Jaroslav Petr
Sázkař
(ikarie 1996/10)
 
"Kdy zaplatíš, můj milej?"
Tuhle otázku nesnáším. Pokusil jsem se o sebevědomý úsměv. Velký Rahi Kafatos se také usmíval. Měl na sobě jako vždy laciný, pomačkaný světle šedý oblek, který mu byl očividně velký. Doširoka rozevřené klopy saka mu klouzaly dolů z úzkých ramenou a rukávy mu sahaly do půlky dlaní. Na první pohled nevypadal jako jeden z pěti největších bookmakerů ovládajících sázky kolem hadích dostihů.
"Řekli mi, že jen při Ceně Junyinga jsi na poslední chvíli přihodil osm stovek, které jsme od tebe ještě neviděli. V poslední době ses činil," pokračoval bookmaker s úsměvem.
"Nedostal jsem se k tomu, abych zaplatil, Rahi. Měl jsem moc práce. Čestně," vymlouval jsem se a cítil jsem, jak se mi potí záda. Koutkem oka jsem sledoval Koszinského a modlil jsem se, aby mi nezdrhnul.
"Takže mi můžeš zaplatit hned teď?"
"Víš Rahi, v dohledný době čekám nějaký prachy. Pak se za tebou stavím."
"Vsadíš si na dluh a budeš doufat, že vyhraješ, co?" ušklíbl se Kafatos.
"Ne, mám rozjetej kšeft. Velkou věc," koktal jsem a váhal, kolik toho mám prozradit, abych měl šanci Kafatose přesvědčit. Koszinski se právě zastavil u stánku s pivem a máčel si zplihlý knír v pěně. Panebože, ať už mě ten lichvář pustí, jinak mi ty prachy, co mu visím, zmizí v nenávratnu.
"Nenamáhej se," mávl rukou bookmaker. "Tohle jsi na mě zkusil už dvakrát a pak ses vypařil. Jen pro pořádek. S těma osmi stovkama z Ceny Junyinga mi visíš za přihozené sázky dva a půl tisíce. Jestli máš na cestě balík, tak si pošlu pro prachy zítra ráno pár hochů. Nashle, Mesfine," usmál se Kafatos a pomalým krokem člověka, kterému nemůže nikdy nic a nikdo utéct, pokračoval v procházce kolem sázkařských stánků a tu a tam si poznamenal nějaký zajímavý kurz.
Zul jsem si boty a chvíli jsem se coural v bezpečném odstupu za Koszinským po pláži pod tribunami. Vztekle jsem nakopával vyhřátý písek bosýma nohama. Byl jsem nervózní jako už dlouho ne. Zítra ráno přijdou Kafatosovy gorily vymáhat dluh. Mohl bych se někam zašít. Našel bych si nějakou levnou kerrskou kurvičku a ta by mě možná na pár dní u sebe schovala. Věděl jsem o několika takových, které měly propadlé povolení k pobytu na Orianu a mohl jsem je trošku skřípnout. Jenže jsem nesměl pustit z dohledu Koszinskiho. Jestli se mi to povede, bude po problémech. Ráno mi Koszinski asi na hodinu zmizel. Ty nervy už bych nechtěl znovu zažít. Nenápadně jsem si Koszinskiho znovu prověřil dálkovým detektorem. Byl stále čistý jako lilie a zboží u sebe neměl.
Hrát si s Kafatosem na schovávanou nemělo smysl. Byl by to jen odklad. Jestli nezaplatím, tak si mě nakonec jeho lidé stejně najdou a dají mi lekci. Nemusím se bát, že by mě zabili, protože nebožtíci patří ve splácení dluhů k těm liknavějším. Ale určitě mi nedají pokoj. Jediná šance je zaplatit. Nebo vyřídit Kafatose. Každý, kdo vydělává jen trochu větší prachy v hadích dostizích, má máslo na hlavě - podvody, vydírání, daňové úniky. Už dvakrát jsem se vyvlékl z dluhů tím, že jsem svého věřitele poslal na hodně dlouho do chládku. Taky proto mi už nikdo nechce půjčit. Jen Kafatos ode mě neodtáhl ruce a nechával mě až donedávna sázet na dluh, protože ten se proti mně cítí pevný v kramflecích. Jenže každý má nějakou Achillovu patu. Mojí slabostí jsou sázky. Sázky a dluhy. Jakou slabinu může mít Rahi Kafatos?
Pomalu jsem se zamíchal do zástupu lidí stoupajících po točitých schodech na tribunu. Koszinski šlapal do schodů pár kroků přede mnou. Za chvíli jsem už seděl na tvrdé lavici nejlacinější tribuny a atmosféra nadcházejícího dostihu mnou pomalu prostupovala jako horečka. Že by chtěl Koszinski převzít zboží na tribuně hadího závodiště? To by teda byla drzost.
Rozhlédl jsem se po tribuně a ucítil mrazení až v konečcích prstů. Nešel bych sem. Nikdy bych sem nešel, kdybych nemusel. A nesázel bych. Když si to tak říkám, skoro bych si uvěřil. Všude kolem se tísnila orianská spodina a s hubou dokořán sledovala přípravy na Zlatý pohár. Ať si zkouším namluvit cokoliv, patřím mezi ně.
Obrovští mořští hadi se zatím jen líně převalovali na vlnách a pomalu se řadili na pomyslné startovní čáře. Když při představování účastníků závodu hlasatel oznámil, že s číslem sedmnáct startuje Duhový oblouk, zabloudil jsem pohledem k bookmakerovi. Chviličku jsme se dívali jeden druhému do očí a oběma nám bylo jasné, co udělám. Mlčky jsem mu ukázal čtyři vztyčené prsty. Jestli vyhraju, splatím ty čtyři stovky z výhry. Srdce mi bušilo možná víc, než když jsem sám čekával na hřbetech mořských hadů na startovní výstřel. I teď musím vyhrát. Sázková kancelář už mi další úvěr neposkytne. Neměl bych sem vůbec chodit. Neměl, protože přijít na závodiště pro mě znamená vsadit si. Jestli Duhový oblouk prohraje...
Pro jistotu jsem si znovu prověřil Koszinského dálkovým detektorem spermatu. Pozitivní signál vycházel jen z Koszinského rozkroku. To bylo v pořádku. Tam docela určitě baňku s mraženým spermatem dostihových hadů neschovával.
Hlasatel oznámil, že Duhového oblouka pojede Derek Bealy, žijící legenda mezi žokeji. Když Bealy začínal, utkali jsme se v několika dostizích jako soupeři. Tenkrát jsem ho dokázal porážet. Byl jsem na vrcholu a dostával jsem k ježdění mnohem lepší zvířata než on. Dneska už na něj skoro nikdo nemá. Jezdí nejlepší hady na celém Orianu. Zauvažoval jsem, jestli by se nevyplatilo přihodit ještě další tři stovky, které jsem pochopitelně neměl. S Bealym nemůže Duhový oblouk prohrát. Koszinski seděl stále asi tři řady přede mnou a tvářil se, že ho na světě nezajímá nic jiného než hadí dostihy.
"Hele, vsaď si se mnou na Modrýho šoguna."
Za rukáv mě tahal otrhaný pobuda s košilí pokecanou hořčicí. "Vyjde tě to na pět pětek a je to tutovka. Kurs je dvacet osum za tři."
Odtáhl jsem se od jeho zarostlé tváře, která se ke mně naklonila až nepříjemně blízko. Chlapovi páchlo z úst a jeho hadrům by už od smradu pomohla jen spalovna. Navíc byl napadrť ožralý.
"Hele, vsaď si se mnou a máš tenhle prima tip ode mě jako pozornost podniku. Hele, úplně gratis," naléhal neodbytně. Mohlo mu být kolem čtyřicítky, ale neměl už ani jeden horní řezák a na všechny kolem cenil páchnoucí černou díru.
Pohled na nevyléčitelné sázkaře není příjemný. Sešup na dno po dvou třech větších nepovedených sázkách bývá rychlý. Nenáviděl jsem tyhle chudáky, protože mi dalo hodně práce přesvědčit sám sebe o tom, že se mi něco takového nemůže stát. Nemít za co sázet, hrozná představa.
"Hele, Modrej šogun je ve formě jako..."
"Nevotravuj," odbyl jsem ho a odstrčil stranou.
Hadi se vznášeli v klidné mořské vodě zátoky Alaoho, nejslavnějšího závodiště všech obydlených světů. Do startu chyběly vteřiny.
Teď!
Bookmakeřy uzavřeli příjem sázek na Zlatý pohár. Tři stovky jsem stačil přihodit na poslední chvíli. Koszinski a jeho zářící rozkrok zůstávali na místě.
Start se nejlépe povedl Tussifanovi, dlouhé hubené příšeře, která měla vodit pro Černého šípa. Černý šíp se okamžitě vyvezl na Tussifanově vlně. Žokej ho vedl s milimetrovou přesností, aby zvířeti ušetřil co nejvíce sil. Zezadu se snažil mezi Tussifana a Černého šípa vklínit Wildlands, který měl hrát roli vodiče pro Duhového oblouka. Neudržel jsem se a nahlas jsem zaklel. Proč se ten blbec soustředí na rozbití vlny před Černým šípem a netáhne Duhového oblouka. Na destrukční taktiku bude dost času v závěru, kdy Wildlandsovi na nic jiného ani nezbydou síly.
Mezičas potvrzoval vražednost tempa udávaného Tussifanem. Proti rekordním mezičasům z předloňska získával Tussifan skoro sekundu. Hadi se elegantní smyčkou prohnali kolem ostrůvku Om a dostali se k ústí zátoky, kam pronikaly z volného moře větší vlny. Tady se projevil skvělý cit pro rytmus Dereka Bealyho. Vedl Duhového oblouka naprosto precizně a získával cenné decimetry. V zatáčce si mazácky uhlídal vnitřní oblouk a na Černého šípa dokonce trochu získal. Vřava na tribuně sílila. Některá zvířata už podlehla šílenému tempu a žokejové je museli zadržet. Byl mezi nimi i Modrý šogun. Dva nebo tři hadi se drželi nad vodou jen zázrakem a křečovitě poškubávali vnějšími žábrami. Pár zoufalců, kteří vsadili na naprosté outsidery v bláhové naději, že vyhrají balík, už trhalo tikety. Čelo závodního pole bylo stále ještě dost vyrovnané a nejméně šest hadů si drželo pozici, která před závěrečným finišem vypadala nadějně. Duhový oblouk patřil mezi ně. Reproduktory nad závodištěm chrčely snahou o maximální výkon, ale ani tak nebyly s to zcela přehlušit vřavu, která narůstala s tím, jak se hadi blížili k cílové metě. Tussifan se už začínal propadat vedoucí skupinkou. Krk na krku klouzali zpěněnou vodou Černý šíp a Duhový oblouk. Zvon ohlásil žokejům, že do cíle chybí čtyři sta metrů. Derek Bealy sáhl po biči. Smyčky těla Duhového oblouka se zavlnily se zvýšenou frekvencí. Závěrečný finiš, v němž každý musel jet jen za své, roztáhl čelní skupinku do šířky. Tussifan zachytil jednu z vln vzedmutou hady bijícími se před ním. Vyjel na ní pár desítek metrů a potkal se s další vlnou. Prosmýkl se úzkou mezerou mezi dvěma hady odpadávajícími z čela závodu a rezonance vln vy bičovaných usilovnou prací několika tun svalů ho vynesla opět o kus vpřed. Černý šíp a Duhový oblouk plavali půl délky před Tussifanem nos na nose a fandové obou hadů téměř omdlévali.
"Tak ho trhni! Trhni ho!" slyšel jsem se mumlat. "Vem ho!" Do cíle chybělo pár metrů a vypadalo to na mrtvý závod, protože ani jeden z vedoucí dvojice hadů nebyl s to získat sebemenší náskok. Ale mrtvý závod to nebyl. Tussifan se na poslední chvíli prosmýkl kolem obou hadů na špici pole a vyhrál o nos před Černým šípem. Bealy v posledním okamžiku najel špatně vlnu a Duhový oblouk skončil třetí.
Praštil jsem vztekle pěstí do lavice. Prachy, které jsem šetřil skoro půl roku, kdy jsem se dokázal vzdát sázek, jsou v háji. Sklouzl jsem očima o tři řády před sebe a rázem mi prohra nepřipadala tak důležitá. Koszinski už na svém místě neseděl. Vyskočil jsem na lavici a rozhlížel se po tribuně. Koszinského olyšalou lebku jsem nikde nezahlédl. Dral jsem se k východu ze závodiště davem, který nečekaná Tussifanova výhra zasáhla jako rána pěstí.
"Hele, jak koukám, taky ti to nevyšlo, že jo?" chytil mě za rukáv sázkař. "Hele, byl to tutovej typ a jestli nevyšel, tak v tom musí bejt černota. Určitě přijde protest..."
"Nevotravuj!" zařval jsem na něj a snažil se mu vytrhnout. Zoufale jsem hledal v davu Koszinského. Čert vem všechny prohry. Jestli ho nenajdu, tak dluhy Kafatosovi nesplatím.
"Možná by sis se mnou vsadil příště," vemlouval se sázkař a nepouštěl mi rukáv košile, na níž nechávaly jeho špinavé pracky mastné skvrny. Marně jsem se snažil stoupnout si na lavici a najít v davu Koszinského.
"Pusť mě!" zařval jsem a pokusil se ho praštit. Chlápek překvapivě hbitě uhnul. Stále se držel mého rukávu jako klíště. Teprve teď mi konečně došlo, jakou se mnou sehrál Koszinski habaďůru. Návštěva závodiště v Alaoha zrovna ve chvíli, kdy se jede Zlatý pohár, to nemohla být náhoda. Alespoň ne v případě, že zároveň zmizí Kurt Koszinski, po kterém pasu už dva měsíce ve dne v noci. Takhle se nechat napálit. Jako malej kluk.
