GA. S. Pergill

J. A. Poloni

Conan

a nefritový amulet

A. S. PERGILL

J. A. POLONI

CONAN

A NEFRITOVÝ

AMULET

NAKLADATELSTVÍ NÁVRAT • BRNO 1996

Děkujeme majiteli autorských práv

za laskavé poskytnutí veršů Mumathina Muma,

užitých v textu.

AUTOŘI

© Copyright by A. S. Pergill and J. A. Poloni – 1996

© Adaptation by Jan Šimůnek and J. A. Polák – 1996

© Graphic design by Karel Novotný – Steiner – 1996

© Cover by Libor Balák – 1996

© Editions by NÁVRAT – 1996

ISBN 80-7174-159-0

O Conanovi Cimmeřanovi se vypráví stovky příběhů. Mnohé z nich jsou pravdivé, většina však musí být jen smyšlenkou, neboť pak by musel žít celá staletí. Možná však samotná jeho podstata vzdoruje běžným zákonitostem času a prostoru, možná žil všude a vždy…

Jak to doopravdy bylo s nefritovým amuletem? Dnes, téměř čtyři století po Conanově smrti, jistě víme jen to, že v té době došlo k náhlému vzestupu moci a významu thillitů, což nejspíše opravdu souvisí s nalezením amuletu. Když pak byli o století později příslušníci tohoto řádu poraženi a do jednoho vybiti stygijskými mágy, shořel během bitvy jejich chrám i s drahocennou knihovnou. Pokud existují záznamy o spojení Conana z Cimmerie s událostmi kolem amuletu, mohou být dnes už jedině v tajných stygijských archivech…

Totrasmek IV., Historie Zambouly, sv. 2.

„Samozřejmě, že to je všechno pravda! Jestli chceš říct, že naše příběhy lžou, tas meč!“

Japhar Akbar, náčelník Zuagirů, Totrasmekovi IV.

I. Knížecí posel

Temného pána neblahé hradiště

pod jeho valy krvavé tratoliště…

lidová balada

Nelze předpokládat, že stovky nalezených terakotových opičích hlaviček představují nějaký důkaz kultu mýtické bohyně milis. Tehdejší lidé prostě nebyli dostatečně technicky vyspělí, aby dokázali správně zobrazit lidskou tvář a výsledkem jejich snah bylo cosi, co romantikové nazývají ,opičími hlavičkami“.

Lahbabi: Kompendium základů

archeologie starověké Zambouly

1

Conan se ztěžka probíral. Ponechán sám o sobě, spal by ještě nejméně půl dne v opileckém spánku. Kopance starého Zenovia však nepříjemně bubnovaly na jeho žebra. Barbarovo mohutné tělo se téměř samo od sebe zvedlo. Jeho ruce – Zenovio se moudře co nejrychleji vzdálil z jejich dosahu – hodily přes ramena tuniku z modročerveného plátna. Představovala hlavní součást oděvu knížecích vojáků. Potom vyrazil z dřevěné boudy pro vojáky na nádvoří hradiště, starý důstojník ho následoval.

U studny vrazil mohutný barbar hlavu do džberu s vodou, čerstvě nalitou z okovu. Byla teď, brzy z jara, pěkně studená. Zplihlé vlasy nedodaly Conanově vzhledu na důvěryhodnosti, ale neměl už zalepené oči a v hlavě se mu začínalo dělat místo na Zenoviovo monotónní bzučení. Teprve nyní barbar pochopil, že ho důstojník nežene do služby, ale že má předstoupit před samotného knížete.

„Tak už konečně pojď, ty jedno prase z Cimmerie. Tvůj pán tě očekává. A nebude čekat dlouho, i kdybych tě k němu měl dotáhnout po kouskách.“

„No to bys určitě musel, pidižvíku,“ zmohl se Conan na odpověď. Vztyčil se nyní nad důstojníkem a zahalekal:

„Alespoň na dva kousky bys mě musel přepižlat, a kdo ví, jestli bys je unesl.“

Potom nechal prskajícího Gundermánce za sebou a zamířil téměř jistým krokem ke knížecímu sídlu. Do kamenného domu vedly dveře nad několika schůdky, hlídané dvojicí knížecích gardistů, speciálně cvičené tlupy zabijáků. Ačkoli mezi nimi a vojáky panovala neustálá řevnivost, vzdali Conanovi čest a pustili ho dovnitř. Tam na něj čekal starý otrok a vedl ho spletí chodeb a síní do komnaty, kde kníže přijímal své lidi a méně významné hosty. Stěny tu byly vyloženy borovým dřevem, ve velkém krbu planul oheň a rozháněl lezavý chlad kamene.

Kníže seděl naproti krbu v plné parádě. Byl navlečen do drahých látek kombinovaných se vzácnými kožešinami. Dokonce i dřevěný špalek pod jeho důstojným pozadím byl něco zvláštního: Představoval kopii kamenného sedátka, na němž uprostřed hradiště přijímala knížata po svém nastolení hold lidu.

Knížecí tvář byla chladně nepřístupná, a tak Conan nevěděl, co si má o svém povolání myslet. Pokoušel se zrekapitulovat události minulého večera a hlavně noci. Zde, na severní hranici civilizovaných zemí, se přece jen našli dostatečně vytrvalí muži, kteří mohli s Conanem držet krok v pití. Zatím se nenašel nikdo, kdo by ho dostal pod stůl, ale stávalo se, že občas nebyl schopen vydolovat z paměti vzpomínky na závěr pitky. To byl právě i případ včerejška.

Conan si uvědomil, že se v jeho vzpomínkách vyskytují i nějaké přítulné a povolné dívčiny. Na okamžik mu zatrnulo. O Geroviově starší dceři Larse bylo známo, že ráda vyhledává společnost vojáků. Některé její pokusy o sblížení končívaly sekáním hlav a dalších částí těla těch vojáků, kteří se od ní dali svést ke hříchu. V komnatě se však nenacházela stráž a Gerovius nebyl tak zpozdilý, aby nad Cimmeřanem vyhlásil rozsudek smrti, aniž by se zabezpečil před jeho okamžitou odvetou.

„Mám pro tebe zvláštní úkol,“ řekl Conanovi kníže a přátelsky se na svého bojovníka usmál.

Conan se také zeširoka zazubil.

„Slyšel jsem o tobě, že jsi dobrý jezdec a umíš se pohybovat v divočině. Říkali mi také, že neporušíš dané slovo.“

„Ten kůň mě musí unést, jinak je to všechno pravda,“ odpověděl Conan stručně s důrazem na „všechno“.

„Je to tedy úkol přesně pro tebe. Dnes jsem zjistil, že vůdce kupců, kteří od nás předevčírem odjeli, si tu něco zapomněl. Něco důležitého, cenného, co zcela jistě bude potřebovat. Míří k přístavišti na řece Khorotas. Záleží mi na dobrých vztazích s nimi, protože občas doručí i takové zboží, které by…, to je ale jedno. Ty se prostě vypravíš, doženeš je a tu věc jim mým jménem předáš. Musíš je ale za každou cenu dohnat před naloděním, protože jinak bys je mohl honit až někde na pobřeží oceánu.“

„Budu-li mít dobrého koně, jako by to měli. Kudy pojedou?“

„Zcela jistě kupeckou stezkou údolím Pepony. Jinudy by se svými vozy nedokázali projet,“ ozval se za Conanovými zády nový hlas.

Conanovi stačil jediný pohled k tomu, aby poznal Sestyxe, plnícího funkci „ministra pro všechno“ na Gerovitově miniaturním dvoře. Snědou barvu jeho obličeje umocňoval tmavý splývavý oděv, který byl pro tohoto záhadného muže charakteristický. Conan ho poprvé viděl takto zblízka. Nebylo však o co stát, žhavý pohled ministrových nápadně tmavých očí ho doslova propaloval. Rychle se proto obrátil zpět ke knížeti.

„Nebude to problém, nadejedu jim lesy nad ohybem Pepony. Při jejich rychlosti a s tím, jak se údolí té říčky kroutí, získám nejméně den.“

„Nesmíš však v těch lesích zabloudit, barbare,“ ozval se opět nepříjemný Sestyxův hlas.

„To už musíte nechat na mě,“ odpověděl Conan s důrazem, který nepřipouštěl pochybnosti.

„Koně ti už chystají. Nyní dostaneš tu věc, kterou máš předat kupcům. Je to přímo pro jejich vůdce, starého Brase.“

Knížecí otrok podal Conanovi balíček. Do běla vydělaná kozlečí kůže obalovala cosi kulatého. Kozinku ovíjela stužka, která na několika místech procházela otvory v ní, takže nebylo možno nahlédnout dovnitř. Konce stužky pevně spojovala velká červená knížecí pečeť.

„Znám zvyky tvého lidu, proto mi stačí slib, že balíček co nejrychleji doručíš,“ ozval se kníže.

„Slibuji,“ řekl prostě Conan a tím byla pro něj věc vyřízena.

Pohyb knížecí ruky byl jednoznačným znamením, že tak má za to i druhá strana. Conan se stručně uklonil a vyrazil. Cestou z komnaty si dal záležet, aby z vytčeného směru neuhnul ani o píď Sestyxovi, který mu stál téměř v cestě. Jejich oděv se o sebe šustivě otřel, na což ministr zareagoval zlobným syknutím.

Přímo před vchodem do knížecí rezidence stál kůň, jehož otěže držel malý chlapec – otrok. Vraná srst koně se krásně leskla, brašny u sedla byly naditý potravinami. Conan však přesto nejprve zamířil do dřevěného srubu a máchnutím ruky shrnul všechny své věci do odřeného koženého vaku. Hodil jej na koňský zadek za sedlo.

„Bereš si věci, jakoby ses nehodlal vrátit,“ ozval se za ním syčivý Sestyxův hlas.

„Vždy si beru výbavu do divočiny. Kdybys těmhle věcem rozuměl, tak bys hloupě nežvanil,“ odpověděl mu řízně Conan, vyhoupl se do sedla a vyrazil z hradištní brány. Za dřevěným můstkem přes široký bahnitý příkop pobídl koně do klusu.

2

Po několika hodinách jízdy začaly po obou stranách cesty ostrůvky lesa zřetelně vytlačovat pole a shluky zemnic. Nakonec jen tu a tam proužek dýmu napovídal, že i zde sídlí lidé, jako poslední výspa civilizace na kraji lesů, oddělujících okolí Geroviova sídla od údolí řeky Khorotas. Stezka nakonec zatočila širokým obloukem k místu, kde se mezi kopce zařezávalo údolí říčky Pepony. Hluboké vyjeté koleje ukazovaly, že tudy pravidelně jezdí těžké dřevěné vozy. Stopy ve zbytcích loňského sněhu svědčily o tom, že kupci tudy nedávno projeli.

Conan však zatočil na úzkou stezičku, stoupající k okraji lesa. Brzy minul poslední lidské sídlo na jeho okraji, rozdrbanou pletenou chýši s ohradou, v níž pobekávalo několik ovcí. Poté ho obklopily mohutné smrky. Pouze nedostatek spadaných větví dával znát, že je na samém okraji lesa, kam ještě docházeli rolníci a pastevci pro spadané dříví. Staré stromy zde jistě pamatovaly doby, kdy se tu s výjimkou několika lovců žádný člověk neobjevil.

Ticho lesa však porušily výkřiky a zlobné vrčení. Zvuky bylo slyšet zepředu, a tak Conan pobídl koně. Přímo na kraji stezky, u paty jednoho z mohutných smrků, se bránila jakási žena dvěma šedivým vlkům. Zatím ji chránilo hlavně to, že větve stromu sahaly až na zem a nedovolily šelmám ji napadnout z boku. Otep chrastí a hůl překážely útokům šelem zepředu, ale bylo jasné, že je pouze otázkou času, kdy bude tato nevalná obrana prolomena.

Conan bleskově slétl ze sedla a tasil. Jeho meč se zasekl do páteře bližšího zvířete. Druhé špatně odhadlo situaci a pokusilo se o útok. Conan však použil svůj široký meč jako rapír a vrazil ho hluboko do rozevřené vlčí mordy.

Žena mezi tím klesla k zemi. Conan si nejprve pomyslel, že omdlela, ale poté spatřil krev, stékající po jejích lýtkách. Než se podařilo ženě uchýlit mezi větve starého stromu, stačily ji šelmy na několika místech nepěkně pokousat.

Conan ji vysadil na svého koně, oba vlky přehodil přes jeho hřbet, a sám si naložil na rameno ženino chrastí. Potom obrátil koně zpět.

Pán ovčí ohrady ho ihned spatřil, snad ho zajímalo, kdo to z lesa jede. Při pohledu na ženu vykřikl. Z pletené chýše se vynořilo několik ušmudlaných dětí. Nejstarší z nich, vytáhlá dívčina, jejíž tělo pod roztrhanou hazukou vykazovalo první příznaky počínajícího ženství, se matky ujala. Vedla ji k dřevěnému korýtku, kterým proudila pramenitá voda k napájení dobytka.

Muž mezi tím děkoval Conanovi, který shodil na zem otep dříví i oba zabité vlky. Hodlal rychle zmizet, aby nahradil ztracený čas. Dívka však znovu přiběhla a uchopila ho za levou ruku. Podívala se na jeho dlaň a začala cosi rychle drmolit místním nářečím. Conan porozuměl sotva každému druhému slovu, ale celkový smysl její řeči postihl: Má si dát pozor na psance, zrádce a opičí hlavu. Vytáhl z váčku u opasku stříbrňák a hodil jej dívce mezi pučící ňadra. Ta se bez ostychu odhalila a začala minci rychle lovit. Conan se vyšvihl na koně a vyrazil opět k lesu. Dívka se za ním chvilku dívala a potom se smíchem běžela tanečním krokem k matce, která si omývala rány studenou vodou.

Stezka skrze les sice představovala zkratku, ale sama se točila sem a tam mezi padlými kmeny a mohutnými omšelými balvany. Místy respektovala i překážky, které už dávno odnesl čas. Její uživatelé však byli zřejmě natolik konzervativní, že je něco podobného vůbec nevzrušovalo.

Protože větve smrků visely stále níže nad stezkou, musel nakonec Conan slézt z koně a vést zvíře za sebou. Tak je mohl na několika místech protáhnout přes hromady práchniviny, zbývající po padlém lesním velikánovi, nutícím uživatele stezky k nyní už zbytečné obchůzce. Po několika hodinách překročil dosud zamrzlý hřeben kopců. Na jižní straně rostl listnatý les, nyní holý a pustý. Větve stromů se zde draly vzhůru k obloze, takže nepřekážely nad stezkou. Slunce také na zemi strávilo veškerý sníh, takže jízda byla i pro koně bezpečnější než po zmrazcích na severní straně kopců.

Slunce se však neúprosně chýlilo k západu a Conan nechtěl riskovat noční jízdu. Sjel proto z cesty do místa, kde koně před pohledem ze stezky krylo několik mohutných balvanů. Nanosil pro sebe i zvíře několik náručí loňského listí, nakrmil je zrním a napojil vodou z několika louží na bludných balvanech. Sám pojedl trochu sušeného masa a uložil se ke spánku.

Na druhý den pokračoval hned ráno, protože odhadoval, že se dostane k přístavišti ještě před polednem.

Ovčákova dcera Conana nemusela varovat. Cimmeřanovy smysly prohledávaly okolí cesty. Jeho mysl sama od sebe vyhledávala nejvhodnější místa, kde by bylo možno zinscenovat přepadení. Pátrala také po vhodných skrýších, zda jsou prázdné nebo obsazené. Na vzhledu jezdce přitom nebylo nic, co by pozorovateli takovéto zájmy prozradilo.

Muži, jejichž přítomnost učinila stezku v posledních týdnech téměř liduprázdnou, byli pečlivě zamaskovaní, alespoň podle svého skromného mínění. Cimmeřan však byl jiného názoru, protože jejich úkryty postřehl okamžitě poté, co se dostal k nim na dohled. Dokonce se zabýval několik okamžiků myšlenkou, zda tak nedbalé skrýše nemají jen odlákat pozornost od skutečných úkrytů.

Pak však bylo náhle vše jasné: Ozval se dupot, praskly větve a na stezku před něj dopadli dva muži. Třetího barbarovy smysly postřehly za koňovým zadkem.

Meč se ocitl v rukou přepadeného takřka sám od sebe. Mohutný rozmach smetl muže vzadu na trouchnivějící kmen vedle stezky. Proti mužům vpředu vylétla koňská kopyta. Pod tmavými vlasy jezdce zasvítily modré oči. Muž i kůň jakoby srostli a jejich údery se vzájemně doplňovaly. Zároveň zazněl pokřik, při kterém útočníkům ztuhla krev v žilách: Byl to bojový pokřik cimmerijských barbarů, s nimiž nebylo radno si cokoli začínat. Přestože všichni tři byli velmi tvrdí bojovníci, proti barbarovi z Cimmerie neměli šanci.

Jezdec se však nezachoval podle jejich očekávání. Jakmile odrazil první útok, kopl koně do slabin a vyrazil cvalem vpřed. Jeden z útočníků, který se po prvním střetu dokázal postavit rychle na nohy, byl sražen opět do trnitého křoví na kraji stezky. Ten vzadu měl tolik pohotovosti a drzosti, aby zavolal:

„Jen zbabělci utíkají z boje!“

„Nemám čas, musím doručit poselství knížete Gerovia. Počkej si na mě a rád tě seznámím se svým mečem,“ zazněla z dálky odpověď. Kůň na rovnějším místě stezky vyrazil do cvalu a pro pěší bylo naprosto nemyslitelné se ho pokoušet dohonit.

Conan nechal svého koně cválat, protože jasně cítil, jak pohyb po měkké lesní půdě dělá zvířeti přímo radost. Po chvilce si povšiml, že cvalu napomáhá mírné klesání stezky, které se poznenáhlu zvyšovalo. Nebylo pochyb, stezka klesala do údolí Pepony, k říčnímu přístavišti. Povolil otěže a nechal zvíře, ať ukáže, co dovede. Kůň poskakoval jako hříbě a nesl se stezkou mezi mohutnými duby a buky, na nichž se počínalo objevovat jarní listí. Přes rychlou jízdu se jen na okraji přikrývky pod sedlem objevilo několik skvrnek pěny, jinak byla jeho srst dosud suchá.

Přesto, že kůň cválal, trval sestup do širokého údolí téměř hodinu. Potom už bylo slyšet hučení řeky a stezka se stala bahnitou. Rychlost teď nebyla nutná, Conan byl přesvědčen o tom, že kupci dosud do přístavu nedorazili. Přitáhl otěže a přiměl koně k na tomto terénu bezpečnějšímu klusu. Ten dal najevo svou nelibost třepáním hlavou a rozhořčeným frkáním, ale vůli jezdce se okamžitě podrobil.

Jakmile vyjel z lesa, spatřil Cimmeřan říční přístaviště, jehož molo chránilo před proudem zátoku s několika lodicemi. Na nich se hemžily postavy sporých mužů od vody, připravujících je k přijetí nákladu. Na břehu lekovalo několik knížecích vojáků. Conan se k nim přiblížil.

„Jeli už tudy Brasovi lidé?,“ houkl na nejbližšího vojáka.

„Ještě ne, jeli jsme napřed, aby lodníci začali dělat na šífech. Karavana starého Brase je asi dvě hodiny cesty za námi,“ odpověděl mu nejbližší muž.

„Můžeš tu s námi počkat, jestli chceš,“ přidal se druhý.

„Mám pro Brase osobní poselství od knížete. Víte sami, jak si potrpí na dochvilnost. Musím mu jet naproti,“ zavrtěl hlavou Conan a pobídl koně do širokého úvalu.

Po chvilce ještě zarazil koně a houkl na vojáky:

„Jak Brase poznám? Když byl v hradišti, byl jsem nahoře u hranic.“

„Nemůžeš se zmýlit,“ zazněla odpověď, „Bras jediný z kupců má dlouhý bílý vous a nosí černý kaftan se stříbrným vyšíváním. Většinou jede v čele karavany, ale ne jako první.“

„A hlavně má na hlavě takovou divnou černou čepici,“ doplnil informaci další voják. Conan jen mlaskl a kůň poskočil kupředu.

3

Jel téměř hodinu, když zaslechl rachocení naložených vozů a křik honáků. Vyjel na pahorek vedle stezky, odkud mohl dobře přehlédnout vlnícího se hada karavany.

Voli táhli dvoukolé vozy s plnými koly a přes pobízení honáků šli rovnoměrným důstojným krokem. Mezi vozy jeli jezdci na koních a oslech. Někteří ze soumarů nesli další náklad, který se už nevešel na vozy. Kolem pojížděli knížecí vojáci, jež pomalé tempo karavany spíše nudilo.

V čele karavany jela skupina mladíků, patřících ke kupcům. Byli ozbrojeni, ale Conan měl o jejich bojových schopnostech nevalné mínění. Starý kupec s mohutnými bílými vousy, v černém kaftanu a s podivnou čapkou na hlavě jel hned za mladíky. Ti zpozorovali Conana a dva z nich se ihned s křikem rozjeli proti němu.

Za normálních okolností by Conan proti nim vyjel a udělil jim lekci. Bylo však krásné ráno, svěží vzduch voněl jarem a Cimmeřan najednou pozbyl chuť ztrapňovat pár mladíčků, které už nikdy v životě neuvidí. Zůstal na svém pahorku a díval se na přijíždějící kupce. Když byli dostatečně blízko, houkl na ně:

„Mám pro starého Brase osobní balíček od knížete. Něco si na hradišti zapomněl. Štval jsem se den a noc, abych vás dohonil.“

Mladíci se zarazili. Zpozorovali, že vojáci Conana přátelsky zdraví. Jeden z nich proto dojel až k němu a převzal knížecí balíček. Conanovi se vysloveně nechtělo dolů z pahorku, a tak se spokojil s pozorováním, jak mladíci Brasovi balíček předají. Jakmile to tady skončí, vyrazí zkratkou nahoru. Na stezce ho čeká jedno cvičení.

„Počkám, jestli nebude váš pán chtít něco knížeti vzkázat,“ houkl za odjíždějícími mladíky.

Ti vyrazili k čelu karavany a za okamžik již měl starý kupec balíček v rukou. Conan se spokojeně protáhl. Potom se ohnul a utrhl stéblo rašící trávy a začal je žvýkat. Kůň na tenhle nečekaný prostocvik zareagoval zafrkáním a několikerým přešlápnutím.

Pohoda slunečného rána však byla pojednou přerušena. Starý kupec držel v jedné ruce bílou kůži, ve druhé potom kulatý předmět, který v ní byl zabalen. Oběma rukama přitom mával a cosi nesrozumitelně křičel. Jeho křiku nedokázali porozumět ani lidé z karavany, a tak se k němu začali sjíždět. Conan však měl z kupcových gest dojem, že spíše své lidi odhání.

Než stačil nějak zareagovat, vyšlehl z kupcových rukou fialový blesk, následovaný kotouči těžkého dýmu stejné barvy. Conanovi chvíli tančily před očima barevné jiskřičky způsobené oslněním. Hlasy lidí i zvířat mezi tím umlkly. Kolem pahorku se na okamžik rozlilo fialové jezero. Jeho obsah zčásti stékal podél potoka, zčásti byl tráven stykem se zemí a okolním vzduchem.

Conan se konečně usilovným mrkáním zbavil nepříjemných mžitek natolik, aby se mohl rozhlédnout. Jako válečník už viděl mnohé bitevní pole, ale nynější pohled mu vyrazil dech:

Had karavany se rozpadl a znehybněl. Lidé i zvířata leželi na loňské trávě, prokvétající zelenými lístečky. Vše bylo nehybné, i slepice v kleci na jednom z prvních vozů. Okolo karavany leželi na zhroucených koních i knížecí vojáci.

Právě ta nehybnost před okamžikem ještě živých lidí i zvířat Conana nejvíce děsila. Na bitevních polích dokonávali válečníci i jejich zvířata v dlouhé agónii, někdy i celé hodiny. První barbarovou myšlenkou při setkání s neznámou smrtí byl útěk. Poté však viděl několik krkavců, spouštějících se z oblohy k nečekaným hodům. Všichni se svými mohutnými zobany pustili do díla, aniž by se jim cokoli stalo. Conan si odplivl, ale zvědavost už začínala převažovat. Pobídl koně a vyrazil ke karavaně.

Zblízka vypadali mrtví ještě nezvykleji než zdáli. Všichni měli na tvářích klidný výraz, naprosto nepodobný grimasám ubitých válečníků. Jen jejich šedivý vůdce zíral k obloze s výrazem, podle něhož musel v posledních okamžicích života dohlédnout až na dno beznaděje.

Cimmeřanovu zvědavost upoutal předmět, který se vykutálel ze starcovy ruky. Leskl se ve slunečních paprscích jasnou zelení horského ledovcového jezera. Conan se pro tu věc shýbl a jal se ji prohlížet.

Držel v ruce předmět kulatého tvaru, který se mu vešel do sevřené pěsti. Z jedné strany byl tvar koule porušen vyřezaným obličejem. Nízké čelo, plochý nos a z pootevřených úst vyčnívající špičáky rozhodně nepatřily člověku.

„Mohla by to být nějaká opice,“ broukl Conan, když se zamyslel nad výrazem sošky.

Poté ji otočil. Nenalezl ani náznak krku nebo lomné plochy po připojení k větší soše. Tam, kde měl být krk, byly dva otvory. Štěrbinovitý, přímo navazující na záhyby pod bradou a kulatý. Conan zprvu myslel, že naznačují otvory na spodině odseknuté hlavy, ale potom pochopil tvůrcův záměr: Bylo to schématické znázornění pochvy a řitního otvoru v rozkroku ženy. Umělec tím přisoudil opičí hlavičce pohlaví. Zbytek sošky byl téměř dokonale kulatý, bez dalších výstupků a otvorů. Samotný kámen, z něhož byla soška vyřezána, byl patrně nefrit, o němž Conan věděl, že je dovážen ze vzdálené Khitáje.

Do Conanovy mysli vnikl neurčitý pocit ohrožení. Vzhlédl a napjal smysly. Ze směru, odkud karavana přijela, bylo slyšet zvuk koňských kopyt. Přijížděl sem celý oddíl jezdců. Cimmeřan vrazil sošku do váčku u pasu a pobídl koně. Vyrazil směrem k okraji lesa, lemujícího dno údolí potoka. Za prvními stromy sesedl a vrátil se na okraj, kryjíc se mezi houštinami zimních dubů s loňským listím na pokroucených větvích. Našel si místo, odkud měl co nejlepší výhled na dění v údolí.

Za okamžik tam dorazila skupina jezdců. Conan je ihned poznal podle oděvu: byli to příslušníci obávané osobní gardy knížete Gerovia, s nimiž se vojáci běžně nestýkali. Poznal dobře i muže v jejich čele, snědého Sestyxe.

„Tito jezdci mohli balíček předat stejně tak dobře, jako on, proč ho tedy kníže posílal zvlášť?“ projelo Conanovi hlavou. Odpověď přišla vzápětí.

„Hledejte toho hlupáckého Cimmeřana a balíček od knížete,“ ozval se panovačný Sestyxův hlas.

Kterýsi z jezdců stanul na místě, kde byl před několika okamžiky Conan.

„Tady je kůže s knížecí pečetí,“ vykřikl.

„Kašlu ti na kůži. Chci to, co bylo v ní. Hledejte mrtvolu toho Cimmeřana. Třeba má tu věc ještě u sebe,“ ozval se hněvivý Sestyxův hlas.

Jezdci sesedli a začali se neurvale přehrabávat mezi mrtvolami. Největší pozornost věnovali těm, kdo měli na sobě oděv králových vojáků.

„Nikde tu není,“ ozval se jeden z nich, podle oděvu důstojník.

„Jak je to možné,“ vztekal se Sestyx, „Nemohl to přežít. Měl tu věc předat tomu starému kupci.“

„U Croma, ty svině,“ zareagoval na Sestyxova slova Conan. „Tohle ti nedaruju a Geroviovi jakbysmet.“

Proplazil se neslyšně ke svému koni a vytáhl ze závěsu u sedla dlouhý luk. Nebyl sice tak dobrým střelcem jako Bossoniánci, ale na tuhle vzdálenost se trefit musel.

Mezi tím si kdosi z jezdců povšiml Conanovy stopy. Družina nasedala na koně a chystala se vyrazit po ní. Conan si opřel ruku o pahýl větve a s jistotou jim poslal v ústrety šíp, který skončil v Sestyxově těle. Vzápětí poslal další dva. To družiníky přimělo k zastavení. Než je sípějící Sestyx přiměl k novému útoku, bylo slyšet vzdalující se dusot kopyt Conanova koně.

Conan svého koně vedl lesem nad přístaviště. Tam zapletl své stopy se stopami koní na lesní stezce. Potom na ní nalezl místo, kde se dalo odbočit s nejmenším rizikem, že jeho stopa bude nalezena. Odvedl koně za uzdu klikatě od stezky tak, aby pokud možno nezanechal žádné stopy. Dokonce se od koně vrátil a poblíž stezky zahladil všechny náznaky svého pohybu. Poté sedl na koně a vyrazil tam, kde byl před několika hodinami přepaden.

4

To místo našel docela snadno. Nebyl také problém se zavěsit na stopu, která odtud vedla do hloubi lesa. Vydal se po ní a velkou větví ji alespoň zčásti za sebou stíral. Putoval takto něco přes dvě hodiny, než ucítil vůni kouře. Dál postupoval opatrněji. Nakonec nechal koně v houští a sám pokračoval pěšky. Dorazil k velkému palouku, na jehož balvanité půdě nerostly téměř žádné stromy. Zde bylo kolem několika ohnišť rozloženo přes dvacet otrhaných mužů. Conan mezi nimi poznal i ty, kteří ho ráno přepadli. Nakonec se v okamžiku rozhodl: rázně rozhalil větve nejbližšího keře a vyšel mezi ně.

Hluk hovoru okamžitě ztichl. Všichni přítomní hleděli na muže v oděvu knížecího vojáka, byť upraveném po lesáckém způsobu, jako na zjevení. Nakonec povstal snědý muž s tmavými vlasy a vousy. Postavou se téměř rovnal příchozímu a snad byl i trochu širší v ramenou.

„Kdo jsi a co tu pohledáváš?“

„Přišel jsem se podívat, jak se daří obyvatelům zeleného lesa,“ odpověděl Conan, který tento termín již zaslechl.

„Přijít můžeš, ale odejít nesmíš,“ odpověděl muž a sáhl po meči.

„To ani nehodlám,“ prohlásil Conan, „jen se dívám, kdo to tu má na povel.“

„Na povel to mám já, ale to tě nemusí zajímat,“ odpověděl mu opět ten muž. Bylo vidět, že nestrpí ve svém okolí žádného protivníka.

Conan shodil plášť na zem a křikl na kohosi, kdo se zvedal s dýkou v ruce:

„Tohle je záležitost nás dvou!“

Muž si zase sedl.

Conan tasil meč, zatímco jeho protivník sáhl po kopí.

Bylo to však podivné kopí. Mělo velice dlouhý hrot a krátké ratiště. Po několika prvních ťuknutích Conan pochopil, že tuto zbraň lze použít jako bodnou i sečnou. Klouzáním rukou po ratišti se dala velice rychle a překvapivě měnit její délka tak, aby byl zasažen soupeř, nebo tak, aby se čepel meče střetla pouze s kovem širokého hrotu.

Conan nebyl na něco podobného zvyklý, a tak se zpočátku hlavně bránil a uhýbal výpadům nezvyklé zbraně. Zaútočil jen několikrát, a to musel jeho soupeř chránit dřevěné ratiště před rozseknutím. Velice rychle bylo vidět, že síly obou mužů jsou přibližně vyrovnané.

Oba bojující muži kroužili kolem sebe, zatímco ostatní se stahovali z míst, kde jim překáželi, či spíše kde by mohli utrpět nějaký šrám. Conan si i mezi bojem stačil povšimnout toho, že mnozí z nich jsou ozbrojeni stejně jako jeho protivník. Největší pozornost však musel věnovat boji, protože s takovouto zbraní ještě neměl co do činění.

Souboj se protahoval. Slunce na své pouti urazilo hodný kus cesty než Conan poznal, že jeho protivník začíná umdlévat. Sám byl sice také zbrocen potem a z několika povrchových šrámů mu stékala krev. Jeho soupeř však již supěl a přestával být ve svých výpadech přesný. Conan začínal získávat mírnou převahu. Souboj pak ukončil velice elegantně: Mohutným úderem vyrazil soupeři zbraň z ruky v okamžiku, kdy ten přehmatával po ratišti. Potom položil hrot svého meče na soupeřovo hrdlo.

„Takže končíme?“ zeptal se ho suše.

Muž supěl námahou a v jeho očích se objevilo zděšení.

„Nepřicházím nikoho zabíjet,“ doplnil Conan, „přišel jsem jako přítel.“

„Předtím jsi ale volal, že jsi knížecí posel,“ ozval se kterýsi z diváků.

„To jsem také byl. Tuhle záležitost jsem ale už vyřídil. Obávám se však, že Gerovius z ní mnoho radosti mít nebude. A Sestyx bude mít co dělat, aby se vylízal z té rány šípem, který jsem mu poslal.“

Conan si vydechl, ale jeho meč nepřestával mířit na protivníka. Ten se také uvolnil a bylo vidět, jak se mu zvedají žebra a po tvářích mu stékaly velké krůpěje potu. Také Conan cítil, jak na jeho zádech stéká pot. Chvilka oddechu proto přišla oběma vhod.

Mezi tím k oběma soupeřům dorazil stařík s rozcuchanými špinavými vlasy. Přesvědčoval hlasitými slovy oba muže, aby zanechali boje, a přihlížející, aby nově příchozího nejprve vyslechli. Jeho výřečnost slavila úspěch. Bylo vidět, že ani nejsilnější z místních nově příchozího nepřemůže, když jejich favorit nebyl úspěšný.

„Napřed se ho zeptáme, proč sem přišel,“ zaznělo odněkud z pomezi sedících.

Stařík, který se jmenoval Berada, se obrátil na Conana.

„Pověz, co tu hledáš?“

Conan se ušklíbl a v umazané tváři to vypadalo zvlášť divoce.

„Mám nějaké účty s naším milým knížetem Geroviem. Jeho rozmarem jsem se stal poslem smrti. Takové věci nemám rád. Nepohodl jsem se proto s jeho muži. Ten dobrák Sestyx si asi teď tahá můj šíp z těla.“ Kdosi hlasitě vydechl. Ozval se i nesouhlasný výkřik:

„A to ti máme věřit?“

„Budete muset,“ odpověděl suše Conan.

Ozval se muž, který byl na výzvědách směrem k říčnímu přístavu. Slyšel v lese hluk způsobený četnými jezdci. Hlásil to hned ostatním.

„Někoho určitě honili,“ zněl jeho hlas. „Byli parádně rozzuření.“

Conan navázal na jeho slova.

„Kdo je na hlídce?“ zeptal se.

Jeho soupeř hned zareagoval. Poslal na hlídku dva muže. Ti se zvedli a po chvilce zašli do houští. Bylo však vidět, že vůdce nemá takovou autoritu, jaká by byla zapotřebí.

5

Lesní ticho rušilo dupání mnoha nohou a výkřiky jednoho muže. Ten muž běžel před ostatními. Všichni byli naloženi koženými vaky a v pravé ruce drželi kopí s krátkou násadkou a neobvykle dlouhým hrotem. Jen muži v čele visel u pasu ještě meč.

