tak zůstala skrýš mých písemností nedotčena a mohl jsem s sebou do Československa propašovat materiál, jenž se mi stal později cennou pomůckou v mé pozdější zahraniční činnosti.

Do Prahy jsme přijeli o půlnoci na den 7. března 1948. Přesně ve 12 hodin v noci zastavil náš vlak na Wilsonově nádraží. Krátce před jeho zastavením přistoupil k nám průvodčí vlaku a prohlásil, že nás musí předvést jako „černé pasažéry“ k nádražnímu pokladníkovi. Jako provinilci museli jsme jít před průvodčím do nádražní pokladny, kde nás předal pokladníkovi s udáním, že jsme jeli načerno. Vyložil jsem pokladníkovi situaci, načež tento prohlásil, že by nás měl vlastně předat policii, že se ale spokojí s tím, že u něho zastavíme své dokumenty a zavážeme se zítřejšího dne přinést mu dobropis ministerstva sociální péče o splacení jízdného. Souhlasili jsme s tím a nazítří jsme též tento dobropis ministerstva pokladníkovi předali.

A takto po dvanácté hodině noční všichni tři jsme vyšli z Wilsonova nádraží a rozešli se do různých stran. Já sám, který jsem měl vědomost od naší moskevské vojenské mise o adrese své dcerky, rozhodl jsem se jít k ní do Vršovic, kde měla bydlet. Neměl jsem peníze na tramvaj, a tak jsem byl nucen jít pěšky. Po půlhodinové cestě došel jsem k domu, v němž měla bydlet má dcerka. Avšak dotazem jsem zjistil, že se již před rokem vystěhovala neznámo kam. Nezbylo mi proto než se odhodlat putovat až do rána pražskými ulicemi. Bylo to již radostnější putování, než jaké jsem svého času zažil na ulicích Moskvy. Neboť byl jsem konečně doma… U cíle, za jehož dosažení jsem po tři měsíce zápasil a strádal. Domy, kolem nichž jsem nyní kráčel, připadaly mi jako blízcí známí, k nimž mne poutaly drahocenné vzpomínky a s nimiž byla spjata historie mého života. Z Vršovic vedla má cesta přes Vítězné náměstí, Žitnou ulicí na Karlák. Připadalo mi jako by se tu nic nebylo bývalo změnilo od mého odchodu před devíti lety. V Žitné ulici stanul jsem u Bačkovského knihkupectví, právě u jeho výkladu, nacházejícího se pod oknem přízemního bytu, v němž jsem bydlel na počátku svých univerzitních studií. Také zde se nic nezměnilo za těch čtyřicet let. A zatímco Praha zůstává vnějškově nezměněnou, co změn se tu odehrálo v národě a jak podstatně se změnil celý svět! Procházel jsem liduprázdnými ulicemi a připadal si jako stín člověka probouzejícího se ve svém hrobě z dlouholetého spánku: vítaly ho kamenné památky zašlých dob, zatímco živí lidé s hrůzou a odporem prchali před jeho stínem. Přijmou mne někdy tito lidé do svého středu, když čas se svým nezadržitelným spádem zpřetrhal někdejší vzájemné naše spojení? A což budu-li i já vůbec schopen soužití s touto novou společností, jež se mi zdála stále hlouběji a hlouběji klesat ke dnu? Takový roj otázek se vtíral do mé mysli, když jsem došel do dolní části Žitné ulice, kde můj zrak padl na zdi upevněnou tabuli. Byla na ní nalepena různá návěští s výzvami k pražskému obyvatelstvu ještě z doby nedávných dnů únorového převratu. Představovaly živou historii těchto únorových událostí. Se zájmem jsem pročítal tato provolání studentů a profesorů, v nichž proklamovali svá stanoviska k tehdejším politickým událostem, vyvrcholící komunistickým převratem. Byly jmenovitě podepsány a mnohé jméno mi bylo známo z minulých dob. Jedny z těchto projevů byly zcela proti komunistům, jiné s nimi vyslovovaly souhlas. Při pročítání těchto bojových výzev vžíval jsem se do poměrů tak, jako bych sám prožíval tyto události. Bylo mi při tom těžko na duši… Všechny naděje, jež udržovaly mé síly po řadu let mého fyzického a duševního utrpení před úplným se zhroucením, právě nyní se hroutily. Vždyť jsem se vracel, nikoliv jak jsem kdysi snil, do svobodné vlasti, nýbrž do rodné země, která ale byla nesvobodnou a která tak ochotně, bez odporu, právě tak jako v roce 1938, navlékla sobě na ruce otrocká pouta. Se smutkem v srdci jsem si říkal, že v prostředí tohoto otroctví nebude mi možno dlouho žít a že nezbývá mi nic jiného, než abych potřetí ve svém životě odešel do exilu, v němž bych mohl svobodný svět informovat o svých zkušenostech prožitých v Sovětském svazu, a varovat jej před cestou, na kterou se právě dal můj nešťastný národ.