"V šestým dostihu běží Mořskej sen, hele to je na beton..." blábolil sázkař. Visel na mně tak, že jsem se stále nemohl hnout. Koszinski se mi nezadržitelně vzdaloval. Šance, že ho ještě někdy najdu, byla menší než naděje, že bych zaplatil dluhy. Chytil jsem sázkaře za špinavou košili pod krkem a narazil ho ledvinami na hranu lavice. Hekl a vystrašeně zamrkal.
"Nemyslel jsem to zle, kámo..." zakňoural. Pak mi vrazil pěst do břicha, vyškubl se a zmizel v davu.
Neměl jsem nic. Přišel jsem o hromadu peněz. Kurt Koszinski byl bůhvíkde. Koszinski, který měl od makléře převzít dvaatřicet dávek spermatu špičkového hadího plemeníka, každá bratru v hodnotě tří set tisíc dolarů. Zdejších, orianských dolarů, protože sperma, vajíčka nebo embrya dostihových hadů se vyvážet nesmějí. Přepočítávat cenu kvalitních inseminačních dávek na cizí měnu nemá cenu. Všude jinde než na Orianu je semeno skutečně dobrého orianského hada penězi k nezaplacení. Hlídal jsem Koszinského jako oko v hlavě a čekal na vhodný okamžik, kdy ho budu moct bez velkých ciratů sbalit. Dvaatřicet inseminačních dávek by Koszinski jen těžko zapíral. Mohl bych si pak vybrat. Mohl bych se s ním dohodnout a jet v jeho kšeftu třeba s dvoutřetinovým podílem na zisku. Koszinski by na to asi přistoupil. Kdybych sehnal dobré svědky a vysvětlil soudní porotě, co by pro Orian znamenal vývoz jediné inseminační dávky, Koszinski by už z lapáku nevylezl. S třemi desítkami hadích inseminačních dávek si můžete na periferii Galaxie založit chov nejlepších dostihových hadů. Stačí sehnat pár druhořadých samic. A to je hračka. Výsadní postavení orianského chovu a orianských dostihů může dostat ránu do vazu, z níž se už nevzpamatuje. I kdyby Koszinski odmítl, stejně bych dostal za jeho dopadení tučnou prémii od Svazu chovatelů. Ti se bojí, že přes veškerá bezpečnostní opatření jednou orianský monopol na chov plemenných dostihových hadů neuhlídají. Tahle noční můra už by je donutila solit. A já bych měl po problémech. Na všechno bych měl důkazy, stačilo jen si počkat a chytit Koszinského s nelegálně drženými hadími spermiemi. Jenže právě to se mi nepovedlo. Ten parchant byl práskanější, než se zdál.
Procházel jsem se dál závodištěm, ale z dostihů jsem skoro nic nevnímal. Měl jsem na sebe vztek. Takovej podhoz. Největší rána za poslední dva roky a já si ji zazdím jako začátečník. Slunce mi nemilosrdně pražilo do zad. Panebože, moct si tak v klidu sednout k pivu a vsadit si. Jednou jsem dokázal nesázet celý půlrok. Vyhýbal jsem se závodištím jako čert kříži. Šéf mě v tom podporoval. Sledoval můj pokus o sázkařskou abstinenci a milosrdně mi přiděloval úkoly, při nichž jsem nebyl vystaven silnějším pokušením. Nakonec jsem sám sobě nakukal, že už na dostihy můžu, protože dokážu udržet svou vášeň na uzdě. Omyl. "Takže už v tom jedeš zase, že jo?" povzdychl si šéf smutně, když jsem ho žádal o služby na závodištích. Sázet ve volném čase mi už zase nestačilo. A služby při dostizích jsem dostal. Každý ví, že notorického sázkaře neodtáhnou od závodiště, i kdyby za něj zapřáhli stáj závodních hadů.
"Promiňte, neztratila jste tohle?" zaslechl jsem odkudsi, a věděl jsem, že odejít právě teď by byla chyba. Měl jsem práci. Propletl jsem se mezi diváky zevlujícími během přestávky mezi dvěma dostihy na pobřeží zátoky. Vemlouvavý hlas stále sílil a za okamžik jsem už viděl chmatáka lana Aarona oblbovat jakousi paní středního věku.
"Našel jsem to tady, kousek za vámi. Musela vám vypadnout," naléhal lan a držel ženské před nosem blýskavou cetku. Všichni kolem se dívali na třpytivou brož. Já jsem ale sledoval Aaronovu druhou ruku. Měl přes ni přehozenou draze vyhlížející bundou. Pod její záštitou se lanový cvičené prstíky potýkaly se zámkem kabelky nic netušící paní okukující šmuk v ceně pár babek.
"Nikdy jsem nic takového neměla," bránila se.
"Ale já viděl, jak se koulí v písku rovnou od vás," předstíral lan údiv a jeho ruka lovila v kabelce.
"Tak to by stačilo," řekl jsem lanovi a chytil ho za ruku tak, že nemohl pustit peněženku, kterou držel.
Paní se nestačila divit. Zaskočil jsem i Aarona, který tváří v tvář vidině snadné kořisti zapomněl na opatrnost. Pokusil se mi vykroutit, ale držel jsem ho pevně. Vzal jsem mu z ruky peněženku a podal ji ženě.
"Podívejte se, paní, jestli se vám něco neztratilo," vyzval jsem ji. Stála nehnutě jako solný sloup a civěla nevěřícně na Aarona. Teprve má slova ji vytrhla z šoku a začala se horečně prohrabovat obsahem chatrné kabelky. Nechápal jsem, co chtěl Áaron ukrást zrovna téhle chudince.
"Ne, zdá se mi, že nic nechybí," vykoktala ze sebe zmateně s výraznou úlevou.
"Dávejte si trochu víc pozor, paní," napomenul jsem ji.
Choval jsem se k ní tak trochu jako k malému dítěti, ale ona patřila přesně k tomu typu lidí, kteří se pro něco takového neurazí. Naopak, zdálo se mi, že je za to napomenutí vděčná.
"Tohle je jejich oblíbený trik," zdvihl jsem Aaronovu paži s bundou přehozenou přes předloktí. "Odborně se tomu mezi chmatáky říká šátra, že jo, Aarone?"
Aaron vztekle trhl rukou a mlčel. Nemělo cenu celou záležitost dál protahovat. Kolem nás se začali hromadit lidí.
"Můžu vás požádat o identifikaci, paní, pro případ, že bychom potřebovali svědectví?"
Mlčky mi podala identifikační kartu. Když jsem chtěl kartu zasunout do snímače na opasku, musel jsem Aarona jednou rukou pustit. Riskoval jsem, že mi zdrhne. Přinejhorším jsem za jeho zadržení mohl dostat od šéfa padesátku odměny na dřevo. I to bylo pro mě příliš mnoho peněz, než abych si je nechal utéct. Smýkl jsem Aaronem tak, že málem ztratil rovnováhu a v tom okamžiku jsem sáhl po identifikační kartě, kterou žena už trochu netrpělivě držela v ruce. Díky tomu přišel Aaronův pokus o útěk teprve ve chvíli, kdy jsem měl už obě ruce zase volné.
Prorazil jsem si s Aaronem cestu okruhem zvědavců a vydal se s ním k policejní stanici.
"Kolik bys chtěl?" zeptal se mě Aaron, když jsme se dostali za tribunu z doslechu lidí.
"Jdeme na stanici, Aarone. A uvědom si, že podplácení policajta je trestné," zavrčel jsem. Aaron ten signál pochopil a šel s nabídkou výš.
"Stovku," utrousil Aaron s otázkou v hlase. Nebyla to špatná nabídka prodejnému poldovi. Aaron měl ale smůlu. Potřeboval jsem víc.
"Na pokusy o podplácení jsou dneska porotci zvlášť hákliví," řekl jsem, jako kdybych nic neslyšel.
"Stopade," sykl Aaron a nasucho polkl.
"Tři," nabídl jsem mu.
Nakonec jsme se shodli na dvěstě padesáti. Vysázel mi je ve zmuchlaných bankovkách a já ho pustil. S penězi v kapse jsem si našel sázkovou kancelář, kde nabízeli ve čtvrtém dostihu na docela dobrého hada s nemožným jménem Mořská pěna kurs jedna ku dvanácti. Když vyhraju, budu mít na první splátku u Kafatose.
Prohrál jsem. Mořská pěna doplaval druhý o krátkou hlavu. Vyhrál naprostý outsider Sergant a amatérským jezdcem, pro nějž to bylo první vítězství v krátké závodní kariéře. Dovedu si představit, jak se ten hoch dneska opije. Když jsem kdysi dávno vyhrál první dostih, byl jsem v lihu dva dny. Kdo si vsadil na Serganta, bral na vsazený dolar dvaatřicet. Já jsem nevyhrál nic. Rotrhal jsem tiket a šel domů.
Hned za dveřmi bytu se mi otřel o nohy uhlově černým kožichem Pips. Kocour se na mě díval vyčítavě. Nebyl jsem doma několik dní. Když jsem doplnil vodu v automatické napaječce a dosypal zásobník krmítka granulemi, smočil Pips růžový jazyk v čerstvé vodě a vzal mě na milost. Vyhoupl se mi na klín, nechal se hladit na krku a blahem přivíral oči. Pips byl jediným tvorem, kterého jsem ještě dokázal učinit šťastným.
Díky prohrané sázce jsem neměl ani na večeři. Prošmejdil jsem lednici a našel jen kelímek vyschlé hořčice, která mi připomněla pokecanou košili opilého sázkaře na Zlatém poháru. Rázem jsem měl po chuti na jakékoliv jídlo. Zatracený Koszinski! Nakonec jsem se v koupelně napil vody a pustil si v televizi dostihy mořských hadů z Oborrahu. Vedle orianské elity představovala oborrahská zvířata čtvrtou kategorii. Ale tok tomu bylo všude mimo Orian. To prostě člověk musel brát jako fakt. Když jsem ještě zkoušel abstinovat, hasil jsem touhu po dostizích alespoň tímhle chabým odvarem. Pročuměl jsem u obrazovky dny a noci. U obrazovky jsem nesázel. Mohl jsem se sice napojit přes počítačový terminál na on-line sázkový systém, ale to nikdy nemělo tu atmosféru, kterou jsem si vychutnával, když jsem na poslední chvíli přihazoval u živého bookmakera. Terminál by mi taky na rozdíl od bookmakerů nikdy neumožnil sázku na dluh. Vyžadoval platební příkaz z konta. Moje konto bylo beznadějně prázdné a má bývalá žena Deb si po několika špatných zkušenostech nechala změnit kód účtu.
Nestačil jsem se ani zabrat do prvního dostihu, když se na spodním okraji obrazovka rozsvítila řádka textu: Pan čmuchal Mesfin Gedlu, Orian. Vážený pane čmuchale, zdravím Vás uctivě z paluby korábu Frances T, na jehož palubě mířím rychlostí 0.99998 c ke kerrskému mimoprostorovému uzlu. S pozdravem Kurt Koszinski.
Vyletěl jsem z křesla a shodil přitom Pipse dost nešetrně na zem. Ta drzost! Dal bych rok života za to, abych Koszinského dostal. Jenže za co bych ho mohl sebrat? Můžu se jen dohadovat, jakou levotu stihnul před odletem provést. Jestli mu doopravdy prošly rukama tři desítky dávek spermatu špičkových hadích plemeníků a udal je zájemcům, tak proč letí na Kerr. Jestli ty inseminační dávky získal a neudal je... To je úplná blbost. Celé to dávalo smysl jen ve dvou případech. První z nich by nastal, kdyby z obchodu sešlo a Koszinskému začalo být na Orianu horko. Druhou možnost jsem nechtěl ani domýšlet. Co když Koszinski přeci jen objevil skulinu v bezpečnostních systémech, které prověřovaly všechny pasažéry opouštějící Orian?
Pips se uraženě promenoval kuchyní a ignoroval mě. Pokusil jsem se ho přilákat zpátky k sobě, ale trucoval dál. Rozlil jsem si to u něj.
Koszinského jsem mohl pustit z hlavy, i když jsem k tomu neměl chuť. O to větší problém teď představoval Kafatos.
Napojil jsem se terminálem na ústřední databázi. Probíral jsem se údaji z Kdo je kdo a vypomáhal si načerno získanými daty z policejní kartotéky. Jenže Kafatos byl tak práskaný všivák, že se na displeji terminálu jevil jako světec. Úctyhodný obchodník. Chlapec vzešlý z chudých poměrů. Pocházel z venkova, z malé díry na jihovýchodním pobřeží, kde se odjakživa chovali nejlepší hadi celé Galaxie. Jeho otec pracoval na jedné farmě jako krmič. Jediné, co kluk zdědil, když jednou po ránu vyplivl jeden z největších hadů ožvýkané otcovy holínky, bylo tuctové příjmení Kafatos. Jako patnáctiletý si koupil za pár babek osminový podíl na dvouletém hadovi. Had neměl tu správnou olivovou barvu, a tak byl za pakatel. Nikdo, ani sám Kafatos nemohl tušit, že je to budoucí čtyřnásobný vítěz prestižního Noah Are. Svým nýmandským majitelům vydělal celé jmění. Většina se jich uchlastala dřív, než ze svého balíku stačila utratit čtvrtinu. Jen Kafatos peníze ještě rozmnožil. Začínal s malým stánkem za branami závodišť a dnes mu patří nejlepší síť sázkových kanceláří. Vydělává statisíce, ale přesto stále postává před každým dostihem u velké černé tabule a čmárá kurzy barevnou křídou, která nemaže prsty. Prý si ji nechává vozit až z Alkyonu. Vydělává tolik, že to nikdy za speciální křídy neutratí, a přesto neodpustí nikomu z dluhů ani dolar. Nebo možná neodpustí nikomu ani dolar a právě proto se topí v penězích. Nevím. Nechal by mě ztlouct i pro blbejch deset dolarů. Ale já dlužím tisíce. Můžu si být jistý, že v mém případě je Kafatos schopný naprosto všeho. V materiálech Kdo je kdo nic podobného pochopitelně nestálo. Tam se člověk může dočíst, že ctěný pan Rahi Kafatos je sponzorem observatoře na Hadím štítu, který se do chvíle, než se Kafatos rozhodl solit do hvězdářů, jmenoval zcela obyčejně Modrý vrch. To Kafatos si vy mínil přejmenování. Strká do astronomie statisíce, ale pro dolar by si nechal vrtat koleno. Policejní záznamy měl Kafatos čisté jako bříško právě vyklubaného mořského hada.