„A teď potokem, a pěkně zostra. Vlečete se jak hejno slimáků.“

Muž v čele šel příkladem a první vběhl do potoka. Jen šplíchání vody prozrazovalo, že neběží po rovné silnici. Ostatní ho následovali, ale pomaleji. Jeden z nich, mohutný, ale jakoby sražený zrzek, už nestačil s dechem. Pomalu ztrácel pořadí. Když se kolem něho hnal poslední, zvýšil tempo. Riskantními skoky se snažil ostatní dostihnout, ale zanedlouho mu podjela noha a on sebou plácl do vody. Muži před ním se otočili a začali se vesele řehtat.

Muž v čele se otočil zpět a komentoval jeho pád:

„Samy nohy musejí sledovat cestu. Hlava je vysoko. Nechejte nohy, aby šly samy a nerušte je přitom.“

Zrzek vyskočil:

„To chceš říct, že mám hlavu moc blízko u kolen?“

„Nic takového.“

„Od Cimmeřana bych očekával, že alespoň nebude zapírat. Ale kdo ví, co jsi zač.“

„Kdybys nebyl tak malý, tak bych si myslel, že jsi Aesiřan. Ale takhle…“

„Ty přece víš moc dobře, že jsem se narodil v Asgardu!“

„To se tedy musela tvá matka zapomenout se sněžným trpaslíkem,“ odpověděl pichlavě Conan, kterého už Aesiřanovo remcání začalo zlobit.

Podsaditý zrzek zaryčel vzteky a vyrazil proti Cimmeřanovi svým kopím. Ten jeho úder odrazil a ihned ratištěm zasadil Aesiřanovi úder do hrudníku. Ten jen heknul. Hned však zaútočil znovu a Cimmeřan jen s obtížemi odrazil ostrý hrot. Následovala výměna úderů, které však většinou končily zvoněním železa o železo nebo hluchým zvukem dřevěných ratišť.

Conan se během několika dní u tlupy vyhnanců již obeznámil s jejich hlavní zbraní a dokázal využít všechny její přednosti. Nyní se proplétal mezi křovím a poskakoval z kamene na kámen a jeho protivník se ho snažil zasáhnout. Bylo vidět, že Aesiřan začíná zuřit. Bělma jeho očí se podlila červeně a v koutku úst se objevila pěna. Conan naproti tomu bojoval s rozmyslem a snažil se svému protivníkovi nezpůsobit vážné zranění.

Aesiřan se dostával do bojového transu, který severským bojovníkům umožňoval udržet se na nohou až do konce při vážných, i smrtných, poraněních. Byl nejvyšší čas ho nějak zastavit. Conan promyšleně couval zpět k vodě. Aesiřan za ním skákal po kamenech, aniž by se díval pod nohy. Conan odrážel jeho rány a ještě hlasitě komentoval soupeřovy kroky ostatním, kteří se shromáždili na obou březích.

Konečně se zrzek dostal na místo, kde vody potoka vymlely hlubokou tůň. Conan prudce zaútočil a po posledním skoku jeho protivník zapadl po pás. Vzápětí mu podjely nohy a hlava, na níž barva obličeje se zuřivým výrazem soupeřila s barvou vlasů, zmizela pod vodou. Za okamžik se chlapík vyhrabal z vody, aby pohlédl do blýskajících se Cimmeřanových očí. Ještě blíž však byl hrot kopí, které mu Conan držel pod bradou.

Teprve nyní zrzavý Aesiřan zkrotl a uznal Cimmeřanovu převahu. Ten ho vytáhl z tůně a pokračoval ve výcviku, jakoby se nic nestalo.

Takto Conan postupně získával ty z lesních psanců, o nichž se domníval, že jsou použitelní pro boj. Vesměs z nějakých důvodů prchli před zákonem nebo spíše před zvůlí mocných. Žili, jak se dalo. Někteří chodili po okolních vsích žebrat, jiní v okolí lovili. Všichni ale nenáviděli Gerovia a považovali ho za příčinu svých potíží. Conan se s nimi postupně seznamoval a hned začal přemýšlet nad tím, jak z nich vytvořit bojový oddíl. Rozhodně se k tomu většina nehodila.

Vybral pár lidí, ale bylo mu jasné, že musí vytvořit z málo ukázněných a nespolehlivých vyvrženců sehranou partu. Teprve po několika dnech cíleného hledání se mu podařilo domluvit s několika muži, kteří se nebáli začít nějaké větší akce.

Když výcvik viděli ostatní, tak ještě několik projevilo zájem. Conan ale musel odmítnout ty, co na takové věci nebyli dost zdatní. Odpadlo i několik mužů z jeho prvního výběru. Ti zbylí pod jeho vedením se začali pozvolna tužit. Náčelník i starý Berada to schvalovali. Vyvrženci pocítili tvrdou ruku a potřebu kázně, kterou se jejich vůdci nepodařilo vyvolat. Někteří se začali zpěčovat. Conan však bezohledně přitvrdil. Těm, co se vzpírali, musel Conan ukázat, že je nejsilnější. Neobešlo se to bez několika soubojů. Conan všechny vyhrál a dal reptalům co proto. Podařilo se mu však nikoho nezabít. Reptalové pak postupně utichli.

Po několika týdnech mohl Conan počítat se dvaceti muži. Dalších třicet bylo v záloze pro větší akce.

Jednoho dne Conan udeřil. Vybral si posádku ve vesnici blízko sídelního hradiště. Útok byl načasován tak, aby ve vsi překvapili knížecí vojáky. Byl to oddíl deseti mužů vedených důstojníkem a podařilo se je dokonale zaskočit. Po několika minách boje se rozprchli jako hejno vrabců, bez ohledu na dva mrtvé a tři raněné, kteří zůstali na bojišti. Conan však odmítl uprchlíky pronásledovat a dokonce rázně zchladil několik horkých hlav, kterým to bylo proti mysli. Jeho záměr byl dokonale splněn: Udeřili a zmizeli.

V lese nastalo radostné pozdvižení. Hlavně ti, kdo se neúčastnili, byli plni představ o tom, jak vyrazí na knížete a pomstí se za skutečné i domnělé křivdy. Snad jen Berada se neviděl coby dobyvatel knížecího hradiště. Conan si s ním v tomhle rozuměl. Přesto se i on účastnil velké pitky.

Při ní Conan zpil pod stůl všechny své muže, aniž by nad sebou ztratil vládu. I ti nejtvrdší chlapi už byli pod stolem a on se cítil odporně střízlivý. Mělo to pro něho jednu velkou výhodu. Mohl dlouze v klidu přemýšlet o tom, co udělat dál. Jeho lidé se teď museli stáhnout dále do lesů. Bylo jasné, že Geroviovi vojáci teď budou zkoušet prošťárat lesy na dosah jeho sídla.

Začal proto chystat všechny uprchlíky k odchodu. Několik výprav jim zajistilo základní potravu. Potom se pod jeho vedením stáhli do hlubších lesů. Tam Conan vedl stavbu opevněného tábora. Snažil se o to, aby napodoboval ty, které znal ze svých dřívějších cest. Mnozí z mužů se netvářili nadšeně, ale nikdo se neodvážil otevřeně odepřít poslušnost. Nakonec se Cimmeřanovi podařilo zavést takovou kázeň, že to tu vypadalo jako u vojska.

Znovu začal své muže cvičit, aby se mohli utkat s pravidelným vojskem.

Jako druhou akci Conan naplánoval přepadení menšího hradiště, asi dva dny jízdy od Geroviova sídla. Sloužilo jako shromaždiště v okolí vypěstovaných plodin a sídlo menší posádky. Conana lákala především kořist v podobě zbraní, které tu měl Gerovius uloženy pro případ tažení na severozápad.

Muži z lesa se pod Conanovým vedením dostali nepozorováni až do osady pod hradbami. Poté je čekalo několik desítek kroků volného prostranství, na němž už nebylo možno se nijak skrýt. Hlídka na hradebním valu naštěstí zaspala, takže skupina odhodlaných mužů pro ně představovala naprosté překvapení. Než se vojáci stačili vzpamatovat, přeskakovali první Conanovi muži palisádu na okraji valu.

V tuhém boji se jim podařilo ovládnout část valu, přes kterou se pak dostali do hradiště všichni ostatní. Hradiště bylo nyní, k podzimu, už slaběji obsazeno a jeho posádka se ocitla v menšině. Osmi vojákům se podařilo uprchnout, ale bylo jasné, že jakákoli pomoc může dorazit až za několik dní. Zbylí obránci se stáhli do kamenného domu, sloužícího jako Geroviova občasná rezidence.

Conan kázal na stavení zapálit střechu a hnal se v čele svých mužů do útoku. Museli se krýt před šípy i vrhanými kameny, ale po několika minách se jim podařilo přilnout ke zdem. V té době už stála střecha dobývaného domu v plamenech a jeho obránci se museli vzdát.

Dobyvatelům se podařilo oheň natolik omezit, že vynosili značné množství zbraní. Po vyhasnutí požáru pak vyhrabali z popela veškeré železné předměty i natavený bronz. Teprve potom se vrátili do lesů.

Smělý útok Gerovia načisto vyvedl z míry. Cítil se hluboce uražen a ponížen. Sestyx ještě nebyl ve stavu, kdy by mohl jeho hněv usměrnit, a tak kníže v čele svých mužů vyrazil do lesů a snažil se polapit drzé útočníky. Ti se však stáhli daleko za hranice jeho moci a nezanechali příliš mnoho stop. Conan se jen vesele ušklíbal při pomyšlení, jak zaťal Geroviův měšec.

6

Jen se Sestyx trochu zlepšil, začal plánovat Conanovo zničení. Bral to jako svou osobní záležitost a bolestivé zranění, které se doléčovalo velice pomalu, ho dál a dál štvalo do myšlenek na pomstu. Jakmile byl schopen jednání, zastavil nesmyslné hony po lesích.

„Na toho Cimmerijského bastarda musíme úplně jinak,“ postavil se proti dalším akcím v lesích. Najal vandráky, kteří začali procházet vsi na okrajích Geroviova panství. Jejich hlášení se scházela u Sestyxe a začala mu dávat kýžený přehled o situaci.

V lese naopak pocítili, že tlak ze strany knížecích mužů zeslábl. I Conan se začal cítit bezpečněji. Jen starý Berada několikrát varoval, že kníže od záměru zničit své protivníky neustoupí. Conan se i nadále snažil udržet určitou míru opatrnosti, ale mezi jeho muži zavládlo nadšení a bezstarostnost. Tato nálada barbara obklopovala ze všech stran a postupně se přenesla i na něj.

Conanův výcvik dodal mužům lesa sebedůvěru. Začali si říkat „lesáci“. Někteří se nechali slyšet, jak budou pomáhat ubožákům z vesnic na Geroviově panství. Dokonce i věčně skepticky naložený starý Berada tomuto nadšení propadl také. Conan si však zachovával chladnou mysl a nedůvěru k takovým představám. Už vícekrát viděl konce podobných snů. Usmiřovalo ho s nimi jen to, že tyto představy zvýšily jeho mužům nadšení a bojovou morálku. Někteří dokonce chtěli Conana provolat knížetem. Ten to však tvrdě odmítl.

Lesákům muselo stačit, že se postavil do jejich čela. Brzy se jim podařilo dosáhnout několika úspěchů při menších akcích proti nevelkým oddílům. To pozvedlo všeobecnou náladu. I Conan se trochu uklidnil. Odhodlal se proto po několika týdnech k velkému výpadu, kterým by vyzkoušel zajištění obrany Geroviova sídla. Lesáci se shromáždili na okraji lesa a vyrazili ke hradišti. Podle Conanových odhadů by je Geroviovi vojáci neměli zpozorovat, dokud nevyrazí do otevřené krajiny.

Zdálo se, že jeho odhad vyšel. Nikde nebylo vidět jediného vojáka. Vesničané se na postupující muže dívali příznivě, zvláště potom, co mezi ně rozhodili pár mincí z poslední kořisti. Cesta rychle ubíhala. Po několika hodinách už byly vidět na kopci hradby. Zbývala poslední vesnice. I zde obyvatelé, ač na dohled od knížecího sídla, radostně mávali a vítali je.

Cesta vedla přímo skrze ves. Oddíl se musel roztáhnout do délky, aby se vešel mezi domky a vítající vesničany. Ti jej nakonec obklopili ze všech stran. Conanovi se tohle přestávalo líbit. Bezděky mu pravice sjela k jílci meče.

Útok pro něj nebyl takovým překvapením, jako pro ostatní. Přes překvapení udělal tvrdý výcvik svoje. Vojáci, vynořivší se za jásajícími vesničany byli zaskočeni prudkým odporem přepadených. Hned při prvním střetu jich několik padlo. Naneštěstí byla kolona lesáků roztažena a vojákům se ji podařilo přetnout.

Čelní skupina s Conanem byla odříznuta. Muži vzadu propadli panice, ale čelo se pod Conanovým vedením postavilo na tuhý odpor. Většině se podařilo shromáždit do kruhu a postavit zády k sobě. Po první srážce se vojáci do útoku příliš nehrnuli. Padlí všude kolem kruhu lesáků byli jasným varováním.

Boj rozhodl až Sestyx se svou družinou. Vrátil se z pronásledování uprchlíků, které se nepodařilo obklíčit. Ti odrazili jeho útok a většina z nich dosáhla lesa, kam se za nimi Sestyxovi muži neodvážili. Zde však proti nim stál protivník výrazně slabší a navíc zablokovaný oddílem vojáků.

Na něm se chystali bez většího nebezpečí ukázat své bojové umění. Přes tyto naděje i oni utrpěli zprvu zdrcující ztráty, než se jim podařilo část lesáků zneškodnit. Největší úspěch pro ně znamenal vcelku náhodný zásah bojovou palicí, který srazil Conana do prachu u cesty.

Conan se probral a ihned zjistil, že je doslova omotaný koženými řemeny. Nacházel se v úplné temnotě. Jen zvuky okolo napovídaly, že není sám. Nedal však nijak najevo, že je při sobě. Podle okolních zvuků a pachů si brzy udělal představu, že se ocitl ve zvláštním vězení v samém srdci Geroviova hradiště. Zde byli drženi nejvýznačnější vězni, které chtěl mít kníže neustále po ruce.

Hned začal probírat možnosti, jak se dostat na svobodu. Conan za své kariéry knížecího vojáka několikrát doprovázel vězně do těchto děr. Tiše čekal na chvíli, kdy strážní přinesou vězňům jídlo. Ve světle jejich pochodní si přivřenýma očima prohlédl celou prostoru i její osazenstvo.

Na stěnách díry bylo vidět, že je vykopána do hlíny a skály a obestavěna základy domu, tyčícího se nad ní. Dveře byly z dubového dřeva. Jak si Conan povšiml, byly řádně staré a místy rozpukané. Za nimi bylo vidět zář dalších pochodní.

Při prohlídce Conan předstíral, že je dosud v bezvědomí. Nedostal sice proto jídlo, ale podle pachu, který se linul od jeho šťastnějších sousedů, ani nebylo o co stát.

Jakmile stráž odešla, začal Conan pracovat na svých poutech. Převaloval se po podlaze sem a tam a namáčel své řemeny v mělkých loužích, jejichž polohu si zapamatoval. Ostatní vězni se spíše stahovali na suchá místa, takže mu nijak nepřekáželi.

Už za několik desítek min zřetelně cítil, jak řemeny na jeho těle měknou a natahují se. Teprve potom mohl naplno ocenit péči, s jakou byl svázán. Řemeny byly posvazovány tak, že když jeden povoloval, tak se další začaly utahovat. Conan nakonec rezignoval na jejich rozplétání, protože hmatem nedokázal přesně určit, jak jsou vedeny. Nasadil hrubou sílu a začal jednotlivé pruhy kůže trhat. Sice se mu nepříjemně zařezaly do masa, ale neporanily nic důležitého. Jakmile se vyvlékl z uvolněných smyček, začal si masírovat a procvičovat ruce a nohy. Cvičil, aby se mu v přiškrcených končetinách rozproudila krev.

Potom se začal zabývat dalšími vězni. Všem postupně rozvázal pouta. Bylo však jasné, že většina z nich nebude moci utéct, protože se nedokáží tak rychle vzpamatovat jako on. Proto zahrnul do svých plánů hlavně ty, které zajali s ním, a byli dosud v lepším stavu. Ti se také vzpamatovávali rychleji než ostatní. Napomohl tomu snad i tvrdý výcvik, který pod Conanovým vedením prodělali. Z dalších vězňů vypadali ještě čtyři, že budou moci udržet s Conanovými muži tempo. Někteří z ostatních se sice chystali rovněž k útěku, ale bylo vcelku jasné, že jejich šance na úspěch jsou nepatrné. Ti, co hnili v díře nejdelší čas, si ani neuvědomovali, co se vlastně kolem nich děje.

Jakmile došel Conan k závěru, že jeho muži jsou připraveni, začal se zabývat dveřmi. Pečlivě je ohmatal a také očichal. Nakonec je velice opatrně oklepal. Byl spokojen s tím, co zjistil. Dveře měly svá nejlepší léta rozhodně za sebou. Dřevo bylo na okrajích trouchnivé. Prkna se dala jednotlivě uchopit a páčit. To Conan rovněž na několika místech vyzkoušel. Jeho prsty se zabořily do okrajů dveří. Bylo slyšet, jak mu námahou lupe v kloubech. Conan však pečlivě ovládal svou sílu, aby dřevo nezačalo hlasitě praskat. Potom chvíli pohyboval s prkny sem a tam, aby se přesvědčil, jakou mají vůli. Snažil se je rovněž uvolnit, aby posléze podlehly prudkému náporu.

Zabýval se také chvilku veřejemi. Něco se mu nezdálo na jejich spojení s okolními kameny. Měl pravdu. Dubové dřevo na místech doteku s věčně mokrou zdí chytalo hnilobu. Našel několik míst, kde se mu prsty zabořily celými nehty do rozměklého dřeva. Jeho jemný hmat postřehl i kroutící se larvy tesaříků, které zde vykonávaly vězňům příznivé dílo. Nakonec ho uspokojil pocit, jak se pod jeho rukama jednotlivé trámky veřejí pohybují každý jiným směrem.

Po tomto průzkumu tiše zavelel:

„Všichni ke mě!“

Za okamžik je začal řadit tak, aby vytvořili zástup, schopný zabrat co největší silou. Nejbližší se ho chopili za ramena a paže, další se chytili zase jich. Conan zaťal nadlidskou silou prsty do dřeva v místech, kde se mohly co nejlépe zachytit. Potom na jeho pokyn muži zabrali. Nápor na Conanovy ruce byl takřka nesnesitelný. Cimmeřan přímo cítil, jak je odtahován ode dveří. Nehty se mu lámaly a šlachy protestovaly. Silou vůle se snažil udržet co nejdéle. Odměnou mu byl pocit, že pod jeho rukama dřevo konečně povoluje. Trvalo to ještě okamžik, ale potom náhle dveře povolily a zčásti se vylomily, část veřejí vytrhly s sebou.

Otevřel se přístup do přední komnaty. Oči vězňů mžouraly do denního světla, které do ní vtékalo oknem a dalšími dveřmi. Proti nim se postavilo několik členů Geroviovy gardy. Byli ozbrojeni píkami, které hrozivě napřahovali proti uprchlíkům, a tvářili se odhodlaně.

Conan nečekal na to, až jeho mužům dojde vážnost situace. Prudce se chopil kusu dřeva ze zbytků dveří a mrštil jím proti napřaženým píkám. Několik jich odrazil a vojáky za nimi zasáhl do obličejů. Mezi píkami se objevily skuliny, do kterých mohli Conanovi muži vniknout.

V následujícím boji tělo na tělo vojáci nemohli použít své hlavní zbraně. Někteří byli tak sevřeni, že nebyli schopni ani tasit meč. Conan se dral kupředu s kusem trámku z veřejí. Ze dřeva opadaly nahnilé kousky a zbytek byl díky nasáklé vodě velice pádnou zbraní. Conan jí bodal krátkými pohyby a mířil hlavně na ty části obličejů, které nechránily přílby. Špičaté třísky na konci trámku pronikaly do hledí a způsobovaly bolestivá a mrzačící zranění očí a úst. O tom se několik gardistů hned přesvědčilo na vlastní kůži.

Všichni byli zaskočeni odhodláním, s jakým se vězni vrhli proti ozbrojencům. Měli už první padlé, ale gardisté ztratili cenné chvíle zmatenou obranou. Do jejich zad se tlačili další, kteří byli na schodech před vězením. Conan měl dojem, že zaslechl i Sestyxův hlas. Napřel síly a vytvořil místo, do kterého se z kobky drali další uprchlíci. Vojáci byli zčásti sraženi ze schodů, zčásti zatlačeni do rohů přední komnaty.

Někteří z vězňů se zmocnili mečů a pík. Několik chycených vojáků, stejně jako těla padlých, posloužilo jako štíty, pod jejichž ochranou se vězňové prodrali na schody. Kdesi za kruhem ozbrojenců se krčil Sestyx, bylo slyšet jen jeho hlas. Conan se zmocnil velkého meče a svůj obušek mrštil po známém hlase. Zasáhl, protože bylo slyšet zařvání a příkazy na chvilku zmlkly.

Nemohl se tím však dál zabývat, hrnuli se na něj ze všech stran vojáci. Výpad vězňů byl neočekávaně silný. Vojáci ztráceli dech a bylo vidět, že se jim po prvním neúspěchu do bitky moc nechce. Bylo slyšet, jak Sestyx povolává zálohy, ale i tak se do boje nikdo nehrnul. Zajatí lesáci se pod Conanovým vedením rychle zorientovali. Ten okamžitě nalezl nejkratší směr ke hradbám a začal si prorážet cestu skrze vojáky. Jeho muži ho i s několika dalšími vězni následovali. Uprchlíci rozrazili kruh vojáků, zabili několik z těch, co se jim postavili do cesty, a co nejrychleji přilnuli ke hradbě.

Conan své muže dovedl s jistotou k místu, kde na ochoz hradebního valu vedl dřevěný žebřík. Na druhou stranu se val, zejména při úpatí, rozšiřoval, aby byl odolnější proti beranidlům. Jakmile tedy překonali palisádu, dostali se dolů bez větších problémů. Museli si dávat pozor na jámy se špičatými kůly na dně, ale dostali se skrze jejich pás dříve, než první vojáci s luky dorazili na vrchol valu. Jakmile byli z dostřelu, srazili se dohromady a v uspořádaném tvaru ustupovali k lesu. Za okamžik za nimi vyrazil hlouček jízdních, doháněný několika opozdilci. Bylo jasné, že v hradišti panuje naprostý zmatek. Conan své muže rychle vedl do roklin pod hradištěm, kde na ně jízda nemohla zaútočit a převálcovat je. Pokračovali křovinami a stromy, kudy se k nim mohli prodrat jen jednotliví jezdci. Několik útoků uprchlíci s úspěchem odrazili, přitom se neustále vzdalovali ke spásnému lesu.

„Ani je nenapadlo nám odříznout cestu,“ komentoval snahu jezdců Conan.

Sestyxe to pochopitelně napadlo, ale až v okamžiku, kdy všichni jízdní už vyrazili v neuspořádaném houfu přímo za uprchlíky. Na hradišti zbylo jen pár vysloužilých koní, od kterých se žádná rychlost v pronásledování nedala očekávat.

Jakmile se uprchlíci dostali na kraj lesa, obrostlý hustými trnkovými keři, byla všechna naděje na jejich opětné chycení ztracena. Někteří jezdci se sice prodrali do mezer v houštinách, ale bez možnosti manévrování byli rychle přemoženi. Další se po téhle zkušenosti do houští už nehrnuli. Sestyx sice ještě s několika muži vyrazil k nejbližší stezce, kterou se mohli bez potíží dostat do hloubi lesa. Sám však musel pronásledování vzdát, protože mu Conanův kyj přerazil levou ruku a zlomenina začala nesnesitelně bolet. Elitní gardisté byli ještě příliš otřeseni porážkou a bez jeho dohledu se do hloubi lesa neodvážili.

Lesáci bez potíží dorazili na místo, kde se dříve setkávali. Bylo tam však pusto, protože ostatní se stáhli dál od Geroviova sídla. Nalézt jejich stopy však pro Conana nebyl problém. Postup uprchlíků zdržovalo jen to, že se starali o co nejdokonalejší setření všech stop svého pochodu. Ostatní dohnali až po pěti dnech, kdy si konečně mohli odpočinout po přestálém boji a útěku.

Přepadení a rozprášení učinilo řadu mužů lesa skeptickými k jejich možnému úspěchu. Jak dříve všichni hořeli neodůvodněným nadšením, tak nyní z mnoha přímo odkapávalo poraženectví. Nejlepší náladu si zachovali kupodivu ti muži, kteří byli zajati společně s Conanem. Také nejméně dávali najevo strach z neúspěchu nebo nového zajetí. Starý Berada jeho dojmu přikyvoval s tím, že tohle je normální.

Tlupa se rozdělila. Jedni ji opustili a začali se jako dříve jen toulat po kraji. Jiní se naopak k ní začali přidávat jako k vojenské síle, která dokázala Geroviovým vojákům úspěšně odolávat. Mezi těmito zájemci se kupodivu objevilo i několik žen.

Conan neměl k účasti žen vážnější výhrady, protože v Cimmerii bylo obvyklé, že se účastnily boje s mečem v ruce, pokud to zájem rodu vyžadoval. Odmítl jen ty, které by zcela jistě neměly šanci uspět.

Mezi uchazečkami o členství v bojové skupině bratří ho zaujala snědá Hathettar. Nedovedl si představit, co přimělo tuto dceru slunného jihu k cestě do země, kde se musela dobrého půl roku třást chladem. Ostatní ženy pocházely z blízkého okolí a podnebí jim žádné problémy nedělalo. Ještě jedno na ní bylo zvláštní: nikdy ji nebylo vidět s některým z mužů, ačkoli zájemců o bližší seznámení by se našlo dost. Conan se však neměl čas zabývat jednou z žen, stačilo mu, že zametla trávník se statným mužem.

Nyní se hodily zbraně, které se podařilo sebrat Geroviovi. Jimi se bojovníci znovu vyzbrojili. Conan jen litoval svůj meč a opasek s osobními věcmi, které zmizely, když byl zajat. Zejména byl přesvědčen, že opičí hlavička má nějakou zvláštní hodnotu, jinou, než jen jako zákeřná zbraň. Nebylo mu po vůli, že ji Gerovius dostal zase zpět.

Jeho lidé s nastupujícím podzimem postupovali zvlášť tvrdý výcvik. Desítky mil se brodili ledovou vodou Pepony a běhali mnohamílové trasy se zátěží na zádech. Mnozí opět začali odpadávat. Samotného Conana překvapilo to, že náročný výcvik lépe snášely ženy. Z nich neodpadla ani jedna. Jeho podiv patřil hlavně Hathettar, která musela mrazem trpět dvojnásob. Jen dlouhodobá zkušenost pomohla Conanovi povšimnout si občas v jejím výrazu drobných známek usilovného přemáhání.

7

Na závěje barevného listí napadl první sníh. Conanovi lidé začali lovit, aby zajistili zásoby na zimu. Toto období znamenalo konec větších bojových akcí, nanejvýš se daly očekávat nějaké přepady bandami lupičů. Hluboký sníh a krutý mráz byly dostatečnou překážkou, oddělující od sebe sídla větších skupin vojáků. Conan proto předpokládal, že i Gerovius se bude na svém hradišti cítit bezpečný až do dní, kdy krajina začne vysychat po jarním tání.

K velkému údivu všech pokračoval s výcvikem a dokonce ještě přitvrdil. Jeho lidé se vypravili i na několik menších přepadů, zaměřených proti skupinám Geroviových vojáků, zimujících ve vybraných vsích na panství.

Tato aktivita musela vyvolat znepokojení, protože z hradiště vyrazily do okolí jízdní hlídky. Jejich akce však byla předem ztracená, zvířata ani lidé nemohli v zimních lesích obstát.

Conan poté znepokojil Gerovia ještě jiným způsobem: Za třeskutého mrazu prokopala skupina jeho mužů hráz velikého rybníka, rozkládajícího se asi míli od hradiště. Jeho vody se vylily, obtekly hradiště a nahrnuly se do rokliny na jeho druhé straně. Vesničané Conanovi blahořečili, protože se mohli celou zimu přiživovat rybami, zamrzlými do ledu. Jeho lidé zase pochválili jiný výsledek akce: celé hradiště obklopila ledová plocha, znemožňující pohyb jízdy. Kníže sice dal vysypat cestu z hradiště hlínou a pískem, ale ta se po každé vánici ztratila a bylo nutno ji znovu a znovu obnovovat. Občas písek a hlínu zametli či polili vodou i sami vesničané, které přítomnost lesáků osmělila. Conan potěšeně kvitoval i to, že příkop pod hradebním valem i jámy se špičatými kůly za ním, se naplnily vodou, která vzápětí promrzla až do dna.

Poté přišel Conan se svým hlavním záměrem: Napadnout a vydrancovat Geroviovo sídlo. Většina lesáků byla tím nápadem upřímně zděšena, protože měla představu o překážkách, které by je čekaly. Proti byl pouze jediný argument: Rychlý přepad musí posádku hradiště úplně zaskočit.

Conan opatřil svým lidem hábity z bílé látky. Ty dal polít vodou a nechal je porůst ledovými krystaly tak, že prakticky splývaly se sněhem. Pod těmito hábity se měli jeho bojovníci – a bojovnice – přiblížit až pod hradební val, aby náhlým přepadem zajistili bránu. K ní měla dorazit druhá vlna, ti, kteří nedokázali projít jeho tvrdým výcvikem.

Ves pod hradištěm přepadli za noci a obklíčili tak, aby nikdo nedokázal dát knížeti znamení. Od rána pak vybraní lesáci hráli úlohy vesničanů, aby ves při pohledu z hradiště působila normálním dojmem. Před polednem se Conanovi bojovníci jali plazit po ledě. Museli se pohybovat zvolna a kličkovat mezi terénními nerovnostmi. Přestože byli pod ledovým hábitem teple oblečeni, měli přikrývky na břiše a teplé rukavice, prožívali všichni krušné chvíle. Vítr hnal po ledové pláni oblaka ledových krystalků, které se zabodávaly do každé jen trochu méně chráněné části těla.

Pod valem byl Conan spokojen. Tvrdý výcvik udělal své. Všichni jeho bojovníci se dostali na svá místa. Ještě chvilku počkali na několik opozdilců, mezi tím si už ti, kdo dorazili dříve, rozcvičovali chladem ztuhlé končetiny. Potom ospale zahoukala sněžná sova, vyrušená z poledního spánku. Prostranství pod hradebním valem se náhle zaplnilo bojovníky, vrhajícími se proti palisádě.

Překvapená stráž se nezmohla ani na těch pár ran mečem, se kterými Conan více-méně počítal. Potom se přeživší dali s křikem na útěk. To už se ale od vesnice vyrojil zbytek bojovníků. Předvoj s Conanem v čele se dal do brány, kterou se jim podařilo nejen dokořán otevřít, ale i poškodit tak, aby ji nebylo možné jednoduše zavřít.

Poplach všechny vojáky v hradišti zaskočil. Rychle zareagovali jen Geroviovi gardisté, kteří se téměř okamžitě vyrojili před svou ubikací. Tam Conan nasměroval další útok. Ke slovu přišly také dlouhé lesácké luky, jejichž šípy byly schopny proniknout i kvalitními pancíři Geroviovy elity. Ztráty vojáků však začali nahrazovat ti, kteří sem přibíhali z různých částí hradiště za halasem boje.

Nastala řež a útočníci byli postupně vytlačováni směrem ke bráně. Conan kázal utvořit šik, který cestu k bráně zahradil. Boj tělo na tělo pokračoval několik min, ve kterých padlo na obou stranách více než deset mužů. Teprve potom se objevili v bráně první lesáci z druhé vlny. Přestože po prudkém běhu lapali po dechu a mrazivý vzduch jim spaloval plíce, vrhli se hned tam, kde je bylo zapotřebí. Za nimi se objevovali další a další.

Nyní už Conan mohl přistoupit ke druhé části svého plánu. Jeho lidé se rozdělili. Vždy pod vedením jednoho nebo dvou bojovníků, obeznámených s hradištěm, vyrážely skupiny lesáků na různá místa, odkud ostřelovali vojáky šípy, zakládali požáry a jinak přispívali ke všeobecnému zmatku. Důležitým úspěchem bylo zapálení ubikací vojáků a gardistů, které zůstaly po prvním poplachu neobsazené. Na volném prostranství Geroviovi ozbrojenci ztratili mnoho ze svých výhod a v dešti šípů, teď už přilétajících ze všech stran, tály jejich skupinky jako jarní sníh.

Conan vyrazil do Geroviova sídla. Pán hradiště byl zalezlý v jedné z nejzadnějších komnat. Setrvalo u něho několik postarších sluhů, kteří se však při barbarově příchodu s křikem rozutekli. Pouze jednoho mladíka, který byl něčím mezi pážetem a pobočníkem, musel Conan srazit k zemi pořádným kopancem.

Kníže byl bledý strachem, ale neutíkal. Podle vyvalených očí Conan usoudil, že jeho bývalý pán prostě nedokáže poručit ani svým nohám. Pomalu zdvihl meč a položil jeho hrot na Geroviovu krční jamku.

„Kde je můj meč?,“ zeptal se.

Gerovius jen zavrtěl hlavou.

Conan zopakoval otázku a trochu přitlačil.

Gerovius měl stále vytřeštěné oči a jeho rty se bezhlese pohybovaly. Od hrotu meče začala za okraj jeho haleny stékat stružka krve.

Náhle sebou kníže hodil dozadu a z ruky mu vylétla drobná dýka. Conan jí bleskovým pohybem hlavy uhnul, ale snažil se přitom udržet meč na Geroviově hrdle. Ani jeden z obou mužů však nepočítal s tím, že komnata je příliš krátká. Gerovius couvl jen asi o stopu a narazil zády do zdi. Conan sledoval jeho pohyb kousek dál a vzápětí vytryskl z Geroviova hrdla gejzír krve. Kníže se chytal stěny, ale sklouzl po ní na zem, kde se chvilku zmítal. Conana však jeho agónie přestala zajímat.

Prohlédl rychle komnatu, i tu sousední. Nalezl na stěně svůj oblíbený meč, který se zřejmě knížeti zalíbil. Různé cetky a další známky Geroviova bohatství ho nezaujaly. Vrátil se zpět a vyrazil vzhůru po schodech. Tam měly být komnaty knížecího ministra a čaroděje Sestyxe.

Conan se po kamenných schodech dostal nahoru tak tiše, jak bylo jen možno. Hluk jeho kroků zcela přehlušily zvuky boje, přicházející zvenčí. Z horní části schodů bylo slyšet nezřetelné mumlání, které vždy po uplynutí asi půl miny zesilovalo a opět sláblo až do šepotu.

Sestyx byl ve své komnatě na vrcholu schodiště. Stál u stolu, obličejem otočený ke dveřím. Něco kutil nad trojnohou nádobou, pod níž rudě žhnuly uhlíky. Z jejího několikrát točeného hrdla baňky se plazil proužek pestrobarevného kouře. Conanovi připomínal tělo monstrózního hada. Nejvyšší část oblaku dokonce nabývala tvar hadí hlavy a na Conana odtud hledělo nehybné rudé plazí oko. Tasil meč a skočil dovnitř. Sestyx se k němu otočil a mrštil po něm černě glazovanou nádobkou. Conan uhnul a jen zaslechl, jak se roztříštila na ostění za jeho zády. Na obnaženém předloktí levé ruky ucítil několik drobných kapének, pálících jako oheň.