Můj pobyt v Československu měl skutečně jen krátké trvání. Dne 10. září 1948 přecházel jsem československé hranice do západního Německa, abych plnil sobě daný úkol.

Slovníček zkratek a dobových výrazů

Bezpečnostní orgány

čeka – Všeruská mimořádná komise pro boj s kontrarevolucí a sabotáží (od prosince 1917 do února 1922)

GPU – Státní politická správa (od prosince 1922)

NKVD – Lidový komisariát vnitra (do roku 1946), jeho hlavní správa státní bezpečnosti se osamostatnila na

NKGB – Lidový komisariát státní bezpečnosti

OGPU – Spojená státní politická správa (od července 1934)

Gulag – Gosudarstvenoje upravlenije lagerij (Hlavní správa táborů nápravných prací)

KGB – Výbor pro státní bezpečnost při radě ministrů SSSR  (od března 1954)

ITL MVD – nápravně pracovní tábory ministerstva vnitra

MGB – Ministerstvo státní bezpečnosti (do března 1953)

MVD – Ministerstvo vnitra

OSO – zvláštní rada GPU/NKVD

SLON – Solovecký tábor zvláštního určení

USVITL – Správa severovýchodních pracovně nápravných táborů

§ 58 z trestního zákoníku z roku 1926. Nebyl nikdy nikde označen jako „politický“, nýbrž byl spolu s trestnými činy proti veřejnému pořádku a banditismem zařazen do kapitoly „trestných činů proti státu“. Skládal se ze čtrnácti odstavců formulujících takové trestné činy jako: vlastizrada, pomoc prokázaná mezinárodní buržoazii, špionáž, teror, diverze, podvracení průmyslové výroby… Jeho pružnost umožňovala zavřít prakticky kohokoli za nic.

BUR – barák přísného režimu

Lubjanka – moskevské sídlo státní bezpečnosti (čeky, GPU, NKVD teď KGB) s tzv. vnitřním vězením

mostyrka – sebemrzačení, dával se za ni rok izolace i trest smrti

osoblag – zvláštní tábor

trojka, dvojka, mimořádná porada – tzv. mimosoudní orgány vytvořené v podmínkách nastolování moci mladé sovětské republiky –  podle názoru sovětských právníků sehrály v boji proti vnitřnímu a vnějšímu nepříteli revoluce jistou kladnou úlohu. Brzy se však změnily na trestní aparát zvůle a represe. Názvy prvních dvou jsou odvozeny z počtu přísedících, které delegoval – pokud je známo – ÚV strany, ministerstvo vnitra, prokuratura. Proti usnesení nebylo odvolání, neexistovala žádná vyšší instance. Dalším jejich „kladem“ byla rychlost rozhodování. Mimosoudní orgány neposuzovaly „osobní vinu“, nýbrž „společenskou nebezpečnost“.