Vztekle jsem cvakl spínačem terminálu. Nemělo to cenu. Kdyby byla pravda jen to, co o něm psali v Kdo je kdo, musel by mít svatozář. Namísto toho ale posílal za dlužníky svalnaté pořezy, kteří byli mistři ve vyrážení zubů, lámání prstů a štípání žeber. Ne, musím se porozhlédnout jinde. A zítra musím vydržet první nakládačku. Nebo ne? Možná že by...
Popaměti jsem vytočil telefonní číslo. Ozval se mi mužský hlas a já se držel, abych nepráskl sluchátkem.
"Tady Mesfin Gedlu," ohlásil jsem se. "Můžu mluvit s Deborrah?"
Proti své vůli jsem mluvil úsečněji, než bylo v mém postavení vhodné. Deborrah odešla s dětmi, když už nedokázala snášet mé sázení. Pozdě jsem přišel na to, jak moc mi vadí, že nežije sama.
Chvíle trapného ticha ve sluchátku jasně vypovídala o tom, že se má bývalá žena do rozhovoru se mnou nijak nehrne.
 
"Tak co potřebuješ, Mesfine," spustila na mě. Hlas měla studený jako zimní noc. Co potřebuju? Aby mi zítra ráno nepřerazili Kafatosovi chlapi obě ruce!
"Jak se máš, Deb?"
"Prosím tě, neříkej mi Deb! Víš, že to nesnáším!"
Takhle končila většina našich rozhovorů. Měli jsme zvláštní dar pohádat se o cokoliv.
"Co děti?"
"Od té doby, co nejsou závislé na výživném od tebe, tak je jim mnohem lip. Vynech všechny okliky, Mesfine, a vyklop co chceš. Upozorňuju tě předem, že peníze ti nedám."
V té chvíli jsem dostal z Kafatosových goril opravdový strach. Došlo mi, jak moc jsem na půjčku od Deb spoléhal.
"Víš , Deb ..." Nechtělo se mi s pravdou ven. Panebože, jak mně se nechtělo. Ale byla to moje jediná nepatrná šance, jak ty prachy sehnat. "Dostal jsem se do dluhů, Deb. Ti lidi mi teď vyhrožujou, že jestli jim to do zítra nevrátím ..."
"Kolik jsi zase prohrál!" vyštěkla do sluchátka.
Že by mi přeci jen byla ochotná půjčit?
"Třicet tisíc," vydechl jsem.
Slyšel jsem, jak si její chlap bere sluchátko.
"To je váš ryze soukromý problém, pane Gedlu!" zařval na mě. "Ani Deborrah ani já si nepřejeme, abyste nám ještě volal. Pokud byste nedal pokoj, zavolám policii. Oni už vám..."
Zavěsil jsem.
Nezbylo, než se připravit na Kafatosovy vymáhače dluhů. Služební pistoli jsem položil na roh stolu, zabarikádoval jsem se v bytě a sedl si do křesla. Za pět minut jsem z ticha kolem skoro šílel. Každý zvuk ztichlého bytu ve mně vzbuzoval představu zabijáků stoupajících po schodišti. S nervy nadranc jsem si pustil Braniborské koncerty a nalil si do sklenice whisky, kterou jsem měl schovanou na dně skříně se šatstvem pro nejhorší případy. Snad byla tohle skutečně ta nejhorší chvíle a nebude ještě hůř, prolétlo mi hlavou, když jsem nalačno polykal alkohol.
"Ať už si v životě nevsadím ani na žížalu, jestli teď není nejvyšší čas tu flašku otevřít," zabručel jsem sám pro sebe do zvuku barokních trubek. A to byla chyba, protože během hodiny jsem se opil do bezvědomí.

Jen pomalu, nesmírně pomalu jsem přicházel k sobě. Bylo mi, jako kdybych se na svět vracel ze záhrobí. Moc se mi do toho nechtělo. Jen nejasně jsem si vzpomínal na události, jež pronikly do mého vědomí úzkou škvírou mezi mrákotami hrozivé opice a mdlobami, které jediné zabránily tomu, abych se nezbláznil bolestí. Kafatosovi hoši znali tisíce rafinovaných způsobů, jak donutit člověka, aby změnil své rozhodnutí nezaplatit. Určitě na mně nevyzkoušeli všechny. I tak to stačilo. Byl jsem rozhodnutý dluh vyrovnat. To byla jediná myšlenka, která mi zůstala v hlavě. A pak ještě sadistické ksichty Kafatosových mužů. Byli tři a vypadali jako obchodníci s elektronikou. Do modra vyholené tváře, vlasy hladce stažené do copu, nenápadné, ale o to dražší obleky, naleštěné boty z hadí kůže. Sundali si saka, přehodili je nedbale přes opěradla židlí a vysoukali si rukávy košil. Na zápěstích měli drahé hodinky na pásku z maličkých dřevěných korálků. Vypadali, jako kdyby přišli jen na partii go. Jeden z nich sáhl do luxusní aktovky a vytáhl z ní namodralý prut. Hadí žíla silná jako malíček nebyla delší než pět pídí. Pokusil jsem se sáhnout po pistoli. Úder přes prsty mě vyléčil z dalších pokusů. Pak se do mě pustili. Mlčky a bez emocí. Profesionálové.
Bolelo mě všechno. Pomalu jsem otevíral oči, ale zase jsem je rychle přivřel před ostrým světlem, které se mi štěrbinou mezi víčky zařízlo jako skleněné střepy až do mozku. Ruce a nohy jsem měl napnuté k prasknutí. Šlachy a klouby mě příšerně bolely. Znovu jsem opatrně otevřel oči. Byl jsem doma a ležel jsem nahý na podlaze. Roztažené ruce mi přivázali k nohám stolu a kotníky jsem měl připoutané k pelesti postele. Na břiše mě studilo něco lepkavého. Chvíli mi trvalo, než jsem na to dokázal zaostřit zrak. Pips. Zelené oči mu zastíral zákal. Kocourovy vyhřezlé vnitřnosti mi kryly hrudník a šířily kolem sebe nesnesitelný smrad. Když mi to došlo, tak jsem se do té nádhery ještě pozvracel.
Nevím, jak dlouho jsem se svíjel na podlaze, než se mi podařilo převrátit stůl a vyvléknout zpod jeho nohou provazy, které mi poutaly zápěstí. To, co zbylo z Pipse, ze mě sklouzlo na zem a já jsem se v tom proti své vůli několikrát vyválel. S prázdným žaludkem jsem neměl co zvracet, a tak jsem jen dávil v úporných křečích žaludeční šťávy. Po několika marných pokusech jsem se do vlekl do vany. Proud horké vody mi zabubnoval do těla a já zařval bolestí. Záda jsem měl rozsekaná na maděru hadí žílou. Když jsem ze sebe smyl Pípsovu krev smíchanou s chlupy a obsahem střev, vypláchl si ústa a trochu vyhřál bolavé tělo, udělalo se mi přeci jen trochu líp. O to horší bylo vylézt z vany. Už jen proto, že jsem musel do odpadkového pytle shrnout to, co zbylo z Pipse. Moje tělo vážilo nejméně tunu a roztřesené, bolavé nohy ho odmítaly nést. Lomcovala se mnou zimnice.
Pipsovy ostatky jsem hodil do odpadkové šachty. Možná půjdu brzy za tebou, starý brachu, povzdychl jsem si, když jsem pak ze sebe smýval poslední stopy Pipsovy krve a chlupů. Nastříkal jsem si naslepo na záda regenerační roztok a koberec jsem překryl vrstvou čističe skvrn. Otevřel jsem okno a nechal vpadnout do pokoje dopolední svěží vzduch. Teď už tu bylo zase jakž takž k žití. Než jsem se přesunul do postele, spustil jsem si záznamník. Byly na něm dva vzkazy. První začínal slovy: "Vážený pane čmuchale ... " a ten jsem dál ani neposlouchal. Druhý vzkaz byl stručný. "Jestli do zítřka nezaplatíš, tak to příště budou tvoje střeva."
Šlo do tuhého. Jestli jsem měl mít šanci, musel jsem na závodiště. Už kvůli tomu, aby mě nevyhodili z místa poldy, který tu více tu méně úspěšně předstírá, že dohlíží na zachovávání zákona. Kromě toho, jen tam jsem mohl získat informace, které nevyčtu v Kdo je kdo. Lepší by pochopitelně bylo urvat někde prachy. Ale takový optimista jsem nebyl.
Koutkem oka jsem zahlédl u baru pod širým nebem nasávat z vysoké sklenice fajnové pití povědomého chlápka. Otočil jsem se za ním a zem se mi nebezpečně zahoupala pod nohama. V lebce mi zabušili kováříčci na kovadlinky. Bolel mě celý člověk a měl jsem co dělat, abych vůbec dokázal jít. Kdo mě potkal, musel nutně dojít k závěru, že jsem namol. Teprve po chvíli jsem poznal v elegantně oblečeném muži, popíjejícím zlatavý nápoj s kostkami ledu, pobudu, který mě na Zlatém poháru přemlouval k sázce na Modrého šóguna. Nakonec tedy přeci jen sehnal někoho, kdo ho založil pro nějakou šílenou sázku. Unavené štěstí se usadí ledaskde. Při tom, na jaké kurzy byl ochoten sázet, mohl shrábnout balík. Dlužil jsem mu ránu na žaludek. Ale nebylo by dvakrát rozumné začít splácení dluhů zrovna touhle položkou a zrovna dneska. Všichni pobudové kolem něj vycítili prachy a přišli by mu na pomoc, aby ho pak mohli pumpnout. Na to, abych se s nimi utkal, jsem díky Kafatosovým hochům neměl formu. Nezbylo, než nechat toho hajzla zatím být.
Davem si klestila cestu zavalitá postava prodavače programů. Na impozatním břichu nesl na popruhu malý pultík jako cizopasný přívěsek.
 "Bernarde, co je zač támhleten panák?" zeptal jsem se prodavače. Bernard se ošil a neklidně se rozhlédl. Byl nerad, když jsem se u něj zastavil. Pobíral měsíční gáži policejního práskače, ale nejradši by za ni policajtům prodával jen informace z dostihových programů. Mezi stránkami brožur určených vybrané klientele by se při důkladné prohlídce nalezly tenké sáčky plné bílého prášku, z jehož chemického složení by měla velkou radost protidrogová brigáda. Tahle informace fungovala jako paklíč na žabí hubu jinak na slovo skoupého Bernarda.
"Malá ryba, pane," ucedil Bernard a vtiskl mi do ruky program.
"Vypadá, že přišel k penězům."
"Dostanu čtyřicet centů, pane," kličkoval Bernard.
"Asi si vezmu jiný, tenhle má špatně čitelnou poslední stranu," vzdychl jsem si a natáhl jsem ruku po tenkém štůsku programů překrytých kusem modré folie. Bernard přede mnou ucukl jako před útočícím hadem.
"Vyhrál velký prachy v sázce na kerrský dostihy," cedil prodavač vztekle mezi zuby. "Dneska ráno přišla zpráva o tom, že tam vyhrál outsider. Na vsazenou babku se vyhrávalo sto šestnáct. Tenhle parchant byl už od předvčerejška vožralej a všude roztruboval, že si na tu chcíplotinu vsadil a že vyhraje. Bookmaker Billy Onek mu musel vyplatit tolik, že ho to položilo."
"Jak se ten chlap jmenuje?"
"Peter Macháty," sykl Bernard a znovu mi vtiskl do ruky program.
"Dostanu čtyřicet centů, pane," prohlásil a drze mi dával najevo, že náš rozhovor považuje za skončený.
"A co teď bude s Onekovou sázkovou kanceláří?" zeptal jsem se na oko bez většího zájmu a přitom jsem předstíral, že lovím po kapsách drobné. Kde by se tam vzaly. Byl jsem švorc.
"Nejspíš ji koupí Kafatos. Poslední dobou kupuje dost kanceláří, který krachly."
Vynasnažil jsem se nehnout ani brvou. Helemese, Kafatos nakupuje firmy padlých konkurentů za pakatel. Že by tohle byla jeho slabina?
Dál jsem se pomalu coural pískem mezi lidmi a ignoroval jsem Bernardův pokřik pro čtyřicet centů.
"Haló! Haló, pane!"
Otočil jsem se po hlase. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, odkud ji znám. Hrnula se ke mně oběť chmatáka lana Aarona.
"Jsem ráda, že jsem vás potkala, pane..."
"Mesfin Gedlu, madam," usmál jsem se na ni. Nemám rád takhle vynucované představování, ale ona to dokázala provést s nenucenosti, která zmírnila mou podrážděnost znásobenou bolestmi hlavy a do krve rozsekanými zády.