Čaroděj zaklel a hledal, co by po nezvaném hostovi ještě hodil. Přitom neustále rytmicky mumlal zaklínadlo. S každým zvýšením hlasu had povyrostl a stal se o něco zřetelnějším. Ohavná hlava se začala otáčet po Cimmeřanovi a z její tlamy se vysouval rozeklaný jazyk, dlouhý dobře tři stopy. Bylo také cítit charakteristický pižmový plazí pach. Conan neváhal a skočil k Sestyxovi.

„Už dvakrát jsem tuhle práci načal, teď ji dodělám,“ vykřikl zlostně a srazil čaroději hlavu z krku.

Had zlobně zasyčel. Shýbl se po spadlé hlavě, z níž vytékala krev, vzal ji do tlamy a vztyčil se proti Conanovi. Ten bezděky ustoupil několik kroků. Sestyxova hlava v hadových ústech viditelně ožila. Jeho rty neustále bezhlese ševelily podivné zaklínadlo.

Po několika minách však bylo vidět, že úder mečem přišel v pravý čas. Had se začal od ocasu rozplývat a známky života ze Sestyxovy hlavy postupně odcházely. Nejdéle zůstal nenávistný pohled tmavých očí, který zmizel až v okamžiku, kdy hlava vypadla z roztékající se hadí tlamy. Zároveň se zhroutilo i Sestyxovo tělo, které dosud stálo nehybně u stolu.

„Barbare, pitomý cimmerijský barbare!“ ozval se od dveří za Conanovými zády ženský hlas.

Conan se ani nemusel otočit, aby poznal Hathettar. Do proudu kleteb a výhrůžek pletla i stygijská slova:

„Ty ubohý pitomče! Měl nám prozradit, kam skryl nefritový amulet. To jediné tady má nějakou cenu. Kvůli tobě budu muset prohledávat všechny skrýše toho darebáka.“

Conan Hathettar rázně přerušil:

„Nevím, jak by sis ty poradila s padesátistopým hadem, ale já mu raději setnul hlavu, než byl schopen ho dodělat. Na rozdíl od nějaké stygijské čarodějnice mě jde taky o naše lidi. Dovedu si představit, co by taková věc s nimi udělala. Čaroděj konečně chcípl a ty si běž hrát někam jinam!“

Hathettar se chvilku vyděšeně dívala na Cimmeřana, který se proti ní při posledních slovech hrozivě postavil. Potom se otočila a prchla po schodech dolů.

Conan se vrátil do Sestyxovy komnaty. Lhostejně překročil trup, ze kterého dosud vytékal pramínek krve. Potom se věnoval poličkám a skříňkám. Mezi spoustou věcí, které v duchu označil za harampádí, byly také kusy jeho majetku, které se mu při zajetí ztratily. S ošklivostí roztrhl vak, pomalovaný záhadnými symboly, v němž byly zabaleny. Vzpomenul si na několik posledních nocí, ve kterých ho pronásledovala noční můra oplývající podobnými symboly.

Potom se dal do hledání váčku s opičí hlavičkou. Sám nevěděl, proč se na ni tolik upnul, ale považoval ji za svou právoplatnou kořist. Nalezl ji, když rozbil skříňku z černého khitájského laku, pokrytou hustou mřížkou ze stříbrného drátu. Byl u ní i jeho váček, ve kterém ji nosil u opasku.

Na schodech bylo slyšet opět kroky. Conan se ukryl do výklenku, v němž měl Sestyx pověšeny nějaké hábity. Zajímalo ho, kdo se tentokrát bude zajímat o čarodějovy věci.

Objevili se dva muži, které přijal k lesákům po útěku ze zajetí. Měli nezvykle velké meče a prohlíželi si komnatu.

„Za čarodějovu hlavu nám Chlodhar také dobře zaplatí,“ prohlásil spokojeně jeden z nich.

„Pospěš si,“ pobízel ho druhý, „vévoda nám hlavně zaplatí za hlavu toho barbara. Jestli tu nedostaneme, nebudou žádné zlaťáky. Stejně to byl dobrý nápad, nechat tu lesní sběř odvést špinavou práci. Na jaře se vévoda přihlásí se svými nároky a jeho panství bude o pořádný kus větší.“

„Konec řečí, hledáme toho cimmerijského barbara.“

„To není nutné,“ ozval se Conan a vyrazil ze svého úkrytu.

Oba muži stačili odskočit, ale jeden z nich zakopl o ležícího Sestyxe a otevřel svůj kryt. Stálo ho to v okamžiku život. Druhý se vrhl do útoku, spíše ze zoufalství než s nadějí na úspěch. Conan si s jeho útokem poradil a vzápětí muže poslal k zemi.

Potom se navlékl do svých šatů, utáhl opasek a navěsil na něj všechny své věci. Se lhostejným výrazem ve tváři si přibalil i váček zlatých mincí, který při svém průzkumu také nalezl.

Sestoupil na nádvoří, které se mezi tím už vyprázdnilo. Boj se přesunul do zákoutí a staveb, kde se bránily poslední zbytky Geroviových ozbrojenců. Část domů stála v plamenech a bylo jasné, že celé hradiště je odsouzeno ke zkáze.

Proběhl k troskám vypáleného domu u hradebního valu. Zde se nebojovalo, hlídka se odtud nejspíše stáhla na pomoc svým druhům v samotném hradišti. Otevřel branku a sestoupil na led, pokrývající dno příkopu pod valem. Sjel po zamrzlém svahu na dno rokle, a vyškrábal se na její protější břeh. Ocitl se mezi poli a pastvinami, kde vítr hnal po zmrzlé krustě drobný sníh. Jeho stopy zmizely dřív, než se dostal na okraj lesa.

Ještě jednou se podíval na hradiště se sloupem dýmu a plamenů a poté se bezděky schoulil zimou. „Půjdu na jih,“ prohodil sám k sobě a vyrazil.

II. Královnina přízeň

Panská láska po zaječích skáče.

lidové mudrosloví

Mince, nalézané v lokalitě Laska, mají větší rozměry než soudobé z jiných lokalit. Charakterizuje je rovněž vysoký obsah olova a mědi v mincovním kovu, převyšující hodnoty obvyklé v hyborské éře.

Ibn Tutají: Stručný přehled dějin khorajského království

1

Lid, shromážděný na velkém náměstí Lasky, stejnojmenného sídelního města malého království při hranicích Khoraje, se jen pomalu rozcházel. Hlavní atrakce, důmyslná poprava několika penězokazů, sice skončila, ale právě nyní se mohly rozběhnout obchody. Král neměl rád, když obchodníci svým vyvoláváním rušili „dojem z podívané“, jak to bylo v několika výnosech pojmenováno. Šeptalo se však, že nikoli král, ale Temný princ, královnin bratr, stojí za všemi těmi „podívanými“. Šeptalo se to však velice tiše a jen mezi opravdu dobrými přáteli, protože se nikdo nechtěl ocitnout na vyvýšeném prostranství uprostřed náměstí. Nyní ale vše skončilo, dozněly poslední výkřiky a vytekly poslední kapky krve. Všichni se proto mohli pustit do čilého obchodování.

Skrumáží obchodníků a kupujících se prodíral mohutný muž. Zjevně nebyl zdejší, jeho oděv svědčil pro dlouhý pobyt v divočině. Části výzbroje napovídaly, že patřil k žoldákům, kteří se přesunovali do jižních zemí, kde byla větší příležitost najít službu. Neměl zájem o žádné zboží a sám také nic nenabízel. Snažil se proto vyhnout největší tlačenici. Tím se propracoval až ke středu náměstí, kde kolem vyvýšeného pódia bylo poněkud volněji. Jeden z mužů, kteří tam sklízeli to, co ještě před nějakou dobou bylo lidmi, se na něj pozorně zadíval. Potom vykřikl cosi v jazyce, jemuž nikdo z okolostojících nerozuměl. Oslovený však ve stejném jazyce odpověděl.

„Hej, ty tam, nejsi náhodou krajan?“

„Cimmeřan.“

„Tak jsem se nemýlil. Už dlouho jsem nikoho od nás neviděl. Ztvrdl jsem tady. Haksna mi neslouží,“ udeřil se přes stehno levé nohy, kterou předtím při chůzi zřetelně tahal za sebou.

„Tobě, ale, krajane, radím: Co nejrychleji odtud. Není to místo pro cizince. Zaslechl jsem, že cizí žoldnéři tu nejsou vítáni. Chystá se něco na „udržení pořádku“, tak tě varuju, že jsi krajan. Hlavně si dej pozor na lidi v takovýchhle hábitech, jak máme my. Patří Temnému princi, řečeno po našem. Přelož si to do zdejší hatmatilky, ale potichu. Když tahle slova potom uslyšíš, utíkej, jakoby ti hlava hořela. Jinak o ni přijdeš. Přenocuj raději až za městskou branou.“

Cimmeřan stručně přikývl a vyrazil tím směrem, kde byla nejbližší městská brána. Neměl náladu na to, aby se pouštěl do nějakých bojů se zdejší vrchností.

„A pozdravuj tam doma, já už se odtud sotva vyhrabu,“ zněl za ním krajanův hlas.

Dav směrem k bráně nyní trochu řídl, a tak se obrovitý Cimmeřan lépe protahoval mezi lidmi než před chvilkou. Jeho výška však nyní nepředstavovala žádnou výhodu. Většina obchodníků nosila své zboží přivázané na tyčích, které drželi nad hlavou. Cimmeřanova hlava byla proto obklopena záplavou kusů šatstva, bot, pamlsků, hrnčířského zboží i živé drůbeže. Přesto se mu dařilo držet směr k bráně, kterou hodlal město opustit.

Krajanova výzva byla poslední kapkou. Od okamžiku, kdy jednou z bran prošel dovnitř, měl v jeho zdech neurčitý pocit nebezpečí. Svou kořist z Geroviova hradiště tedy utratí někde jinde. Není to jeho škoda.

Uvažoval o tom, jak nehostinné to tu musí být, když ho krajan místo hovoru v rodném jazyce o domově a příbuzných i novinkách odtamtud raději odehnal. Právě došel k závěru, že něco takového musela způsobit skutečně silná hrozba, když před ním v davu nastal nějaký pohyb. Ozývaly se zmatené výkřiky, jimž nebyl s to porozumět, protože zdejší dialekt se velice lišil od běžné khorajštiny.

V několika okamžicích se prodral kupředu. Ve stále se rozšiřujícím prázdném kruhu, vzniklém útěkem zbabělých měšťanů, se na zemi zmítal jakýsi velice dobře oblečený mladíček. Byli u něho dva služebníci, ale zcela jasně si nevěděli rady. Hoch byl poraněn na levé paži a jasně červená krev vystřikovala obloukem dobrý sáh daleko. Další služebníci utloukali jakéhosi trhana, zřejmě původce mladíčkova poranění.

„Tupci,“ zhodnotil situaci Conan. „Vražedníka sice zamordují ale jejich pán zatím zhebne.“ Udělal dva tři kroky a přidřepl vedle ležícího. Odstrčil jednoho z bědujících sluhů a sáhl hochovi do rány. Ucítil pod prsty proud krve a prudkým stiskem jej zastavil. Poté druhému sluhovi strhl pásku, kterou měl staženy vlasy. Otočil ji kolem paže nad ránou a stáhl tak, že krev přestala vytékat. Potom houkl na druhé dva služebníky:

„Když toho darebáka zamordujete, tak neprozradí, kdo ho poslal. Sežeňte raději pro svého pána ranhojiče.“

Služebníci skutečně otrhance pustili. Ten ležel u jejich nohou a jen nepravidelné pohyby hrudníku prozrazovaly, že ještě žije. Muži se nad ním o čemsi radili, ale brebentili tak rychle, že je Conan nestačil sledovat. Protože se neměli k ničemu, co by prospělo poraněnému, oslovil je znovu, se snahou o co nejsrozumitelnější khorajštinu:

„Sežeňte pro svého pána ranhojiče. Bude ho potřebovat, tahle pomoc je jen na chvíli.“

Než stačili sluhové nějak zareagovat, dorazil další muž. Byl to drobný mužík, nedosahující Conanovi ani k podpaždí. Měl na sobě černý splývavý hábit, na několika místech vyšívaný zlatem. Ihned poklekl vedle Conana a prohlížel si ránu. Potom přejel pohledem po krevních stříkancích okolo. Nakonec oslovil Conana srozumitelnou khorajštinou:

„Výborně, cizinče. Zachránil jsi hezkých pár žejdlíků královské krve. Tihle tupci by ho klidně nechali vykrvácet.

Jeho Jasnost korunní princ projevil jasnou vůli procházet se sám po tržišti. Vybral si pro to chvíli, kdy jsem byl na slyšení u krále. Mám totiž privilej rušit příkazy Jeho Jasnosti a zabránil bych tomu. Je to, mimo jiné, moje práce.“

„Přišel bys o ni, co?“ zažertoval Conan.

„A taky o hlavu. Ale o tu až naposled, až bych o to pár dní prosil,“ odpověděl mužík s neveselým úšklebkem ve tváři. „Takhle to odnesu akorát trochou bičování, ale na to jsem si už zvykl. Jsem královský vychovatel Hergeza.“

Přiblížila se suita ozbrojenců, chránící muže středních let. Byl oblečen do podobného oděvu, jaký měl na sobě poraněný mladík. Stráže obklopily raněného i lidi okolo něj, zbitého útočníka se zručně ujali dva muži v červeno-černém odění.

Hergeza padl obličejem do prachu. Hovořil sice místním dialektem, ale Conan mu rozuměl lépe než předtím sluhům. Podařilo se mu pochopit celkový smysl řeči.

Oslovený byl místní král. Vychovatel prosil o mírný trest za to, že se na královský rozkaz vzdálil a nechal prince nestřeženého. Vyzdvihoval potom zásluhu cizince, jehož včasný zásah princi bezpochyby zachránil život.

Král potom vyzval Conana, aby se připojil k jeho průvodu. Všechny je obklopili ozbrojenci, raněného prince dva z nich nesli.

2

Malý dvůr Lasky se celý shromáždil ve velké síni v přízemí. Král usedl na kamenný trůn. Několik mužů v jeho blízkosti se zřejmě o cosi přelo. Conan stál v uctivé póze asi deset kroků před trůnem. Vak se svými věcmi si zcela bez okolků položil k nohám. Vedle něj stál Hergeza, který zřejmě nepatřil do okruhu králových nejbližších služebníků.

Conan si prohlížel služebníky. Nelíbili se mu. Všichni okolo vypadali smutně a přestrašeně. Zvláště na ženách bylo vidět, jak se proti své přirozenosti snaží spíše zakrýt svou krásu a zdůraznit nehezké rysy svého vzhledu.

Povšiml si dvou mužů v červenohnědém oděvu. Drželi na řetěze jakési stvoření v zakrvácených hadrech. Teprve po chvilce pozorování dospěl k jednoznačnému závěru: Je to děvče. Špitl proto ke svému sousedovi:

„Co je to za děvče mezi těmi dvěma hromotluky?“

„Drobné nedopatření. Králův švagr, asi o něm něco víš, se nedostavil na dnešní představení. Odvedly ho od toho nezbytné státnické povinnosti. Proto jí odložili popravu na zítřek. Jeho urozenost jí, jako pomocnici penězokazů, vymyslela obzvlášť zajímavý trest – uvaření za živa.

Předpokládám, že jeho urozenost projevila přání sledovat, jak tento neobvyklý trest bude působit na lid a bude jej odvracet od zločinných záměrů. Ti tupci ji sem zatáhli nejspíš proto, že jejich kumpáni mezitím přeplnili vězení. Král už ale něco vymyslí a jeho urozenost bude zajisté spokojena, jako vždy při podobných příležitostech.“

Poslední věty pronesl královský vychovatel zvlášť potichu a pro jistotu v nemedijštině.

Conan se opět zadíval na dívku. V jednom okamžiku se mu zdálo, že zachytil její pohled. Vzápětí však sklopila oči a tupě zírala na podlahu před svýma nohama.

Královská porada skončila.

Dvořané, kteří při ní mezi sebou potichu špitali, zmlkli jako pěna. I vycepovaní žoldnéři by těžko mohli projevit vzorovější kázeň. Král se obrátil na Conana. Jeho slova opakoval jeden z rádců v nemedijštině.

„Královský dík náleží cizinci za záchranu života jeho jasnosti korunního prince. Na cizince sestupuje královská přízeň. Cizinec může vyslovit přání, které mu bude splněno. Cizinec nechť promluví.“

„Hlavně něco, co tě tady nezdrží,“ špitl Hergeza.

Conan lehce pohnul hlavou a pronesl své přání:

„Chtěl bych támhleto děvče.“

Dvorem to lehce zašumělo. Kdosi začal pohotově tahat ze zástupu jednu trochu zardělou dvořanku, stojící vedle mužů v červenočerném. Byl to jasný náznak, ale Conan nepovolil.

„Velice se omlouvám za nedorozumění,“ řekl nanejvýš zdvořilým tónem. „Chtěl bych tu dívku, kterou drží na řetězu ti dva muži v černém a červeném oděvu.“

Rádce se tentokrát ani neobtěžoval s překladem. Odpověděl ihned sám:

„Ta dívka je těžký zločinec, očekávající spravedlivý trest. Její zločiny nemohou zůstat bez potrestání. Navíc, i ty by ses mohl stát její obětí.“

„Bylo by dobré, kdybys mé přání přeložil králi. On rozhodl, že si mám přát a že mi mé přání bude splněno,“ bral se za svou věc Conan.

„To bylo řečeno velmi moudře,“ špitl vedle něj nemedijsky Hergeza. „Jenom dej pozor, příteli, a nepřepínej strunu.“

Rádce skutečně poslechl a začal něco rychle říkat králi. Tomu se na tváři rozhostil lehce znechucený výraz. Potom se pustil do nějakého výkladu. Conan se soustředil na jeho rty, aby měl co nejvíce času na rozmyšlení odpovědi. Rozhodl se zároveň, že v případě odmítnutí nepřijme žádnou náhradní odměnu a co nejrychleji Lasku opustí.

Králova řeč byla pojednou přerušena. Ze dvířek za trůnem vyšla vysoká žena v bílém splývavém šatu. Havraní vlasy měla vyčesány vzhůru a staženy zlatou čelenkou s krvavě rudými kameny. Za ní vešlo několik chuději oděných dívek, patrně služebných.

„Královna,“ špitl Hergeza, ale opravdu tiše.

Žena králi bez okolků skočila do řeči. Conan si jen představil facku, jaká by následovala podobný čin ženy cimmerijského náčelníka. Přesto ji pozorně poslouchal. Ač mu její proslov nikdo nepřekládal, porozuměl díky vznešeně pomalému tempu řeči téměř všemu:

„Nesmysl. Zachránil nám syna. Ta čubka nestojí za to, abychom se předvedli jako nevděčníci. Bratrovi to vysvětlím.“

Král okamžitě obrátil. Dívka byla Conanovi vydána i s řetězem. Ten se před královským párem uklonil hlouběji, než bylo jeho zvykem.

„Díky, králi. Díky, královno. Všude budu šířit zvěst o tom, že Laska je šťastná země. Vládne jí moudrý král a vznešeně krásná paní ušlechtilé mysli a laskavého srdce. Nyní mi, prosím, dovolte, abych se vzdálil.“

Odpověděla mu sama královna:

„Šlechetný zachránce našeho syna. Jsi jistě unaven. Mé srdce navíc hoří touhou po zvěstech o dalekých zemích, jimiž jsi prošel. Pocti nás, prosím, dnes večer svou přítomností. O dar se mezi tím postarají mé dívky.“

Prosby královen není vhodné odmítat, a tak se Conan pouze hluboce uklonil. Hergeza dostal rozkaz ho uvést do hostinných komnat. Dívku od něj převzala jedna z královniných dívek, pohledná snědá dcera slunného Kushe se smavými ústy.

„První kolo jsi vyhrál, cizinče. Rozhodně se ale měj na pozoru … ještě není dobojováno. A vyraz… co nejrychleji, ať zmizíš před příchodem…,“ Hergeza svou řeč pronášel tiše, hovořil nemedijsky a přesto zmlkl pokaždé, když někoho míjeli.

V hostinných komnatách čekala Conan služebná. Chystala mu lázeň a šaty na večerní hostinu. Jeho oděv předala pradleně, která s ním odchvátala.

3

Na hostině se Conan stal středem zájmu celé společnosti. Dlužno říci, že informace o okolních zemích měly pro vládce Lasky klíčový význam, pokud chtěl i nadále manévrováním na ostří nože udržet svou nezávislost na Khoraji.

Ukázalo se však, že Conan je přímo studnicí příběhů, při nichž posluchače mrazilo v zádech. Jeho historkám ovšem velice napomohl Hergeza, který je během tlumočení narychlo oděl do hávu rozhodně vznešenějšího než původní podání. Na konci hostiny potom Conan předvedl své umění a sílu, když hladce přemohl několik mužů královy osobní stráže, kteří do té chvíle platili za nepřemožitelné.

Po hostině se Conan odebral do vykázaných komnat. Vyžádaná dívka tam už byla. Seděla na lůžku a dívala se na něj vyděšenýma očima. Vedle ní ležela hromádka vypraných šatů.

„Jak se vlastně jmenuješ,“ zkusil na ní svou khorajštinu.

„Zada,“ zazněla odpověď.

Conan z ní jediným pohybem strhl oděv a poté polekanou dívku vyzval, aby se otočila. Prohlídka ho uspokojila.

„Je to ona. Má otisky řetězu i poranění, která jsem si zapamatoval. A jsou to všechno rány, které už nějaký den má.“

Pohlédl na ni ještě jednou, zatímco se celá zmatená oblékala do navráceného šatu.

„U Croma! Stává se ze mě zachránce dětí.“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Conan rychle sáhl po svém meči. Dovnitř však vklouzla jedna z královniných dívek. Byla to právě ta, jejíž úsměv se Conanovi tak zalíbil, když od něho prve přebírala Zadu.

„Mám vzkaz od královny. Královna se obává, že by její vznešený choť mohl změnit své smýšlení ohledně vyžádaného daru. Král bývá ve svých rozhodnutích nestálý. Královna ti proto radí, abys palác opustil ještě tuto noc. V zahradě, kam tě mám dovést, tě čeká kůň z královniny stáje. Branka palácové zahrady je otevřená. Ústí mimo městskou hradbu.

Má paní ti dále radí, aby se s dal cestou k jihu, údolím vyschlé řeky. Tudy se nejrychleji dostaneš z dosahu královy moci. Pojedeš-li celou noc, budeš už zítra i s darem v bezpečí.“

Za svého dosavadního života přivykl Conan bleskurychlému rozhodování. Ještě než Zada pochopila situaci, byl už připraven na cestu. Krásná otrokyně je vedla temnými chodbami a dovedně se přitom vyhýbala strážím. Jen tu a tam zaslechli z dálky cinkání kovu o kov a dupání nohou ve vojenských škorních.

V temné zahradě dívka s jistotou kráčela neviditelnými cestičkami. Conan se pohyboval trochu přikrčený. Žádná z jeho průvodkyň nedokázala postřehnout, jak silně jsou jeho nervy napjaty. Jeho neobyčejně ostré smysly doslova sondovaly cestu před nimi i okolí. Přestože nezpozoroval nikoho konkrétního, měl pocit, že někde ve vzdálenějších koutech zahrady je větší množství lidí. Jejich chování se mu nezdálo. Neměli světlo a drželi se pořád na stejných místech. Byli však daleko za okruhem, z něhož by mohli nenadále zaútočit. To pro tuto chvíli stačilo.

Pojednou se před nimi objevila zeď, ještě temnější než tma kolem. Jejich průvodkyně tiše otevřela branku. Conan ji rázně odstrčil a vyklouzl ven jako první. Za brankou byli dva koně, přivázaní ke starému kůlu. Neklidně zafrkali, jeden z nich dokonce dvakrát bouchl kopytem do vyprahlé země. Conan k nim tiše promluvil a uklidnil je. Na menšího vysadil Zadu. Otočil se po jejich průvodkyni, protože hodlal ukrást z jejích úst alespoň polibek, ale uslyšel jen zvuk zavírající se branky. Přehodil proto přes hřbet druhého koně vak se svým skromným majetkem a vyhoupl se na něj. Okamžitě poznal, že jede na ušlechtilém zvířeti. Ještě si přivázal k sedlu otěže Zadina koně a vyjeli.

Po chvíli Zada zpozorovala, že se odchýlili od doporučené cesty. Pokusila se na to svého zachránce upozornit, ale ten na ni pouze výstražně zasyčel.

Téměř nepostřehnutelnou stezkou se dostali do houštin pod městem. Vysoké věže paláce nad nimi se temně a výhružně rýsovaly proti mléčné dráze, dosud jasně zářící na obloze. Conan vedl koně hluboko do křoví. Ozval se zvuk trhané látky a Zada cítila závan chladného nočního vzduchu na obnaženém těle. Očekávala nejhorší, ale slyšela jen to, že její šat je dále trhán a cupován. Koník pod ní vykonal pár nesmyslných pohybů a potom se ozvalo poplašené dupání s frkání Conanova koně. Potom byl Conan pojednou v sedle a opět vyrazili. Zada téměř neslyšela zvuk kopyt, a tak pochopila, že její šat sloužil jako obaly pro koňská kopyta.

Cválali nocí, kličkujíce mezi křovinami a vyschlými koryty pod Laskou. Přesto, že byl okolní terén krajně nepřehledný, vzdalovali se od města s neochvějnou jistotou. Údolí řeky se vyhýbali, ale Conan se držel jeho horního okraje. Několikrát během noci strhl koně do křoví nebo nějaké boční rokliny a setrval nějaký čas v klidu. Pouze v jednom případě uslyšela i Zada vzdálený dusot koňských kopyt.

Za ranního šera se na chvilku zastavili, ale jakmile se rudé slunce vyhouplo nad obzor, vyrazili dál. Ještě několikrát se, tentokrát za denního světla, vyhýbali ohlasům pronásledování. Nakonec se zastavili v houštině, vytvořené jediným divokým fíkovníkem, který na volném prostranství dokázal vytvořit nepřehlednou změť vedlejších kmenů a větví. Pod ním se skrýval dolík, snad přirozený, snad pozůstatek pokusů o těžbu kamene. Pojedli ze skrovných zásob a Conan občerstvil oba koně několika hlty vody ze své lahvice. Potom se tiše přikrčili, protože opět zaslechli zvuk pádících koní.

U fíkovníku zastavili tři muži. Podle oděvu to byli královští vojáci. Z jejich rozhovoru bylo rozumět, že pátrají po nevděčném cizinci, který ukradl královnina ušlechtilého koně. Zadin obličej vyjadřoval hluboký údiv, zatímco Conan se poprvé od svého probuzení tvářil spokojeně.

V chládku pod kožovitými listy přečkali nejhorší vedro. Zada jen litovala toho, že plody na fíkovníku byly dosud nezralé. Vyrazili pozdě odpoledne. Conan se opět dokázal vyhnout všem hlídkám, které se po okolí potulovaly. Nakonec se dostali za jejich okruh. Když se slunce právě dotýkalo obzoru, když minuli kónický kámen s vytesaným baziliškem, označujícím hranice Lasky. Conana však přechod hranice neuspokojil. Všechny dívčiny pokusy o navázání hovoru odmítal syčením či nevrlým bručením. Jediným projevem péče z jeho strany o její osobu bylo to, že jí hned po odjezdu od fíkovníku přehodil přes ramena svou kazajku. Když se děvče v sedle schoulilo, skrylo nejen svou nahotu, ale ochránilo se i před ostrými slunečními paprsky.

Zhruba po hodině se už začínalo šeřit. Conan zastavil.

„Není to tu ještě úplně bezpečné. Nesmíme ale schvátit koně. Nedaleko je poslední napajedlo. Pak nás čeká poušť. Teprve za ní budeme doopravdy v bezpečí, alespoň pokud se týká lidí z Lasky.“

Sestoupil z koně a pomohl dolů i děvčeti. Potom vyprázdnil svůj vak a vyrazil s ním pro vodu. Poručil Zadě zůstat na místě hlídat koně a zakázal jí rozdělávat oheň.

Po několika krocích narazil na cestu k napajedlu, na jejímž vzniku se podílela jak divoká zvěř tak i nečetní poutníci. Stezku však překročil a pokračoval k vodě houštinou.

Opatrnost se vyplatila. U napajedla číhali u stezky k vodě tři červenočerně odění muži. Conan odložil vak a plížil se houštinami k nim. Když byl na dosah, zjevil se jim jako vtělení boha smrti.

První soupeř byl mrtev dřív než si stačil útok vůbec uvědomit. Zbylí dva se Conanovi postavili. Byli to podle způsobu boje zkušení veteráni a Laska zřejmě představovala pouze jednu z jejich mnoha štací. Conanovi se však nemohli rovnat ani silou, ani bojovou divokostí. Ten bližšího znenadání odkopl jako kuželku daleko do křoví. Druhý se postavil do střehu, a první útok se štěstím odrazil. Potom sice srovnal krok, ale bylo jasné, že na svého soupeře nemá. Snažil se pouze získat čas k tomu, aby se jeho druh vrátil na bojiště. Ten dělal co mohl. Měl pár žeber přeražených, napadal na nohu a obličej mu zalévala krev, statečně se však hrabal houštím ke stezce. Bylo slyšet, jak při tom sípe a odfukuje bolestí. Nasadil nejvyšší rychlost, kterou mohl vyvinout. Přesto se dostal k okraji stezky až v okamžiku, kdy jeho druh padal k zemi se strašlivou ránou na hlavě, která pokračovala přes krk až ke hrudní kosti.

Poslední bojovník vyrazil ihned do útoku, dokud byl Conan k němu obrácen zády. Ten se však prudce otočil a udeřil. První dva údery voják jakžtakž vykryl, ale třetí šel do živého. Muž si ani nestačil uvědomit, že byl ze svých druhů přece jen nejúspěšnější. Rána, která ho téměř přeťala v pase, byla vedena takovou silou, že Conanův meč praskl.

Téměř současně se ozvalo z míst, kde zůstala Zada divoké zaječení. Poslušen prvního impulsu vyrazil Conan jako divoká šelma k tábořišti. Už cestou si zle vyčítal, že si nevzal meč některého z gardistů. Pahýl v jeho ruce byl dlouhý sotva stopu a dýku měl v závěsu u sedla. Přesto pokračoval dál, ale plížil se podle svého zvyku takřka neslyšně.

Důvod křiku byl nasnadě: Zada měla společnost, a to ne ledajakou. Ohrožoval ji dlouhým mečem muž, oděný do přepychového oděvu kombinovaného z černé látky a černé kůže. Pouze několik nášivek mělo krvavě červenou barvu. Nebylo těžké uhodnout, že je to sám Temný princ.

Udělal pohyb, jako by chtěl Zadu probodnout. Conan vyrazil a střetl se s ním. S nepoškozeným mečem by nedal princi šanci. Takto se však zapletl do těžkého boje, v němž mohl pouze odrážet rány, zbaven možnosti je účinně vracet.

Vznikla patová situace. Conan nebyl schopen princi vážně ublížit, ten však nemohl prorazit jeho kryt. Cimmeřan se proto snažil dostat ke koním, aby se zmocnil své dýky. Jeho kůň však na prudké pohyby a třesk zbraní zareagoval poplašenými poskoky a jedním z nich srazil Conana k zemi.

Ani teď princ nezaútočil. Spokojil se s tím, že svému soupeři nedovolil vstát. Počítal zřejmě se zásahem svých mužů od napajedla. Conanovi došlo, že ho princ chce dostat pokud možno živého.

S triumfálním tónem v hlase se Temný princ obrátil k Zadě, která se opodál choulila pod Conanovou kazajkou, zděšením strnulá a neschopná útěku.

„Pro pomocnice penězokazů se mi podařilo vymyslet zvláštní trest. Važ si toho, že vejdeš do análů Lasky jako první, kdo takto bude potrestán.“

Zada jen třeštila oči.

„Tvoji druhové byli popraveni přímo fušerácky. Zato na tobě si dáme záležet. Už ti asi řekli, že tě čeká kotel s vroucím olejem. Nehodíme tě do něho ale naráz. Budeme tě tam pěkně pomalu spouštět. Teprve, až se ponořené maso uvaří, spustíme tě zase kousek níž…“

Princ se přímo pásl na hrůze, kterou jeho slova u dívky vyvolala. Nepovšiml si proto Conanovy levé ruky, horečně hmatající po zemi okolo. Její následující pohyb nepřehlédl, ale to už bylo pozdě.

Z Conanovi levice prudce vylétl oblázek. Vystřídal v princově obličeji levé oko, které rozdrtil a zatlačil před sebou do hloubky. Vzniklým tlakem povyjelo druhé z očního důlku. Prudký pohyb pravice s mečem byl již pouze nevědomou reakcí podrážděných nervů. Pak se tělo Temného prince zhroutilo k zemi.

Conan okamžitě vyskočil a vzal princův meč. Poté se zaposlouchal, zda se v okolí nepohybují ještě nějací vojáci. Všude bylo naprosté ticho. Sklonil se k mrtvému a zabavil mu vše, co mělo nějakou cenu. Vesele si pískl nad váčkem u jeho opasku, naditém zlatými a stříbrnými mincemi. Největší radost však měl z ukořistěného meče. Podle značky se jednalo o čepel ukutou známým aquilonským zbrojířem, jehož výrobky byly proslulé svou kvalitou.

Potom pokynul Zadě, která se pořád nemohla vzpamatovat z překotných změn situace. Vzali koně a zamířili k napajedlu. Koně zabitých vojáků k nim přiběhli sami. Conana potěšily především vaky na vodu u jejich sedel, protože jeho kožený vak nebyl speciálně vyčiněný k uchovávání vody. Nyní bylo jisté, že se jim cestou přes poušť voda nezkazí. Mohli jí navíc vzít s sebou dostatek a střídání koní jim urychlí cestu.

Ještě za večerního šera vyrazili od napajedla. Conan s naprostou jistotou vyhledal úzkou stezičku, vedoucí do pouště.

„V noci se cestuje líp. Přes den budeme odpočívat někde ve škvírách mezi balvany, aby nás slunce neupeklo. Teď navíc začne k napajedlu chodit spousta dravců. Sice jsme jim přichystali krmení, ale někteří z nich by se mohli chtít ještě dojíst.“

„A kam vlastně jedeme?“ zeptala se svého průvodce.

„Mám namířeno do Zambouly. Měl jsem nějaké problémy v severních zemích, po nichž bude dobré, když nějaký čas pobudu na jihu. Kam se vydám ze Zambouly, to ještě nevím.“

„To je dobře. V Zamboule žije bratranec mého otce. Byla bych se za ním vypravila sama, ale je to daleko a přes poušť… musela jsem se po smrti rodičů nějak živit.“ Dívka se schoulila v sedle a Conanovi neušlo, že mimoděk skrčila nohy, jako by se je bála spustit dolů.

Trvalo jí velice dlouho, než přestala vidět za každým kamenem vojáky, kteří ji popadnou a odvlečou ke kotli s vroucím olejem. Po několika hodinách se uklidnila natolik, že se svého společníka mohla zeptat:

„Jak jsi mohl vědět, že nám královna toho koně dává jen proto, aby nás dala pronásledovat?“

Conan se jen zasmál:

„Varovalo mě to, že je sestrou Temného prince. Když jsem pak pěl chválu na její dobrotu a velkomyslnost, sledoval jsem dívky z její družiny. Skoro všechny se křivě usmály, nebo alespoň trochu ošklíbly.