TON – věznice se zvláštním určením

tranzitka – tranzitní tábor, kde se soustřeďovaly transporty. Odtud je rozdělovaly do jednotlivých táborů v oblasti

ťurzak – trest vězení (zkratka z ťuremnoje nakazanie)

stolypin – stolypinský vagón, vagón pro přepravu vězňů

zek, mukl – od roku 1934 se užíval oficiální termín „zaklučenyje“ (vězni), zkráceně z/k-zek

zóna – tábor a táborové pracoviště

JUDr. František Polák

CESTOU ZE SOVĚTSKÉHO KONCETRÁKU

1. vydání vydal Fr. Polák vlastním nákladem v New Yorku v roce 1959

2. vydání vydala společnost ERGO Brauner, s. r. o. v Dolních Kounicích v roce 2018.

Korektura textu: Mgr. Danka Klimešová

Kresba na obálce: © Milan Čermák, 2018

Sazba: Hana Klimešová

Odpovědný redator: J. Martin Brauner

K tisku připravilo a distribuci zajišťuje

Jiří Brauner – Kartuziánské nakl. Brno

www.kartuzianbrno.cz email:jirkabrauner@gmail.com

Tisk: NOVATISK, a.s., Blansko

Kniha, kterou držíte v ruce představuje životní vzpomínky v sovětských žalářích a táborech nucených prací. Čtenáře zajisté budou zajímat okolnosti, za jakých se doktor práv František Polák dostal do Sovětského svazu, jmenovitě do jeho táborů. Tato knížečka vás chce obeznámit ve stručnosti s historií života, počínaje jeho odchodem z vlasti po nacistické okupaci. Dne 7. srpna 1939 přešel do Polska, aby se opětovně zúčastnil odboje, o jehož nevyhnutelnosti byl přesvědčen. Po příjezdu do Krakova vstoupil do tvořící se československé vojenské jednotky, jejímž velitelem byl tehdy podplukovník Ludvík Svoboda…

… byl tehdy často zván na poradu o těchto záležitostech československým konzulem v Krakově a přicházel do styku i s otázkami civilní československé emigrace…

… nemohl prostě mlčet, a tak proti nim vystoupil. Tím si přivodil nesmiřitelné nepřátelství komunistů, kteří jej udali NKVD, v jehož moci se ocitl po upadnutí do sovětského zajetí naší vojenské jednotky v západní Haliči v září 1939. Na základě tohoto udání byl dne 3. listopadu 1939 zatčen na západní Ukrajině a společně s osmi jinými československými vojíny, rovněž udanými komunisty, odvezen do moskevského policejního vězení na Lubjance. Zde byl administrativním rozhodnutím NKVD odsouzen k osmi letům nucených prací v táborech jako nepřítel SSSR. Jako důvody pro toto rozhodnutí uvádělo NKVD toto:…

JUDr. František Polák (27. prosince 1889, Hostomice – říjen 1971, Coxsackie stát New York, USA) byl hrdina I., II. i III. odboje.

Po účasti v československých legiích se za první republiky živil jako komunistický advokát. V roce 1939 odešel do Polska. Dne 3. listopadu 1939 bylo v sovětském zajetí zahájeno jeho stíhání za protisovětskou činnost. Byl odsouzen k 8 letům žaláře. Dne 17. ledna 1942 byl propuštěn na základě československo-sovětské dohody o amnestii pro čs. občany. Na konci roku 1942 byl opět odsouzen za protisovětskou činnost, tentokrát k 5 letům. Propuštěn byl 5. prosince 1947. V září 1948 emigroval do západního Německa, kde seznámil světovou veřejnost se sovětskými tábory nucené práce. V dubnu 1951 se odstěhoval do USA. V roce 1953 žaloval SSSR a jeho satelity za nucenou práci. Výsledkem bylo, že OSN odsoudila používání nucené práce.

Table of Contents

Ediční poznámka

Úvodní kapitola

Propuštění z koncentračního tábora

První dny na svobodě

V Moskvě

První dny na československém vyslanectví v Moskvě

V zápase o život a svobodu

Útulek na československém vyslanectví v Moskvě

V repatriačním táboře

Cestou ke svobodě

Slovníček zkratek a dobových výrazů