"Pane Gedlu, minule jsem vám vlastně ani nepoděkovala."
"To je v pořádku, madam. Byla to moje povinnost."
"To si nemyslím, pane Gedlu. Všude kolem byla spousta lidí, ale jenom vy jste si toho všiml a zasáhl. Jsem vám zavázána"
Bylo načase jí naservírovat pod nos, kdo vlastně jsem. Pak mi dá docela určitě pokoj.
"Je to moje práce, madam. Pracuju pro policii a závodiště při, velkých dostizích je moje specialita. Takže jsem skutečně nedělal víc, než byla moje povinnost."
Nestáhla se zpět tak, jak to udělá většina lidí, když zjistí, že jsem polda. Nebo se alespoň dovedla ovládat tak dokonale, že jsem na ní nic nepoznal. Tak jako tak měla u mě plus. Navíc jsem jí mohl připsat k dobru to, že jí nebylo zdaleka tolik, na kolik jsem ji odhadoval při našem předchozím letmém střetnutí. Nelíčila se, u kadeřníka nevysedávala, její světlé plátěné šaty vypadaly lacině. To všechno ji činilo starší, ale vsadil bych se, že jí nebylo víc než třicet.
"Jmenuju se Faye Flamová," prohlásila věcně a bez okolků mi podala ruku. Stisk ruky měla skoro chlapsky pevný, dlaně teplé a suché. Nenáviděl jsem lidi s věčně upocenýma rukama, ačkoliv jsem mezi ně sám patřil.
"Děkuju vám, pane Gedlu," pronesla obřadně. "Dneska nevypadáte moc dobře. Není vám něco?" zeptala se starostlivě. Nic nepředstírala. Byla prostě taková. Lidé kolem jí nebyli lhostejní.
Kdybych jí měl odpovědět po pravdě, už nikdy by mi ruku nepodala. Tím jsem si byl jistý.
"To nic není, jen únava po službě," zavrtěl jsem odmítavě hlavou. Hned vzápětí jsem toho litoval. Skleněné střepy uvnitř lebky se s řinčením přesýpaly a hrozily mi proříznout ostrou bolestí kůži na temeni.
V davu jsem zahlédl Iana Aarona, jak loví s šátrou. Zahlédl mě a vyklidil pole. Zato se k nám přitočil obtloustlý Bernard a vybral si nazpět svých čtyřicet centů i s úroky. Vtiskl Faye Flamové do ruky dostihový program a obratem od ní vyinkasoval dolar dvacet.
"Vy asi na dostihy moc nechodíte?" zeptal jsem se.
"Poslední dobou celkem dost, ale dřív jsem se o mořské hady přímo nezajímala."
"Čemu vděčí dostihoví hadi za váš zájem?" zeptal jsem se a připadal si jako tokající puberťák. Ta ženská se mi prostě líbila.
"Mám teď na jednom z nich podíl," prohlásila a ze všech sil se snažila potlačit pýchu v hlase.
Staré dámy ze spolků na ochranu zvířat čas od času vykoupily mořské hady, kteří už byli příliš staří na závody a nehodili se do chovu. Nechávaly pak ty staré hajtry dožívat za své celoživotní úspory a měly z toho prima pocit. Byl jsem bůhví proč přesvědčený, že i Faye Flamová je podílnicí takového dobročinného družstva spoluvlastníků. Ostatně i velký Kafatos si prý drží v bazénu na Hadím štítu vysloužilého dostihového hada. Jenže ten parchant z toho dokáže vedle odpisu z daní vytřískat ještě reklamu.
"Jak se jmenuje?" zeptal jsem se, abych dal najevo zájem o něco, co mi bylo jedno.
"Hvězdný snílek."
Řekla to, jako by se nechumelilo.
"To asi ne," ujelo mi.
"Ale ano," nedala se vyvést z klidu. "Zdědila jsem ten podíl po bratrovi."
"Počkejte...," zalapal jsem po dechu. "Chcete tím říct, že váš bratr je... totiž byl Michael Soule?"
Přikývla.
Nikdy bych nehádal, že tahle šedivá roztomilá myška může být sestrou jednoho z nejpráskanějších majitelů mořských hadů. Zemřel celkem náhle asi před měsícem. Soule po sobě zanechal finanční impérium. Vzhledem k tomu, že byl vyhlášený samotář, patří teď asi většina jeho obchodní říše téhle malé, nenápadné ženské. V duchu jsem se omluvil Ianu Aaronovi. Měl perfektní informace.
"Přijměte mou soustrast, madam," vysoukal jsem ze sebe. "Promiňte, nevěděl jsem..."
"Neomlouvejte se, pane Gedlu," zarazila rázně mé rozpaky. "Bratrovy smrti nelituji. Byl to darebák. Chtěla bych všechny jeho peníze věnovat na dobročinné účely, protože on je prostě v určitém slova smyslu lidem dlužil, jestli mi rozumíte?"
Rozuměl jsem jí, ale nechápal jsem. Kdybych já zdědil horu špinavých peněz, nikdy se jich nevzdám.
"Ale možná byste mi mohl v jedné věci poradit," vyhrkla náhle. "Přeci jen se pohybujete v prostředí dostihů a víte o tom mnohem víc než já."
Neomázla mi o nos, že jsem polda. Za to bych dokázal být vděčný.
"Myslím, že by bylo lepší se poradit se skutečnými odborníky. Právníků i finančních poradců můžete mít, kolik chcete."
"Snad bychom to mohli projednat někde jinde," rozhlédla se nervózně kolem sebe. "Čím víc o tom přemýšlím, tím víc mám pocit, že jsem dneska ráno udělala pěknou hloupost."
Neřekla mi, abych ji následoval, ale z jejího chování to celkem logicky vyplývalo. Prošel jsem v těsném závěsu za ní až k hlavní tribuně a teprve pod hlavním schodištěm jsem si uvědomil, kam asi za pár okamžiků vstoupím. Minula výtah a stoupala svižným krokem po schodech. Plátěná sukně, která jí při každém kroku těsně obepínala boky, prozrazovala hodně, ale já neměl na nic podobného ani pomyšlení, i když jsem měl tu podívanou doslova před nosem. Bylo mi zle a chůze do schodů mě přímo ničila. Při představě, že budu muset sejít také dolů, na mě šly mrákoty. Prošli jsme kolem livrejovaných zřízenců do poschodí soukromých lóží. Chodidla se mi bořila do temně rudého koberce, u stropu tiše vrněla klimatizace. Lóži odemkla ozdobným klíčem, který vylovila z odřené kabelky.
"Brzy se toho zbavím," usmála se. "Roční nájem lóže stojí strašně moc a já chci, aby se pro ty peníze nalezlo rozumnější využití. Ale teď se to docela hodí."
Vešel jsem a zůstal jsem stát hned za dveřmi. Před sebou jsem měl jeden z nejkrásnějších pohledů na závodiště Aloahu. Nadhled, ticho a klid, chládek. Probíhající dostih jsem mohl sledovat jako na dlani. Faye Flamová stiskla senzor na velkém stole s deskou z leštěného orianského buku a celá jedna stěna se rozzářila obrazovkami nabízejících pohled na dostih ze všech možných i nemožných úhlů, od téměř nestvůrných detailů tlamy vedoucího hada až po celkový záběr na závodiště.
"Dneska ráno jsem totiž prodala svůj podíl na Hvězdném snílkovi," řekla jako by se nechumelilo. Po rozsekaných zádech mi přeběhl mráz.
"Nabídli mi za něj bezmála deset milionů a já měla pocit, že je to dobrý kšeft, ale teď se mi zdá, že ti lidé..."
"Oškubali vás," sykl jsem. Ale když jsem se nad celou věcí víc zamyslel, musel jsem si přiznat, že nevědomky neudělala zase tak špatný tah. Ve hře byl Koszinski. Ten mohl ještě celému chovu orianských hadů zadělat na pěkný průšvih. Jestli dokázal vyvézt sperma hadů z Orianu, mohou být co nevidět plemeníci orianských dostihových hadů za babku.
"Chtěla jsem ty peníze dát universitě," vzdychla si. "Založila bych nadaci. Nadaci Faye Flamové. Každý rok by z ní dostaly grant tři ženy, pracující v oblasti fyziky. Mohly by si svobodně zvolit téma projektu a pracovat na něm pět let s plným finančním zajištěním. Už jsem měla vybraných pár šikovných doktorandek... Teď je to všechno v háji."
Chvíli jsme seděli a tiše popíjeli. Její problémy mě nezajímaly. Měl jsem dost vlastních.
"Můžete si myslet, že jsem ješitná mrcha, která se chce dostat ke slávě na hřbetech jiných. Nechat vynést svoje jméno nahoru díky penězům. Asi je na tom kus pravdy. Možná si tím hojím vlastní nenaplněné ambice. Ale chtěla jsem to udělat hlavně pro ty holky, co opouštějí universitu, chtějí se prosadit a každý od nich čeká, že roztáhnou nohy i před tím posledním docentíkem, jen aby se dostaly k tomu, co jim právem patří. Neumíte si představit, jak neuvěřitelně ponižující to je."
Bylo mi jasné, že se potřebuje vypovídat. Zároveň jsem pochopil, že ty roztažené nohy chtěl někdo po ní a že to dodneška nestrávila. Kdyby věděla, k čemu všemu donutí bookmakeři sázkařky, které jim dluží...
"Ale vás to nemůže zajímat," ukončila zničehonic své úvahy. "Promiňte mi to," dodala ještě.
Dopil jsem.
Taky bych se byl rád vypovídal ze starostí, ale neposlouchala mě. Vypadala jako sázkař, který vsadil všechno a prohrál. Přitom jí zbývalo víc, než kolik mohla do konce života utratit. A nadací si může založit, kolik chce. Řekl jsem jí to.
Pomalu zakroutila hlavou.
"Finanční impérium mého bratra bylo kolosem na hliněných nohou. Vyšetřování okolností jeho smrti uzavřela policie jako nešťastnou náhodu, ale já jsem přesvědčená, že spáchal sebevraždu. Byl před krachem. Když mi právníci předali poslední vůli, spočetli aktiva a pasiva, zbyl mi vlastně jen podíl na Hvězdném snílkovi a zaplacený nájem téhle lóže. Nic víc. Díky vlastní hlouposti jsem se toho zbavila pod cenou.
"Tak to vsaďte na outsidera," zasmál jsem se, protože Faye Flamová, které zbylo z bratrova finančního impéria jen deset milionů mi bůhvíproč připadala najednou mnohem lidštější než dědička Soulého finančního kolosu. "Znám chlapa, co byl ještě včera úplně na dně, ale vsadil si na kerrskou hajtru pár supů a dneska se topí v penězích."
Vtip se mi moc nepovedl. Nemělo cenu čekat, až se Faye Flamová rozbrečí. Tiše jsem se zvedl a nechal ji sedět nad nedopitou sklenicí. Jestli jsem ji dobře odhadl, tak se ještě dnes podívá láhvi zděděné po bráchovi na dno. Nebyla to tak špatná ženská. Neubránil jsem se, abych ji v duchu nesrovnal s Deb, a dostal jsem za to na sebe vztek.
Do konce dostihů už jsem Faye nezahlédl. Najednou to pro mě byla Faye. Neuvažoval jsem o ní ani jako o sestře Michaela Soule, ani jako paní Flamové. Faye. To jméno se k ní hodilo. Uvažoval jsem o tom, zda existuje pan Flam, a v duchu jsem se za takové úvahy okřikl. Měl bych Faye co nejdřív pustit z hlavy a začít řešit vlastní problémy. Jak zaplatím Kafatosovi? Z Fayiných milionů určitě ne.
Oťukl jsem si pár informátorů, ale nikdo nejevil zvláštní ochotu zazpívat písničku, po které mé uši prahly. Mé nevyřízené účty s Kafatosem se staly veřejným tajemstvím a každý z práskačů si dával dobrý pozor, aby Kafatos neměl důvod pochybovat o jeho loajalitě. Ať jsem je prosil nebo jim vyhrožoval, výsledek byl tentýž. Tvářili se, jako kdyby Kafatose vlastně ani neznali. Nemělo to cenu. Před posledním dostihem jsem se sebral a šel domů, i když jsem tím riskoval, že mě šéf setře.

Bříška prstů jsem si mohl ušoupat o senzory terminálu, ale můj pozdní noční lov v počítačových sítích a napíchnutých databázích mi nevynesl ani malou rybičku. Co chvíli jsem podvědomě sáhl pod křeslo a čekal, že ucítím na dlani sametový dotyk Pipsova kožichu. Pak jsem si uvědomil, že se mi Pips už nikdy o nohy neotře, a bylo mi do breku. Vyštrachal jsem zpoloviny vypitou láhev. Na pořádnou opici to nestačilo, ale lepší málo nežli nic. Nakonec jsem usnul s tváří na senzorech klávesnice.
Probudila mě úporná bolest hlavy. Pomalu jsem odlepil zpocenou tvář od senzorů a rukávem jsem si utřel slinu, která mi ve spánku stekla z koutku úst. Panebože, kolik je hodin. Chvíli mi trvalo, než jsem dokázal přečíst číslice v rohu obrazovky. Tři čtvrti na dvě. Záda mě bolela. V nezahojených ranách mi nepříjemně cukalo a celé tělo mi spalovala horečka. Za chvíli přijdou Kafatosovy gorily a zase mě seřežou. Odpotácel jsem se do koupelny, abych si alespoň vyčistil zuby. Když jsem jakž takž zahnal kovovou pachuť v ústech, šel jsem si lehnout. Opatrně jsem se uložil na břicho. Jako napotvoru jsem nemohl usnout.