Docela by mě zajímalo, co si vymyslela pro mě. Ale nehodlám se vracet, abych se to dozvěděl.“

III. Zakázané umění

Ze Zambouly vycházely roje ohavníků, než byly s dopomocí bohů všichni zničeni…

citát připisovaný Ptahovi III, Velikému

Sledovanému období lze připsat deposita velkého množství artefaktů, jejichž styl připomíná stygijské umění, avšak v mnoha detailech se od něj liší. Uvažovat však na základě něčeho takového o existenci stygijských uprchlíků nebo dokonce „emigrace“ není seriózní, podobné pojmy uvedené období ani neznalo.

Malwezzi a kol.: Kompendium základů

archeologie starověké Zambouly

1

Sklepení zaplivané putyky Umrlcův škleb skýtalo oproti horkému slunci zamboulského odpoledne příjemný chládek. Seděl, podle svého zvyku v rohu, díval se na špinavé schodiště, po němž přicházelo stále víc hostů snad všech ras, popíjel laciné ghazánské víno a čekal. Občas někdo věnoval krátký pohled jeho mohutné postavě a ostře řezaným severským rysům. Chvílemi mu pohled sklouzl i na prastaré pavučiny v rozích a na kamenné oblouky zčernalé sazemi. Pak se jeho žhnoucí modré oči střetly se stejně pronikavýma černýma očima drobného muže, na něhož čekal.

„Zdravím tě, Conane,“ zašeptal Stygijec hlasem připomínajícím syčení kobry a přisedl si.

„Už jsem myslel, že nepřijdeš, Nathepe.“

„Omlouvám se.“

Conan se rychlým pohybem naklonil ke Stygijci.

„Mluvme o práci.“

„Jistě. Máš něco, co mě zajímá. Už dlouho to nosíš s sebou. Amulet.“

Cimmeřan přikývl.

„Ukaž mi jej.“

Conan sáhl do váčku na opasku a vytáhl důvěrně známou nefritovou kouli. Natočil si ji tak, aby se na něj dívala svýma hlubokýma očima.

„Tak co je to?“ zavrčel Cimmeřan a podezřívavě hleděl na obličej, který mu připomínal Hanumanova kněze Totrasmeka, jehož zde před několika lety zabil.

„Je to natvappa arhé, zakázané umění. Amulet pronásledovaných thillitů, čarodějů uctívajících opičí bohyni Thillis. Naše magie je bílá, není to prokleté čarodějnictví stygijských kněží. Mnoho bratrů bylo upáleno, jiní – jako jsem já, museli z rodné země uprchnout.“

„Proč se tím vůbec zabýváte?“

„Je to věc cti. Chceme změnit Stygii v počestnou zemi s počestnými bohy.“

– A hlavně dostat se k moci, – pomyslel si Conan, který nevěřil na vznešené pohnutky.

„V Gunderlandu se jedna Stygijka o tenhle amulet velice zajímala.“

„Zřejmě sestra Hathettar. Máme v držení podobné, ale to, co držíš v ruce, Conane, je ztracený velekněžský kámen thillitů.“

Mohutný seveřan jen pokrčil rameny.

„A ty ho chceš koupit.“

„Ano, a navíc, mám pro tebe práci, to už ti vyřídil můj sluha.“

„Kolik nabízíš za ten kámen a o jaké práci mluvíš?“

„Dopravíš amulet do Pteionu v severovýchodní Stygii bratru Meniovi, veleknězi. Ode mě dostaneš zálohu na cestu, od něj zbytek za doručení i kámen samotný.“

„Kolik?“

„Deset zlatých hned, devadesát při doručení.“ To bylo hodně. Až podezřele hodně. Conan se zvrátil v židli, až zapraskala, chvíli přemýšlel.

„A co když se vypařím s deseti zlaťáky a amulet prodám jinde?“

„Zemřeš, Cimmeřane.“

Conan ztuhl.

„Ty pse! Co to na mě zkoušíš?“ zařval Cimmeřan, až hospoda ztichla.

„Tiše, hlupáku. Všude slídí Setovi služebníci. Pokud úkol přijmeš, sešlu na tebe kouzlo. Pak budeš mít dva měsíce na splnění úkolu. Do Pteionu je to necelý měsíc cesty, počítám ale i s možnými neočekávanými zdrženími. Bratr Meni tě odčaruje.“

Conan se zašklebil. Už se rozhodl, že úkol nepřijme. Neměl rád kouzla, zvláště pokud se týkaly přímo jeho osoby.

„Myslím, že sis vybral špatně, čaroději. Amulet ti prodám, jestli chceš, ale nikam nepůjdu,“ řekl potichu a zvedl se.

„Počkej, Conane. Dvě sta zlatých.“

„Ne.“

„Tři sta, poslední nabídka.“ Teď už měl Cimmeřan co dělat. Posadil se. „Za takovou sumu najdeš tucty jiných.“

„Ty jsi nejlepší. Dokážeš lépe než kdokoli jiný odolat kouzlům, jimiž je Stygie opředena. Tvé dravčí smysly rychle prohlédnou iluzorní nebezpečí a zaměří se na ta reálná. Potřebujeme tebe.“

„Jak mám věřit, že se mě potom nezbavíte?“

„Proč bychom to dělali. Naopak, tvé služby můžeme zase někdy v budoucnu využít. A o peníze tolik nejde, pro ty jsme nikdy nezabíjeli.“ Mág se lehce usmíval a upřeně hleděl seveřanovi do očí.

„Dobrá, takže jsme mluvili o čtyřech stovkách?“

„Tři sta a padesát záloha.“

„Beru.“

„Tak pojď se mnou.“

Cimmeřan se velmi neochotně zvedl a následoval kněze na ulici.

Prodírali se hlučným pestrobarevným davem, míjeli ozbrojené hlídky zavalitých vousatých Pelishtů i pyšné turanské jezdce se zakřivenými meči po boku. Minuli trh mečířů a zahnuli do úzké uličky, až konečně dorazili do nenápadného chrámu, jichž jsou v Zamboule desítky. Conan nedůvěřivě pohlédl na zelenou opičí tvář nad vchodem.

Vešli. V chladné místnosti z černého mramoru se vznášela jakási podivná vůně a zvuk flétny, vycházející zpoza oltáře.

Nathep udělal několik rituálních gest a otočil se k Cimmeřanovi.

„Nyní polož pravou ruku na oltář.“

Conan opatrně přistoupil k soše znázorňující božstvo a po chvíli váhání tak učinil. Stygijec odříkal nesrozumitelnou formuli, hlas flétny zesílil. V tom okamžiku sebou Cimmeřan trhl, jako by jej uštkl had.

„Očaroval’s mě mizero!“

„No, to ano. Se tvým souhlasem.“

Seveřan tasil a přiložil hrot meče k čarodějovu hrdlu.

„Ne, očarovals mě už v hospodě. Jinak bych sem nešel,“ syčel Conan s upřímnou nenávistí.

„Ne já, to zlaťáky tě očarovaly. Já jsem jim jen trochu pomohl,“ řekl s potměšilým úšklebkem Stygijec.

„Mám chuť tě zabít, stygijský pse!“

„Ale, no tak. Teď už je pozdě. A mé slovo platí. Amulet, dobře ukryj a v žádném případě jej nikomu neukazuj. A tady,“ Nathep sáhl k opasku pod tmavozelenou hedvábnou tunikou a vytáhl objemný váček, „tady máš svou zálohu. Meni o tobě bude vědět, naše mysli spolu hovoří při obřadech.“

Conan vrátil meč do pochvy, vzal měšec, vysypal jeho obsah na podlahu a přepočítal peníze. Pak je nasypal zpět a beze slova odešel.

„Kup si lepší zbroj, bojovníku. Bude se ti hodit!“ zavolal za ním mág.

Cimmeřan zabručel něco nelichotivého a zmizel v uličkách.

Zbytek odpoledne věnoval prohlížení všemožných krámků, nakupování a smlouvání. Pořídil si lehkou ale spolehlivou šupinovou zbroj, lesknoucí se novotou, rychlého a vytrvalého turanského koně, opasek na peníze, nový luk, několik toulců šípů, kopí a zásoby jídla a vody, nutné pro cestu pouští. I tak mu z bohaté zálohy zbyla úctyhodná suma.

Večer strávil v několika hernách, kde ho kostky připravily o většinu ze zbývajícího obnosu, takže noc nakonec zase strávil v bezejmenné díře poblíž místa, kde se scházela ta nejhorší sebranka.

Když prve předal Zadu jejímu strýci, načerpal nejnovější zprávy o městě a okolí. Zjistil, že od jeho poslední návštěvy se v Zamboule ledacos změnilo. Ubylo černých kanibalů pátrajících za nocí po obětech svých nečistých kultů, ubylo i žebráků. Město vypadalo bohatší, těžilo z rozvoje obchodu mezi Stygií a Turanem po otupení ostří dávné rivality mezi těmito dřívějšími nepřáteli.

Conan usnul až k ránu, probudil se po poledni. Před západem slunce se ještě rozloučil se Zadou, která se při jejich cestě do Zambouly ukázala být docela milou společnicí.

Pak už osedlal koně a vyrazil na jih. Nechal za sebou světla Zambouly a ponořil se do tmy chladné noční pouště.

2

Směřoval na západ, kde poblíž pohoří, lemujícího severovýchod Stygie, ležel Kuthir, další oáza v bezútěšné Kharamunské poušti. Přes den odpočíval pod jednoduchým plátěným přístřeškem v noci se hnal vyprahlou krajinou jako vítr. Ta záležitost, do které se připletl se mu vůbec nelíbila a chtěl ji mít co nejrychleji za sebou.

Třetí noc jízdy byl úplněk. Jasné světlo měsíce dodávalo písku podivné barvy. V okolním tichu zněl jen zvuk kopyt jeho koně. Najednou Cimmeřanův ostrý sluch zachytil ještě něco jiného. Dalšího koně. Zastavil a pozorně naslouchal. Ticho. Kdokoli jiný by pokrčil rameny a domníval by se, že jde o šálení smyslů. Ale Conan vždy raději důvěřoval tomu, co viděl a slyšel. Pomalu popojel a rozhlédl se. Nikde nikdo. Pobídl tedy zvíře do cvalu. Znovu to zaslechl. Před sebou. Zkontroloval své zbraně – luk, kopí a velký rovný meč. Seskočil z koně, aby z něj sundal zatěžující náklad, který by se mohl stát nepříjemnou nevýhodou případného boje. Když jeho nohy dopadly na písek a meč zarachotil o zbroj, opět něco uslyšel. Hlasitě se rozesmál a ozvěna mu jeho smích vracela. Ale pak se zarazil – široko daleko nebylo nic, od čeho by se mohl zvuk odrážet.

Nasedl a obezřetně pokračoval v cestě. Po chvíli spatřil přímo před sebou v záři úplňku průsvitnou stavbu neobvyklé výšky i šířky. Její tvary byly nejasné, stěny stály v nepřirozených děsivých úhlech. Conan zpomalil a přibližoval se k stavbě. Každým krokem jeho koně získávala jasnější rysy, průsvitné linie se měnily na pevné kamenné zdi, strašlivé reliéfy podivných lidí s rybími ústy a bránu v podobě pěticípé hvězdy z jakéhosi podivného lesklého kovu.

Poodjel zpět. Otočil se a viděl opět jen nejasný mlhavý obrys.

„U Croma, zase kouzla,“ zavrčel. Znal vyprávění Zuigarů z pouště, s nimiž kdysi žil, o chrámech písečných démonů zjevujících se jen několikrát za století. Slýchával také ponuré mýty o vládci démonů, Yogovi, pánovi prázdných příbytků. A sám zabil několik jeho uctívačů, obávaných Zamboulských lidojedů.

Neměl strach, který by většina lidí pociťovala při pohledu na nelidský chrám, ale jeho opatrnost soupeřila s vrozenou zvědavostí. Pověsti hovořily i o pohádkovém bohatství, které taková místa skrývají. Nakonec dojel až k bráně. Sesedl, přichystal zbraně a lehce se dotkl špičkou krátkého kopí podivného kovu. S takřka neznatelným zvukem se pět cípů zasunulo do pěti stran. Připomínaly v té chvíli hroty jakýchsi titánských oštěpů. Zevnitř se linula bleděmodrá zář.

Tasil meč, své kopí položil do jednoho z prázdných cípů a obezřetně prošel. Uvnitř zaslechl tichý zpěv. Svým způsobem byl krásný, ale jistě nevycházel z lidského hrdla. Před sebou viděl mnoho vchodů do podivně se kroutících chodeb. Modré světlo jako by vyzařoval sám vzduch, který byl podivně hustý a špatně se dýchal. Conan se ohlédl nazpět. Z otevřené brány měl proudit čerstvý a chladný vzduch noční pouště, ale toto místo jako by trvalo na své zatuchlé nehybnosti.

Vydal se za hlasem.

Procházel takřka bezhlučně červovitými chodbami, letmo si prohlížel podivné fresky zobrazující v různých odstínech červeně stále stejný motiv – pronásledované, mučené a pojídané lidi. Ďábelská stvoření páchající tyto hrůznosti naháněla hrůzu i Conanovi, ale touha prozkoumat toto děsivé místo byla silnější.

Zpěv zesílil. A potom se před ním otevřela obrovská prostora. V modrém světle se přelévaly proudy šarlatové a uprostřed, obklopena krvavým vírem, se vznášela bytost tak zrůdná, že už při pohledu na ni se i Conana zmocňovalo šílenství. Zaťal zuby a prohlédl si tvora pozorněji. Rotující pěticípé stvoření připomínající mořskou hvězdici zpívalo svou podivnou píseň a vznášelo se nad obrovskou hromadou lidských mrtvol, zohavených, rozmačkaných, ale nepodléhajících rozkladu. Uprostřed jejího těla se pootevřel otvor. Conan pocítil sílu pohledu podivného tvora.

„Pojď ke mě,“ šeptalo to v jeho hlavě.

„U Croma, kdo jsi?“

„Jsem Yog, pán prázdných příbytků. Pojď…“

Cimmeřan cítil jak se démon snaží působit na jeho myšlenky. Zároveň však s uspokojením zjistil, že to na něj nemá žádný vliv. Tasil meč.

„Jsem nesmrtelný, Conane…“

Conan vykročil do velkého sálu a začal šplhat po mrtvolách ke zpívajícímu Yogovi.

„Mě nemůžeš porazit. Tyto všechny jsem zabil.“

Cimmeřan sledoval démonovy pohyby a pokračoval v cestě přes mrtvoly. Pod jeho mohutnýma nohama praskaly hrudníky. Cítil horko rozlévající se mu na pravém boku, ale nevěnoval tomu pozornost.

Yog se pohnul směrem k vetřelci. Jeho tělo se rozvlnilo, mohutné končetiny začaly bleskurychle bít kolem sebe neuvěřitelnou silou. Conan ustoupil a našel si místo, kde se mohl bezpečně postavit. Čekal. Hvězdice začala kolem něj kroužit. Každé její chapadlo bylo delší než dva sáhy a pod rudou kůží se vlnilo mohutné svalstvo. Ale Conan byl příliš zkušený na to, aby jej chování jakéhokoli nepřítele vyvedlo z rovnováhy. Zatímco se Yog předváděl, či snad čekal na okamžik nepozornosti, prohlížel si Cimmeřan pozorně podivné tělo a odhadoval, kde má tvor zranitelná místa. Když dospěl k názoru, že už tu stojí příliš dlouho, úmyslně se zapotácel, jako by mu strnuly nohy. Yog vyrazil. Conan ťal a polovina chapadla odletěla stranou. Z pahýlu se vyvalila slizká rudá tekutina. Ozval se zvuk, který snad byl nářkem, a démon zaútočil znovu. Nechal démona přiblížit se a skočil. Dopadl na střed monstrózního těla. Čtyři zdravá chapadla jej začala bičovat, ale nebyla uzpůsobena k účinnému útoku tímto směrem. Conan s výkřikem zarazil meč přímo do středu bytosti. Mohutné svaly se vyboulily, když tlačil čepel stále hlouběji. Z Cimmeřanových zad stékala netvorova i jeho vlastní krev a rány pálily jako oheň, ale nevšímal si toho. Nakonec se Yog zachvěl naposledy a zřítil se na mrtvoly. Conan vydechl úlevou. Se značným úsilím vytáhl čepel z mrtvého těla a vstal. Na zádech mu visely rozervané pruhy zbroje i jeho vlastní kůže, syčel bolestí. Znovu si také uvědomil takřka nesnesitelné pálení u boku. Rozžhavený nefrit drahocenného amuletu zčásti už propálil pevnou kůži váčku, v němž byl ukryt. Pokrčil rameny a letmo zkoumal místnost. Žádné bájné poklady neviděl. Nakonec padl jeho zrak na mrtvolu pěticípého démona. S obrovským úsilím jej převrátil. Uprostřed jeho obludného těla byla černá koule velká asi jako Conanova pěst. Opatrně se černého oka dotkl dýkou. Bylo tvrdé jako kámen. Po několika minách se mu je podařilo vyprostit. Koule byla těžší, než čekal. Hodil předmět do vaku. Modrá zář pomalu mizela.

Začal se potácet chodbami zpět. Světlo rychle vyhaslo a po několika minách se musel orientovat pouze podle čerstvého vzduchu, který do sebe pradávný chrám konečně pustil. Vylezl pěticípým vchodem a ozářilo jej světlo měsíce. Padl na břicho do písku, ležel, těžce dýchal a posléze usnul.

Probudil jej strašlivý zápach linoucí se z trosek ještě před několika hodinami zcela neporušené stavby. Záda jej pálila, ale slunce už osušilo rány. Sundal si poškozenou zbroj, propálený opasek i s amuletem vložil do torny, sebral z rozpadající se brány kopí, nasedl na koně a ujížděl pryč. Za sebou slyšel rachot hroutících se kamenů. Vysoko nad ním kroužili supi.

Když se dostatečně vzdálil, vyhledal skupinu balvanů ohlodaných pískem a pouštním větrem. V jejich stínu se ukryl před denním žárem. Po západu slunce pokračoval v cestě a po několika dnech dorazil do Kuthiru.

3

Oáza i po západu slunce překypovala životem, na rozdíl od Zambouly, kde dosud většinu lidí držel po setmění doma strach z kanibalů. Kuthir bylo malé, ale prosperující městečko na úpatí hor chránících severovýchod Stygie. Většímu rozkvětu bránilo jen omezené množství vody ve studních, protože z této strany hor nepřitékaly žádné řeky či potoky. Byla to rovněž poslední zastávka karavan putujících do Stygie po Zamboulské cestě.

Conan se proplétal davem a nakonec našel hostinec, který hledal. Přes svůj název – U regenta – to byla putyka, na kterou byl zvyklý.

Unaveně se posadil ke stolu a objednal si víno.

„Hele, svalouši, nechceš si zašpásovat?“ ozvalo se mu do ucha. Trhl sebou, neslyšel ji přicházet. Vzhlédl. Byla přesně taková, jak ji odhadl podle hlasu. Zmalovaná.

„Snad příště,“ zabručel, dopil a zvedl se.

„Ale no tak…“

„Zmiz,“ zavrčel a odebral se do svého pokoje.

Než usnul, spílal si, že on, Conan Cimmeřan, si nevšiml, jak k němu ta šlapka přichází.

Ze sna jej probralo tiché cvaknutí zámku a vrznutí otevíraných dveří. Pootevřel oči a nahmátl meč. Byla úplná tma. Ve tmě cítil něčí přítomnost.

„Co se plašíš, bojovníku?“ ozval se hlas prostitutky. Něco se mu nezdálo. Conan měl dokonalý zrak, ale neviděl nic. Jak mohla… Uchopil meč, bleskurychle vstal a přesunul se do rohu.

„Přece bys mi neublížil, nech toho, užijeme si.“

„Kdo jsi?“ zeptal se. Když jej viděla, nemělo smysl být potichu.

„Jmenuju se Kharstan, jsem děvka. Kdo bych byla?“

Její hlas zněl podivně. Lačně.

„Vypadni, nebo tě zabiju.“

„Chci tě, seveřane.“

Skoro ten pohyb neslyšel, ale vycítil jak se vrhla dopředu. Uskočil stranou a v zběsilé otočce poslepu ťal do míst, kde předpokládal její přítomnost. Minul. Rychle couvl do rohu u dveří. Ticho. Náznak pohybu před ním. Ťal. Tentokrát zasáhl a uslyšel vzteklé zaječení. To byla její osudná chyba. Obloukem zasadil ránu do míst, kde předpokládal krk. Hlava zaduněla na starých prknech podlahy. Uslyšel krok a ucítil na sobě bezhlavé tělo. Odstrčil je, vyběhl na chodbu, vzal ze svícnu na zdi jedinou dohořívající svíci a vrátil se. Na špinavé podlaze skromného pokoje ležely laciné šaty, prach a staré kosti. Zaklel a šel si lehnout. Spal až do poledne.

Za denního světla nalezl mezi prachem a kostmi noční návštěvnice několik drobných šperků. Řekl si, že už má jižních krajů plné zuby. Lidojedi, démoni, upíři… Zatoužil po chladné rodné Cimmerii s nepřáteli, na které byl zvyklý.

Nalezené šperky mu sotva vystačily na doplnění zásob, nový váček na cennosti a zlodějskou výbavu. K večeru odjel na jih k hraničním horám Stygie, za nimiž na něj čekal Pteion. Od setkání s Nathepem uplynulo už devatenáct dní.

4

Karavany hory obvykle objížděly, protože pohoří bylo protkáno pouze úzkými stezkami a v Kuthiru se šířily historky o podivných šelmách a strašlivých démonech čekajících na křižovatkách.

Conanovi se však vyhýbat nebezpečí protivilo. Navíc spěchal. Na úsvitu už projížděl prvními kopci. Tentokrát pokračoval i po rozednění a cestoval liduprázdnou krajinou postupně přecházející z pahorkatiny ve skutečné hory až do večera. Pak se, zmožen únavou, utábořil, rozdělal oheň, uvázal koně a usnul.

Vstal s prvními paprsky slunce a pokračoval v cestě úzkým údolíčkem. Po několika hodinách cesty si všiml, že jeho stezku kříží jiná, jdoucí přibližně z východu na západ. Mírně zpozorněl, protože povídačky o jakémkoli nebezpečí nikdy nepodceňoval, a vjel do křižovatky.

„Otoč se!“ ozvalo se za ním.

Otočil se a tasil dřív, než to podivný skřípavý hlas dopověděl. Ale kolem bylo jen kamení.

„Jsem za tebou,“ křiknul mu hlas do ucha.

„Nehraj si se mnou, démone!,“ zavrčel Conan.

„Jsem duch, ne démon!“

„Tak mě nech na pokoji.“

„Myslíš, že ti tvá síla pomůže proti kamenné lavině, kterou na tebe pustím, pokud se hneš?“

„Nevyhrožuj, ať jsi kdokoli!“ zasyčel Conan a sesedl, protože kůň byl stále neklidnější.

„Jsem Izzy a dokud jsem žil, byl jsem zloděj. Jako ty. Cítím z tebe pach Arenjunu a cechovní síně. Buď zdráv, bratříčku.“

„U Croma, Izzy. Mám takový divný pocit, že jsem tě znal.“

Conanovi vyvstal v mysli obraz mladého vytáhlého hocha s nápadně jemnýma rukama.

„Jak jsi se sem dostal?“

„Ukradl jsem Kuthirskému knížeti obrovský modrý diamant, jeho chloubu. Ale můj kumpán, ať se smaží v nejhlubším pekle, mě zradil a prozradil můj úkryt v horách. Tak mě našli, zabili a pohřbili na křižovatce, abych je nemohl strašit.“

„Co po mě chceš?“

„Musíš mi pomoct, nebo zemřeš.“

„A co mám tedy udělat?“

„To nevím.“

Conan uvázal koně k jednomu většímu kameni a začal vztekle přecházet kolem. Pak se zarazil, vzal své kopí a zeptal se:

„A kde tě to přesně pohřbili?“

„Kousek doprava, než teď stojíš.“

Cimmeřan popošel.

„Tady?“

„Jo.“

„Vážně umíš shazovat laviny, Izzy?“

„Pochopitelně.“

„A kolik tu za ty roky prošlo lidí?“

„Moc ne, ale pár jich bylo.“

Conan se rozesmál.

„A jak to, že to tu není už celé zavalené?“

Duch mlčel a Conan se smíchem rozhraboval udusanou zemi. Věděl, co v takových případech dělat. Po dvou hodinách tvrdé dřiny vyhrabal zlodějovy kosti. Věděl, že by mu duch nemohl ublížit, ale ctil dosud pravidla arenjunského cechu zlodějů.

Pak přenesl Izzyho pozůstatky mimo křižovatku, vykopal mělký hrob a kosti znovu pohřbil.

„Jsi tu ještě, duchu?,“ zeptal se do ticha.

„Díky, bratříčku.“

„Máš za co. Kde má Kuthirský kníže ukrytou pokladnici?“

Duch mu popsal vše, co o knížecím paláci věděl.

„I já děkuju, Izzy!“ zavolal do prázdna, nasedl na koně a jel dál.

K večeru se ochladilo a vítr skučel údolím jakousi děsivou píseň. Chlad Conanovi nevadil, ale stejně byl rád, když se před ním z šera vynořila malá jeskyně. Zastavil, hodil dovnitř kámen, chvíli naslouchal a pak teprve zapálil louč a vešel dovnitř. Nezdálo se že by tu mělo doupě nějaké zvíře. Rozdělal u vchodu skromný oheň, ohřál si nad ním trochu sušeného masa, které pak zapil ředěným vínem, a šel spát.

Zdálo se mu zrovna o třpytivém modrém diamantu, když jej probudilo ržání koně, naplněné hrůzou z bolestí. Sáhl po meči a vstal. Ve světle ubývajícího měsíce spatřil děsivou scénu. Kůň ležel na boku s rozervanou šíjí a nad ním stála šelma, kterou znal Conan dosud jen z legend. Mohutné tělo pokrývala jemná žíhaná srst, takřka vševidoucí kočičí oči zeleně zářily a z dlouhých šavlovitě zahnutých špičáků trvale vyčnívajících z tlamy odkapávala rudá krev mrtvého hřebce. Cimmeřan ztuhl s připravenou zbraní. Šelma na něj pohlédla s hlubokým zamručením. Rozkročil se a vyčkával. Byli jen několik kroků od sebe a v tom prchavém okamžiku nehybnosti vypadali jako dvě sochy zpodobňující jedinou věc – zběsilou divokost nespoutané přírody.

Šavlozubý lev zařval a vrhl se na Conana jako blesk. Conan uhnul a ťal ho do hřbetu, ale hrot meče jen lehce prosekl kůži. Šelma byla rychlejší než většina tvorů, s nimiž kdy bojoval. Obrovské kočičí tělo, veliké jako urostlý kůň, znovu vyrazilo a ostré drápy předních tlap servaly kus zbroje z Cimmeřanova břicha a zanechaly za sebou hluboké šrámy. Opět těžký rovný meč vyrazil na svou smrtící cestu, ale znovu způsobil jen povrchové zranění. Tančili kolem sebe ve zběsilém víru a zasazovali si bolestivé rány, žádná však nebyla tou osudnou. Pak šelma ucouvla, svěsila ocas, sklopila uši a začala s hrozivým syčením couvat do skal. Conan měl na dosah ruky kopí a mohl snadno zvíře zabít, protože se už dostatečně vzdálilo. Místo toho však fascinovaně sledoval ustupujícího soupeře. Ve vzdálenosti asi dvaceti kroků se obrovská kočka otočila a zmizela ve tmě.

Sedl si k dohořívajícímu ohni. Ovázal si rány kusy čistého plátna, pak naskládal do jednoho z vaků to nejdůležitější a usnul.

Druhého dne za sebou nechal mršinu i část zásob a vyrazil rychlým vyrovnaným krokem přes průsmyk do tajemné Stygie.

Po třech dnech Conan překročil hřeben a sestupoval do údolí, jež se tolik lišilo od těch, jimiž v několika předchozích dnech procházel. Potok s průzračnou křišťálově čistou vodou, zeleň, stromy. Mraky hnané větrem zadržovalo pohoří na Stygijské straně a voda se vracela v tisících říčkách a potocích zpět do Styxu.

Osvěžil se a pokračoval v cestě, hlad zahnal nejen různými šťavnatými plody, ale především ulovenou zvěří, jíž se okolí přímo hemžilo. Nikde však nenarazil na žádné větší šelmy. Udivilo jej to, toto místo bylo pro šavlozubého lva dokonalé loviště. Zatímco se zaobíral svou další cestou, jeho smysly bedlivě pročesávaly okolí. A tak si povšiml mezi křovím kůlu a lebky, jež na něm byla nasazena. Obrovské zahnuté špičáky jasně prozrazovaly, jakému zvířeti patřila. Prohlédl si kůl pozorněji a spatřil prastaré rituální hieroglyfy. Otřásl jím vztek při pomyšlení na tu vznešenou šelmu nucenou živořit na nehostinné straně hor díky takovýmto kouzlům a jedinou ranou meče rozsekl kůl na poloviny. Lebka spadla a rozbila se.

Pak pokračoval po pěšině klesající krajinou, nikým nerušen, až po dni vystoupil z lesa a jediným pohledem přehlédl krajinu před sebou. Obdělaná pole a vesnická obydlí se táhla po obou stranách mohutného toku od západu na východ.

Vykročil do Stygie.

5

Znavený dorazil do vesnice. Míjel podezřívavé pohledy jejich obyvatel. Přestože byl opálený, jeho pleť s jejich ostře kontrastovala, o mohutné postavě a modrých očích ani nemluvě. Už se stmívalo a ve vesnici nebyl žádný hostinec. Proto jej mile překvapilo, když ho k sobě pozval jeden z vesničanů, zároveň však svého nečekaného hostitele bedlivě sledoval. Život válečníka a zloděje jej naučil nedůvěřovat nikomu, kromě sebe a ničemu, kromě svého meče.

Stygijec, který se představil jako Tuth, byl postarší muž drobné postavy s prořídlými vlasy i vousy. Přestože vypadal na první pohled jako docela obyčejný sedlák, z jeho očí vyzařovala pronikavá inteligence smíšená se smutkem.

„Přišel jsi z daleka, nezajímá mě proč. Ale vidím, že se vyznáš ve válečném umění. Jak umíš střílet z luku, Conane?“ zeptal se poté, co snědli vydatnou večeři, Tuth. Hovořil skvělou aquilonštinou, byť se silným přízvukem. Další neobvyklá věc v tomto kraji.

„Skvěle,“ odpověděl prostě Cimmeřan a jeho vzpomínky se vrátily do minulosti, kdy s Belit sestřelovali námořníky na nepřátelských lodích u Černého pobřeží.

„A kde se tady sedlák může naučit aquilonsky?“

„Býval jsem vyslancem v té zemi. V mládí. Pak jsem se znelíbil některým důležitým lidem… ale na tom nezáleží. Poslouchej, ať už jsi tu z jakéhokoli důvodu, nemyslím si, že bys sloužil místní moci. Potřebuji pomoc a zaplatím za ni. Dám ti všechno co mám, protože můj život je beztak u konce.“

„Jaká pomoc?“

„Je to má chyba… svými řečmi jsem svou dceru navnadil, aby začala provozovat natvappa arhé, zakázané umění, nepovolenou magii. Příliš si vzala k srdci mé nadávky na kněží a vládce v této zemi. Přistihli ji. Zavřeli do Pteionského žaláře, pravděpodobně mučili a odsoudili k smrti. Upálení, jako oběť duchům země,“ na tváři předčasně zestárlého muže se zaleskly slzy, „zítra po západu slunce.“

„U Croma,“ zavrčel Conan.

„Chci, abys ji zabil.“

„Cože?“ vykřikl Cimmeřan.

„Ano, zabil. Nechci, aby trpěla. Tady se upaluje pomalým ohněm. Velice pomalým, Conane. Zastřel ji, až ji povedou na náměstí. Bude už tma a v Pteionu jsou vysoké domy. Můžeš se ukrýt na střeše některého z nich a potom zmizet dřív, než tě chytí,“ Tuthův hlas se třásl naprostým zoufalstvím.

„Řekni mi raději něco o tom vězení,“ přerušil Stygijce Conan.

„Na to ani nepomýšlej. Tajná sekta thillitů už není jen hrstkou šílenců, má jisté zázemí a snad i vlivné příznivce. Proto budou Nipher, mou dceru, střežit nejen desítky vojáků, ale i kněží se svou magií. A nejen ji, popraveno bude hned několik thillitů, zřejmě mnohem nebezpečnějších, než ona.“

„Nemluvilo se v té souvislosti s mužem jménem Meni?“ otázal se Conan s neblahou předtuchou.

„Nemluvilo se o žádných jménech, ale vím, že jednoho Meniho zatkli těsně před tím, než odvedli mou dceru. Nakupoval potraviny pro armádu a měl přijít k nám do vesnice. Ale přišel nový člověk. Když se proslechlo, že byl zatčen, strašně to Nipher rozrušilo. A druhý den ji odvedli.“

Conan hlasitě zaklel.

„Co se děje? Co máš s tím Menim společného?“

„V této chvíli fakt, že mi jde o život.“

„Conane… uděláš to, zastřelíš ji?“

„Raději mi přece jen pověz o tom vězení.“

„To nedokážeš, Conane. Počítají s tím. Jsi silný a jistě zkušený, ale proti jaké přesile dokážeš bojovat? Budou tam stovky vojáků, desítky kněží, magické pasti… zabijí tě a moje dcera zemře v bolestech.“

„Obávám se, že nejde jen o tvou dceru, Tuthu. Pokud mě Meni nezbaví jisté kletby, půjde i o můj život. Takže se o to musím pokusit. Ale dávám ti své slovo, že na tvou dceru nezapomenu. Máš koně?“

„Ano a dobrého, jediné, co mi zbylo, když mě zbavili šlechtického titulu i majetku, byla moje klisna. Ve stáji je teď její vnuk. Skvělý kůň. Je tvůj, Conane. Já už ho potřebovat nebudu. Do Pteionu je to šest hodin, když pojedeš přiměřeně rychle.“

„Takže máme dost času. Pověz mi všechno, co víš o Pteionu a věznici.“

Tuth přinesl džbán s vínem, čisté papyrové svitky, pero a hliněný kalamář. Začal popisovat vše, nač si vzpomněl a doplňoval to jednoduchými přehlednými plánky a náčrtky. Když skončil, začínalo svítat a Conan šel spát na skromné lůžko. Asi po třech hodinách se probudil, osvěžil se chladnou vodou, osedlal koně a vyrazil.

Pteionskou branou projel po necelých pěti hodinách, i když ušlechtilého stygijského hřebce téměř uštval. Bylo to divné město. Lidé mlčky procházeli ulicemi, z tržiště, jímž projížděl, se neozývalo hlasité vychvalování užitečného i zbytečného zboží ani smlouvání. Domy, paláce i chrámy sice připomínaly Zamboulu, ale panoval zde strach z horších věcí, než jsou zloději, vrazi a kanibalové. Obyvatelé města žili v neustálém strachu a Cimmeřan to vycítil okamžitě.

Koně ustájil v hostinci nedaleko místodržitelského paláce, jehož celé východní křídlo sloužilo jako věznice.