Než stačilo noční nebe zblednout, byl jsem už zase schopen uvažovat. O to hůř mi bylo. Měl jsem strach. Záda bolela jako čert a při představě, že mě do nich co nevidět zase někdo praští, se mi dělalo mdlo. Vstal jsem a se zaťatými zuby jsem se oblékl. Pod letní volné sako jsem si připnul služební opasek. Nad pistolí jsem váhal. Pak jsem si ji zastrčil do pouzdra v podpaží.
"Jestli mi bude zase hrozit nakládačka, tak to do nich naperu, i kdyby to mělo být to poslední, co se mi na tomhle svinským světě povede," dodával jsem si odvahy samomluvou. Měl jsem střílet, už když přišli poprvé.
Pak jsem dostal nápad. Nebyla to dvakrát geniální myšlenka, ale chytil jsem se jí jako klíště.
Terminálem jsem si zjistil adresu Faye Flamové. S potěšením jsem zjistil, že nebydlí tak daleko, abych to neriskl dojít pěšky. Ta teda bude koukat. Potichu jsem za sebou zabouchl dveře bytu a pustil se po schodech. Prsty jsem se křečovitě držel zábradlí a modlil se, abych nezakopl. Dole v přízemí tiše cvakly domovní dveře. Někdo je otevřel bez toho, že by použil identifikační kartu opravňující nájemníky ke vstupu do domu.
"Koukej otevřít, ty čarodějnice!" zařval jsem a dával jsem si pozor, aby mi přitom jazyk drhl o patro. Dvakrát jsem kopl do  nejbližších dveří. "Šly... šlysíš, slyšíš mě!?"
Znovu jsem kopl do dveří a narazil jsem si přitom palec. Zvuky kroků po schodech se blížily. Vtáhl jsem hlavu mezi ramena a opřel jsem se rukou o zeď, aby mi bylo co nejmíň vidět do obličeje. Doufal jsem, že obyvatelé bytu budou vystrašení rámusem natolik, že se neodváží otevřít.
"Tak votevreš nebo ne?!" zařval jsem na celé kolo a zakymácel jsem se. Kafatosovy gorily mi prošly za zády a nevěnovaly mi pozornost. Byl jsem pro ně opilec dobývající se domů a oni si šli pro Mesfina Gedlua, dlužníka, který se bude chtít buď prát nebo se naopak pokusí nenápadně ztratit. Povykující opilec je nezajímal.
"Tak si trhni nohou, ty rašple stará!" zařval jsem, když se kroky Kafatosových mužů začaly vzdalovat. Držel jsem se, abych nevzal schody úprkem. Na chodníku před domem jsem to už nevydržel. Rozběhl jsem se, i když mi každý krok trhal záda na kusy. Cestou jsem na hrbolaté dlažbě dvakrát zakopl a upadl. Vyválel jsem se v blátě a odřel si dlaně a kolena.
Přesto Faye nevypadala příliš překvapeně, když mě vpouštěla do domu. Stačilo, aby si mě jen zběžně prohlédla a slevila z pěšího výstupu po schodech. Vyjeli jsme zdviží do čtvrtého patra a vešli do bytu, v němž na první pohled dominovala hnědá. Nábytek z hnědé imitace dřeva, tmavě kávový koberec, bezové závěsy na oknech. Všechno bylo malé, laciné a čisté. Až na pedantský pořádek jsem si mohl připadat jako doma. Když za mnou zaklaply dveře Fayina bytu, zalila mě příjemná vlna pocitu bezpečí. Chvíli jsem v rozpacích přešlapoval na místě.
"Neruším?" zeptal jsem se a cítil jsem se rázem ještě trapněji.
Usmála se a zavrtěla hlavou.
Musel jsem něco říct, ale každé slovo kromě pravdy znělo hloupě. A pravda byla to poslední, s čím bych se Faye svěřil. Nedělal jsem si iluze, že by toužila poskytnout útočiště člověku, kterému jdou v patách profesionální vymahači dluhů.
"Co to čtete?" kývl jsem bradou k rozzářené obrazovce počítačového terminálu.
Nechala kurzor najet na titulní stránku a pokynem ruky mě vybídla, abych se podíval.
"Entanglement Chain Reaction," přečetl jsem s obtížemi nahlas a pokrčil nad tím rameny. Kdyby byly ty stránky úplně čisté, dozvěděl bych se toho z nich stejně. Poznal jsem, že jsou psány angličtinou, jazykem, kterým už nikdo nemluví, a pokud by jím vědci ze setrvačnosti nepsali své traktáty, nikdo by po něm už ani neštěkl. Namátkou jsem obrátil pár listů popsaných složitými rovnicemi a krátkými odstavci textu, plnými odborných termínů. Nic mi to neříkalo.
"To jsou moje teoretické výpočty," prohlásila a já měl pocit, že se po mně chce, abych si při těch slovech jednoduše sedl na zadek. "Jako čerstvá absolventka university jsem se snažila vypracovat teorii pro přenos informací nadsvětelnou rychlostí. Dneska už se o teoretickou fyziku moc nezajímám, ale myslím si, že ani s odstupem let ta práce není tak špatná."
Chabě jsem se usmál. Z fyziky vím jen málo. Skoro nic. Ale tolik vím, že nadsvětelná rychlost je blbost.
"Nevěříte mi?" zeptala se.
Unaveně jsem si přejel dlaní oči. Tak to už je úplný blázinec. Začínal jsem pochybovat o tom, že v něm stojím na té správné straně mříží. Svět je plný magorů. Tahle jinak docela příjemná ženská trpí představou, že se vyrovná Einsteinovi, Hawkingovi nebo Bennettovi.
"Představte si maják, který rotuje a vysílá přitom paprsek světla..." začala s výkladem.
"Marná snaha, tyhle věci já nechápu," bránil jsem se chabě.
"...když se ten paprsek promítne na kruhovou zeď postavenou kolem dokola majáku, poběží po té zdi dopadající světlo jako světelná skvrna," nedala se přerušit. "Jak rychle ta skvrna poběží, to zaleží jednak na rychlosti otáčení majáku a jednak na vzdálenosti zdi od majáku. Ta skvrna může běžet rychlostí větší než je rychlost světla. Přitom není porušen žádný z klasických fyzikálních zákonů, protože jedna skvrna světla promítnutá na zeď není zdrojem pro skvrnu, která dopadne na zeď o kousek dál. Je to jasný?"
Ne! Není! A nebude! A je mi to fuk! To všechno se mi chtělo řvát na celé kolo. Místo toho jsem jen špitl, že se snažím, ale že je mi líto.
"To je zatím ta jednodušší část," odtušila. "Do té běžící skvrny nemůžeš uložit žádnou informaci. Je to vlastně nekonečně velké množství na sobě navzájem nezávislých nepatrně posunutých světelných skvrn."
"Jestli to není k ničemu..."
"Jenže už Einstein, Podolsky a Rosen uvažovali o entanglementu elementárních částic," prohlásila vítězoslavně, ale pro mě to nijak zvlášť neměnilo situaci. "Termín entanglement pochází sice až od Schrodingera, ale vymysleli to ti tři. Taky se tomu v hantýrce někdy říká EPR."
Loupla po mně očima a já jen pokrčil bolavá ramena.
"No přece podle inicál těch tří - Einstein, Podolsky a Rosen," sykla nedočkavě. Když jsem nezávazně pokýval hlavou, pokračovala ve výkladu.
"Později k tomu přidali svoje i Aharonov, Valdman a Anandan. Entanglement znamená jakési vzájemné propletení částic. Když něco provedeš s jednou z dvojice propletených částic, přenese se ta změna i na druhou částici z propleteného páru. Moje výpočty naznačují možnost vyvolat u částic jakousi řetězovou reakci, v jejímž důsledku se částice proplétají a vytvoří řetězec. Pak se změna stavu jedné z nich přenáší po propleteném řetězci jako elektrický náboj po vodiči. A jestliže ten zdroj rotuje jako maják, tak dojde přesně k tomu, co je za normálních okolností nemožné. Světelná stopa běžící po zdi nadsvětelnou rychlostí je vlastně propojenou linkou jednotlivých skvrn. A ty modulací na jednom konci vyvoláváš změny i na druhém konci. Je to jednoduché."
"Nemám ten pocit," zafuněl jsem a byl jsem rád, že je ten šílený výklad za mnou. "Takže teď už chybí jen maličkost. Postavíme si někde ve vesmíru pořádný maják a zeď..."
"Majáků je všude ve vesmíru, co hrdlo ráčí," usmála se.
Musel jsem vypadat notně vyděšeně, protože se mi už nahlas smála.
"Myslím tím pulsary," prohlásila, jako kdyby tím řekla úplně všechno.
Nad takovým vysvětlením jsem jen znechuceně mávl rukou.
"Pulsar je pekelně rychle rotující hvězda, která vysílá radiový signál v úzkém paprsku," nedala se ani tentokrát Faye odradit. "Kdybys dokázal provést entanglement jeho záření, mohl bys jako po nějaké struně poslat signál třeba na Kerr. Podle použitého pulsaru bys tak mohl doručit zprávu během několika hodin. Cesta světelnou rychlostí tam trvá nějakých sedm dní. A stejně dlouho trvá předávání informací."
"Když je to tak skvělý, tak proč jsi to nedotáhla do konce? Proč už se to sakra nepoužívá?" vypálil jsem na ni.
"Vypracovala jsem jen teoretický základ a i to byl pro začátečníka, jakým jsem byla, husarský kousek. Přišla jsem z university a bůhví proč jsem se soustředila na problém EPR. Řetězové propletení částic mě napadlo jen tak mimochodem a zpočátku jsem ani já sama dost dobře nechápala, na co jsem to vlastně přišla. Měla jsem kliku. Ale byl to velký objev. Tak velký, že se se mnou chtěla svézt hrozná spousta lidí. Můžu ti je jmenovat jednoho po druhém. Dneska jsou to vesměs esa a ctihodní akademičtí hodnostáři. Říkají ti něco jména jako Baldwin, Fagbohun nebo Weije? Slovutné veličiny! Bůhví, kolika doktorandům ukradli výsledky, než se dopracovali tam, kde dneska jsou. Všichni se na tom tenkrát chtěli přiživit. Dokonce u nýmandi a nuly. I ty bych mohla jmenovat, i když jejich jména dneska nikdo nezná - Ulmer, Lakhani, Macháty, Sharara... Byly kolem toho nechutný tahanice, podrazy. Samé svinstvo a špína. Došlo to tak daleko, že jsem nechtěla vědu ani vidět. Bylo mi na zvracení ze všeho a ze všech. Šéf mi naznačil, že když s ním budu spát, tak by pro mě snad mohl něco udělat. Dala jsem mu pár facek a druhý den jsem měla padáka. To byl konec mé skvělé vědecké kariéry. Už po mně neštěkl pes."
"A oni?"
"Nechali to celé plavat. Od nikoho z těch lidí, co se o mé výsledky nejdříve málem prali, o tom už pak nikdy nepadlo nikde ani slovo. Někdy si říkám, že s tím beze mne nedokázali pohnout, ale spíš měli strach, že bych ztropila skandál, kdyby si přivlastnili mé výsledky. Někdy si musím tu svoji studii prolistovat, abych se přesvědčila, že jsem si to celé nevymyslela. Ale nedělám to moc ráda."
"A proč jste to nezkusila udat někde jinde?" zeptal jsem se. "Jestli je to doopravdy tak dobrý, mělo by se to prosadit."
"A zase se s někým hádat o to, co mu nepatří, znova odhánět ty příživníky? Děkuju pěkně. Zkušenosti z Modrého vrchu mi bohatě stačí."
"Vy jste pracovala na Hadím štítu?" vykoktal jsem ze sebe nevěřícně. Panebože - pulsary, Kafatos. Mozek ztýraný bolestí a napětím odmítal brát. Macháty! No jasně!
"Jmenovala jste před chvílí nějakého Machátyho. Znám jednoho muže, který se jmenuje Peter Macháty. Myslíte si, že by to mohl být ten muž, o kterém jste mluvila?"
"Strávila jsem na Modrém vrchu asi tři roky. Peter Macháty tam pracoval. Patřil k těm, kdo neměli vůbec žádné zábrany. Jako fyzik nebyl nijak zvlášť schopný. Jako člověk byl schopný úplně všeho."
Skoro jsem se zděsil představy, která se mi nabízela.
"Dělával tam, ale vyhodili ho," pokračovala Fay. "Začal sázet na hadí dostihy a propadl tomu tak, že už pak ani nestihl chodit do práce. Nadělal si taky spousty dluhů. Pak snad dokonce zpronevěřil nějaké peníze observatoře. Nejdřív ho zavřeli do blázince a pak ještě seděl v base. Ale teď jsem zaslechla, že ho snad chtějí vzít zpátky."
Zatajil jsem dech.
"Poslouchejte mě," řekl jsem a zadýchal jsem se u toho. "Ten Macháty vyhrál ohromný balík na dostizích. Přitom je to magor. Ve Zlatým poháru chtěl tipovat Modrýho šóguna, herku, která nedoplave jednou kolem závodní dráhy. Nevyhrál na zdejších dostizích. Vyhrál sázkou na dostih, který se uskutečnil na Kerru. Nějakej župní přebor, kde zvítězil úplný outsider ve fantastickým kursu. Zprávy o výsledcích kerrských dostihů putují na Orian skoro týden, takže se sází na dostihy, které ve skutečnosti již proběhly, ale tady na Orianu se neví, jak skončily. Kdyby někdo mohl z Kerru na Orian poslat zprávu o výsledcích dostihů nadsvětelnou rychlostí, pak by příjemce té zprávy mohl vsadit na jistotu. A pokud by byl ten dotyčný taky bookmaker, mohl by přijímat sázky zcela bez rizika. A teď přijde to hlavní. Macháty slavil výhru dva dny předem. Nikdy předtím nic pořádnýho nevyhrál, ale tohle terno slavil v předstihu."
Dívala se na mě a tentokrát jsem měl já pocit, že chápe neuvěřitelně pomalu.
"Můžu?" kývl jsem rukou k terminálu.
"Jistě," souhlasila.
Sedl jsem si za stůl a pustil se do práce. Vytáhl jsem si z databanky závodiště seznam sázkových kanceláří. Z průběhu jeho aktualizace jsem si pomalu skládal obrázek o neuvěřitelné sérii krachů malých bookmakerů. Všechny se navlas podobaly tomu, který položil Oneka, když musel vyplatit výhru Peteru Machátymu. Nenápadný kerrský dostih s vyloženým outsiderem, na kterého někdo vsadil velkou sumu. V podobných případech vezme opatrný bookmaker část u něj vsazené sumy a sám ji protřednictvím nastrčených prostředníků vsadí na téhož outsidera u jiných bookmakerů. Když už musí vyplácet výhru, vrátí se mu část vyplacených peněz v tom, co sám vyhrál. Když outsider prohraje, zůstane mu tak slušný zisk. Jenže tohle byly skoro tutové peníze, a tak se bookmakeři nepojistili. Chtěli schlamstnout celý vsazený obnos a stálo je to živnost. Jejich licenci rychle odkoupil Rahi Kafatos. Bylo to do očí bijící a já jsem se jen divil, že si toho zatím nikdo z dostihových funkcionářů nevšiml.
"Jak se to mohlo stát? Náhoda je slepá. Jednou za čas se takové věci přihodí. Ale tohle je na náhodu příliš," uvažoval jsem nahlas. "Macháty věděl předem, že vyhraje. Ty parchanti to museli nějak zmáknout. Ať už použili ten částicovej propletenec nebo něco jiného, určitě mají k dispozici spojení s Kerrem..."
V té chvíli jsem strnul. Z vedlejšího pokoje pomalu vyšla tříbarevná kočka a třela si bok o rám dveří.
"Vy máte kočku?" zeptal jsem se nejapně.
"Jo, to je Neal," řekla a sehnula se ke kočce. "Máte taky rád kočky? Koucouři dovedou být skutečnými osobnostmi. U Neala to platí zvlášť. Je to můj jediný opravdový přítel," povzdychla si, "jen kdyby se tolik netoulal."
Vzala Neala do náručí a pohladila ho po hlavě.
"Vám teče krev," řekla nejednou. "Na košili máte krev. Co se vám to stalo se zády?"
"To nic není," mávl jsem rukou.
"Sundejte si košili," poručila přísně. Neměl jsem k tomu nejmenší chuť. Byl jsem pevně rozhodnutý nastříkat si na záda další vrstvu regenerační pěny, jen co se vrátím domů.
"Sundejte si tu košili!"
Poslechl jsem. Pomohla mi při svlékání. Ocenil jsem, že jí nechybí cit v rukou.
"Kdo vás tak zřídil?"
Nezapíral jsem. Nemělo to cenu. Řekl jsem na sebe všechno. Nebo téměř všechno.
"Vy jste se mi zdá pěkný číslo," řekla, když mi čistila rány.
"Myslíte, že byste mi mohla půjčit?" zeptal jsem se narovinu.
Zavrtěla odmítavě hlavou.
"Auu!" zařval jsem proti své vůli.
Faye neopatrně zachytila za cár masa, který mi visel ze zad a já jsem měl pocit, že mě páře vejpůl. Rázem bylo všude kolem plno krve. Faye běhala kolem mě a fibrinovou pěnou bojovala s přívalem krve. Její dotyky byly už zase jisté a opatrné.
"Nezlob se," řekla a přejela mi dlaní po šíji. S jejím dotykem mi projel elektrizující pocit celým tělem a zastavil se až u kořínků vlasů.
"Asi by bylo přirozené, kdybych se s tebou teď vyspala, co myslíš?" zeptala se znenadání.
Mlčel jsem. Co jsem měl říct.
"Možná bychom to ale měli nechat na jindy. Až na tom budeš líp," řekla a mě to zabolelo jen trošku, opravdu jen trošičku.
Poohlédl jsem se po hodinách. Měl jsem nejvyšší čas vyrazit do práce. Dneska byl dostihový den.
"Můžu se podívat, jestli nemám doma nějaký vzkaz?" zeptal jsem se a Faye přikývla. Sedl jsem si nad klávesnici a za chvíli se na obrazovce rozsvítily řádky textu. První zprávu začínající oslovením "pan čmuchal" jsem ani nedočetl. Zatracený Koszinski. Nedá si pokoj.
Při přečtení druhého vzkazu mi zatrnulo až někde hluboko v nitru lebky. "Tos neměl dělat. Zapomněl jsi, že máš děti? Na řadě jsou teda ony," svítilo na mě z obrazovky. Udělalo se mi špatně.
"Stalo se něco?" zeptala se starostlivě Faye a naklonila se mi přes rameno nad terminál.
"Musím za nima," vypravil jsem ze sebe a začal jsem se chvatně oblékat. Pomohla mi navléknout košili a já jsem vypadl bez toho, že bych se rozloučil s ní nebo s jejím tříbarevným kocourem. Už jsem běžel po schodech, když se za mnou ještě otevřely dveře Fayeina bytu.
"Vem si moje auto. Stojí před domem. Vrátíš mi ho na dostizích," křikla za mnou a hodila elektronický klíč k vozu. Kdybych to dokázal, měl na to pomyšlení a čas, poděkoval bych jí.
Po ránu byly ulice města ještě prázdné a tak jsem za pár minut zaparkoval rozhrkaný elektromobil před domem, v němž jsem prožil ty nejlepší, ale asi i nejhorší chvíle života.
Přeskočil jsem plot a přeběhl přes trávník. Hlavní vchod byl dokořán. Nevkročil jsem do toho domu celá léta. Zapřísahal jsem se, že nikdy nepřekročím jeho práh, i když jsem po tom celou dobu toužil. Kolikrát jsem probděl celou noc s touhou otevřít brzy ráno dveře dětského pokoje a přikrýt odkopaná děcka. Teď jsem se děsil toho, co v domě najdu.
"Deb!" křikl jsem do chodby.
Z kuchyně se ozvalo tiché zaúpění. Bál jsem se toho, co uvidím, až otevřu dveře. Ve vzduchu visel hořký pach spáleniny.
"Deb!"
Ležela na podlaze. Obličej samou krev a z dlaně pravé ruky jí zbýval ohořelý pahýl. Plamen sporáku hučel a ze čpavého kouře se mi zvedal žaludek. Hmátl jsem Deb na krční tepnu. Slabý a nepravidelný tep mě vyděsil. Vyběhl jsem z domu a z auta jsem zavolal záchranku. Z domácího terminálu zbyly jen trosky.
Vrátil jsem se do kuchyně a nad bezvládnou Deb jsem propadl beznaději, výčitkám a bezradnosti. Zašil jsem se u Faye, a tak to Deb schytala za mě. Vybili si na ni vztek za to, že jsem se jim vypařil. Kolikrát jsem si říkal, že Deb nenávidím, že ji nenávidím tak, že bych ji dokázal i zabít. Teď jsem viděl, jak moc jsem se pletl.
Za mými zády vrzly dveře. Sáhl jsem po pistoli... Nechybělo moc a zastřelil jsem doktora. Byl asi zvyklý na horší případy. I na lidi v šoku, co se chovají jako stoprocentní blázni a vytahujou při každém šustnutí bouchačku.
"Jak se to stalo," zeptal se věcně a píchl Deb nějakou injekci.
Pokrčil jsem rameny.
"Nebyl jsem u toho. Nejspíš upadla a uhodila se do obličeje. Ztratila vědomí a přitom se jí ruka dostala na hořák sporáku," vymýšlel jsem si pohotově, ale na doktora to nedělalo nejmenší dojem.
"Už tu byla policie?" vyptával se dál více méně z rutiny.
"Já jsem od policie," vzdychl jsem a strčil jsem mu pod nos služební průkaz. Ruka se mi přitom třásla tak, že si toho doktor nemohl nevšimnout. Jsem polda, jsem její bývalý manžel, pořád ji mám rád a přitom jsem ji dostal do tohohle průšvihu. Nejsem k ničemu.
"Jste tu služebně?"
"Jsem tu náhodou."
"Pak musím tu nehodu hlásit," pokrčil doktor rameny a uvolnil místo dvěma saniťákům s nosítky. Vynesli Deb z kuchyně jako kus nábytku. Zůstal jsem sám. Otevřel jsem okno. Do zápachu spáleniny se zařízl studený ranní vzduch. Nadechl jsem se... Děti. Proboha, kde jsou děcka. Vrazil jsem do obývacího pokoje. Na podlaze se svíjel svázaný chlap s ústy přelepenými páskou. Děti jsem nikde neviděl. Vyběhl jsem po schodech do podkroví. Dětský pokojík byl prázdný, vedlejší ložnice a další dva pokoje jakbysmet. Přeci si je neodvezli s sebou. Jen to ne! Nechal bych si uříznout ruku, aby je pustili.
Pomalu jsem sešel zpátky do přízemí. Pak mě napadlo nakouknout pod schody. Vždycky se tam rády schovávaly. Byli tam oba. Krčili se v pyžamech za velkou krabicí na hračky a třásli se zimou.
"Tatínku," špitla vyjukaně Karen. Funšo se držel za ní. V příští chvíli jsem už cítil jejich ruce kolem krku. Tiskli ke mně tváře a mně bylo na omdlení úlevou. Horečně jsem osahával jejich prostydlá tělíčka. Nestalo se jim nic.
Nejsem k ničemu. Tohle jsou moje děti a já na ně kašlu. Jak dlouho jsem je neviděl. Karen si pamatuju ostříhanou nakrátko a teď má vlasy do půli zad. Funšo vyrostl skoro o hlavu a vytáhl se. Je podobný Deb.
"Už jste snídali?" zeptal jsem se, protože jsem musel říct něco úplně banálního, abych se ze všeho nezbláznil.
Báli se ode mne hnout na krok, a tak jsem musel s nimi do dětského pokoje, kde jsem jim pomohl s oblékáním, byl to pro mě zvláštní pocit. Dokud jsem byl v tomhle domě doma, nechával jsem péči o děti na Deb.
Když jsme se usadili za kuchyňským stolem, snažil jsem se při opékání chlebů, nalévání mléka a hledání krabice s vločkami nenápadně setřít hadrem nábytek od krvavých skvrn. V kuchyni to pořád ještě silně páchlo spáleninou, ale děti se u jídla přeci jen trochu zklidnily. K mé úlevě se nevyptávaly. Bylo načase jít vysvobodit chlapíka, který ležel na podlaze obýváku.
"Co je s Deborrah?" vyrazil ze sebe, sotva jsem mu sundal lepící pásku z úst. Jestli byl na pokraji nervového zhroucení, tak jen proto, že se bál o Deb. Nenáviděl jsem ho plným právem. Ten chlap měl mou bývalou ženu doopravdy rád.
Vysvětlil jsem mu všechno s krutými podrobnostmi. Bolelo mě to, ale jeho to sebralo mnohem citelněji. O důvod víc ho nenávidět. Rozvázal jsem mu ruce a nohy. Pomalu se posbíral se země a třel si zápěstí s hluboko zaříznutými stopami po šňůře.
"Děti jsou v pořádku," řekl jsem, i když se na to neptal. Byl ochoten děti vedle sebe trpět jen proto, že bezmezně miloval Deb, a Karen s Funšem k ní patřili.
"Kdo vůbec jste?" vyštěkl na mě.
"Mesfin Gedlu."
Kdyby na to měl dost sil, asi by mě praštil. Takhle jen vzdychl: "Dejte nám konečně pokoj, člověče."
Byl unavený, vyčerpaný napětím a strachem o Deb.
"Jak se to stalo?" zeptal jsem se
"Ty se ptáš, jak se to stalo? Ty? Kde se v tobě bere ta drzost. Netahej nás do svejch špinavejch záležitostí..." Hlas se mu zlomil. Potřeboval se vypovídat a ještě spíš vybrečet. Dostat ze sebe všechno, co prožil. Jen tak se mu mohlo ulevit. Potřeboval si vybít strach i vztek. Lepší, když si je vybije na mně, než kdyby to byť neuvědoměle přenášel na děti. Alespoň to jsem mohl pro Karen a Funša udělat.
"Vlítli sem. Chtěli peníze. Chtěli třicet tisíc, který jim dlužíš. Kde by sme takovou sumu vzali. Dal bych jim všechno, co máme, jen aby nechali Deborrah na pokoji... Já... prosil jsem je, ať ji nechají být... prosil..."
Prosil je místo toho, aby ji zachránil. Takhle se na celou věc bude dívat a bude se stydět. Měl se jim postavit, i když neměl nejmenší šanci. Zpřeráželi by mu kosti, ale jeho chlapská ješitnost by neutrpěla.
"Chtěl bych ti poděkovat za to, co jsi pro Deb udělal," vysoukal jsem ze sebe. "Postaráš se o děti?"
Potřásl skloněnou hlavou. Brečel.