Když velkolepou kamennou stavbu obehnanou vysokou zdí několikrát obezřetně obešel, pochopil, proč Tuth nevěřil v jakoukoli možnost proniknout dovnitř a vrátit se živý. Zvláště ve dne to bylo nad lidské síly. Kolem neustále obcházely ozbrojené hlídky a další za zdí se daly předpokládat. Conan věděl, že Stygijci jsou špatní bojovníci, spoléhající se hlavně na přesilu, ale ani on nemohl sám bojovat proti desítkám sebehorších ozbrojenců. A tady jich byly stovky.

Nezmalomyslněl však. Z tichého hovoru vedeného na ulici i v hospodě U Hada, kde se na chvíli posadil, pochytil, že poprava se má konat hodinu po západu slunce, nedaleko od paláce – na Setově náměstí. Měl tedy necelou hodinu tmy na osvobození odsouzenců. Všiml si také, že se vojenské hlídky po městě pohybují vždy koňmo, takže při troše štěstí získá při nevyhnutelném boji koně i pro osvobozené vězně. Seděl, popíjel ředěné víno a promýšlel svůj plán, ale moc toho k zdokonalování na této šílené akci nebylo. Věděl, že má malou šanci, netrápil se tím však. Nebál se smrti, ale byl rozhodnut bojovat o svůj život až do konce.

Setmělo se. Ukryl se do prázdné uličky, z níž viděl na zeď chránící palác, vytáhl z vaku pevný zlodějský provaz s kotvičkou, srovnal si na zádech kopí, toulec šípů a černě natřený luk, dotkl se meče u boku a čekal. Kolem projela hlídka. Vyrazil.

Doběhl ke zdi, přehodil kotvičku přes její okraj a zatáhl. S uspokojením ucítil, že se zachytila. Jako blesk vyšplhal nahoru, vytrhl ocelový hrot ze spáry mezi kameny, do pravé ruky uchopil kopí, do levé meč a skočil dolů. Přeběhl asi patnáct kroků ke zdi paláce a vydal se podél ní ke vchodu do věznice, který byl, jak věděl od Tutha, za nejbližším rohem.

U vězeňské brány stáli jen dva ozbrojenci, což Conana překvapilo. Než si jej stačili všimnout, zasvištělo vzduchem kopí a proletělo jejich hrdly. S tichým bublavým zvukem se okamžitě skáceli k zemi. Cimmeřan přehodil meč do pravé ruky a doběhl ke vchodu. Opatrně uchopil mohutnou mosaznou kliku v těžkých okovaných dubových dveřích. Zaklel. Byly zamčené.

Uměním otevírání zámků se Conan u arenjunských zlodějů nikdy neproslavil. Dveře se otevíraly ven, takže zavrhl možnost jejich vyražení. Vyrval kopí z mrtvých těl a jeho hrotem začal ničit jemný mechanismus zámku. V okamžiku, kdy se dveře konečně otevřely a tiše mizel uvnitř, uslyšel za sebou křik a svolávání stráží.

Proběhl dlouhou chodbou osvětlenou čadícími loučemi a nechal za sebou několik dveří po stranách. Seběhl po příkrém vlhkém schodišti do sklepení, kde očekával cely. Zpomalily jej další mohutné dveře, otevírající se tentokrát směrem od něj. V plné rychlosti se je pokusil vyrazit. Zaskřípěly v poctivých železných veřejích, ale vydržely. Stygijci mezitím doběhli na začátek schodů. Na druhý pokus dřevo a kov jeho divoké síle neodolaly. Ještě v předklonu se ocitl na začátku obdélníkové místnosti se zamřížovanými celami po stranách. Stráže uvnitř už na něj čekaly. Jejich štíhlé čepele se leskly v mihotavém světle loučí, stejně jako obrovský meč Conanův. Odhadl jejich počet a bleskově se stáhl do rohu. Dvacet stygijských šermířů se na něho vrhlo jako hejno supů.

Jediným máchnutím odrazil první čtyři Stygijce, tři z nich na místě vypustili duši. Cimmeřanova zběsilost stráž zarazila. Čepele svištěly a barbar je odrážel a sám zasazoval strašlivé rány. Přesto se však jeho zbroj pomalu měnila v cáry. Hekl a zaklel, když ucítil, jak se mu meč zasekl do boku. Před smrtí jej zachránil jen opasek, který úder zbrzdil a rozseknutý se svezl na zem.

Když do místnosti vběhly posily, naskytl se jim děsivý pohled na obrovskou zkrvavenou postavu s pěnou u úst kosící mnohonásobnou přesilu, jako bezbranné obilí. Ucouvli. Vtom se ze stínů vzdáleného konce místnosti vynořil nepřítel na první pohled strašnější, než stygijští vojáci. Na příslušníka své rasy nezvykle vysoký muž v kněžském hábitu, obklopený desítkami syčících kober, přehlédl masakr a zasmál se ledovým smíchem. Při tom zvuku ztuhli útočníci i Conan. Hadi syčeli a kněz promluvil:

„Přesně to jsme očekávali, když nám naši zvědové podávali zprávy o neohroženém barbarovi. Máš smůlu, Conane, kacíři jsou v chrámovém vězení, nikoli tady. Ale to’s nemohl vědět. Ani ty, ani ten zrádce Tuth.“

Kněz pokynul rukou a desítky hadů vyrazily ke Conanovi.

Cimmeřan srazil svým mečem nejbližší Stygijce, vytrhl z malého pouzdra v botě dýku a vrhl ji na kněze, který s něčím takovým zřejmě nepočítal. Kostnaté prsty černokněžníka se sevřely v pěsti, když jeho hlava poklesla a vytřeštěné oči spatřily čepel zaraženou v hrudi. Dopadl na černé mramorové dlaždice. Byl mrtev a kobry přestaly směřovat cílevědomě k jedinému nepříteli. Ale nezmizely, jak Conan doufal. Stygijci okamžitě pochopili změnu situace a dali se na útěk.

Conan neustupoval, strnul jako nehybná socha. Přesně, jak očekával, většina hadů vyrazila za pohybující se kořistí. Směřovali k němu už jen čtyři. Conan se elegantně vyhnul útoku prvního z nich, druhou kobru rozťal na poloviny a začal se strašlivý tanec se smrtí. Cimmeřan se plazům v jejich mrštnosti zcela vyrovnal a po několika strašlivých okamžicích hady ubil. Bylo to však jen drobné vítězství, protože ze schodiště slyšel nářek, kletby a hlavně syčení. Obezřetně ustoupil, když se ze schodů skutálel Stygijec s několika hady zakouslými do těla. Zazmítal se a ztuhl. Conan už slyšel o proslulých stygijských chrámových kobrách, jejichž jed byl díky černé magii stejně nebezpečný, jako jed černých škorpiónů.

U vchodu do místnosti se to začínalo nepříjemně hemžit hady. Pohlédl na strop a s potěšením si povšiml mohutných trámů nesoucích váhu kamenných bloků.

Několik kober si už Cimmeřana všimlo a začaly se k němu plazit. Vyskočil a jeho silné prsty se zachytily na hrubě zakulaceném kusu dřeva. Pak se s kočičí mrštností zhoupl a přitiskl se k trámu koleny. Svaly se začaly ozývat mučivou bolestí, když se přesouval po stropě směrem k vyvráceným dveřím u schodiště. Pod ním se jako připomínka smrti ozývalo vzteklé syčení. Váčku s amuletem, který teď ležel mezi hady, věnoval jen jediný pohled. Byl rád, že mu zůstal alespoň vak s nejnutnějšími potřebami, přitažený řemeny na zádech.

Když se konečně dostal na konec trámu, spustil nohy, rozhoupal se, skočil co nejvíce kupředu a vyrazil po mrtvolami pokrytých schodech vzhůru. Ucítil, jak se hadí hlava svezla po jeho okované škorni. Nahoře přeběhl prázdnou chodbu, otevřel dveře vedoucí na nádvoří, nikoho tam neviděl, vyšel ven a zabouchl dveře.

Venku už vládla černočerná stygijská tma naplněná zoufalým nářkem, linoucím se z nedalekého náměstí.

Překonal zeď běžel prázdnými ulicemi. Zato náměstí bylo přeplněné chmurným davem. Na čtyřech hranicích se svíjela hořící těla. Sáhl po luku a zaklel. Místo smrtonosné zbraně držel v ruce jen kus zlomeného dřeva. To už si jej všimly všudypřítomné hlídky a vyrazily k němu.

Naučil se nevšímat si bolesti, ale přesto jej četná zranění oslabila. Couvl zpět do uličky, srazil prvního jezdce, který předjel své spolubojovníky, vyskočil do sedla a hnal se pryč z prokletého Pteionu. Nářek za ním pomalu slábl.

6

Divoká cesta horami připomínala noční můru. Zranění se zanítila, kůň si na jednom strmém svahu zlomil nohu a pouze nezměrná síla vůle hnala horečkami rozpáleného Conana stále na sever. Po několika dnech zoufalého bloudění si v jasnější chvilce přiznal, že ztratil cestu. Najednou se před jeho zamlženým pohledem vynořila chatrč. Dopotácel se k ní, otevřel dveře. Byla prázdná. Svalil se na prosté lůžko v rohu a vyčerpáním usnul.

Zdály se mu podivné sny o ohni a hadech.

„Probuď se už. Přece nechceš prospat celý život,“ šeptal hlas na pomezí snu a bdění. Conan se s trhnutím probudil. Nad ním se skláněla usmívající se vousatá tvář drobného muže s hyborskými rysy tak neobvyklými v těchto krajích.

„U Croma… co se stalo?“

„Nechybělo málo a byl bys už u svých bohů, ať přebývají kdekoli. Máš štěstí, že jsi narazil na mě.“

„Díky, jak dlouho jsem tu ležel?“

„Patnáct dní sladkého bezvědomí. Dával jsem ti pít uspávací lektvary, protože tělo, které netrpí bolestí, se uzdravuje mnohem lépe.“

„Patnáct dní, k čertu. Pět dní v horách před tím… no, tak to asi byla zbytečná práce. Ale stejně ti děkuju. Jsem Conan z Cimmerie.“

„Já jsem Iansim z Ophiru. Mithrův kněz a ranhojič. Do těchto hor mě poslal můj bůh. Myslím, že začínám rozumět proč. Zdálo se mi, že tě tlačí čas.“

„Jsem pod vlivem kouzla. Mág, který mě měl odeklít je po smrti. Ten, co mě zaklel je v Zamboule. Zbývá mi tak deset dní života. Za tak krátkou dobu se do Zambouly nedostanu.“

Iansim se usmál a posadil se na stoličku.

„Ujišťuji tě, Conane, že na tobě žádné kouzlo nelpí. Poznal bych to. Nathep si tě pojistil jen tím, že tě přesvědčil. A přesvědčovat, o čemkoli, to umí skvěle.“

„Jak víš o Nathepovi?“

„Mluvil jsi ze spaní. Někdy i řval. Často jsem kvůli tomu spával venku.“

„Znáš toho bastarda?“

„Slyšel jsem o něm. Mithrovi kněží čas od času thillitům pomáhají. Máme společného nepřítele. Ale osobně Nathepa neznám.“

Conan vstal, protáhl ztuhlé údy a vyšel ven. Cítil, že je ještě zesláblý, ale ne zase natolik, aby v chýši ještě zůstával.

Když za sebou uslyšel kroky, otočil se.

„Je čas jít, Iansime. Měl bych si vyřídit nějaké účty.“

„To není moudré. Hledají tě stygijci. Jejich kněží ve všech okolních zemích už o tobě určitě vědí. A ty nejsi člověk s tuctovou tváří a postavou.“

„Co mi pomůže, když tu budu dřepět!“

„Každým dnem jejich zápal klesá. Dříve či později dospějí k názoru, že jsi mrtvý.“

„Děkuju ti za radu, ale půjdu. Za léčení ti zaplatím, až z Nathepa vyrazím nějaké peníze,“ řekl tvrdě Conan a hlavou mu bleskla myšlenka na modrý diamant Kuthirského knížete, „nebo až je seženu někde jinde. Neboj se, umím být štědrý.“

„Nechci peníze, Conane. Nač by mi tady byly. Až zavítáš do nějakého Mithrova chrámu, můžeš jej obdarovat. Ale zůstaň tu aspoň den. Tím nic neztratíš. Pokud vyrazíš na tak náročnou cestu v tomto stavu, nemůžu ručit za tvé zdraví.“

„Kněží jsou vůbec mistři v přesvědčování,“ zavrčel Conan a vrátil se do chýše. Věřil sice, že by se dal do pořádku i za pochodu, ale tolik zase nespěchal.

Iansim připravil vydatné jídlo z masa, které Conan neznal, a vzhledem k tomu co věděl o stravě poustevníků raději ani znát nechtěl, ochuceného různými kořínky a bylinkami. S chutí se najedl a zeptal se kněze, čím jej krmil během když byl v bezvědomí.

„Většinou kaší. Dost nechutnou, ale tobě to bylo úplně jedno.“

Conan se při té představě zašklebil. Uvědomil si, že tento muž jej nejen krmil. Raději zavedl řeč úplně někam jinam.

„Jak moc je Nathep podle tebe nebezpečný?“

„Pokud mu chceš vrazit do břicha meč, těžko ti v tom zabrání nějakým kouzlem. Zvlášť když už znáš jeho triky. Je mistr v ovlivňování mysli, ale ne v ovládání. Jeho umění spočívá v tom, že si zjistí přirozené tendence člověka, vytáhne je na povrch a využije toho. Účinné při vnucování své vůle místnímu vládci, k ničemu na zastavení rozzuřeného barbara.“

Conan se zlomyslně usmál.

„Ale můžu-li tě poprosit o nějakou odměnu za záchranu života, pak bych si přál, abys Nathepa nezabíjel. Dej mu co proto, ale nech ho na živu, máme – všichni tři – stejného nepřítele.“

„Myslím, že nechci mít až do konce života cokoli společného se Stygií.“

„Na to už je pozdě, Conane. Příliš pozdě. A ještě jedna věc… vím, že mi do toho nic není, ale odkud máš tu černou kouli, co se ti povaluje na dně vaku?“

„Posmrtný dárek jednoho démona. Je cenná?“

„Nevím, snad. Má zlou auru. Určitě je kouzelná, ale k čemu by mohla sloužit, to nevím. Neztrať ji.“

„Pokusím se,“ řekl Conan a s lítostí pomyslel na mocný nefritový amulet. Magické předměty byly většinou velice cenné.

„Myslím, že by bylo lepší, kdybys tu kouli zabalil do tohoto,“ řekl Iansim a podal mu velký čtverec jemné kůže, pokrytý různými symboly. „Zabal to do této kůže a ani nejlepší mág nepozná, že neseš něco silně magického.“

Cimmeřan poděkoval, zabalil Yogovo oko a šel spát. Přece jen byl ještě unavený.

Druhého dne ráno se Conan s knězem rozloučil a odešel směrem na Kuthir. Iansim se v horách vyznal a poradil Cimmeřanovi nejkratší cestu. Druhého dne v poledne už procházel hlavní ulicí podhorské oázy.

7

„Podařilo se mu uprchnout!“

Syčivý hlas naplňoval chrámovou prostoru. Muži se krčili před svým pánem, jehož příslušenství k lidskému rodu bylo již na vážkách.

„Vydáte se za ním. Nasadíte jezdce a mé miláčky. Nedovolte, aby se setkal s prokletými. Bojujte, protože bojujete o své krky, chátro!“

Muži v temných šatech se plazili od oltáře, na němž planul oheň nezvyklé barvy. Plameny brzy nabyly podoby mohutného hada, plazícího se hned sem, hned zase tam. Teprve venku si odvážnější z nich hlasitě vydechli. Bylo jim jasné, že je čeká nelehká služba.

8

Neměl už skoro žádné peníze. Roztrhaná zbroj měla cenu jen pár měďáků, provaz s kotvičkou ztratil někde v horách. Zbyl mu jen meč a pár věcí které měl ve vaku na zádech. A myšlenka na modrý diamant mu neustále kroužila myslí jako neodbytná moucha. Nikoho tu však neznal a sám bez alespoň nějakého vybavení neměl šanci. Když tak seděl v nálevně U kováře, pomyslel si, že už asi stárne, když přemýšlí o pravděpodobnosti a zabezpečení. Vzpomínal na dobu, kdy se bezhlavě vrhal i do těch největších nebezpečí. To svět kolem něj ho zkrotil. Ale uvnitř byl stále stejně divoký jako lev. Jako šavlozubý lev.

Nakonec v noci ukradl alespoň koně a nějaké zásoby a vyrazil k Zamboule.

Cesta pouští byla klidná a únavná.

Po třinácti dnech spatřil daleko před sebou zář ohně jako jasnou hvězdu uprostřed noční pouště. Zpomalil a obezřetně se přibližoval. Když přijel blíž, rozpoznal tábořiště kočovných Zuagirů. Potěšilo ho to, byli to jeho dávní přátelé.

Hlídky si všimly blížícího se jezdce už z dálky a vyjeli mu naproti. Když zjistili, kdo je tajemný jezdec, propukli v jásot; většina z nich znala Conana osobně, všichni z vyprávění. Cimmeřan musel až do rána vypravovat u ohně svá nová dobrodružství nadšeným posluchačům, kteří ho přerušovali výkřiky upřímného nadšení či hněvu. Zuagirové byli pověstní tím, že milovali příběhy a prožívali je, jako by byli sami jejich účastníky. Když skončil, nabídla mu většina horkokrevných zuagirských mladíků i zkušených mužů svou pomoc proti stygijským nepřátelům. Náčelník Japhar je nakonec musel okřiknout:

„A naše ženy tu budu hlídat sám! Ale pokud chceš, Conane, dám ti k ruce deset zkušených bojovníků na tak dlouho, dokud bude třeba. Hodně jsi pro nás udělal.“

Conan byl sice zvyklý bojovat sám za sebe, ale nakonec nabídku přijal. Celý následující den spokojeně prospal a k večeru vyjelo jedenáct mužů k Zamboule.

„Trochu jižněji je Kuthchemes,“ řekl do ticha jeden z jezdců.

„Prokleté místo, i jméno. Nevyslovuj to Akbare!“ okřikl soukmenovce Mugh.

„Hromady zlata, drahokamů… největší poklad na světě, Conane. Co ty na to?“ nenechal se Akbar.

„Nic. Stygijci chrám Thugry Khotana opět zavřeli. Část pokladu odnesli, část si tam nechali na horší časy. Jak otevřít chrámovou bránu, ví jen několik kněží.“

„Ale Shevatas se tam dostal,“ namítl Akbar.

„Shevatas strávil půlku života získáváním informací. To nemá smysl, Akbare… co je to tam?“ Conan zarazil klusajícího hřebce a pohlédl k jihu. Ve světle měsíce viděli oblak prachu vznášející se nad krajinou.

„Jezdci, dobře přes sto,“ odpověděl si. „Měli bychom si pospíšit, pokud budeme mít štěstí, dorazíme do Zambouly dřív, než nás doženou. A chán Jungir určitě nedovolí, aby mu ve městě cválala stygijská jízda. A Stygie nebude provokovat Turan, ne když se jejich vztahy konečně uklidnily,“ konstatoval Conan.

,Další příznak civilizovanosti,’ pomyslel si, ,už toho vím o politice skoro tolik, co o válčení.’

Popohnali koně do trysku a když poušť ozářily první paprsky, vzdálili se nepříteli z dohledu. Přes den zpomalili a spalováni žhavým sluncem jeli krokem v horkém nehybném vzduchu. Odpočívali v sedlech, trpěli vedrem, ale téměř nezastavovali. Takovou jízdu by vydržel jen málokdo. Přesto, když třetího dne vyčerpávající cesty kolem poledne zastavili a hleděli zpět k obzoru, viděli, že se stygijci přiblížili. Conan jen doufal, že jejich nepřátelé jsou také unavení. Zuagirové nasedli, Cimmeřan rovněž. Honička pokračovala.

K večeru je začal dohánět předvoj nepřátel. Otočili se a tasili. Deset jezdců ve fialových hábitech vypadalo nebezpečně čerstvě. Když se přiblížili na desítky kroků, Zuagirové se roztřásli hrůzou. Nehybné, ohnilé, mrtvolně bílé obličeje jezdců, ústa bez rtů vyplněná dlouhými zuby.

Zblízka příšerní jezdci příliš čerstvě nevypadali. Páchli rozkladem.

„Ghúlové,“ zašeptal Akbar.

Bytosti žijící z lidského masa vzbuzovaly v pouštních kmenech záchvaty smrtelného děsu.

„Bojujte, psi!“ zařval Conan a vyrazil do útoku. Zuagirové couvli, ale pak se přece jen odhodlali Cimmeřana podpořit.

Ghúlové bojovali holýma rukama, jejich drápy, plné mrtvolného jedu, po sobě zanechávaly smrtící škrábance. Conan umně vyhýbal úderům oživlých mrtvol a zasazoval rány, které by na místě zabily většinu živých bytostí. S podobnými tvory už měl zkušenosti, věděl, že jediná možnost je rozsekat stvůry na kusy. Zuagirové to věděli rovněž a jejich zakřivené čepele utínaly údy i hlavy. Z bílých těl vytékala na žhavý písek mazlavá tekutina.

Zatímco bojovali, stovka jezdců v dáli se nebezpečně přibližovala. Conan znásobil své úsilí a rozsekal posledního nemrtvého.

V písku ležela mrtvá těla čtyř Zuagirů, další byl těžce raněn. Bez škrábnutí vyvázl jen Conan. Rozsekaní ghúlové se neskutečně rychle rozkládali a záhy po nich zbyl jen zápach a práchnivějící kosti.

„Jsem mrtvý,“ zašeptal Mugh, když si přejel prstem po dlouhé mělké ráně na stehně. I ostatní si s hrůzou v očích prohlíželi svá zranění. Akbar, náčelníkův syn, se svíjel v písku a držel si vyhřezlé vnitřnosti.

„Zabijte mě někdo,“ skučel.

Conan prohlédl jeho zranění, povzdechl si a jedinou ranou oddělil nomádovi hlavu od těla. Nepřátelští vojáci se přiblížili takřka na dostřel šípu. Cimmeřan věděl, že rány po ghúlech by se měly co nejrychleji vypálit, ale nebyl čas.

„Na co čekáte, jedeme!“ vykřikl.

Nasedli a vyrazili k Zamboule, vzdálené jen několik hodin jízdy.

Stygijci, pohánění hrůzu nahánějícím knězem, obklopeným několika ghúly, vyrazili za ztenčenou skupinkou pronásledovaných. Přesto však mnozí padali ze sedel pod kopyta koní svých spolubojovníků. Jejich výdrž se nemohla rovnat Conanovi a jeho doprovodu.

Když stokrát proklínaného barbara a jeho přátele pohltila světla Zamboulských ulic, s klením se zastavili. Po krátké poradě pokračoval jen kněz s ghúly a několik elitních šermířů. Ostatní se utábořili a rychle usnuli naprostým vyčerpáním.

9

Conan vztekle rozkopl zamčené dveře svatyně thillitů a vběhli dovnitř.

„Nathepe!“ zařval. „Vylez ty bastarde!“

Po chvíli se ze zadní části chrámu ozvaly kroky a objevil se kněz v noční košili.

„Kdo to, k čertu… Conane, ty?“

„Rád tě vidím, Nathepe. I když si vůbec nemyslím, že bys ty rád viděl mě,“ řekl Cimmeřan a sevřel Stygijcův štíhlý krk.

„Uškrtil bych tě jednou rukou, prolhaný ďáble,“ syčel mu do ucha.

„Uklidni se! Co po mě chceš, úkol jsi nesplnil. Navíc se tvou vinou dostal velekněžský amulet do rukou našich úhlavních nepřátel!“

„Drž hubu a poslouchej! Pronásledují nás vojáci, ghúlové a nejspíš i nějaký ten mág.“

„Tak to honem zmizte, tady vás budou hledat nejdřív.“

„To rozhodně ne. Potřebujeme tvou pomoc.“

„Poslouchej, Conane, já neovládám bojová kouzla…“

Conan zesílil ocelový stisk. Kněz zachrčel.

„Počkej… dobře, něco vymyslím. Od čeho mají ty rány. Mluvil jsi o ghúlech?“

„Přesně tak,“ Conan se při hovoru díval mágovi přímo do očí a jeho pohled byl více než zlověstný.

„Pojďte za mnou,“ vyzval je Nathep.

„Ale tentokrát žádné triky,“ zahrozil Conan a pustil jej.

Svatyně byla uvnitř daleko větší, než se na první pohled zdálo. Za velikou síní se sochou opičí bohyně následovala spleť chodeb. Z některých dveří v jejích stěnách vybíhali mladící v bílých přehozech.

„Novicové, zalezte a modlete se k naší paní,“ houkl na ně Nathep.

„Řada bratří je rozptýlena po světě a já jako správce svatyně jsem tu jediný, kdo se trochu vyzná v magii,“ obrátil se na své průvodce.

Vešli do pohodlně vybaveného Nathepova pokoje. Kněz otevřel velkou truhlu v rohu místnosti a začal se v ní s důležitým výrazem ve tváři přehrabovat. Nakonec vytáhl několik kulatých krabiček a flakónků, které podal Zuagirům.

„Touto mastí si potřete rány, tohle vypijte. Jasný?“

„Co je to?“ otázal se s nedůvěrou v hlase jeden z nomádů.

„Zachrání ti to život. Stačí? Conane, pojď sem.“

Cimmeřan neochotně přistoupil k mágovi. Ten mu podal překrásně zdobenou dýku se slovy:

„Určitě umíš vrhat nože líp než já. Tato je pro mága. Musíš ho zneškodnit jako prvního.“

Potom se Nathep převlékl do rituálního zeleného roucha, navlékl si na krk si malý amulet ve tvaru opičí hlavičky a na prst si navlékl jednoduchý stříbrný prsten.

Když si Zuagirové ošetřili rány a s příšernými škleby vypili lék ve svých flakóncích, vrátili se do sálu s oltářem.

Nathep se postavil před opičí sochu, zvedl ruce a začal odříkávat nesrozumitelné modlitby.

Netrvalo dlouho a vyraženými dveřmi do svatyně vtrhla skupina mužů, pět ghúlů a kněz v černé tunice. Hrůzně vypadající mág před sebou držel stříbrnou hůlku a mumlal nějaké zaklínadlo. Conan nezaváhal a hodil dýku, jejíž hrot pronikl Stygijcovým vysokým čelem. Mág se zvrátil dozadu. Rozpoutal se zuřivý boj všech proti všem. Nemrtví bez pána útočili na všechno živé v blízkosti, elitní stygijší šermíři odráželi ghúly a snažili se probojovat ke Conanovi, jehož čepel ničila vše živé i nemrtvé v dosahu. Nathep se nenechal vyrušit v dlouhé modlitbě a když ji s vítězným výkřikem dokončil, rubínové oči v opičí hlavě se rozzářily a hnijící těla pojídačů mrtvol vzplála.

Stygijci začali couvat před rudým pohledem nepřátelské bohyně. Cimmeřan vyrazil do útoku jako démon smrti. Z nastalého pekla se podařilo utéct jen dvěma nepřátelům.

Když bylo po všem, zůstal v místnosti mezi hromadou mrtvol a popela jen Conan, tři Zuagirové a Nathep.

Ošetřili si utržené rány a Conan obral mrtvé Stygijce o všechno cenné – zbraně, zbroje a několik mincí. Mágovu hůlku si s omluvným výrazem ve tváři přisvojil Nathep.

„Měli byste z tohoto města na čas zmizet. Určitě je tu víc Setových kněží.“

„Myslím, že máš pravdu, Nathepe. Od mágů radši dál,“ řekl Conan.

Naskládali kořist na koně a ještě tu noc odjeli z města. Poušť se koupala v měsíčním světle a v té chvíli působila na čtyři jezdce uklidňujícím dojmem.

„Kam teď, Conane?“ zeptal se Mugh do ticha.

„Vy se vraťte ke svému kmeni. Já zase vyrazím někam jinam. Myslím, že pojedu na severozápad.“

IV. Berenis

Kacířské uctívání prokletého Mithry se začalo šířit a ctitelé pravých bohů prchali ve zmatku.

volný překlad tzv. Oxisovy písně

– … pro obnovu Mithrova kultu ve východní Corinthii v tomto období nenachází moderní věda žádné racionální vysvětlení…

sborník přednášek z konference „Corinthie včera a dnes“

1

Hory, oddělující jihozápadní cíp Corinthie od Kothu a východního Ophiru, patří ke Karpašskému pohoří. Jsou vyprahlé. Jen jejich nejvyšší vrcholky jsou dostatečně vysoké, aby se na nich sráželo neveliké množství vláhy, kterou nezadržely západněji umístěné kopce. Ta sice napájí nějaké prameny, ale potůčky z nich prýštící cestou do údolí beznadějně vysychají.

Conan si byl tohoto problému dobře vědom, protože před několika lety tudy táhl s vojenskou kolonou. Nelitoval proto námahy a uhnul ze stezky na dně údolí. Kráčel raději dobrých sto sáhů výše po nerovném svahu, kde však čas od času narazil na nepatrný pramének vody, stékající po kapkách z některé skály. Proto byla jeho polní láhev stále plná a on sám působil svěžím dojmem.

Cimmeřan měl jen povšechnou představu o potřebném směru. Zdejší skály byly rozpukány hlubokými štěrbinami, které se poutníkovi čas od času stavěly do cesty a nutily k mnohamílovým obchůzkám.

Až na zmíněné štěrbiny a rokliny byl terén vcelku schůdný. Zejména chyběla téměř neprostupná kleč, jakou bylo možno vidět na svazích Eiglophiánských, Kezankiánských i Riphejských hor. To jeho cestu výrazně usnadňovalo a zrychlovalo.

Po týdnu se ocitl mezi nejvyššími vrcholky. Zde už bylo citelně chladněji a v hlubokých štěrbinách na severní straně bylo občas možno vidět nánosy zmrzlého sněhu. Na rovnějších místech rostla šťavnatější tráva, prostoupená pestrobarevnými lišejníky.

Sestup na severní stranu hor však připomínal výstup. Jakmile se stezka vzdálila od vrcholků, přestal míjet pramínky a sporá tráva mezi kameny se úplně vytratila. Jen díky dlouholetým zkušenostem se Conanovi dařilo nalézat vodu tak, že netrpěl žízní.

Jiní však takové štěstí neměli. Vedle stezky tu a tam ležely vybělené kostry soumarů i lidí. Většina lidských lebek byla obrácena tváří k východu a jejich obličejové partie byly zasypány drobnými kousky skalní drtě. Složitějšími pohřebními obřady se zřejmě nikdo z procházejících nehodlal zdržovat.

Za jedním z ohybů stezky Conan uviděl muže, který byl kandidátem podobné péče. Stopy jasně ukazovaly, jak se potácel a nakonec padl pod tíhou svého rance. Byl to tmavovlasý muž světlé pleti, typ, jakých bylo na ulicích corinthijských měst dvanáct do tuctu.

Conan se k němu sklonil. Pozoroval dech a jeho ruka nahmatala na hrudníku slabé údery srdce. Voda z Conanovy polní lahve vtekla do cizincových úst. Ten cosi chraplavě zašeptal a několikrát polkl. Conan mu ještě přidal, ale muž vzápětí opět ztratil vědomí.

Díky orientačnímu smyslu a postřehu pro drobné změny v zabarvení skály nalezl Conan asi dvě míle od padlého muže drobný pramínek. V hloubi skalní štěrbiny se tam třpytily kapky, pomalu stékající jedna za druhou po hladkém kameni. Conan tam postavil cizincovu láhev, suchou jako písek v přesýpacích hodinách. Potom se vrátil ke spícímu, jehož oddechování začalo nyní připomínat normální chrápání.

Trochu ho probral a dal mu opět mírně napít. Muž chtěl víc, ale Conan pečlivě odměřil dávku, která podle jeho názoru nemohla žíznícímu ublížit. Zato ho odvlekl na stinnější místo pod velký nakloněný balvan nějakých deset kroků od stezky.

Za hodinu dal svému novému známému znovu trochu napít a za další hodinu opět. To už se slunce chýlilo k západu a okolí se osvěživě ochlazovalo. Conan se vypravil pro cizincovu polní láhev. Ta za celou tu dobu nenakapala plná. Přesto to stačilo, aby muži netrpěli žízní.

Během noci nalezený muž ještě několikrát pil a mezi tím spal. K ránu se cítil natolik svěží, že naléhal na to, aby vyrazili na další cestu.

„Po jednom dni pochodu dorazíme k potoku, kde bude vody dost. Za ním začínají zelené pláně jižní Corinthie,“ přesvědčoval svého zachránce.

Ten ale nepovolil, dobře znal onen klamavý návrat sil, vedoucí nezkušené k jejich nehoráznému přepínání.

„Podle toho, jak jsi vypadal, bychom ten denní pochod šli nejméně dva, možná i tři, dny. Tady nedaleko je snad poslední pramínek na téhle cestě. Pak už se voda ztrácí ve skalách. Zdaleka jsi nevypil tolik, abys takovou dobu bez vody vydržel, a to počítám i tu, co si budeme brát s sebou.“

Den tedy strávili ve stínu skupiny balvanů, jen občas chodili vyměňovat polní láhev ke skalní štěrbině s praménkem. Nalezený muž nebyl příliš hovorný. Prozradil o sobě, že se jmenuje Demnos a vrací se do Corinthie ze služeb v shemské armádě. Protože Conan měl nějaké zkušenosti s poměry v té zemi, stočil se hovor především na novinky a drby o lidech, s nimiž Cimmeřan přišel alespoň vzdáleně do styku. Sám pak musel zmínit některá ze svých tažení, ale o poslední cestě do Stygie nemluvil. Zmínil se jen povšechně, že si cestou do vlasti zacházel pustou stepí, protože v Zámoře by ho nemuseli rádi vidět.

Valnou část dne také odpočívali a snažili se chvílemi spát. K večeru se citelně ochladilo. Svěží vzduch vracel Demnovi vůčihledně síly.

Druhý den vyrazili časně ráno. Polní láhve měli oba víc než z poloviny plné. Conan svého nového druha pobízel, aby ušli co nejdelší kus cesty za ranního chladu. Přes horké hodiny kolem poledne hodlal zalézt někam do stínu. Stezka byla naštěstí dobře viditelná a vedla vcelku rovným terénem. Jen na několika místech museli překonávat suťoviska a rozsedliny. Údolí se naštěstí stočilo tak, že na jeho dně byli chráněni před slunečními paprsky do pozdního dopoledne. Pak ale slunce vystoupilo příliš vysoko a dno údolí se navíc i ve stinných partiích rozpalovalo odrazy od jeho severních svahů. Naštěstí terén umožňoval nalézt před horkem dobrou skrýš, jen museli dávat pozor na hady a škorpióny, kterých začalo v této nižší části údolí přibývat.

Jakmile se trochu ochladilo, vyrazili dál. Po několika hodinách chůze Demnos zkroušeně přiznal, že údolí s potokem rozhodně nedosáhnou.

„Škoda, že zrovna nesvítí měsíc. V jeho světle bychom mohli jít i v noci, za chládku. Terén je tady schůdný a dál to bude ještě lepší.“

„Jen si nemysli, ušel bys tak míli a padl bys. I přes to, jaké je už šero, vidím, jak se ti třesou kolena.“

Demnos uraženě odfrknul, ale po chvíli s heknutím usedl na balvan s tím, že v jeho stínu se bude báječně odpočívat.

„Nevypij si všechnu vodu z láhve,“ připomenul mu Conan.