Nechal jsem ho tam, aby pomalu našel zase sám sebe. Aby si našel sám pro sebe přesvědčivou výmluvu, proč udělal to, co udělal. Měl jsem naspěch. Kafatosův vzkaz mluvil jasně. Příště to budou mé děti. Funšo nebo Karen. Možná oba. A já těch třicet tisíc nemám. Jediné, co mám, jsou teorie o propletených částicích a sázkových machinacích. Chabá zbraň proti někomu jako je Kafatos, ale nezbývá mi, než se pokusit stisknout tu jedovatou zmiji hezky pevně těsně za hlavičkou, aby už nemohla nikoho uštknout.
S trochou námahy jsem uvedl do chodu elektromobil a vyrazil jsem k závodišti.
Rahi Kafatos se jako nenápadná myška proplétal svým královstvím a čas od času si poznamenal vývoj sázkových kurzů. Když mě zahlédl, překvapeně zdvihl obočí.
"Jestli jsi nepřišel vrátit peníze, tak nemám, o čem bych s tebou mluvil," ucedil a dál se věnoval kurzům pro hlavní dostih.
"Ani kdybych u vás chtěl sázet na kerrské dostihy?" zeptal jsem se a stěží jsem se držel, abych ho nepraštil.
"Hele, máš slabých čtyřiadvacet hodin na to, abys sehnal prachy. S úrokem za dnešek to bude dělat tuším třiatřicet tisíc. Jak tě znám, nebude to pro tebe jednoduché. Neměl bys ztrácet čas." Poznamenal si cosi do maličkého bločku ožvýkanou tužkou a nehodlal mi dál věnovat pozornost.
"Na kerrských dostizích se dá na Orianu dost trhnout. Třeba bych se dostal k penězům jako Peter Macháty a mohl bych vám všechno vrátit. Kdybych dostal včas ty správné informace a vsadil si u vhodného bookmakera, kterého by pak vyplacení výhry položilo, vydělali bychom na tom oba. Vaši hoši ze Hadím štítu by pro mě takovou informaci určitě měli. Vám to přeci nemusím vysvětlovat."
Kafatos zdvihl oči od poznámek. Navenek absolutně klidný, ale klouby prstů svírajících tužku mu zbělely.
"To jsou jen tvoje fantasmagorie. Dokaž to!" zavrčel.
"Nechci to dokazovat."
"A co bys tedy chtěl?" usmál se jízlivě.
"Nechte na pokoji moji bývalou ženu a děti."
"Jedině když zaplatíš, co mi dlužíš."
"Ale já ty prachy nemám!" vykřikl jsem zoufale.
"Tak si je někde sežeň."
"Můžete mít obtíže s vysvětlováním policii, pane Kafatosi. Nerad to říkám, ale můžu se o to postarat."
"Moje starosti nech na mně, milý Gedlu. Ve srovnání s těmi tvými nebudou stát za řeč. Hej, Nurite!" křikl na svalnatého pořeza, jehož trestní rejstřík jsem znal natolik dobře, abych si nedělal iluze o tom, že bych s ním mohl něco pořídit. Vyklidil jsem pole.
Vztekle jsem vyšel ze závodiště. Pěkně jsem to pohnojil. Ztratil jsem nervy jako úplný začátečník. Vyklopil jsem Kafatosovi všechno, co jsem věděl. Odhalil jsem předčasně karty a ukázalo se, že mám pořádně chabý list. Připravil jsem se i o poslední nepatrné výhody, které jsem měl. Teď už nezbývalo nic jiného než zaplatit. Buď mi půjčí Faye nebo se můžu zastřelit.
V parku jsem natrhal kytku a zastavil se v nemocnici. Sestra ve sněhobílé uniformě mě zahrnula nic neříkající směsí nezávazných vět plných nacvičeného optimismu. Nic neslibovala a k názoru, že rekonstrukční operace pravé ruky mé bývalé ženy se podle všeho zdaří a všechno bude zase v nejlepším pořádku, jsem se měl dopracovat pokud možno já sám. Mluvit jsem s Deb nemohl, takže asi všechno v nejlepším pořádku nebylo. Nechal jsem kytici u sestry a přál jsem si, aby se Deb ulevilo dřív, než ta kytka stačí zvadnout. Sestra přejela mě i kytici zkoumavým pohledem. Styděl jsem se za to, jak vypadám, i za koště, které jsem přinesl.
Vztek jsem si zčásti vybil jízdou ulicemi města. Faye mi musí půjčit, opakoval jsem si, ještě když jsem stoupal ve výtahu k jejímu bytu. Zazvonil jsem a sumíroval si v hlavě argumenty, kterými Faye přesvědčím. Přišla mi otevřít a já si nevšiml strachu v jejích očích. Všechno jsem si uvědomil pozdě. Za dveřmi na mě čekal jeden z Kafatosových zabijáků a mířil na mě pistolí s ráží, která by stačila na závodního hada.
"Tak půjdeme," řekl ten muž. Z pokoje vyšly zbývající dvě gorily. I oni na mě a Faye mířili pistolemi. Než jsme vyšli z bytu, přehodili si všichni přes odjištěnou zbraň luxusní saka. Šátrou to všechno začalo a šátrou to taky skončí. Už brzy. Vypadalo to, jako když opouštíme dům v doprovodu slušných obchodníků s elektronikou.
Nahnali nás do nákladního prostoru postarší otřískané dodávky. Neměla okna a když se za námi zabouchly dveře, ocitli jsme se v naprosté tmě. V zámku zarachotil klíč a dodávka se rozjela. Spousta věcí mi začala docházet až teď, když nás Kafatosovi zabijáci vezli bůhvíkam. Pozdě. Všechno jsem pohnojil. Úplně všechno. Ráno jsem si vyzvedl vzkazy terminálem od Faye a tím jsem prozradil svůj úkryt. Bylo pro ně hračkou zjistit, kam jsem se schoval. Když jsem pak vyklopil Kafatosovi všechno, co jsem věděl i nevěděl, počkali si na mě. Hned jim také muselo být jasné, kdo mi nalil rozumy o možnostech přenosu informací nadsvětelnou rychlostí. Tím, že jsem se zastavil v nemocnici za Deb, jsem jim poskytl dostatek času, aby mě předhonili a počkali si na mě. To všechno jsem teď věděl. A tušil jsem i to, co se asi stane.
Auto zastavilo po několika hodinách jízdy. Vytáhli nás z téměř naprosté tmy na světlo. Oslepení sluncem jsme se rozhlíželi uslzenýma očima. Nemohl jsem se splést. Byli jsme na Hadím štítu. Bílá konstrukce radioteleskopu připomínající obří obrácený deštník se ostře odrážela proti modrému nebi. Stejně modrá byla i voda bazénu, v němž líně pohyboval žábrami had. S věkem mu přibyly kožní laloky na hlavě, kůže ztratila na barvě a pokryla se povlakem bradavic. Možná přišel o nějaký ten zub a i oči měl kalnější. Ale já jsem si ho nemohl splést s žádným jiným zvířetem. Nevím, kdo přišel na nápad dát mu jméno Růžový kvítek, ale ať to byl, kdo chtěl, moc se netrefil. Tenhle had v sobě neměl nic z křehkosti květin. Nejezdil jsem snad hada, který by měl takovou vůli po vítězství. Člověk by se musel snažit, aby ze sebe Růžový kvítek nevydal všechno. Já to nikdy nezkoušel, a tak jsme spolu vycházeli. K smrti rád vítězil. V tom jsme si byli blízcí. I Faye se dívala kolem sebe a nedokázala nevzpomínat. O tom, co se honilo hlavě jí, jsem se mohl jen dohadovat. Ale na to nebyl čas. Gorily nás postrčily směrem k bazénu a když jsem se podíval na čelisti Růžového kvítka, říkal jsem si, že mě nakonec potká ta nejhloupější smrt, jakou si lze pro vysloužilého žokeje představit. Utýct hrobníkovi z lopaty tolikrát, že se to ani nedá spočítat, a pak se nechat sežrat vyřazenou hajtrou, která sotva rozžižlá sousto, to je teda pech. Když mě dostrkali k okraji bazénu, svitla mi naděje. U břehu byla uvázaná loďka a nám pokynuli, abychom do ní nastoupili. Kocábka se mi pod nohama rozhoupala natolik, že nechybělo moc a přepadl bych do vody. Mí průvodci mě chytili v podpaží a pomohli mi usednout na úzkou sedačku. Takže přece jen mám ještě šanci. Zatím jim ještě zaleží na tom, abych se nestal hračkou v hubě té vodní bestie. Jak dlouho jim to vydrží?
"Nikam nejdu," vzepřela se Faye. Nemělo to význam.
"Koukej si nastoupit a neblbni," postrčil ji jeden ze strážných k okraji nádrže.
"Sežere nás," vřískala a dívala se na Růžového kvítka. "Sežere nás."
"Jednou určitě," usmál se zle strážný. "Ale dneska máte kliku. Je přežranej a od rána tráví."
"Nikam nejdu."
"Koukej si nastoupit, než tě doopravdy k němu hodím."
"Nikam..."
Strážný jí nejprve vrazil pár facek, a pak ji strčil do loďky. Z kapsy vytáhl policejní pouta.
"Je mi líto, ale řekla sis o to sama," vzdychl si, když jí zacvakl jeden náramek kolem zápěstí. Druhým zaklapl kolem mé pravačky.
Faye, napůl v šoku, svírala křečovitě boky lodi a choulila se na sedačce vedle mne. Mlčky jsem jí odtrhl prsty od okraje loďky a položil jí ruce do klína. Naši věznitelé jen souhlasně přikývli. Pro případ, že by o nás Růžový kvítek projevil zájem, bylo lepší držet ruce co nejdál od vodní hladiny. Had se zatím jen líně vznášel ve vodě, ale za léta strávená s těmito zvířaty jsem se naučil nepodléhat klamnému pocitu, že mě had nemůže překvapit. Mockrát se mi to vyplatilo. Gorily zamířily krátkými záběry vesel k ostrůvku uprostřed nádrže. Pokud jsem mohl odhadnout v oslnivých záblescích slunce, odrážejícího se od mírně zvlněné vodní hladiny, nebylo na ostrůvku nic kromě pár stromů a vegetace, která vyhlížela tak bujně, že mohla být klidně i umělá. Vystoupili jsme i s Kafatosovými muži na těch pár čtverečních metrů pevné půdy uprostřed vodní plochy. Růžový kvítek se tvářil, jako kdyby nás vůbec nezaznamenal. To mohl hrát na kohokoliv, jen ne na mě.
 
K mému velkému překvapení skrýval stín velké kapradiny padací dveře, které náš svalnatý hlídač s funěním nadzdvihl. Druhý z mužů nám pokynul hlavní pistole, abychom sestoupili dolů po temném schodišti.
"Kam nás to vedete?" vzlykla Faye.
Strážný jenom napřáhl ruku k ráně a ona rychle zmlkla.
Sestupovali jsme po příkrých schodech a brzy jsme se museli ocitnout pod úrovní dna vodní nádrže. Do malé, spoře osvětlené místnůstky na konci schodiště ústilo několikero dveří. Strážci jedny z nich otevřeli a strčili nás přes práh. Za našimi zády s třesknutím dveře zase přibouchli a my jsme se ocitli opět v naprosté tmě.
S nataženýma rukama a nepříjemným pocitem jsem šátral kolem sebe. Dvakrát jsem pouty strhl Faye, že málem upadla. Neobjevil jsem nic než studené holé stěny. Naše kobka měla šest kroků do šířky a jen o málo víc do délky a byla úplně prázdná.
"Kde to jsme?" zeptala se Faye.
"Copak já vím," odsekl jsem. Nebýt mé blbnosti, tak jsme tu teď netrčeli. "Tys tady dělala, tak bys to měla vědět."
"Tenkrát tu ještě nebyla ani nádrž, ani ten nový radioteleskop. To všechno vybudoval až Kafatos."
"Snad jsou to místnosti užívané pro údržbu nádrže. Někde tu musejí být přece nějaké filtry a úpravna vody," plácl jsem to první, co mi přinesla slina na jazyk. Neznělo to zase tak nesmyslně. Kafatos určitě nenechal zbudovat tyhle bunkry, aby měl kde držet dva všetečky, kteří mu strkají nos do kšeftů. I když kdo ví. Růžový kvítek tu možná taky nebyl jen tak pro nic za nic. Jako zařízení na odklízení nepohodlných čmuchalů a konkurentů mohl být účinnější než vana s kyselinou. Tohle všechno jsem Faye pochopitelně nevykládal, protože jsem rozhodně nestál o to, aby mi tu ke všemu začala ještě vřeštět.
Chvíli jsem se pokoušel najít způsob, jakým bych mohl otevřít dveře kobky, ale musel jsem to vzdát. Seděly pevně v rámu, dosedaly do něj bez sebemenší skuliny. Neměl jsem s sebou nic, čím bych si mohl pohrát se zámkem, a nezabíralo ani hrubé násilí. Třikrát jsem donutil Faye utíkat se mnou tmou, abych se pokusil dveře vyrazit. Potřetí jsem si tak narazil rameno, že jsem se se skučením sesunul na zem. Cítil jsem, jak mi po nezhojených zádech teče krev.
Nevím, jak dlouho jsme mlčky seděli ve tmě, když jsem zaslechl kroky. V zámku zarachotil klíč. Do očí nás udeřilo světlo.
"Slyšel jsem, že tě sem přivedli a prostě jsem neodolal, " promluvil muž, kterého mé uslzené oči nebyly schopny vnímat jinak než jako siluetu. Ruku držel u boku a nedalo mi moc práce, abych si představil, že v ní drží pistoli.
"Petře," vysoukala ze sebe překvapeně Faye.
Na prahu našeho vězení stál Peter Macháty. Mnohem víc než jeho hladce vyholená tvář těžkého alkoholika mě zajímalo černé ústí pistole, kterou mi mířil na hrudník. Čert ví, co se dělo v Machátyho hlavě. Mohl kdykoliv zmáčknout spoušť.