Hlídku nedrželi, stejně jako předcházející noc. Conan se spolehl na to, že cizí lidi by viděli na velikou vzdálenost a v noci nikdo nebude pokračovat v cestě.

Ještě za tmy se Cimmeřan probudil nepříjemným pocitem na krku. Uvědomil si dotyk čepele. Nepatrně pootevřel oči, ale uslyšel Demnův hlas:

„Vůbec se nehýbej, klidně lež.“

Slyšel jeho přerývaný dech a cítil pohyb nože na svém krku. Kdykoli se jeho svaly napjaly, zareagoval na to Demnos podrážděným syknutím. Trvalo to dlouho a Conan jen chvilkami slyšel Demnova tichá slova:

„Polez, polez, bude to, polez.“

Pojednou bylo slyšet švihnutí a čepel z jeho krku zmizela. Conan se vymrštil a v písku nedaleko houně na níž leželi viděl v prvním ranním příšeří jakýsi pohyb. Sáhl po meči, ale Demnos do té věci několikrát sekl.

„Rezavý škorpión,“ dodal potom. „Měli jsme namále.“

Conan se k tomu shýbl, aby uviděl kusy článkovitého těla, které se ještě kroutily. I mohutný ocas s bodcem se ohýbal a natahoval.

„Ten by se mi určitě nevešel do dlaně,“ okomentoval podívanou.

„Jsou ještě větší,“ zazněla Demnova odpověď. „I tenhle by ale určitě stačil zabít koně.

Je to moje chyba, že jsme šli tak daleko. Měl jsem odhadnout, že k vodě nedojdeme a měli jsme se utábořit před několika mílemi. Dole, u vody, se tyhle potvory také vyskytují, ale tady je jich mnohem víc.

No, alespoň ses seznámil s místní specialitou. Pokud vím, nikde jinde rezaví štíři takové velikosti nežijí.“

Conan si odplivl:

„Máš pravdu. Viděl jsem jen velké černé škorpióny. A také pavouky, ale ti byli ještě větší.“

Po téhle příhodě už neusnuli a jakmile se trochu rozjasnilo, vydali se na cestu.

Asi za tři hodiny se dostali k místu, kde jejich údolí ústilo do jiného, hlubšího a mnohem širšího. Na jeho dně zurčel tenký potok, napájející zelené ostrůvky trávníků a křovin.

„Z nejhoršího jsme venku,“ uvítal pohled na vodu Demnos. „Teď půjdeme podle vody a za pár hodin jsme v kotlině, kde leží Karas, hlavní město provincie. Je to vcelku ošklivá díra, ale je tam vojenská posádka a správce bude určitě dva světem protřelé vojáky potřebovat.“

2

Conan byl se službou u správce východní Corinthie Artaxe velice spokojen. Jeho povinnosti nebyly rozsáhlé, zato žold i strava z palácové kuchyně převyšovaly vše, co pamatoval se svých minulých štací. Jeho lůžko zahřívala půvabná snědá dívčina jíž byla pozornost severského barbara nad všechny nasupené pohledy správce otroků.

Jizvy na dívčích zápěstích vzbudily barbarovu pozornost. Naxira sice Conanovi v jiných ohledech dala vše, ale téměř čerstvé jizvy, pokryté pouze růžovou kůží, obklopila na dlouho hlubokým tajemstvím.

Trvalo mu celé dny, než z ní kousek po kousku dostal tolik, aby si udělal představu o události, která ji takto poznamenala:

Správce východní Corinthie Artaxes se nedůstojně plazil v prachu. Jeho pokora byla hluboká. Dokonce strpěl, aby tuto scénu shlédlo několik hodnostářů jeho dvora. Dlužno však říci, že byli pečlivě vybraní a správce zcela chladně kalkuloval s jejich pozdější likvidací. Nyní se však snažil mít hlavu plnou pokory a poníženosti. Plazil se v soukromé svatyni v podzemí svého paláce před sochou Mithry, sestavenou z dílů sem potají dopravených.

Důvodem tohoto ponížení byly osudy správcova rodu. Jeho mladičká konkubína Berenis sice čekala vytouženého potomka, podle nemedijských mágů dokonce syna, ale další okolnosti byly krajně nepříznivé. Místní panské rody ještě nezapomněly na starší časy, kdy správce provincie býval králem vybírán z jejich středu.

Sám správce byl u krále v mírné nemilosti, a proto se na počátku své kariéry opíral právě o místní šlechtu. Dokonce se s jedním ze zdejších rodů spojil i sňatkem. Jeho žena Sixa však byla neplodná. Marně se u ní střídali lékaři a mágové. Artaxes dokonce sehnal i černé kouzelníky z dalekého jihu. Vše však bylo marné.

Chyba rozhodně nebyla na správcově straně, protože mladičká Berenis pocítila první příznaky těhotenství jen pár týdnů poté, co ji vzal do svého lože. To ovšem bylo pro místní šlechtické rody velmi nestravitelné sousto. Představa, že jim bude jednou vládnout správcův potomek z levého boku, pro ně byla těžko únosná. Na druhé straně sám správce stále více cítil tíži let a obával se předčasné smrti, kdy bude muset ponechat syna příliš mladého na to, aby pokračoval v otcově díle. Potřeboval pomoc bohů, aby se jeho rod udržel v čele provincie.

Správce se nejprve pokorně doplazil k oltáři. Poté vstal a rozhodným pohybem pokynul dvěma pochybným mužům, vydávajícím se za Mithrovy kněze. Ti se svými pomocníky přivlekli před oltář tři surově svázané dívky. Artaxes si připravil mohutný, zlatem zdobený nůž. Sám jím provede oběť a skropí Mithrův oltář panenskou krví.

Když však strhl z první dívky šat a surovým stiskem ji přitlačil k oltáři, utržil silnou ránu přes ruku.

Jak to, že se opovažuješ zneuctít mou svatyni lidskou krví? zahřměl nad jeho hlavou božský hlas.

Následoval modravý záblesk doprovázený strašlivou ránou. Když se přítomní vzpamatovali, mohli vidět na místě pochybných kněží pouze nechutné příškvary. Artaxes ležel před oltářem a horlivě otloukal hlavu o jeho kamenný podstavec.

„Odpouštím ti, protože znám tvou nevědomost. Dokonce milostivě dovolím, aby tvé prosby potřísnily mé uši. Mluv tedy, bídný červe!“

Hlas nezanechával v přítomných ani stín pochyb o svém původu.

Svatyní zazněla koktavá slova o potřebě zachovat rod a obavách, že zemře dříve, než bude moci jeho syn obhájit svá práva.

„Tvá prosba byla zvážena,“ ozval se po chvilce opět hlas nad oltářem. „Ochrana tvého syna je zaručena mojí mocí. Od chvíle, kdy opustí lůno své matky až po mužný věk bude pod mou ochranou. Jedinou mojí podmínkou je, že mi budeš každý týden přinášet oběti polních plodin a tvůj syn tě v tom bude následovat. Na vrcholu Kamenné hory nalezneš pod troskami mé staré svatyně moji sochu. Tu necháš vyzvednout a umístíš ji v komnatách své konkubíny. Tak bude tvé dítě chráněno od okamžiku, kdy přijde na svět.“

Božský hlas zmlkl a vyděšení účastníci obřadu spíše prchli než odešli.

Opatrnými dotazy mezi palácovou čeledí se Conan ujistil o pravdivosti celé historie. Nakonec ho v ní utvrdil i sám správce, který ho pověřil zvláštním posláním: střežit život konkubíny Berenis.

3

Po několika měsících se již těhotenství správcovy konkubíny nedalo tajit. Její vzdouvající se břicho nesledovala s nenávistí jen Sixa. Podle některých náznaků kalkuloval s vymřením Artaxova rodu i panovník. Členové starých rodů, s Artaxovými švagry v čele, se neustále radili o tom, jak zabránit nástupu syna konkubíny. Přitom mnohokráte nevybíravými slovy prokleli neschopnost svojí sestry, kterou Berenis tak názorně odhalila. Přitom Artaxes se ke své manželce vrátil okamžitě poté, jak bylo konkubínino těhotenství jisté. Za Berenis se chodil pouze dívat, jak se její břicho den ze dne vyklenuje a dítě se v něm vrtí.

Během jedné z nočních porad, jejichž účastníci se navzájem posilovali v bezmocné nenávisti, zabušil na boční branku domu rodiny Sis muž v tmavé kápi. Tersis, Sistin mladší bratr, který tuto návštěvu již několik dnů očekával, ho vpustil. Ihned ho zavedl mezi shromážděné, což vyvolalo výkřiky nevole. Někteří z přítomných se chopili mečů. Kdosi vykřikl, že Tersis je zrádce. Ten však zdvihl ruku a zvolal:

„Přivádím řešení našeho problému, přátelé.“

Nastalo uklidnění, vzrušení mužové se opět posadili. Někteří se však shlukli v protějším koutě místnosti, protože jejich nedůvěra nebyla úplně zažehnána. Podporovalo ji to, že návštěvník zůstával ve stínu a kápě na jeho hlavě zabraňovala komukoli zahlédnout byť i jen malou část jeho obličeje. Potom však zazněl cizincův hlas:

„Přináším vám poselství od vašeho krále. Zná vaše starosti a jeho srdce s vámi cítí. Jeho možnosti jsou však omezené. Dvorští velmoži, mezi něž patří i správcové provincií, si již před časem vymohli dědičnost svých hodností. Časy jsou příliš neklidné na to, aby se král mohl na vaši stranu postavit otevřeně. Nejméně dvě provincie by se v takovém případě vzbouřily a celá země by upadla do zmatků. Přesto vám však váš pán a vládce pomůže. Hle:“

Mužova ruka se pozdvihla v ní zazářil šperk nevídané krásy a nevyčíslitelné ceny.

„Znáte to?“ zazněl chraptivě cizincův hlas.

Mnozí kývali hlavami, několik starších mužů na znamení úcty pokleklo. Tento šperk bylo možno vídat na hrudi krále Davase při slavnostních příležitostech. Šperk patřil mezi nejcennější královský majetek. Bylo nemyslitelné, že by jeho krádež – pokud by se vůbec našel šílenec, který by se o ni pokusil, – zůstala utajena. Do všech koutů země by o ní roznesli zprávu poštovní holubi a předstihli by i nejrychlejšího jezdce. Šperk tedy byl jasným důkazem i pro váhavé, že ústy jeho držitele hovoří sám král.

„Proč tak překotně pospícháte, odstranit malé dítě přece nebude žádný problém.“

Cizinec pokračoval chraplavým šepotem, jistě k nepoznání odlišným od jeho přirozeného hlasu.

„Což král neslyšel o mocné ochraně, kterou bude dítě mít, jakmile opustí lůno té čubky?“ zazněl hlas jednoho z Artaxových švagrů. „Jestli se to má povést, musí to být teď, než se ten bastard narodí.“

„Zvěst o tom falešném proroctví se dostala až do královského paláce, ale nemá naši důvěru. Věříme však, že by mohla zde, v místě svého působení, vyvolávat potíže. Máte ale v paláci sestru. Cožpak není i v jejím zájmu, aby se dítě nenarodilo?“

„Artaxes se k ní vrátil. Prý miluje jen ji a konkubínu si pořídil jen k vůli dítěti. Ve skutečnosti ale sestru hlídá. Tu čubku hlídají gardisté a dokonce zvláštní oddíl narychlo zverbovaných potulných žoldnéřů. Jsou to odporné nicky, ale naše plány dokážou zhatit. Vede je jakýsi mohutný barbar ze severu, snad až z Cimmerie. Budí hrůzu. Do části paláce, kde je ta běhna, se kromě nich a správce nikdo nedostane. Hlavně nikdo z nás.“

„Tak se spiknete až správce zemře a bastard se bude chtít chopit moci. Budete si ale muset pospíšit, protože mu určitě přijdou na pomoc ostatní správci provincií. Když to ale provedete rychle, král ochotně potvrdí nový stav.“

„Vládli bychom jako oprávnění dědicové mrtvého,“ odvětil jeden ze správcových švagrů.

„Ne, náš rod je starší,“ ozval se pronikavý hlas z kouta.

Kdosi jiný vykřikl:

„Z našeho rodu pocházel sám slavný vladař Oxis, poslední panovník před sjednocením s Corinthií. Práva jeho dědiců byla sprostě pošlapána.“

Zvuk nastávající hádky přerušil kloktavý chropot. Teprve po několika minách přítomným došlo, že se jim neznámý host směje. Jejich hlasy postupně utichaly.

„Dělíte se o kořist, která ještě poskakuje po lese. Zbavím vás té starosti. Mezi Artaxovými žoldáky bude jeden, který vykoná, co je vykonat třeba. O odměně si promluvíme později. Pamatujte si však, nevykroutíte se z ní. Budu ji vymáhat jménem krále. Nechovejte proto nejmenší naději, že byste se z jejího zaplacení mohli vykroutit.“

Neznámý se prudce otočil a jeho temný šat splynul s tmou za dveřmi. Jen vzdálené klapnutí dveří dosvědčilo, že skutečně odešel.

Muži se po sobě dívali s výrazem překvapení a nedůvěry. Hovor vázl a shromáždění se pomalu rozpadlo.

4

Artaxes seděl v menší komnatě, kterou si zvykl užívat k důvěrným hovorům. Před ním stál obrovitý Cimmeřan Conan, kterého najal ještě před okamžikem, kdy se dozvěděl o konkubínině těhotenství. To bylo důvodem, vedle nepopiratelných schopností, k jeho vybrání za velitele oddílu, chránícího ji před úklady šlechtické kliky.

„Doneslo se nám, že mezi tvé lidi byl nebo bude vpašován někdo, kdo je placen … však víš, kým. Můžeš říci, kdo by to mohl být?“

Conan uvážlivě zavrtěl hlavou:

„Všechno jsou to bijci, to poznám. Jestli ale má někdo z nich zakopaný váček zlata za zradu … to se nedá poznat. Z těchhle hochů je někdo věrný tomu, kdo si ho najal dřív, někdo bez ostychu přejde k tomu, kdo víc zaplatí. Ten i ten může být náš člověk.“

„Všechny vyhodím a najdu si nové.“

„Tím spíš se mezi ně dostane někdo, koho tam pošlou. Když vaše výsost začala najímat potulné žoldnéře, byl to nečekaný tah: Nikdo nevěděl, co to má znamenat. Těch prvních pár by mohlo být jistých, pokud je ovšem někdo dodatečně nepřeplatil.“

„Copak nemůžeme nic dělat?“

„Zdvojím hlídky. Muži do nich budou nastupovat tak, že je před započetím služby vylosujeme. To znesnadní případné spiknutí.“

Po nepatrném pohybu Artaxovy ruky se Conan s úklonou vzdálil. Artaxes seděl ve své komnatě ještě dlouho a hlavou se mu táhly chmurné myšlenky.

Conan seznámil svěřené muže s novým způsobem hlídkování. Sám uvažoval o tom, že bude své muže v nepravidelných intervalech kontrolovat. Nakonec však tuto myšlenku dalšími úvahami zavrhl a rozhodl se, že bude neustále přítomen v komnatě správcovy konkubíny. Dá si tam přinést i lůžko.

Porodní báby, které dal Artaxes zavolat, tvrdily, že slehne nejdéle do dvou týdnů. Sama těhotná cítila, že se její stav chýlí ke konci. Na svou budoucnost se dívala skepticky. Otevřeně se před Conanem vyjádřila, že patrně nepřežije okamžik, kdy už pro zrození Artaxova potomka nebude potřebná. Conan ji sice utěšoval, ale jeho zkušenosti vedly k podobnému závěru. Byl však placen za její ochranu a tu hodlal zvládnout co nejlépe.

Conana směl v některých případech zastupovat pouze Demnos. Conan však toto opatření používal jen výjimečně, protože věděl, že vyvyšování jednoho by mohlo ostatní muže rozeštvat.

Artaxes proti Conanově návrhu neměl žádné námitky. Věděl, že přítomnost cizího muže u těhotné konkubíny pár dní před porodem nemůže nijak ohrozit legitimitu jeho potomka a víc ho ta záležitost nezajímala.

„Za její život po narození dítěte bych nedal ani zlámaný měďák,“ hučel si Conan pod vousy, když podruhé v jednom dni odcházel ze správcových komnat.

5

Po několika dnech se opět v domě správcových švagrů konalo shromáždění. Jedna z báb se nechala slyšet, že Berenis slehne nejdéle ve dvou dnech. To způsobilo, že se dům zaplnil výkvětem místní šlechty. Tu svolal nejmladší švagr jménem krále.

Ke shromáždění promluvil muž v kápi. Jeho slova byla zlá a padala na shromážděné jako kameny:

„Jak je možné, že Artaxes již druhý den věděl o našem shromáždění a mé návštěvě? Jak to, že se mu doneslo, že jsme propašovali svého muže mezi jeho žoldáky? Jak to, že máte mezi sebou zrádce? Uvědomte si, že zrazujete nejen sebe, ale i jeho. On neodpouští!

Jen díky něčí zrádné neschopnosti je Berenis dosud naživu a její břicho kyne bastardem. Ten zrádce vám nijak neposloužil. Teď přišla řada na vás, abyste se do akce pustili sami.“

Sálem zahučela nespokojenost.

„Máte plné kalhoty strachu, co?“

Přestože se k nim takto dosud nikdo neodvážil promluvit, strpěli šlechtici tuto urážku bez patřičné odpovědi. Jen ze zadních řad se ozvalo několikeré zlostné mumlání.

„Nemusíte se bát. Hlavní díl práce odvedu já. Vy jen přijdete na zítřejší audienci. Někteří z vás, to si sami rozhodněte, kteří, napadnou Artaxe. Tedy, slovně. To zvládnete. Jde o to, aby nastal povyk a zmatek. Ostatní zařídím.

Teď ale to hlavní. Poté, co odejdu, tu zůstanete. Tersis zamkne dům a vy tu budete pohromadě až do rána. Domů vzkážete, že jste se tu zdrželi. Vzkázat to můžete jen po místních služebnících a jen ústně, žádné dopisy. Ráno půjdete všichni bez zdržování na audienci.“

Pak se muž v kápi otočil a vyšel ven. Šlechtici se po sobě rozpačitě dívali, někteří nesouhlasně mumlali. To už Tersis zarazil na dveřích závoru a jeho bratři začali poroučet sluhům. Ti snášeli mísy s pokrmy a džbány s vínem a kořalkou. Hostina sice začala trochu strojeně, ale jak jejím účastníkům alkohol stoupl do hlav, začali se chovat nenuceněji.

7

Artaxes se ještě tutéž noc dozvěděl o tom, že spiklenci jsou v domě jeho švagrů. Jeho člověk se odtud, stejně jako ostatní, nedostal. Mohl se proto pouze domýšlet, že se něco chystá. Nejprve zvažoval možnost zrušení audience nebo její přesunutí na jiný den, to však byl čin natolik neobvyklý, že nebylo jisté, jakou by vyvolal odezvu. Přesun do jiného místa komplikovalo to, že ve správcově paláci byl pouze jediný sál vyhovující tomuto účelu. Nevýhodná však byla jeho blízkost komnatám, v nichž dlela jeho konkubína. Nakonec tedy se svým podezřením seznámil Conana, který zesílil hlídku u dveří.

Conan velmi pečlivě zvažoval, koho postaví přede dveře a kdo bude s ním a Demnem uvnitř. Nakonec vybral do hlídek ty nejlepší muže. Ostatním přikázal být pohotově ve zbroji a neopouštět palác. Po zařízení těchto věcí byl trochu klidnější, přesto si ale připadal jako před bitvou.

Nazítří dům Artaxových švagrů vypustil skupinu šlechticů, kteří hned vyrazili ke správcově paláci. Po celou cestu je páni domu nenápadně ale důrazně hlídali, aby se nedostali do kontaktu s nikým z města.

Mezi tím Conan sledoval od prahu komnaty cvrkot v okolí, čtyři muži stáli u dveří uvnitř komnaty, další byli za dveřmi. Demnos střežil jediné okno. Berenis již druhý den nevstala z lůžka. Cítila, že se jí trochu stahuje břicho. Porodní báby ji však ráno prohlédly a shodly se na tom, že k porodu nedojde dříve než odpoledne. Conan je nechtěl znovu volat, protože každý další zmatek v paláci mohl být jeho záměrům osudný.

Za dveřmi se ozývaly obvyklé zvuky, doprovázející přítomnost mužů ve zbrani. Bylo slyšet kroky, cinkání kovu zbraní a pancířů. Tu a tam některý z mužů něco řekl, nebo prohodil obhroublý vtip. Ze všeho náhle čišelo napětí, i Berenis na lůžku nápadně pobledla.

Leonidas, velitel hlídky za dveřmi, náhle zavelel a nastalo ticho. Hlas gongu ohlásil audienci, kterou nesměly rušit ani vzdálené zvuky.

Chvíli bylo slyšet fanfáry, ohlašující příchod správce do audienčního sálu. Poté nastalo ticho, protože hlasy jednotlivých účastníků audience až sem nedozněly. Pouze na chodbě čas od času některý muž změnil post. Audience takto probíhaly vždy, jejich závěr opět ohlašoval zvuk fanfár a gongu. Conan však tentokrát cítil, že cosi není v pořádku. Ve vzduchu viselo neustálé napětí. Buď barbarovy smysly postřehly nějaké zvuky, které nedokázaly ani u něj překročit práh vědomí, nebo pouze zapracoval onen zvláštní smysl, varující zvěř před příliš rozrušeným lovcem. Cosi z toho se přeneslo i na Berenis. Posadila se na lůžku a její vzdechy se utišily. Podobně se cítili i žoldnéři za dveřmi, nikdo z těchto civilizovaných lidí však nebyl s to zachytit závany zla tak silně jako Conan.

Náhle se to stalo. Odkudsi z dálky zazněly vzrušené výkřiky. Všichni napjali sluch. Ode dveří se zřetelně ozvalo:

„Vražda, pomoc, vražda!“

Všichni Conanovi muži se vrhli ke dveřím. Ty se otevřely a dovnitř vpadl Leonidas s taseným mečem. Conan se bleskově otočil po Berenis. Ta dál seděla na lůžku, ale její tvář hleděla na Conana hasnoucíma očima z přikrývky mezi jejími koleny.

Conanův meč vylétl. S mlasknutím a zazvoněním přišpendlil Demna ke sloupku, dělícím okno na dvě poloviny. Mezi tím se muži u dveří shodli na tom, že uvnitř slyšeli výkřik zvenčí a muži venku jej slyšeli z komnaty.

„Břichomluvectví,“ houkl na své muže Conan. „Tenhle zrádce je břichomluvec. Naštěstí jsem ho přibil za játra, takže nám ještě ledacos poví, než ho necháme zcepenět.“

„Co je to platné, nešťastníku, když dosáhl svého?“

Artaxes stál uprostřed komnaty. Za ním se tlačil houf šlechticů. Nedokázali zakrývat spokojenost ani hrdost nad svým podílem na úspěšném atentátu. Berenis byla mrtva a její tělo se teprve nyní hroutilo nazad.

Conan strhl přikrývku z jejího břicha, vzdutého nenarozeným životem. Než se kdokoli stačil vzpamatovat, jedním tahem dýky je prořízl od hrudi až k podbřišku. Z rány se mezi střevy vyřinula mohutná děloha s naběhlými klikatými žílami a tepnami, zachvívajícími se ještě posledními údery srdce nešťastné ženy.

Nyní Conan pracoval hrotem dýky, aby se vyhnul místům, kde tělíčko a údy dítěte naléhaly na stěnu dělohy. Ta se náhle otevřela a Conan pozvedl jakýsi krvavý uzlík, který se ozval dětským pláčem.

Několik šlechticů vyrazilo k lůžku. Conan tasil a jeho muži se snažili útočníkům zahradit cestu. Nejrychlejší z šlechticů jim však proklouzli. Před lůžkem se divoce rozpřahovali dýkami. V okamžiku, kdy byli vzdáleni od Conana nějaké tři kroky, zaplnil celou síň silný praskavý zvuk, následovaný bolestným řevem. Útočníci padli na zem a z jejich po ramena zčernalých rukou se kouřilo a vanul pach spáleniny.

Conan se před ně postavil a vyzdvihl dítě vysoko nad jejich hlavy:

„Padněte na kolena, bastardi!,“ zařval. „Váš budoucí pán právě vyšel z lůna své matky a je pod ochranou velikého Mithry.“

První se vzpamatoval Leonidas a tkanicí utrženou ze své zbroje podvázal chlapci pupeční šňůru. Demnos, přibodnutý na okenním sloupku a křečovitě zmítající údy, tomu musel bezmocně přihlížet.

8

Palác ztichl, dítě odnesli ke kojné. Demnos na okně dodýchal se západem slunce, aniž prozradil ty, kdo jej vlastně vyslali. Jeho tělo rozkázal Artaxes ponechat na místě.

Conan byl pověřen hlídkou, aby zajal kohokoli, kdo by se pokusil zemřelého odstranit. Na místě zůstala i Berenis, o niž nyní správce ztratil zbytek zájmu. Během střídání stráží zůstal Cimmeřan na několik min sám se dvěma mrtvými těly. Pojednou zaslechl slabý šepot:

„Conane, Conane.“

Vzhlédl k oknu, ale mouchy, pasoucí se na Demnově krvi se soumrakem odlétly. Berenis ležela pod bílou plachtou. Její střeva sice již počínala hnilobou vyhřezávat z rány, ale tento proces probíhal neslyšně.

Šepot se ozval znovu. Tentokrát Cimmeřan stačil určit jeho zdroj: Byla jím Mithrova socha.

„Conane, vrať se do Zambouly. Máš tam nutné poslání. Budou tě čekat, na můj příkaz. Nařizuji ti to …“

Kámen se pohyboval jako živá tvář, poté náhle opět ztvrdl.

S bohy je lépe se nepřít a moc tohoto boha Conan před několika hodinami viděl na vlastní oči.

Jakmile ho vystřídali, sbalil si své věci. Druhý den si vyžádal žold a vyrazil směrem k Zamboule.

V. Stín hada

Touhy balvan zvolna sílu sbírá

zvednout se, jen o kus popojít…

z písně Temných bardů, tradicí připisované Mumathinu

Mumovi

Písně tzv. temných bardů představují jedinou poezii ve starém stygijském písemnictví, která obsahuje i světské prvky.

All Ghreb, Jr.: Rozluštění stygijského

hieroglyfického písma C

1

Černá svíce pomalu hořela. Kněz pozvedl ruku s dlouhým bičem a pohlédl na dívku, jež ležela svázaná na obrovském oltáři z jediného kusu černého onyxu.

„Zvedám nyní bič démonů, děti temnoty.“

Jeho četnými vráskami pokrytá tvář byla bez výrazu, připomínala obličej mrtvoly.

„Obětuj!“ vykřikli uctívači, jejichž oči planuly šílenstvím. Dva pomocníci tasili štíhlé dlouhé meče se starobylými mystickými symboly na čepelích.

„Obětuj v temnotě ničení!“ ječely desítky hrdel.

„Vizte tedy mé rozhodnutí. Pociťte bič démonů, děti temnoty!“

Umně propletená kůže zasvištěla vzduchem a dopadla na hladkou kůži. Oběť vykřikla, tucet uctívačů opětovalo její nářek a začali se svíjet v bolestech. Po zádech dívky stékala krev. Když poslední z mužů za zády kněze padl vyčerpáním a bolestí, když už ani dívka neměla sílu křičet, zabořili pomocníci svá ostří do zmučeného těla.

„Amhra wa Sartech. Ghirra ssa mae!,“ zašeptal kněz a dodal: „Dokonáno jest…“

2

„Tak jsme se zase sešli. A to jsem si zapřísahal, že s tebou už nikdy nebudu mít cokoli společnýho,“ řekl Conan a zašklebil se na Nathepa.

„Ale no tak, odměna bude lákavá. A sám Mithra trval na tvé účasti a drží nad tebou ochrannou ruku.“

„Raději důvěřuji této ochranné ruce,“ zavrčel Cimmeřan a zamával knězi před obličejem sevřenou pěstí. Nathep proti své vůli ustoupil.

„Pomoz si a bude ti pomoženo…“ začal drobný Stygijec, ale Conan jej přerušil:

„Nech toho mudrování, kdo je ten můj průvodce?“

„Já,“ ozval se melodický hlas a ze dveří za oltářem vyšla žena v prostém a praktickém tmavém oděvu. Bojovník si ji pozorně prohlédl. Pronikavé černé oči, několik vrásek na čele, uštěpačný výraz v zajímavé tváři, jež sice nevynikala krásou, ale přesto jej přitahovala.

„Znám tě,“ prohodil rádoby nedbale.

„Ovšem, setkali jsme se v Gunderlandu, ale to vůbec neznamená, že mě znáš. To může říci jen málokdo.“

„Už zase slovíčkaříš, Hathettar,“ povzdechl si Nathep, „Conane představuji ti Hathettar z Khemi. Hathettar, toto je Conan z Cimmerie.“

Kněžka se po stygijském zvyku mírně uklonila a Cimmeřan učinil totéž. Když bylo představování u konce, Nathep se otočil ke kněžce: „A teď nám řekni, co jsi zjistila.“

„No dobře. Tedy… velekněžský amulet se dostal do rukou Sartechora. Pro tebe Conane – Sartechor je člen Nejvyšší rady Stygie, mocný mág. Je veleknězem Sartechova řádu. Sartech je podle jejich víry stín, který vrhá bůh Set v měsíční záři.“

Cimmeřan pokrčil rameny. Setkal se i s podivnějšími kulty.

„Sartechor,“ pokračovala kněžka, „sídlí v Luxuru, stejně jako ostatní veleknězi Stygie. Myslím, že vím kde ho najít a tuším, jak jej přemoci. Na rozdíl od Nathepa se umím magicky bít.“

„Takové poznámky si příště odpusť,“ okřikl ji uraženě Nathep.

„Potrefená husa se ozve, že?“ uchechtla se kněžka a pokračovala: „Mám v Luxuru přátele, kteří nám pomohou, ale ani jeden z nich neumí vládnout mečem, takže jsem ráda, že ses nechal přesvědčit, Conane, přes to malé nedorozumění.“

Jmenovaný jen cosi zabručel. Pohlédl na ni a povzdechl si. Těm očím by nedokázal odmítnout nic. Tedy… téměř nic.

„No, zanechme klábosení. Slunce zapadá, je čas vyrazit,“ přerušila podivné ticho a vydala se ke dveřím. Cimmeřan ji mlčky následoval.

„Počkej, Conane. Ještě tu pro tebe něco mám,“ řekl kněz. „Zatím připrav koně, Hathettar.“

Vydali se do Nathepova pokoje.

„No, tak na co sis ještě vzpomněl?“ zeptal se podezřívavě Conan. Tak trochu tušil, o co půjde.

„Až získáte amulet, a já doufám že se vám to podaří, nedovol kněžce, aby jej použila…“

Cimmeřan se zamračil.

„Tady máš prsten, který tě ochrání před jejími kouzly. Když se ti podaří přinést amulet, aniž by jej kdokoli použil, dostaneš ode mne sto zlatých navíc.“

Cimmeřan si nasadil omšelý stříbrný prsten, který kupodivu skvěle padl i na jeho silný prst. Pak vyšli před chrám. Hathettar s úšklebkem pohlédla na Cimmeřanovu pravici.

„Taky bych si zasloužila trochu víc důvěry, Nathepe.“

„Promiň, má milá. Ale jistota je jistota.“

„Tak jedeme už?“ zavrčel netrpělivě Conan a vyskočil na koně. Žena následovala jeho příkladu a vyrazili ulicemi noční Zambouly na jih. Do pouště Kharamun.

„Šťastnou cestu!“ zavolal za nimi Nathep a vrátil se k oltáři opičí bohyně.

3

Poušť, zalitá svitem měsíce, probouzela v Conanovi neblahé vzpomínky. Jeli mlčky na svých černých hřebcích a kopyta tlumeně dusala v jemném písku. Když se před nimi vynořily ze stínů nevysoké ruiny, Cimmeřan zpomalil. Hathettar zpozorněla.

„Víš o tom něco, Conane?“ zeptala se a vědoucím pohledem si prohlížela podivné nelidské tvary, které si trosky dosud zachovaly.

„Proč se ptáš?“

„Jsou to pozůstatky z dob Nejstarší rasy, ještě nedávno tu určitě nebyly.“

„Znáš tu pověst o chrámech, které se zjevují jednou za století?“

„V těchto místech se takto zjevuje jen Yog ve svém prázdném příbytku.“

„Zjevoval. A ten příbytek zas tak moc prázdný nebyl.“

„Překvapuješ mě. Chceš tím říci, že se ti podařilo Yoga zabít?“ Hathettar pohlédla na svého společníka s neskrývaným obdivem.

„Říkal, že je nesmrtelný. Lhal,“ odvětil Cimmeřan a stočil koně podél ruin.

„Počkej. Odnesl sis odtud něco… něco co patřilo Yogovi?“

„To je moje věc.“

„A já bych ti za tu věc dobře zaplatila.“

Conan zastavil a odvázal ze sedla jeden z naditých vaků. Chvíli se v něm přehraboval a vytáhl jako pěst velkou kouli, zabalenou do světlé jemné kůže, pokryté magickými symboly. Rozvázal provázek, který držel cípy u sebe a vytáhl kulatý do hladka vyleštěný černý kámen.

„Máš na mysli něco takového, Hathettar?“

Žena neodpověděla, okouzleně hleděla na předmět v Cimmeřanově ruce a lehce nad hladkým povrchem koule přejížděla dlaní.

„Aha, takže mi laskavě řekni, co to je,“ přerušil Conan naprosté ticho.

„Je to Yogovo oko, onyx z R’lyehu. Magická zbraň – dokáže uvěznit duši. Navždy. V tomto kameni prožívají to nejhrůznější peklo snad statisíce bytostí. Nebo spíše ve světě, do nějž je Oko branou.“

Cimmeřan si odplivl a pustil předmět do písku.

„Neboj se, působí to až po vyslovení toho správného zaklínadla. Buď rád, že se Yogovi nepodařilo dotknout se tě tímto okem. No, teď k praktickým záležitostem. Tobě to k ničemu není, ale já s tím můžu přinutit jakéhokoli mága takřka k čemukoli. Bude se nám to velice hodit. Až se vrátíme, dám ti za tu hračku řekněme tři sta zlaťáků.“

Lesk v jejích očích ji prozrazoval.

„Myslím, že mi dáš mnohem víc, ale teď není čas na smlouvání, kněžko.“

„Dobře, Conane. A nezapomeň Oko zase pečlivě zabalit. Jinak by je mohli naši nepřátelé vyslídit.“

Učinil tak a pokračovali v cestě dunami na jih, do Kuthiru.

4

„Tak kde je to víno?“ zahulákal Cimmeřan a kuthirský ,regent‘, jak se hostinskému v této putyce říkalo, okamžitě přikvačil s další várkou alkoholu. Hathettar usrkla ze své sklenice a zašklebila se.

„Zajímalo by mě, z čeho to dělají,“ zakroutila hlavou, „a vůbec, proč jsi vybral zrovna takový pajzl?“

Hospodský, který kněžčina slova zaslechl se zaškaredil, ale hleděl si svého.

„Cítím se tu dobře. Hospoda má vypadat takhle,“ řekl Conan a prolil hrdlem už osmou sklenici místního patoku.

„No, jak myslíš… klidně si tu chlastej, já jdu spát.“

„Jen běž, Hathettar, já tu mám ještě nějakou práci.“

Pohlédla na něj navýsost podezřívavým pohledem.

„Jakou?“

„Moje věc.“

„Vážně nechci, aby ses zrovna teď do něčeho zapletl. Takže o co jde?“

„Zatraceně, proč tě to tolik zajímá?“

„Protože jsi nyní v mých službách. A žoldnéř obvykle plní příkazy svého pána.“

„Dobrá, jde o jeden malý lup. Zdejší kníže má něco, co bych chtěl.“

„Jediná věc, která má v tomto městečku takovou cenu, že ti rozzáří oči, je Modrý blesk, diamant Kuthirského knížete.“

Cimmeřan přikývl.

„Tak na to zapomeň. Až skončí tvé závazky vůči thillitům, klidně si vlez do oprátky. Ale ne teď.“

„Poslouchej, Hathettar, vím jak se k němu dostat, hravě to zvládnu.“

„Pro tebe je vůbec život jen taková hra. Hra se smrtí. Ne, Conane. I kdybys to zvládl, ten kámen je magický a zvláště v horách by nám přinesl jen nepříjemnosti. Přitahuje blesky. Nech si to na jindy.“

Conan udeřil pěstí do stolu.

„Už mám toho rozkazování dost!“

„To ti věřím, ale nemůžu jinak. Můj úkol je příliš důležitý a už tak máme dost problémů.“

Povzdechl si, dopil a zamával na hostinského.

„Jeden nebo dva pokoje, Hathettar?“

„Dva, samozřejmě.“

„Myslím si, že by nám jeden docela stačil.“

„Já ne.“

„Tak tedy dva.“

Popřáli si dobrou noc a šli spát. Když se Conan rozvalil na rozvrzaném lůžku, rychle jej přemohla únava.

„Ona přichází, Conane. ZÁŘE. TEMNÁ ZÁŘE. SARTECH! Pohltí tě a roztrhá tvou duši na kusy!“

„Kdo jsi? Zmiz, nebo se podívám na tvé vnitřnosti!“

„Jsem stín, zkus mne proklát! Nezabiješ stín. Nikdy!“

Probudil se zbrocený ledovým potem. Málokdy ho sny znepokojovaly, většinou si je ani nepamatoval, ale toho rána mu hlas ze snu, hlas podobný sykotu kobry, stále zněl v uších. Rozmrzele vstal a zabouchal na dveře vedlejšího pokoje.

„To si ty, Conane? Pojď dál.“

Vypadala velice rozčileně. Neučesané vlasy jí splývaly na ramena, pod očima měla kruhy.

„Tak tady už nikdy spát nebudu!“ křičela. „Je tu spousta odporného hmyzu, nábytek, už tak dost ubohý, je posekaný mečem a pod postelí jsou kosti.“

„Ale, Hathettar, to je ten nejlepší pokoj. Sám jsem právě tady spal na své poslední cestě do Stygie.“

„Tak to ledacos vysvětluje. Ale co ty kosti? Jsou starší než tento barák.“

„Měl jsem tu jistý konflikt. S upírkou.“

„No, tak to mě uklidňuje. A to ty kosti nemohl někdo uklidit?“

„Vždyť je sklidili. Původně byly uprostřed místnosti…“

Opětovala jeho zlomyslný pohled, pak pokrčila rameny.

„Obleču se a půjdeme se někam nasnídat. Nebo, jestli chceš, najez se klidně v tomhle hnojišti, ale já si najdu lepší podnik.“

Krátce poté odešli na probouzející se tržiště, u snědých prodavačů nakoupili čerstvě opečené maso a s chlebem je pojedli ve stínu palmy. Mlčeli. Conan se díval po procházejících dívkách, na nedaleký knížecí palác, snažil se přemýšlet o stovce bezvýznamných věcí, ale vzpomínku na podivnou noční můru zahnat nedokázal.

„Co ti vrtá hlavou, snad ne pořád ten prokletý diamant?,“ otázala se nakonec Hathettar.

„Ale nic, takový hloupý sen.“

„Jaký sen?“ zpozorněla.

„Ona přichází, Conane. ZÁŘE. TEMNÁ ZÁŘE. SARTECH! Pohltí tě a roztrhá tvou duši na kusy!“

„Noční můra. Někdo na mě křičel cosi o temné záři, která mě zničí.“

Zbledla. Viditelně ji to rozrušilo. Po Cimmeřanově tváři přeletěl stín znepokojení. Takže to nebyl obyčejný sen.

„O co jde, Hathettar?“

„Obávám se, že o nás Sartechor ví a snaží se tě zastrašit.“

„Zastrašit? Mě? Neměj obavy, mě nevyděsí nikdo!“

„Proto jsme tě najali. Kdokoli jiný by po Sartechorem seslaném snu zemřel hrůzou. Nebo alespoň hodně daleko utekl.“

Neodpustil si samolibý úsměv. Pevně sevřela jeho svalnatou paži.

„Vážím si tě víc, než si myslíš. Bez tebe bychom byli ztraceni, Conane. No, nechme toho, musíme nakoupit zásoby na další cestu.“

Toulali se tržištěm, smlouvali – spíše ze zvyku, než z nedostatku peněz, nakupovali a hovořili o nedůležitých věcech. Přesto nad nimi visel stín. Setův stín. Sartech.

Dalšího dne brzy ráno osedlali koně a vyrazili do hor. Směřovali sice do Luxuru, kam se mohli snadněji dostat podél pohoří po kupecké cestě, ale Hathettar se chtěla setkat s Mithrovým knězem Iansimem.

5

Conan měl výbornou paměť i orientační smysl, a tak ke skromnému příbytku léčitele dorazili krátce po setmění. Chýše však byla prázdná. Uvázali koně a posadili se na nízký slamník uvnitř. Kněz však nepřicházel, a tak čekající pozvolna přemohl spánek.

„Jako dvě hrdličky … tedy spíš jako orel a káně. Kolikrát budu k vůli tobě spát na zemi, Conane?“ řekl s hranou mrzutostí Iansim, když se Cimmeřan i kněžka takřka současně probudili do jasného rána.

„Zatraceně, jak to, že jsem tě neslyšel přicházet?“ zabručel Conan a začal se vymotávat zpod přikrývky.

„Nikdy neprobudím spáče, pokud nechci. Toto umění by mi mohl závidět i ten nejzkušenější zloděj. Nepředstavíš nás?“

„Iansime, představuju ti Hathettar, kněžku bohyně Thillis. Hathettar, tohle je Iansim.“

„Těší mě, Hathettar, hodně jsem o tobě slyšel. Určitě máte hlad, připravím snídani.“

Kněz vytáhl olej a opekl na měděné pánvi několik krajíců už poněkud oschlého chleba a trochu masa.

„Omlouvám se, že nemám nic lepšího.“

„Je to skvělý,“ zamumlal Conan s plnými ústy a omastek mu stékal po bradě. „Máš tu něco na zapití?“

Když dojedli, neodolal Iansim své zvědavosti a zeptal se Conana na jeho asistenci při narození potomka správce Artaxe.

„Takže je to vážně pravda? A vůbec jsi při tom to dítě neporanil?“ žasnul kněz, hrdý na své vlastní léčitelské schopnosti.

„Ne, proč?“

„Tak to ses asi měl stát léčitelem,“ rozesmál se Iansim a po chvíli se připojila Conan i Hathettar. Když se uklidnili, tlachali o všem možném a popíjeli skvělé víno.

Když však zapřadla kněžka s Iansimem rozhovor o podivných a nesrozumitelných teologických problémech, Conan chvíli zdvořile poslouchal, ale nakonec se znuděně zvedl a vyšel ven. Pomalu kráčel sluncem zalitým údolím, když vtom na něj padl stín. Zvedl hlavu, ale nic neviděl. Přesto se však po kamenité zemi vlnil stín obrovského hada.

„U Croma,“ zaklel. Začala se mu točit hlava. Couval zpět k chýši. Celý svět jako by se vlnil. Několik sáhů přede dveřmi do Iansimova příbytku se mu podlomila kolena. Opět zaklel a s vypětím všech sil vstal. To už vyběhli ven oba kněží a cosi křičeli. Špatně je slyšel.

„Já se tě neleknu, ať seš kdokoli!“ vykřikl Cimmeřan. Síla se vrátila do jeho těla a stín zmizel.

„Díky bohům,“ zašeptala kněžka a doběhla k němu.

„Dosud jsem viděl jen jednoho člověka, který tohle kouzlo přežil. Ale ten zešílel. Conane, jsi v pořádku?“ řekl Iansim chvějícím se hlasem.

„Samozřejmě, děje se něco?“ Snažil se být ledabylý, ale hlas prozrazoval, že si uvědomoval nebezpečí, jež mu hrozilo.

„To bylo jedno z nejzákeřnějších kouzel, která kněží Sartechova kultu znají. Mohou je použít jen když obětují svému bohu sto lidí. Ale proč se nepokusili zničit mě?“ Hathettar hovořila spíš sama k sobě. „Sartechor mě nenávidí…“

„U tebe vědí, co mohou očekávat. Ať se ti to líbí nebo ne, jsi stejné krve jako oni. Conan pro ně představuje neznámé nebezpečí. Mají z něj strach,“ odvětil Iansim. Vrátili se do chýše.

Tam kněz pokračoval ve svých úvahách.

„Myslím, že jste nyní na nějakou dobu v bezpečí. Nemohou pořádat hekatomby každý den a navíc budou hledat jiný způsob, jak se tě zbavit, Conane.“

„Nemohou si myslet, že jsem po smrti?“ podotkl Cimmeřan.

„Je to možné, ale nesázel bych na to. Myslím, že je nejvyšší čas k odchodu. Musíte co nejlépe využít času, který máte, než se zase k něčemu odhodlají.“

Rozloučili se a vyrazili jako o závod. Mithrův kněz se za nimi díval, dokud nezmizeli z dohledu. Pak se vrátil do svého příbytku, uklidil a dlouho meditoval.

6

„Z druhé strany, věčnou smrt vidím. Z druhé strany přijde nejhorší z ďáblů,“ šeptal věštec, prastarý Stygijec s dlouhými šedivými vlasy. Svůj divoký pohled upíral kamsi do jiného času. Vrásčitá tvář se zkřivila bolestí.

„SMRT!,“ ječel věštec a svíjel se po černé podlaze.

Na stříbrné misce hořel černý lotos.

„Kdo jsi?“ vykřikl Sartechor, který se pomalu přestával ovládat. Droga začínala působit i na něj.

„Já jsem, já jsem zrcadlo.“

„Kdo je ten ďábel, Damone?“

„Seveřan. Divoký, nezvladatelný, CIZÍ. SMRT!“

Sartechor zbledl. „Takže to přežil…“ zašeptal.

„Smrt, smrt, smrt, smrt,“ šeptal Damon.

„To stačí, Damone! Dost! Zmlkni!“ řval Sartechor a vlasy na hlavě mu stály.

„Smrt, smrt, smrt, smrt…“

„Budeš už zticha!“ Sartechor pocítil první křeče. Sáhl po dýce.

„Smrt…“

A proklál starcovo srdce. Z okoralých úst se vyřinula krev, tělo se naposledy zachvělo a nastalo ticho. Kněz vytáhl dýku a vrávoravým krokem odkráčel ze svatyně.

7

„Před námi je Luxur, Conane. Hlavní město Stygie, centrum kultu. Pupek jejich světa,“ zašeptala Hathettar.

„Proč tak potichu?“

„Ani nevím. Mám strach. No, musíme tu počkat na noc, nebylo by bezpečné potulovat se po ulicích ve dne, zvlášť pro tebe.“

Mlčky sledovali slunce, jak se líně sune po obloze.

„Říkala’s, že tu máš přátele. Kdo to je?“

„V této chvíli je to jeden známý z tajného Bratrstva temných bardů. Bratrstvo je neutrální skupina, oficiálně nejsou mágové, takže jsou víceméně tolerováni, i když nenáleží k Setově kultu.“

„Jak moc se jim dá věřit?“

„Bratrstvu jako takovému ne, Setovi kněží mají mezi nimi určitě své lidi. Ale ten můj přítel, Mumathin Mum, mě nezradí.“

„Takže je spolehlivý?“

„To jsem neřekla. Nikdo ti nemůže tolik dát, co on slíbit. Ale pomůže nám. Ukryje nás ve svém domě, podělí se o nejčerstvější historky a naslibuje mi desítky věcí. Pro nás je nejdůležitější ten úkryt.“

„A to bratrstvo, co jsou zač?“

„Oficiálně básníci a pěvci. Někteří jsou věštci. Ale hlavně jsou to mágové, i když to tají. Dokáží svými podivnými písněmi měnit snovou realitu a ovlivňovat tak myšlení lidí a snad i okolní svět.“

„Písničkama… u Croma, co si lidi všechno nevymyslí,“ povzdechl si Conan a s rukou na jílci meče usnul. Hathettar seděla vedle něj, hleděla na město před nimi a čekala. Všude panovalo ticho, obklopovalo zelené louky i zlátnoucí pšenici na polích. To ticho ale nebylo přívětivé. Bylo… mrtvolné.

8

„Cože? Jak zabil?“ vykřikla Daghertiti.

„Mno, dýkou,“ zamumlal Mumathin a nervózně si prohrábl hřívu světlých vlasů.

„Ale to přece není možné. Jsme neutrální. Jaký měl důvod?“

„Vědí bozi. Nejspíš mu Damon vyvěštil něco nepříjemnýho. Já ho varoval, Sartechor je šílenec.“

„Budeme Sartechora žalovat?“

„To těžko, Dagher. Samozřejmě o tom musí rozhodnout Rada, ale Sartechor je jedním z nejmocnějších mužů ve Stygii. Tak jako tak by se z toho vykroutil a ještě by se to celé obrátilo proti nám.“

„Takže to necháme jen tak?“ zeptala se Daghertiti se stopou zoufalství v hlase. Byla v Bratrstvu nová a Dagon ji zasvěcoval.

„Těžko říct. Ale něco podnikneme. Dříve, či později,“ zakončil rozmluvu Mum a sáhl po šálku čaje. Dívka jej potichu poslala na několik velice nepříjemných a zapáchajících míst a pak důstojným krokem opustila pokoj. Povzdechl si, dopil šálek a začal se přehrabovat v letitém nepořádku, nakonec našel láhev, kterou hledal, a pořádně se napil.

„Dříve, či později,“ zabručel a ještě několikrát si přihnul.

9

Koně zanechali asi míli před Luxurem. Kněžka oběma zašeptala do ucha jakési podivné zaklínadlo a obezřetně se vydali, kryti příkrovem noci, k důkladně opevněnému centru Stygijské moci.

Krátce po půlnoci dorazili ke hradbám. Přecházeli po nich po dvojicích stráže s pochodněmi. Conan brzy vysledoval pravidelnost jejich obchůzek a připravil lano s kotvičkou.

„Jak rychle umíš šplhat, Hathettar?“

„Neměj obavy.“

Cimmeřan roztočil provaz a hodil. Ocel zazvonila na prastarém kameni. Nahoru doslova vyletěl, ale ani kněžka nebyla o moc pomalejší. Ocenil to. Pak se bleskově spustili dolů. Ulice zely prázdnotou.

Potichu kráčeli městem, až došli do luxusní čtvrti, kde stály, obklopeny zelení, domy bohatých a významných lidí. Cimmeřan pomyslel na bohatství, které se v těch příbytcích skrývá. Zastavili se před domem, jehož sláva již zřejmě pominula, protože vypadal sešle a zahrada okolo byla zanedbaná. Prošli brankou, Hathettar zakopla o jakousi nádobu, a přede dveřmi zašeptala nějaké zaklínadlo. Otevřely se.

„Umíš to i s jinými dveřmi?“ zeptal se Conan.

„Ne,“ odvětila a vešla. Následoval ji.

Uvnitř panoval těžko uvěřitelný nepořádek. Vyšli po schodech do prvního patra, kněžka zaklepala a vešla. Nikde nikdo. Rozsvítila svíčku a nahlédla do pokoje nalevo ode dveří. Pak vešla do místnosti před nimi. Byla to jídelna.

„Zřejmě je někde v hospodě. Počkáme tu na něj,“ řekla a shodila ze židle hromadu papyrů. „Posaď se, Conane.“ Na druhou, prázdnou, se posadila sama. Když usedl, staré dřevo bolestně zasténalo.

„Teda, kam se hrabe hostinec U regenta,“ řekl Conan.

„Mumathin považuje úklid za ztrátu času,“ řekla znechuceně, vstala a vytáhla z police láhev s kořalkou.

„Napij se, jestli chceš.“

Cimmeřan si přihnul, uznale pokýval hlavou a láhev vyprázdnil.

„To ho potěší,“ uchechtla se kněžka a namátkou sáhla na zem po jedné z listin. Zatímco četla, Conan složil hlavu na stůl a odpočíval. Asi za dvě hodiny se na schodech ozvaly kroky. Cimmeřan automaticky zvedl hlavu. Dveře se otevřely a Temný bard vešel. Už na první pohled to nebyl Stygijec. Světlé vlasy i kůže napovídaly, že pochází ze severnějších oblastí. Mírně se potácel.

„Hathettar, tebe už jsem neviděl… ani nepamatuju. Jak se máš? A kdo je, pro bohy, tohle?“

„Conan z Cimmerie. Jeden z nejlepších bojovníků na světě. Tak se neušklíbej a přisedni si,“ usmála se kněžka.

„Nevěděl jsem, že seš na svalovce,“ řekl Mum a smutně pohlédl na prázdnou láhev stojící na stole. „Mno, přátelé Hathettar jsou i moji přátelé. Vítej Conane.“

Cimmeřan jen pokýval hlavou.

„Mimochodem, Mume, kdy mi hodláš vrátit Rathirův spis o konopí?“ špitla kněžka s potměšilým úsměvem.

Mumathin se posadil a počastoval ji sebeobviňujícím pohledem.

„Ten jsem zapomněl v Nemedii. Ale až tam zase pojedu, určitě si na tebe vzpomenu,“ omlouval se.

„Určitě… no nic, co je tu nového?“

„Ani se neptej. Damon je po smrti.“

„No, už měl na to věk…,“ začala smutně kněžka, ale přerušil ji:

„Na dýku v srdci ne.“

„A sakra.“

„Byl to Sartechor, Damon mu věštil. Asi nepříjemné věci a tomu fanatikovi ujely nervy.“

„A nevíš, co to bylo za předpověď?“

„Vědí bozi. Pojďte spát, probereme to ráno.“

10

„Přinášíš nám problémy, Sartechore. Můžeš mi říct jediný rozumný důvod, proč jsi toho věštce zabil?“ Nelidský hlas boha se nesl chrámem.

„Ne, ó Strašlivý,“ zašeptal kněz.

„Kněze, jenž se nedokáže ovládnout, musí stihnout trest.“

Sartechorova tvář skrytá ve stínu obrovského hada, tyčícího se nad ním, se zkřivila hrůzou. Setova socha se pohnula.

„Zasloužím smrt,“ řekl kněz a padl na kolena.

„Zasssloužíš, ale dám ti ještě šanci. Zbav nás toho barbara a budeš žít.“

Stygijec padl tváří k zemi. Socha se opět změnila v chladný kámen ozářený mihotavým světlem svící.

11

„No tak vstávej, Mume! Vyspíš se po smrti,“ křičela Hathettar a cloumala s tělem zachumlaným v přikrývce.

Temný bard jen cosi zabručel, převalil se a spal dál.

„Zatraceně, já ho snad nevzbudím,“ povzdechla si kněžka a došla do kuchyně pro džbán s vodou, který pak spáči chlístla do obličeje. Mumathin jen cosi zamumlal a spal dál.

„To snad ani není možný,“ rozčilovala se. Conan se potměšile usmíval.

„Nekoukej a vzbuď ho. Určitě máš v tomhle oboru zkušenosti,“ křikla kněžka. Conan přikročil k tělu připomínajícímu mrtvolu a dal se do práce. Chytil Muma za ramena a zvedl jej do výše. Následně ho profackoval a hodil na zem.

Spáč však jen z polospánku zanadával a opět tvrdě usnul. To vyvedlo z míry i Cimmeřana.

„Zdá se, že usnul navěky,“ řekl a bezradně pohlédl na kněžku.

„No, co se dá dělat. Buď použiji kouzla, která by ale mohla poškodit mozek, nebo budeme muset ještě počkat.“

„Neřekl bych, že máme moc času,“ zavrčel Conan.

„Pokud se nevzbudí do odpoledne, zažije nepříjemný šok,“ zabručela Hathettar a začala se probírat hostitelovou knihovnou. Conan se nudil.

Jejich hostitel se vzbudil dvě hodiny po poledni. Sám od sebe.

„No konečně. Co se s tebou děje?,“ vyhrkla kněžka, když se začal vymotávat z přikrývek.

„Dospávám. Už tři dny jsem se nevyspal. Sakra, zdálo se mě cosi hrůzného. Někdo mi dával přes hubu.“

Pohlédla na podlitiny na jeho bledých tvářích a rozesmála se.

„Co je na mě tak směšnýho?“

„Ale nic. Dej se do pořádku. Potřebuju spoustu informací. Dnes v noci bych ráda navštívila Sartechora.“

„Zbláznila ses?“

„Doufám, že ne.“

„No, na to se nasnídám. Obědvali jste už?“

Když pojedli něco z Mumathinových zásob, posadili se v pokoji a začali rozebírat svou situaci. Mluvil většinou Mum, Hathettar byla rozhodnuta pokud možno neprozradit nic ze svých plánů. Pozdě odpoledne už znala všechny důležité i nedůležité novinky.

„Tak dobře. Nyní bych tě chtěla požádat o službu.“

„Mno, jakou?“ zeptal se bard.

„Je pravděpodobné, že Sartechor teď spí. Je to noční tvor. Mohl bys ho trochu zpracovat?“

„Sartechora?“

„Jo, Sartechora. Není to vůbec tak nebezpečné, jak si myslíš. Podle všeho má nervy na dranc. Zazpívej mu, Mume.“

„Že seš to ty… ale ještě jsem nezasahoval do snů tak schopných mágů.“

„Je čas začít.“

Mumathin Mum zatáhl závěsy a zapálil červenou svíčku. Ze středu místnosti odklidil nepořádek a rozložil na koberec čtverec z jemně vydělané kůže. Byl na něm narýsovaný černý heptakl v kruhu. Zapálil ještě další tři svíce a umístil je do rohů čtverce. Vkročil do znaku a začal zpívat, jeho hlas zněl chabě, nemelodicky, ale přesto fascinoval. Cimmeřan i kněžka na něj bez dechu hleděli, zdálo se, že se jejich hostitel proměnil v někoho jiného – v mocného a nebezpečného člověka.

Zpíval:

„Hledíme vpřed,

kde černý lotos zpívá sny,

hledíme vpřed,

kde modré slunce vychází,

hledíme vpřed,

kde pasupi jsou jako my,

hledíme vpřed,

kde na cestách nás provází.

Už jenom tma

je to, co hledáš v zákoutích,

už jenom tma

slyší tvůj tichý hořký smích,

už jenom tma,

líbá tě, k lásce chce tě mít,

už jenom tma,

a musí stále někam jít.

Pár kroků dál,

tam břeh už končí propastí,

pár kroků dál,

jsou slova tvoje radostí,

pár kroků dál,

stojí tam všichni s pochodní,

pár kroků dál,

tak už to běží mnoho dní,

hledíme vpřed…!“

Když píseň dozněla, Mum vykročil ze symbolu a bezvládně se svalil do křesla.

„Jsi v pořádku?,“ ptala se kněžka.

„Doufám. Vážně spal. Běžte si pro něj,“ řekl bard a zavřel oči.

„To už zase usnul?,“ zakroutil hlavou Conan.

„Teď si odpočinek zaslouží,“ odvětila Hathettar a odhrnula závěsy. Slunce zapadalo.

„Připrav se, Conane. Je čas.“

Ve Stygii se stmívá rychle. Když opustili Mumathinův dům, byla už tma. Do chrámové čtvrti dorazili za několik min.

12

Sartechor se probudil zbrocený studeným potem. Ruce se mu třásly, když na sebe navlékal obřadní roucho. Bezděčně se dotkl masivního stříbrného prstenu s vyleštěným hematitem, který od své iniciace nosil na pravé ruce. Hrůzný zážitek, jímž pro něj bylo setkání s hadím bohem, ještě umocnil ten podivný sen, z něhož si pamatoval jen dvě slova.

„Hledíme vpřed,“ mumlal, „co to, u Jeho ocasu, znamená?“

Odebral se do malé soukromé svatyně, zapálil černé svíce a padl na tvář do Setova stínu. Jeho roucho splynulo s černými dlaždicemi.

„Amhra wa Sartech,

a ghirra de wae.

Amhra wa Sartech,

a Set shardae,“ šeptal prastará slova modlitby v jazyce Starých bohů. Nepřineslo mu to však klid, jak doufal. Plameny svíček se zmítaly v naprostém bezvětří.

Pak zaslechl křik a zvonění čepelí. Zvuky boje. Roztřásl se ještě víc a v uších mu zněla ponurá slova starého věštce:

„Z druhé strany, věčnou smrt vidím. Z druhé strany přijde nejhorší z ďáblů.“

13

Conanův meč srazil hlavu dalšího strážce. Jeho nohy klouzaly v kaluži krve. Stál, obklopen přesilou, pevně jako skála. Hathettar z bezpečné vzdálenosti sesílala nad hlavy nepřátel zaklínadla v podobě strašlivých ohnivých koulí. Další úder a na hladké podlaze začvachtaly vnitřnosti z rozpáraného břicha. Celou scénu zahaloval oblak kouře. Zápach krve a spáleniny dráždil Cimmeřana takřka k nepříčetnosti. Najednou se v jediném okamžiku obrana skvěle vycvičených chrámových strážců rozpadla. Přeživší se rozprchli v bludišti chodeb. Conan rozpůlil posledního opozdilce a vydýchával se. Kněžka k němu doběhla.

„Byl na tebe fantastický pohled, Conane. Poběž za mnou, dokud trvá zmatek.“

Nechali za sebou stopy jatek a zmizeli v jedné z chodeb. Zastavili se před kovovými dveřmi pokrytými rituálními hieroglyfy.

„Conane, dej mi Yogovo oko.“

Cimmeřan sáhl do koženého vaku a vyjmul těžký předmět. Hathettar jej převzala a vybalila z kůže.

„Modli se, Conane,“ zašeptala chvějícím se hlasem.

„Už jsem se dnes modlil. Mou modlitbou je boj.“

„Tak jo. Vykopni ty dveře.“

Dvoukřídlé dveře se rozletěly hned napoprvé. Hathettar zvedla nad hlavu černý kámen a vkročila dovnitř. Sartechor už čekal s pozvednutýma rukama, zády k soše kobry, jejíž roztažená kápě, ozářená shora podivným rudým světlem, na něj vrhala stín. Jakmile vstoupili, rubínové oči Hada se rozzářily a vyšlehly z nich blesky. Kněžka jim neuvěřitelnou rychlostí nastavila černé Oko, které vzápětí hodila na strnulého kněze. Ten padl jako podťatý. Oko drželo na jeho těle jako přilepené.

„Překvapení, Sartechore,“ zasmála se hystericky kněžka a doběhla k němu. Conan ji následoval.

Sartechor se chvěl v křečích připomínajících záchvat padoucnice. Hathettar se dotkla Yogova oka.

„Víš co to je, že?“ řekla s ledovým klidem.

„To, to ne. To neuděláš, Hath. Zabij mě, ale tohle ne, prosím… sama bys pak byla prokletá,“ chroptěl kněz.

„Bojíš se o svou duši, co? Chceš se převtělit, nebo přebývat u svého umírajícího boha. Chápu tě. Ne, nepoužiji požíračku duší, pokud mi odpovíš na pár otázek.“

„Ano, co chceš vědět? Řeknu ti cokoli, ale musíš napřed přísahat na svou čest, že tu věc nepoužiješ. Mimochodem, víš, že to byl právě tvůj pochmurný průvodce, kdo zabil tvého přítele v deltě Styxu? Když loupil s tou prokletou Belit.“

Hathettar se na Conana podívala, ten pokrčil rameny. V deltě zabil stovky mužů.

„Snažíš se nás rozeštvat? Raději buď zticha.“

„Nevěřím ti, že nepoužiješ Yogovo oko, pokud nesložíš posvátný slib,“ začal Sartechor z jiného konce.

„Podle sebe soudíš druhé, není ve mě tolik zloby, abych Oko užila bezdůvodně. Chci Thillitin velekněžský amulet.“

„Ta tvá slaboduchá bohyně… ach, ten amulet mám v kapse. Ale to ti nesmím…“

Hathettar sáhla do kapsy Sartechorova hávu a vytáhla nefrit ve tvaru opičí hlavy. Rukou jí projelo zamrazení. Byl pravý.

„Chceš mi ještě něco povědět?“ Conan měl pocit, že se jeho společnici trochu zachvěl hlas.

„Ghirra ssa mae, Hathettar, me’i ffa…,“ zazněl svatyní starcův hlas. Potom si kněz zahalil tvář.

„Doraz ho, Conane,“ řekla Hathettar a v jejím hlase zazněl smutek. Pohlédla naposledy na starého muže s vznešenou tváří zkřivenou bolestí a odvrátila tvář.

„Doraz ho, povídám!“

Conan beze slova vnořil meč do Sartechorova srdce.

Ten ještě cosi zachrčel a klesl bezvládně k zemi.

„Co to bylo? Nějaké zaklínadlo?“ zeptal se Conan.

„Ne, Conane. Jen rozloučení,“ zašeptala kněžka a po tváři jí kanuly slzy.

„Co je, zvládli jsme to, ne snad?“

„Jistě. Jistě, zvládli jsme to. Byl to můj otec,“ řekla a mlčky vykročila temnou chodbou směrem k východu.

VI. Tvůrce světů

… temného Ptaha černá ruka …

zlomek připisovaný Písni thillitů

Je nutno připustit, že artefakty jednoznačně připsatelné sektě takzvaných thillitů se ve stygijských vrstvách hyborského období vyskytují jen ojediněle a vykazují známky záměrného poškození nebo zničení.

z přednášky nestora stygijské archeologie, Aghr – P’taha

1

Kněžčina slova, kterými ovlivnila mysl jejich koní, působila zřejmě bezchybně. Zvířata na ně už čekala za hradbami. Když ve spěchu vyskočili do sedel, zaslechli skřípění mohutné Luxurské brány. Před svými pronásledovateli měli jen malý náskok. Měsíc v poslední čtvrti jim svítil na cestu.

„Tak kam, Hathettar?“

„Na jih,“ rozhodla.

„U Croma, proč? Mají své spojence až po řeku Zarghebu!“

„Mám svůj důvod. Věř mi, že se jim tam ztratíme lépe, než kdybychom se vrátili rovnou do Zambouly.“

„Tak tedy na jih.“

Vyrazili. Kopyta dusala po prašné cestě.

Když se k ránu zastavili, aby si po vyčerpávajícím cvalu, jenž by schvátil jakéhokoli koně, odpočinuli, pohlédl Cimmeřan kněžce do očí s vážným výrazem ve tváři.

„Ten amulet, Hathettar. Dej mi ho.“

„Věř mi, že u mě je ve větším bezpečí.“

„Ale Nathep mi přikázal, abych jej hlídal já. Před každým.“

„Nathep, Nathep… no dobře.“ Vytáhla kámen z kapsy.

„Stejně bych si jej nemohla nasadit. Nemám, na co bych ho zavěsila.“

„No, to je pro tebe určitě problém…“ prohodil ironicky a uschoval amulet do svého vaku.

„A ten černý taky. Je to moje kořist.“

„Ale je ti k ničemu. Až se dostanu k penězům, dobře ti za něj zaplatím. To se neboj. Teď ho nech u mě.“

„Budiž. Mimochodem – co to máme za koně? Zdá se, že vydrží víc než já,“ řekl Cimmeřan a masíroval si nohy.

„No, zdá se, že je na čase, abych ti je představila. Gharep a Zaghrib, démoni větru. Přiměla jsem je, aby se vtělili do našich hřebců.“

„Jak dlouho má můj zadek tu čest?“

„Od naší návštěvy u Iansima. Ovládá magii větru lépe než já. Pomohl mi.“

„Takže na nás nečekali u hradeb kvůli zaklínadlu, ale protože jsi jim to poručila.“

„Já jim nemůžu poroučet, Conane. Jsou příliš hrdí. Poprosila jsem je.“

„Omlouvám se. Mimochodem – slyšel jsem dobře, když jsi říkala, že Sartechor byl tvůj otec?“

„Jo, slyšels dobře, ale o tom teď nemluvme, Conane.“

„Promiň.“

„No… jo. Tak pojedeme.“

2

„Co tím chceš říct? Jak utekli? Jak jste je mohli ztratit? Set tě potrestá, Chachmone!“ rozčiloval se kněz na velitele jízdy. Sám s mrazením v zádech tušil, že bude muset ledacos vysvětlovat veleknězi Ptahovi, Tvůrci světů.

„Naše koně jsme div neuštvali, ale ti jejich cválali jako by nic. Museli si pomoci magií. A to, jak jistě víš, je tvůj obor, ne můj, ctihodný Thathere,“ vztekal se vysoký ozbrojenec.

„Snad to Ptahovi nějak vysvětlíme. Tohle už je nad mé síly,“ řekl nevysoký mladý kněz se značnou nervozitou v hlase. Doufal, že veleknězův hněv zůstane jen u tělesných trestů.

V malé svatyni nastalo trapné ticho.

„Trváš na tom, abychom to vysvětlovali společně, Tlxathere?“ prolomil nakonec mlčení velitel jízdy.

„To víš že ne, má lásko,“ zašeptal roztouženě kněz a něžně Chachmona objal…

3

„Před námi je Sukhmet, nejjižnější výspa Stygie. Počkáme na noc, nebo to riskneme a objedeme město teď? Co myslíš, Conane?“

„Žasnu. Co to, že mě najednou žádáš o radu?“

„Věřím tvé intuici. Tak co myslíš?“

„Nebudeme se zdržovat. Pokud na nás čekají, budou počítat s tím, že si za dne netroufneme.“

„Dobrá tedy. Jedeme!“

Popohnali své koně – démony do cvalu a černé hradby před nimi rostly každým okamžikem. Polední slunce zalévalo krajinu žárem, byla to doba, kdy normální lidé dávali přednost siestě někde ve stínu. Proto brány Sukhmetu vyvrhly desítky jezdců až když je Cimmeřan a kněžka minuli. Hathettar spoléhala na nadpřirozené schopnosti jejich koní, a to byla takřka osudová chyba. Neměla šanci všimnout si černě oděné postavy na hradbách. Řítili se o zlom krk, vzdálenost mezi nimi a jejich pronásledovateli se zvětšovala, když v tom se nad nimi přehnal záchvěv energie tak silné, až se jim zježily vlasy. Před nimi se zhmotnila zeď. Nestačili ani zpomalit, ani se vyhnout. Jen zaklít. Ani démony propůjčená moc nemohla zachránit zvířata před rozdrcením lebek. Oba jezdci přeletěli dopředu, Hathettar zaječela cosi v jazyce Starých bohů. Když Cimmeřan pootevřel oči, do nichž mu stékala krev z rozbité hlavy, zjistil, že je důkladně spoutaný a leží v kamenné cele s jediným malým oknem u stropu. Zaklel a pozvracel se. Hlava třeštila bolestí, vše kolem se točilo. Raději oči zase zavřel.

Naslouchal zvukům před místností. Pravidelné kroky těžkých bot, jinak ticho. Snažil se nepřemýšlet o tom, co jej čeká, pokud se nestane nějaký zázrak. Po chvíli začal klimbat.