"Drž se stranou, fízle," pronesl směrem ke mně. "Přišel jsem za Faye."
"Postavili jste aparaturu?" zeptala se Faye Machátyho a ten se samolibým úsměvem přikývl.
"Na základě mých výpočtů?"
"No," připustil Macháty, "sem tam se muselo něco ještě dotáhnout. Ta tvoje práce je přece jen nějaký ten pátek stará."
Na chvíli se odmlčel a prohlížel si Faye.
"Za ty roky ses ani moc nezměnila," usmál se." Vypadáš ještě pořád docela k světu."
"Zásadní chyby ale v mé práci nebyly, že ne?" naléhala dál Faye.
Macháty chvíli přemýšlel. Napínal Faye, protože moc dobře věděl, jak je pro ni odpověď na tuhle otázku důležitá. Pak zavrtěl hlavou.
"Žádná chyba, za kterou by ses musela stydět. Bylas skutečně dobrá," přiznal nakonec.
Na Faye byla patrná úleva.
"Chtěla bych tu aparaturu vidět," pronesla pevným hlasem. Znělo to mnohem víc jako rozkaz, než jako přání.
"Neblázni, to nemůžu," zdráhal se Macháty. "Už teď riskuju víc, než je zdrávo. Kdyby mě tu načapal šéf, tak mám padáka."
"Já to chci vidět," trvala Faye na svém. "Ty víš, že na to mám právo. Nevím, co se mnou provedete. Ale jestli tu aparaturu uvidím, tak už mi to nebude nijak vadit. Ty víš, co to pro mě znamená. Tobě to přeci nemusím vysvětlovat!"
"A co s ním?" kývl Macháty pistolí směrem ke mně.
"Půjde s námi."
"Ne!" vykřikl Macháty.
"Nic jiného ti nezbyde," řekl jsem a zdvihl pra vačku, za níž jsem byl připoutaný k Faye.
"Aparaturu nemůžete mít nikde jinde než tady pod bazénem. Vsadila bych se, že je za některými z těch dveří venku na chodbě," pokračovala Faye.
"Jestli se o něco pokusíte, tak vás oba bez milosti odstřelím," vyhrožoval Macháty.
Ustoupil do chodby a nechal nás vyjít z kobky. S pistolí namířenou na mne couval Macháty k jedněm z dveří a poslepu je odemkl třemi magnetickými štítky, které vytáhl volnou rukou z kapsy. Dveře se tiše otevřely. Macháty od nich odstoupil a nechal nás vejít. Ani na chvíli na mě nepřestával mířit pistolí a opatrně vešel za námi.
"Jak to funguje?" zeptala se Faye fascinovaná pohledem na ovládací pult a stěnu zaplněnou kontrolními monitory.
Macháty se ponořil do odborného výkladu, z nějž jsem nerozuměl ničemu. Faye ho často přerušovala otázkami, jimž jsem taky nerozuměl. Bloumal jsem očima po místnosti. To byla jediná volnost, kterou mi Machátyho pistole dopřávala. Hned vedle aparatury, nad níž se ti dva fanatici skláněli, stál standardní terminál a u něj slohy výsledkových listin. Panebože, moct si tak ještě jednou jedinkrát, naposledy v životě vsadit.
"Kde berete energii a jaká je náběhová příkonová křivka?" zeptala se Faye Machátyho.
"Když se podíváš na tenhle monitor..."
Macháty se na něj skutečně podíval. Náběhová křivka na obrazovce byla tím posledním, co ve svém zpackaném životě zahlédl. Faye, která se při výkladu pomalu posunula na dosah k Macháty mu, vyrazila jako blesk. Švihla krátce rukou proti Machátyho krku. Vyrazil ostrý vzdech. Pistole mu vylétla z ruky. Bezvládné tělo se sesunulo k zemi. Sklonil jsem se pro pistoli, ale tah pout mě strhl zpátky. Faye se nehodlala hnout z místa. Spouštěla aparaturu.
"Zbláznila ses!" vyjel jsem na ni. "Musíme vzít roha."
"Dej mi pokoj," odbyla mě.
"Padáme odsud!" křičel jsem na ni.
"Jo, přímo do tlamy té bestie, co plave venku v bazénu, " odsekla. "Nemám zájem."
Prsty jí jen létaly po senzorech ovládacího pultu. Sledovala Machátyho výklad opravdu pozorně. Jen chvílemi na okamžik váhala, ale pak zase pokračovala v horečném chvatu.
"Faye, musíme odsud," naléhal jsem.
"Až si tu něco vyřídím," trvala na svém.
"Vykašli se na ně. Machátyho jsi zabila, co ještě chceš?"
"O toho chudáka tady vůbec nejde," odfrkla si pohrdlivě. Skoro jsem ji nepoznával. Najednou se z ní stala neúprosně kalkulující, neosobní bytost pohroužená do vlastního světa. Můj zrak znovu spočinul na dostihovém terminálu.
"Půjč mi nějaké peníze ze svého konta," zašeptal jsem.
"K čemu ti to bude?"
"Půjč mi prachy a nekecej!" zařval jsem.
"Kolik?" zeptala se suše, ale nespustila přitom ani na okamžik oči z obrazovek před sebou.
"Milion nebo dva," řekl jsem a hrdlo se mi stáhlo.
"Zbláznil ses?"
"Půjč mi dva miliony, nebo se rozluč s tou svou pitomou hračkou na proplétání částic," řekl jsem a trhnutím pout jí strhl ruku z klávesnice. Dokonce jsem dosáhl na Machátyho pistoli. Ani na okamžik jsem nezaváhal kam ji namířit.
Na chvíli se na mě podívala a oči se jí rozšířily poznáním.
"Taky dobrý," řekla jen a pak mi nadiktovala kód ke svému účtu.
Stálo nás to chvíli přetahování, než jsme každý dokázal alespoň jednou rukou ťukat na klávesnici. Nemusel jsem ani dlouho hledat v databance výsledků dostihů, než jsem našel to, co jsem potřeboval - parádního outsidera v kerrských dostizích. Pak jsem se napojil na on-line systém sázek a vsadil jsem veškerou hotovost z Fayenina konta. Byl to opojný pocit. Jakmile jsem dokončil transakci, zahladil jsem po sobě v paměti terminálu všechny stopy a velkoryse jsem umožnil Faye psát na klávesnici oběma rukama. Na obrazovce před ní naskakoval text zprávy, kterou vysílala.
"Hlídejte přílety osobních raket z Orianu. Na jedné z nich cestuje Walter Koszinski. Nejspíš cestuje s falešným pasem na jméno Gurilewitz. Má u sebe třicet dva inseminačních dávek plemeníka Hvězdného snílka.
"Faye, co to má znamenat?" zařval jsem. Tiskl jsem pažbu pistole a měl strašlivou chuť zmáčknout spoušť.
"Dostanu ho," šeptala a prsty jí létaly dál po klávesnici.
"Proč? Co ty s ním máš společného? Koszinski je můj případ! To já jsem ho proflákl!"
"V tom se mýlíš, Mesfine. Koszinski je můj případ. Vybrala jsem si svůj podíl na Hvězdném snílkovi v inseminačních dávkách. Měla jsme to celé dobře promyšlené. Chtěla jsem vyvézt hadí sperma z Orianu a prodat ho. Získala bych tak peníze, které bych mohla věnovat universitě. Mojí nadaci by se tím otevřely obrovské možnosti. K tomu jsem ale potřebovala Koszinskiho..."
"Proč, proboha?!" zařval jsem. "Proč ses musela dát do spolku s jedním z nejpráskanějších grázlů v celé hadí branži. Vždyť ti muselo být jasné, že tě podrazí!"
"Potřebovala jsem chlapa," vzdychla si.
"Nerozumím."
"Při vstupu na spoje mimo Orian jsou tak přísné prohlídky a kontroly, že bych nedokázala hadí spermie vyvézt. To mohl udělat jen muž. Koszinski si nechal na jedné špičkové klinice zavést hadí spermie do vlastního chámovodu. Lékařský úkon si objednal pod cizím jménem a odůvodnil jej tím, že jde o sperma anonymního lidského dárce, kterým chce přivést do jiného stavu manželku, protože sám je sterilní. Na kosmodromu se pak mohl bez obav podrobit kontrole a magnetická rezonance spermie neodhalila. Chámovod nebo varle jsou jediným místem, kde jejich přítomnost nebudí podezření."
Svět se se mnou zatočil.
"Víš, co jsi provedla?" vydechl jsem ztěžka. "Víš, co to znamená? To je konec orianského chovu dostihových hadů! Konec! Krach!"
"To je dobře," zasyčela vztekle. "Beztoho je to jen semeniště špinavých triků a podvodů. Kdybys viděl, co to udělalo s mým bráchou, když se mu začalo v obchodě s hady dařit..."
"Tvůj brácha byl křivák a hadi za to nemůžou!"
Zmlkla. Posledních pár úhozů do klávesnice. Zprávu podepsala jménem Rahi Kafatose a odeslala ji jeho komplicům na Kerru. Až tam Koszinski dorazí, bude na něj čekat svérázný uvítací výbor. Nikdo si nedovolí neprověřit takovouhle zprávu. Nikdo. A lidé spojení s Kafatosem už vůbec ne.
"Víš co s ním provedou, aby se dostali k hadímu spermatu?" zeptal jsem se.
"Ať ho třeba vykastrujou!" řekla a zle se usmála. "Měla jsem letět s ním. Podrazil mě. Utekl mi i s inseminačními dávkami. Věděla jsem, že po něm jdeš. Na chvíli jsem si myslela, že bys ho mohl pro mě najít. Proto jsem tě taky kontaktovala. Jenže pak mi poslal z paluby rakety telegram. Vysmál se mi. Hajzl! Pak mě napadlo, že bys mi mohl pomoct dostat se ke Kafatosovu vysílacímu zařízení. Když ten lump začal cpát peníze do Modrého vrchu, bylo mi jasné, že tady musí něco takového být. Zvlášť když proskočily zprávy, že by sem měli znovu přijmout Machátyho."
"To kvůli mně sis opatřila Neala?" zeptal jsem se. "Vědělas o Pipsovi a doufala jsi, že když u tebe najdu kocoura, spíš ti uvěřím ty tvé bajky. Je to tak?"
Přikývla.
"Tvůj Neal je kočka," vyprskl jsem a připadal si jako blázen. "Tříbarevní kocouři nejsou."
"Jestli se tady z toho dostaneš," pokračoval jsem po chvíli mlčení, "tak dej mým dětem Nealovo kotě."
Měl jsem nepříjemný pocit, že se na mě zezadu někdo dívá. Otočil jsem se ke dveřím. Stál v nich Kafatos a jeho gorily.
"Koukám, že jste mi ušetřili práci," pokynul rukou k tělu Petera Machátyho.
"Hoši," obrátil se Kafatos ke svým gorilám. "Doprovoďte dámu a pána. Určitě si rádi čichnou k Růžovému kvítku."

Karen zamyšleně ryla lžící v ovesné kaši a Funšo věnoval pozornost sportovnímu zpravodajství, které si pustil na obrazovce terminálu.
"Funšo!" křikla Deborrah z kuchyně. "Kolikrát ti mám říkat, abys při jídle necivěl do novin?!"
Funšo si automatickým pohybem nabral na lžíci kaši.
"KRACH KRÁLE BOOKMAKERŮ!" hlásal palcový titulek a Funšo se s chutí začetl do zprávy s lžící na půl cesty k ústům.
"Mamííí!" zavřeštěl. "Mamííí!"
"Co se děje?" zeptala se Deborrah, která přiběhla k dětem celá vyplašená. Od incidentu s Kafatosovými lidmi měla nervy nadranc.
"Mami," křičel Funšo a praštil lžící s kaší na stůl. "Tady píšou, že jsme pracháči!"
Karen vyprskla ovesnou kaši a dostala od matky pohlavek.
"Jez, Funšo, a nevymýšlej si. A ten terminál koukej vypnout!" poručila Deborrah.
"Vážně, mami. Podívej," nedal se odbýt.
Deborrah přelétla očima po řádcích zprávy.
"Fantastická výhra! Manželka bývalého vynikajícího žokeje Mesfina Gedlua vyhrála fantastický obnos sázkou na naprostého outsidera klasického dostihu Tři vlny, který se konal minulý týdem na Kerru. Had Bílý poustevník startoval se sázkovým kursem 1:128 a Deborrah Gedluová na něj vsadila neuvěřitelně vysokou částku, přesahující podle našich důvěrných informací milion orianských dolarů. Celou částku vsadila přes terminál u pobočky kanceláře Rahi Kafatose. Sázkový magnát Kafatos se výplatou výhry dostal do velkých finančních potíží. Krach jeho impéria se zdá neodvratný. Kafatos podal proti sázce protest, ale ten byl nejvyšší dostihovou komisí zamítnut. Záhadou zůstává, kde vzala Deborrah Gedluová tak velkou částku. Z dobře informovaných zdrojů jsme se dozvěděli, že peníze jí zapůjčila Faye Flamová, nejnovější důvěrná přítelkyně Mesfina Gedlua. Jak jsme vás již informovali, Flamová i Gedlu jsou od minulého týdne pohřešováni a policie po nich zatím bezvýsledně pátrá. Pozadí celé události zůstává zahaleno..."
Deborrah přestala vnímat text na obrazovce. Rozechvělými prsty si vyvolala na terminál stav svého konta. Cifra jí vzala dech.
"Zatracenej Mesfin," ulevila si a poprvé byla nucena vzít sázkařskou vášeň svého bývalého manžela na milost.

ilustroval Martin Zhouf