4

Mumathina Muma rozbolela hlava. Před očima měl mžitky. Svět se zatočil.

„Hathettar,“ zašeptal, napil se kořalky, sebral kůži s magickým symbolem, zapálil rudou svíci a sešel do sklepa. Jeho pohled sklouzl po prastarých pavučinách v rozích vlhké místnosti, k plísni na stěnách. Dopotácel se k zadní stěně a pohladil konečky prstů nepřirozeně suchý samet, zakrývající vysoký obdélníkový předmět. Pak jej jediným rychlým pohybem strhl a odhalil Zrcadlo.

Chvíli se díval na svůj odraz v něm, potom rozbalil kůži se symbolem na podlahu, postavil do jeho rohů čtyři zapálené svíce. Vstoupil do znaku a znovu pohlédl na lesklou plochu. A spatřil…

5

„Jak dlouho si myslíš, že to vydržíš, Hathettar?“ zeptal se Ptah a zlomyslně se usmál.

Neodpovídala a soustředila se na to, aby ji nepřemohl spánek. Stála zády k magické zdi, u svých nohou měla mrtvého koně a tři stygijské vojáky. V rukou držela Yogovo oko.

„Vzdej se. Co na tom, že odrazíš každý můj útok. Nakonec usneš, už tu tak stojíme sedm hodin a přestává mě to bavit.“

Věděla, že velekněz má naprostou pravdu. Pouhým dotykem Oka mohla zneškodnit kohokoli, mohla jím odrazit kouzlo i šíp, ale nedokázala by se probojovat přes čtyřicet vojáků až k Ptahovi. Musela něco vymyslet. A to hodně rychle.

Velekněz se usmíval. Čekal.

„Co když na tebe Oko hodím, nebojíš se?“ prohodila, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

„Tak hoď. Pokud se vůbec trefíš, k čemu ti bude, že mě paralyzuješ? A někdo to už ze mě sundá. Nešil, Hathettar. Jsi přece rozumná, konec konců máš naše školy. Byla’s nadějnou žačkou. Škoda, že jsi zradila.“

Oči se jí povážlivě klížily.

„A až mě dostaneš, hodláš mě jen zabít, nebo něco horšího?“

„To záleží na tom, jak moc mě ještě rozčílíš. A to už mě dost naštval Thather, když vás nechal utéct!“

I velekněz byl unavený. Teleportace z Luxuru jej stála hodně sil a sedmihodinové postávání v patové situaci mu také nepřidalo. Byl zpocený, měl hlad a potřeboval koupel.

„Ten teplouš ještě žije? Pokud vím, chtěl jsi toho neschopného chudáka zabít už v době, kdy jsme byli oba tvými žáky.“

„A konečně jsem to udělal. Nechtěj, aby se ti stalo totéž co jemu a jeho milenci. Tak už to sakra vzdej!“

Hathettar sáhla levou rukou k opasku, napjaté svaly na pravé, v níž držela těžkou kouli, se chvěly bolestí. Vytáhla dýku.

„Máš pravdu, Ptahu. Je čas to vzdát,“ řekla pevně a přiložila ostrý hrot ke svému srdci.

„Nedělej to! Vzdej se a budeš žít!“

,JQia aswďh ari ban, Ptah!“ vykřikla se slzami v očích. A přitlačila na dýku.

Tmavá pleť na Ptahově obličeji na okamžik zešedla, protože takovou sprostotu jeho uši dosud neslyšely.

6

Čas se zastavil.

„Z té druhé strany zpěv zazní. Jsi tu, démone?“

„Jsem zrcadlo z druhé strany.“

„Zazpíváš nám, démone?“

„Zazní píseň trhající sny na kusy, rozbije zrcadlo snů.“

„A přinese?“

„Sedm let utrpení.“

„Zazpívej nám, démone. Novou píseň.“

„Já jsem zrcadlo.“

„Mluv ke mě můj příteli. Zazpívej nám.“

„Já jsem zrcadlo snů, svíce v bouři…“

„Já jsem Mumathin Mum. Zazpívej novou píseň!“

Obrovské zrcadlo prasklo a zatuchlý, plísní pokrytý sklep se zaplnil střepy. Některé se zaryly do bardova těla, ale on si nevšímal bolesti. Naslouchal nové písni, jež se rozezněla ze všech stran. Zpíval ji spolu s démonem. Píseň, která dokázala ničit světy.

A čas opět plynul.

„Děkuji démone,“ zašeptal, když dozněla. Cítil se najednou neuvěřitelně starý. Pohlédl do jednoho z větších střepů. Spatřil shrbeného vrásčitého starce. Sáhl si na ústa a vyplivl do dlaně téměř všechny zuby. V té chvíli vzplála v jeho hlavě nejstrašnější bolest, jakou kdy zažil. Svět mu zčernal před očima a pak přišlo milosrdné bezvědomí.

7

V jednom okamžiku před sebou viděla ozbrojence a velekněze s vytřeštěnýma očima. Najednou byla jinde. Stála na pláni pokryté cihlově zbarveným prachem.

Nad její hlavou planulo modravé, cizí, slunce, jehož paprsky spalovaly bezútěšnou krajinu. Zapotácela se, když ztratila oporu, kterou jí byla vyčarovaná zeď po dlouhých sedm hodin. Upustila dýku, jejíž špička byla zbarvená krví.

„Jsem snad mrtvá?,“ zašeptala do ticha.

Nic. Sáhla si na místo, kde ještě před chvílí byl hrot dýky. Ucítila mělkou ránu. Pochopila, že toto není smrt, alespoň zatím. Doufala, že neznámý zachránce své dílo dokončí a nenechá ji zemřít na této poušti. Sáhla na jemný prach. Byla to zaschlá krev. Na obloze zářilo chladně modré slunce, přesto však byla poušť zalita horkým světlem, které přicházelo jakoby odevšad.

„Tak tedy pěkně děkuju,“ zabručela, když se už několik min nic nedělo. Pak se začal svět proměňovat. Kolem se začala zhmotňovat zeď, vojáci, Ptah… pevně sevřela Yogovo oko a rozběhla se skrz stíny k veleknězi. Cítila slabý odpor. Ale postupovala rychle. Když se svět vrátil do normálu, dotýkala se Okem velekněze a sebevědomě mu hleděla do pronikavě černých očí. Únava úplně zmizela.

„Situace se změnila, že, Ptahu?“

Jeho tělo se třáslo v křečích. Vojáci se pohnuli směrem k nim.

„Řekni jim, ať vypadnou, nebo to použiju.“

„Zmizte odsud, dobytci!“ zařval Ptah.

A ozbrojenci s těžko potlačovanou radostí naskákali na koně a uháněli k městu. Hathettar a Ptah zůstali sami.

8

Daghertiti seběhla po vlhkých schodech do sklepa. V útlé ruce, ozdobené náramkem z řetízku, svírala svícen s třemi svíčkami. Všude, kam pohlédla, se leskly střepy. Mezi nimi, na chladné hliněné podlaze, obklopen dávno dohořelými svícemi, ležel stařec s dlouhými šedivými vlasy.

Po čele mu lezl velký černý pavouk. Přistoupila k němu, nevěřila svým očím. Ale nemýlila se, byl to Mumathin Mum. Zatřásla s ním, nehýbal se. Vzala jeden z kousků Zrcadla démonů, otřela jej a přiložila k jeho ústům. Orosil se.

Vynesla jej nahoru, do jeho pokoje a opatrně uložila na postel. Neprobral se. Posadila se na kraj postele, setřela slzy z očí.

„Jakou píseň ses to naučil, Mume?“ zašeptala.

Bděla vedle něj několik dlouhých hodin, držela ho za ruku, jako by do něj chtěla vlít alespoň trochu svého mládí. Pak ji přemohl spánek. Ulehla po jeho boku.

9

„Řekni mi, kdo si to se mnou tak nechutně zahrál? Který mág za tebou stojí? Tys to určitě nebyla,“ vyzvídal Ptah, zatímco se potácel s černou koulí přilepenou na zádech. Cítil, jak z něj Oko vysává sílu.

„Uvěříš mi, když řeknu, že nevím?“ prohodila Hathettar. Oběma rukama pevně svírala temný amulet. Slunce zapadalo.

„I to je možné. Takže, co po mě chceš?“

„Vrátíš mi nefritový amulet, propustíš Conana, zajistíš nám nerušený odchod ze země a žádné pronásledování a zemřeš. Toť vše.“

„Sama víš, že nemohu zabránit vašemu pronásledování, i kdybych chtěl sebevíc. Nakonec to někdo, nějaký jiný člen Rady veleknězů, změní.“

„Uznávám. Vydáš příslušné rozkazy, za jejich změny po své smrti nemůžeš zodpovídat. Ale nesmíš nikoho navádět k jejich změně, ani zprostředkovaně.“

„Souhlasím. Ale chci tvou přísahu, že nepoužiješ Oko.“

„I otec ji chtěl. Budeme přísahat oba. Na Yogovo oko.“

„I s tím souhlasím. Mimochodem, podcenil jsem tě, i tvé přátele. Máš mé uznání, i když není se co divit, měla’s nejlepšího učitele…“

Zastavili se, ještě chvíli upřesňovali své podmínky a pronesli přepečlivě formulované přísahy.

„Mohla’s chtít víc, má milá. Jsem Ptah. A teď plním první položku, amulet mám v kapse.“

Už málem sáhla do kapsy v černém plášti, ale zarazila se.

„Vytáhni ho sám.“

„Těžko ovládám ruce.“

„Zavázal ses, že mi amulet dáš, tak dělej,“ odporovala.

Vytáhl tedy zelený kámen. Kolem něj byl omotaný malý, ale smrtelně jedovatý hádek.

„Tumáš,“ řekl s ironií v hlase.

Kněžka vyřkla zaklínadlo a plaz vzplál. Velekněz upustil amulet na zem. Zvedla jej, otřela přiškvařeného hádka o kalhoty a vložila do torny. Poté chytila Oko opět oběma rukama.

„Promiň, ale o tvém životě se nejednalo…“ začal.

„Moje chyba.“

Došli k bráně, kterou na veleknězův pokyn okamžitě otevřeli. Věznice stála nedaleko. Stráže před nimi uctivě ustupovaly. Jeden z ozbrojenců je zavedl ke Conanově cele a otevřel ji. Cimmeřan se okamžitě probral.

„Rozvaž ho,“ přikázal Ptah a voják beze slova uposlechl. Conan rychle zhodnotil situaci, protáhl ztuhlé údy a s upřímným obdivem pohlédl na Hathettar.

„Tebe hned tak něco nerozhází, že? Ale upřímně, zvládla bys to bez toho šutru?“ zeptal se a rozhlížel se po svém meči.

„Upřímně řečeno, těžko. Ať mu donesou jeho zbraně.“

„Ale o tom jsme se nedomluvili, má milá,“ začal Ptah.

„Jak myslíš,“ řekla kněžka. „Conane, porozhlídni se tady kolem, vezmi si co chceš, ale dlouho se tu nezdržuj. Čekáme na tebe u východu.“

Conan jediným rychlým pohybem vytáhl meč z pochvy zkoprnělého ozbrojence, přiložil mu jej ke krku a zasyčel:

„Zavedeš mě k mým zbraním.“

Hathettar s veleknězem odešli zpět k východu a Conan je rychle dohonil. Kněžka si všimla, že kromě svého meče a luku má i dva zbrusu nové váčky nadité mincemi.

„Takže jdeme. Conane, zajdi do stájí pro nějaké koně. Pokud možno dobré. A ty, Ptahu, pošli pro místního vládce a dej mu příslušné rozkazy.“

Místodržitel Sukhmetu, nezvykle bledý a tlustý muž v narychlo oblečeném přepychovém hávu, přišel během několika min. Přání velekněze bylo ve Stygii nejvyšším zákonem. Hathettar se skryla za Ptahovými zády a naslouchala jeho rozkazům. Nenašla žádnou chybu. Když místodržitel odešel, odebrali se k bráně. Conan jel na koni, druhého vedl za uzdu a jeho napjaté smysly pečlivě pročesávaly okolí. Za Sukhmetem se zastavili.

„Víš, že bych tě mohla umučit k smrti, o tom se také nehovořilo,“ řekla poněkud potměšile Hathettar.

„Nemohla, teď už mi nemůžeš nic,“ prohlásil velekněz a zemřel.

„Sakra, byl na mě příliš chytrý,“ bručela kněžka. „Měli bychom se zbavit těla. Ale jinde. Hoď ho k sobě na koně, musíme zmizet.“

Pro Conana ani pro koně to nebyl problém, Ptah byl lehký. I po smrti. Ještě té noci dojeli ke hranicím Kushe. Ptahovo tělo tou dobou už bylo v mělkém hrobě u jednoho z políček, obklopujících ponuré město Sukhmet.

10

Mumathin Mum se probral až po dvou dnech hlubokého bezvědomí. Chvíli se zmateně rozhlížel, jeho přátelé z Bratrstva temných bardů se dívali na něj, nikdo se neměl k tomu, aby promluvil první.

„To jste sem přišli na mě zírat?“ zachrčel.

„Promiň Mume,“ řekl Nephor, neoficiální vůdce Bratrstva.

„Hmmmmm, mno,“ odvětil Mumathin.

„Proč, Mume?“zašeptala Daghertiti.

„Jedna má známá potřebovala pomoc.“

„Ty jsi neměnil sen, ale realitu, překročil jsi Hranici,“ pravil vážně Nephor. „To ohrozilo nejen tebe a nás, ale i celou skutečnost světa. Uvědomuješ si to?“

„Ano, i tehdy jsem si to uvědomoval. Co je to realita?“

„Chápu tě, omlouvám se. Výčitky stejně nemají smysl,“ řekl Nephor a odvrátil tvář. Nedokázal se na tu lidskou trosku dívat.

„Postavil se Ptahovi, Tvůrci světů! To si zaslouží obdiv, ne kritiku!“ rozčiloval se příliš mladý Kushita Zijar.

„Pamatuješ si tu píseň?“ zeptala se Daghertiti.

„Možná, ale nesmím vám ji zazpívat. Je to tak lepší…“ zasípal Mum a zavřel oči. Usnul. Temní bardové jeden po druhém odcházeli. Zůstala jen Daghertiti.

11

Tmu v kruhové místnosti zalilo přízračné světlo, které ozářilo vyvýšený černý kámen v jejím středu. A také stříbrný symbol Hada na něm. Nad kamenem se zář zhustila a postupně nabývala lidských tvarů. Paprsky se měnily v kosti, maso a krev. Zazněla hudba, strašlivá šílenství vzbuzující hudba tisíců fléten. A zazněla slova, zaklínadla v jazyce Starých bohů. Hovořila prázdnota. Potom, v jediném okamžiku světlo pohaslo a hudba dozněla.

Ptah znovuzrozen sestoupil z oltáře.

12

Krátce poté, co první sluneční paprsky naznačily úsvit, rozlila se záplava světla po nedohledných suchých pláních Kushe. Stepní tráva byla vysušená letním žárem na troud, všichni čtyři – oba jezdci i jejich koně – se vydatně potili. Projížděli touto zemí už druhý den a zatím nenarazili na žádné stopy po osídlení, což ovšem v tak řídce osídleném královstvíčku nebylo příliš překvapivé. Conan přemýšlel, s jakým přivítáním se vlastně setkají, až divoké Kushity, volné spojence starobylé Stygie, konečně potkají. Předpokládal ovšem, že se jejich nepřátelé ještě nestačili s černochy spojit. Přesto však měl, jako vždy meč v pohotovosti. Jeli klusem, s malými přestávkami. Pokračovali v cestě i po západu slunce a až po půlnoci se zastavili k odpočinku.

„Myslím, že je na čase začít cestovat v noci,“ řekl Cimmeřan, když upil trochu vody z jejich tenčících se zásob. „Step brzy přejde v poušť, která sahá až za Xuthal, mimochodem – znáš to město?“

„Znám. Dokonce jsem tam byla. Ale těm lidem není pomoci,“ odvětila kněžka a oba chvíli vzpomínali na zdegenerované obyvatele města z dávných dob, kteří pomalu vymírali, když je v jejich téměř neustálém spánku, naplněném sny vyvolanými černým lotosem, pojídal bůh, či spíše démon, sídlící v hlubinách pod nimi.

„Mimochodem, bojoval jsem s tím jejich lidožravým bohem, jak jen se to jmenuje…“ začal Conan a Hathettar na něj obdivně pohlédla.

„Jmenuje se Thog. Jakou zbraň jsi proti němu měl?“ zeptala se s upřímným zájmem.

„Jakou asi? Meč,“ odvětil Cimmeřan.

„Obyčejný meč? Nikdo jej před tím nezačaroval?“

„Nebylo to zapotřebí a žádný čaroděj nebyl po ruce. Byl to prostě meč…“

„Kdyby to řekl kdokoli jiný, nevěřila bych. To stvoření je smrtelné, ale dosud nikomu se nepodařilo ho zabít,“ řekla Hathettar a pohlédla na válečníka s téměř nábožnou úctou. Ten se proti své vůli trochu zarděl, což se mu stávalo vpravdě málokdy.

„No, upřímně řečeno, myslím si, že se to nepodařilo ani mě. Shodil jsem tu mrchu do nějaké šachty, ale před tím jsem ji dost pocuchal.“

„Možná jsi to opravdu zabil. Dosud panoval názor, že je Thog běžnými zbraněmi nezranitelný.“

„Tak to tedy rozhodně není, pojďme spát, jsem unavený a ty určitě taky. Budu hlídat ve spánku, víš, že to umím.“

„To tedy vím, klidně spi. Já se budu ještě chvíli modlit, už dlouho jsem to zanedbávala.“

Conan pokrčil rameny a okamžitě usnul. Kněžka ještě chvíli mumlala složitě rýmované modlitby ve stygijštině a pak i ji přemohl spánek.

„Truchli, Hathettar, tvůj přítel umírá,“ šeptal dívčí hlas v její hlavě na pomezí snu a skutečnosti.

„Kdo?“ zeptala se ve snu. „Conan?“

„Ale ne, ten bude žít ještě dlouho. Mumathin Mum se loučí se životem.“

„Mum? Bohové, co se stalo? A kdo jsi ty?“

„Jsem Daghertiti, jeho přítelkyně. Obětoval se z přátelství k tobě a zachránil ti život. Teď z něj síla odchází každým výdechem.“

„Ale já jsem tak daleko… mnoho dní cesty. Vydrží, než se vrátím?“ ptala se ve snu kněžka.

„Nevím, ale neriskuj to. Mám ti vyřídit jeho pozdravy a přání šťastné cesty.“ Dívčí hlas ve snu se chvěl potlačovaným pláčem.

„To je celý on. Vyřiď mu prosím tě, že na něj, ani na to, co udělal, nikdy nezapomenu,“ řekla Hathettar a rovněž plakala.

„Vyřídím, sbohem Hathettar. Šťastnou cestu, třeba do pekla…“ zakončila snový rozhovor Daghertiti. Smutek i hněv zazněly z té poslední věty.

Hathettar se s výkřikem probudila.

„Co se děje?“ vyhrkl Conan, který se probral v témže okamžiku, kdy kněžka vykřikla.

„Mumathin Mum umírá. To on mi pomohl z toho hrozného obklíčení Ptahem a jeho muži. Mluvila jsem ve snu s jeho přítelkyní,“ zašeptala Hathettar.

„No, to je smutný,“ řekl neutrálně Cimmeřan.

„To je. Mohl žít ještě celá staletí. Tak mladý… zatraceně. A kvůli mně,“ vyčítala si kněžka.

„Každý musí zemřít. Dřív nebo později. Ale smrt si najde každého. Dokud žiješ, užívej života, až přijde tvůj čas, umři a nezoufej,“ utěšoval ji Cimmeřan.

„Je mnohem horší, když někdo zemře mladý, aniž by uskutečnil své sny,“ zaplakala kněžka.

„Viděl jsem umírat mnoho mladých mužů. Někteří byli mí přátelé. S tím se musíš smířit. Mimochodem, na jak dlouho si plánuješ svůj život, čarodějko?“ Conan věděl, že lidé s magickými schopnostmi mohli žít celá dlouhá staletí, ale nijak zvlášť jim to nezáviděl.

„Mohu žít tak dlouho, dokud mne někdo nezabije. Nebo dokud mě to nepřestane bavit,“ pravila sebevědomě.

„A jak to uděláš? Budeš pít život mladých dívek jako čarodějnice, kterou jsem potkal v Xuchotlu?“

„Ty znáš Tascelu?“ vyhrkla.

„No, znal jsem. Je mrtvá, zabila ji má společnice, Valerie. Ale na něco jsem se tě ptal.“

„Chudák holka, víš, že to byla moje vzdálená příbuzná? Jednou jsem tam za ní byla. Chtěla po mně, abych jí pomohla v boji s nepřátelským klanem, ale odmítla jsem. Nejsem žoldnéřka.“

„Ty se vážně umíš vyhnout odpovědi,“ zavrčel Conan, kterému už v hlavě strašila představa Hathettar, jak probodává nevinnou dívku kvůli svému mládí.

„No dobře, ty si taky nedáš pokoj. Ne, nemusím zabíjet dívku, i když bych uměla vysát život i z ženy. Ale stačí opice…“ řekla s uzarděním.

Conan zakroutil hlavou. Přemýšlel, jak by si obnovoval mládí Mumathin Mum, ale na to se kněžky raději neptal.

„Myslel jsem, že opice jsou pro thillity posvátné,“ konstatoval místo toho.

„Také že jsou. Některé. Ty ostatní se dají použít… bez omezení. Ale i posvátné zvíře může být obětováno, pokud je ten správný svátek.“

„No, tak to jo. Už jsem myslel, že až zestárneš, budeš zabíjet mladý holky… sakra, kolik ti vlastně je?“

„No dovol?“ ohradila se Hathettar.

„Promiň, zapomněl jsem na ty hloupé mravy civilizovaného světa. U nás, v Cimmerii je to normální otázka.“

„Vlastně máš pravdu, Conane. Je to úplně obyčejná otázka. Ale stejně… no, jsem starší, než ty. Stačí?“

Pohlédl na ni s obdivem. Nevypadala víc jak na pětatřicet let.

„Proč ses neudělala ještě mladší? Myslím, že by to pro tebe nebyl problém. Teda, ne že bys vypadala špatně…“

„Mladá holka nevzbuzuje takovou vážnost. Zralá žena v nejlepších letech je důvěryhodnější, hele, nechme těch řečí, chci ještě spát, vyjedeme až odpoledne,“ zívla Hathettar.

„Tak jo,“ řekl Conan, pohlédl na zjasňující se oblohu, ulehl a usnul. Ale ještě před tím se v duchu pochválil, jak se mu podařilo rozptýlit kněžčiny černé myšlenky a ještě se při tom ledacos dozvědět.

„Hathettar, Hathettar. Její ústa, její vlasy, její ňadra…“

Conana spíše než podivný šepot probudil tlak na ruce. V polospánku si mnul prsten od Nathepa. Potom se překulil na druhý bok a znovu usnul.

Když se odpoledne poněkud ochladilo, zvedli se ze svého tábořiště pod osamělým stromem, nasedli na koně a pokračovali v cestě čím dál bezútěšnější krajinou na jih. Druhého dne konečně narazili na Kushitskou vesnici tvořenou prostými chýšemi z nepálených cihel, slámy a dřeva. Kolem se volně popásal pohublý dobytek a na několika políčkách dozrávalo obilí. Byli přijati zdvořile, za vodu i potraviny zaplatili, což nebylo u projíždějících ozbrojenců příliš běžné.

Cestou přes polopoušť stočila najednou Hathettar svého koně kousek doprava až se přiblížili k takřka monumentálnímu bizarnímu útvaru, jenž se tyčil uprostřed pouště.

„Víš, co to je, Conane?“ zeptala se a její tón nasvědčoval tomu, že Cimmeřana zkouší.

„Termitiště. Hodně velký. No a?“

„Správně. Je to říše, před jejíž starobylostí a dokonalostí je jakékoliv lidské království na zemi pouhým stínem. Milióny obyvatel, rozdělených do desítek kast. Už když Acheron byl na vrcholu slávy a moci, existovala tato říše. A až lidé zmizí z povrchu zemského, možná, že tato civilizace bude stále ještě existovat,“ řekla zadumaně kněžka. „Zapamatuj si to, Conane.“

I na Cimmeřana to udělalo docela dojem, i když jeho praktická povaha mu nedovolovala sdílet nadšení čarodějky.

„Zapamatuju, proč ne? Ale k čemu mi to bude dobré?,“ zeptal se.

„Jednou budeš možná králem, vidím to ve tvém osudu. Ale tvé království bude ničím v porovnání s tímto. Třeba ti vzpomínka na toto termitiště nedovolí zpychnout,“ řekla kněžka tajemně a Cimmeřan jen pokrčil rameny.

Asi den jízdy na jih se už step definitivně změnila v bezútěšnou poušť.

13

„Obávám se, že to nebude možné, ó ctihodný,“ breptal kněz a plazil se před Ptahem po zemi. Dobře věděl, jak krutou smrtí sešel ze světa Thather za nesplnění nemožného úkolu.

„Kushité jsou našimi spojenci. U Seta, jak to, že najednou nemohu počítat s jejich pomocí?“

„Nedáme je dohromady dřív, než Conan s Hathettar projedou zemí. Spojil jsem se myslí s jejich kněžími, odmítají poslat proti nim méně než padesát mužů. Conan je i v těch končinách dost známý…“ blekotal kněz a už se pomalu smiřoval s tím, že druhého dne se s největší pravděpodobností nedožije.

„Máš pravdu, Chochtame, Kushité jsou neschopní. Spoj se s kněžími v Zembabwei, něco jim slib a přiměj je, aby po těch zlodějích pátrali. Ti dva se určitě nebudou vracet stejnou cestou, skoro bych řekl, že půjdou přes království Cema, pak obloukem do Puntu a na sever do Zambouly. O další léčku, pokud selže Zembabwei, se postarám já. Škoda, že náš vliv na Zamboulu ruší magie těch odpadlíků. Ale Set ti buď milostiv, pokud selžeš…“ zasyčel velekněz.

„Možná bychom na ně mohli poštvat Chorcheba, potuluje se v té oblasti,“ navrhl snaživý kněz, jemuž oddálení vlastní smrti na neurčito vlilo nový elán do žil.

„Nesmysl, Chorcheb je už léta naprosto neovladatelný,“ zavrčel Ptah, znechucený Chochtamovou nevědomostí a mávnutím ruky svého podřízeného propustil.

14

Slunce ještě nezapadlo a na čistě modré obloze dosud kroužili supi, když se Conan rozhodl pokračovat v cestě. Kněžce to zdůvodnil nepříjemnou předtuchou, což pro i byl důvod více než vážný. Cimmeřanova zvířecí intuice často převyšovala schopnosti profesionálních věštců. Po necelé půlhodině se Conan zastavil a ukázal před sebe.

„Někdo tam je,“ konstatoval.

Hathettar nenápadně seslala kouzlo ostřížího zraku a pohlédla směrem, který Cimmeřan naznačil. Na vrcholku jedné z dun se skutečně pohybovala postava v černém odění. Způsob její chůze, či spíše běhu, byl podivný – temná postava se klátila jako špatně ovládaná loutka a přesto se pohybovala vpřed neuvěřitelnou rychlostí.

„To není člověk, ale ani zvíře…,“ řekla zamyšleně.

„Připomíná mi to pohyb ghúla, ale ti neběhají tak rychle, alespoň pokud vím,“ zabručel Conan a automaticky tasil.

„Raději bychom měli sesednout. Takoví tvorové často plaší koně,“ navrhla Hathettar a seskočila ze sedla. Cimmeřan následoval jejího příkladu.

Když se tvor přiblížil, Conan zaklel. Podoba stvůry by u většiny lidí vyvolala panickou hrůzu. Vychrtlý, původně snad lidský trup byl omotán černými obvazy a připomínal tak mumii. Hlava však člověku nikdy nepatřila. Připomínala hlavu supa, nepřirozeně zvětšenou a zkarikovanou do obludných tvarů. Obrovský zobák se s hlasitým klapáním otevíral a zavíral, ruce s dlouhými černými drápy, jež se rovněž podobaly spárům dravce, kmitaly monstru podél těla. Pohyb příšery by za jakýchkoli jiných okolností vyvolal záchvat smíchu, ale už výška, dvakrát větší než Cimmeřanova, budila hrůzu.

„U Croma, co to je?“ zavrčel Cimmeřan a připravil se k boji.

„Vědí bozi,“ zašeptala kněžka oblíbené Mumathinovo úsloví a příval vzpomínek ji na krátkou, ale nebezpečnou chvíli, zbrzdil rozhodování.

Asi deset sáhů před nimi se monstrum zastavilo. Koně se začali plašit.

,fifhir’ra na’nhum glui ssa Chorcheb, naasta r’ssa whraa…,“ chrčel tvor.

„Říká, že se jmenuje Chorcheb a nechce nám ublížit,“ přeložila Hathettar z jazyka Starých bohů.

Chorcheb zatím pokračoval v proslovu a kněžka se vzrůstající úctou překládala. Chorcheb byl před statisíci lety posledním vládcem jižní říše obrů, vedlejší vývojové větve stromu vedoucího k člověku. Dávní obři byli spojenci a přátelé tajemných dlouhověkých bytostí z kosmu, které vybudovaly nádherná města podél řeky Zargheby. Od Staré rasy obři přejali jejich znalosti a umění ovládat přírodu. Pak však přišla záhadná nemoc, na níž ani jejich vesmírní přátelé nenašli lék. A tak, když král Chorcheb umíral, obklopen strašlivou zkázou svého lidu, myslel si, že je to navěky, protože s obry umírali i jejich bohové a místa, kam by se mohli po smrti odebrat.

V tom se však král hrozně mýlil. Přes propast věků se jeho tělo přeneslo díky umění balzamovačů a bylo oživeno stygijským arcimágem Ptahem. Nejprve bylo jeho vlastní vědomí příliš zastřené, aby mohlo ovlivňovat hrůzy, které páchal na rozkaz velekněze. Pak však vůle dávno mrtvého vládce zvítězila nad vůlí Ptahovou a osvobodil se z jeho moci. Od té doby, už dva roky, bloudí pustinami Kushe, osamělý a ztracený v tomto cizím světě.

„Nabízím vám svou pomoc, výměnou za vaši,“ skončil nakonec své pochmurné vyprávění.

„Věřím, že tvá pomoc by mohla být významná, ale jak bychom ti mohli pomoci my?“ zeptala se Hathettar ve Starém jazyce.

„Ty mi můžeš pomoci, vznešená kněžko. Dokážeš provést obřad, který mi vrátí věčný klid, spánek beze snů. V ruinách u Zargheby, v troskách města bytostí z kosmu, je jejich knihovna. Tam nalezneš nejstarší exemplář Knihy rituálů – Ghlaw’wijah s’dathum, v níž je popsán obřad, jenž mi vrátí smrt.“

Pouhá zmínka o nejspíš nejstarším archivu na světě naplnila kněžku nebývalým vzrušením. Postřehl je nejen Chorcheb, ale i Conan, přestože z jejich rozhovoru nerozuměl ani slovu.

„Vznešená Hathettar, zapřísahám tě, ta knihovna musí být zničena,“ zachrčel nemrtvý obr.

„Cože?“ vykřikla kněžka.

„Chápu tě, vím, co cítíš, ale nelze jinak. Ty znalosti nejsou určeny pro tento svět a tuto dobu. Tobě věřím, ale mohly by se dostat do nepovolaných rukou a být klíčem k světovládě. Vyberu pro tebe knihy, které nezpůsobí katastrofu. Zbytek musí být zničen. Dáš mi své slovo?“

Povzdechla si. Pouhá představa ničení knih pro ni byla horší než představa smrti jakéhokoli člověka. Chorchebovy argumenty však byly rozumné. Příliš rozumné.

„Nemusíme snad knihovnu ničit. Proč by nemohla zůstat pohřbená. Pro budoucnost. Pro lepší a moudřejší věk.“

„Pokud někdy přijde lepší a moudřejší věk, nebude ty vědomosti potřebovat. Takže dáš mi své slovo?“

„Ano, máš mé slovo,“ zašeptala. Pak shrnula obsah rozhovoru Conanovi. Tomu se sice nijak zvlášť nelíbilo, že je bude provázet tak pochybně vypadající monstrum, ale nakonec souhlasil. Hathettar kouzlem uklidnila koně a všichni tři vyrazili na další cestu. Chorcheb se svou rychlostí vyrovnal i cválajícímu hřebci.

15

„Mume, neumírej sakra! Seženeme mága, který ti vrátí mládí!“ křičela Daghertiti, když bardovo tělo zachvátily křeče, ale věděla, že to nebude možné. Žádné kouzlo nemohlo vrátit to, o co se Mum svým rituálem připravil, protože to byla jeho vlastní dobrovolná oběť.

Mumathin se ušklíbl. Křeče polevily a jeho utrpení se na chvíli zmírnilo. Usnul.

16

Jeli pouští, vyčerpaní a znavení, tedy až na vytrvale běžícího Chorcheba. Po cestě se stavili v umírajícím městě Xuthalu pro vodu, potraviny a místní víno s neuvěřitelnou léčivou silou. Nikdo se neodvážil napadnout trojici, která procházela širokými, ulicím podobnými chodbami a prohledávala nazelenalé vznosné budovy. Většina obyvatel stejně spala, ponořena do lotosových vizí. Z rozhovoru s jednou vyděšenou šikmookou ženou se dozvěděli, že příšerný bůh Thog, plíživý stín pojídající lidi z Xuthalu, je stále ještě naživu. Conan zaklel, protože jej vždy roztrpčilo, když mu nějaký nepřítel unikl. Na zopakování souboje však nepomýšlel. Ti lidé si svého boha plně zasluhovali.

Den cesty na jih se poušť začínala měnit v step, poté travnatou pláň vystřídal houstnoucí les. Čas od času nechali Cimmeřan s kněžkou svého příšerného průvodce v úkrytu a navštívili některou z domorodých vesnic, aby se dozvěděli novinky a nakoupili potraviny, které se nedaly ulovit, jako byly placky a různě zpracované plody lesa. Conan by se bez nich sice obešel, ale Hathettar se vyjádřila v tom smyslu, že jí maso, upečené nad ohněm, už leze na nervy.

Les se změnil v prales, koně se prodírali zpola zarostlými stezkami. Lidských obydlí ubylo. Obtížný hmyz a hadi byli všude kolem. Pak však zmizelo vše živé, vzduch se naplnil odpudivým zápachem. Stanuli na březích jedovaté Zargheby.

17

Ptah spal a snil lotosový sen. Místnost, ozářená desítkami svíček byla naplněná těžkou vůní obrovských černých květů. Velekněz ležel na svém lehátku a neznalý pozorovatel by si myslel, že mág už nežije. Životní pochody se téměř zastavily, tělo nepřijímalo žádné podněty zvenčí, mysl se soustředila pouze na věštecké sny plné ničení, smrti a šílenství.

Najednou se muž s výkřikem probudil, vyběhl z místnosti a padl na tvář před Setovou sochou.

„Ó mocný Sete, prvotní Hade! To jim přece nedovolíš!“ naříkal Ptah a v jeho očích stále plál oheň, který viděl ve snu, plameny v nichž se kroutily listy knih, jež obsahovaly slova Umění, proti kterému byla Ptahova temná magie pouze dětskou hrou.

Potom začal velekněz před modlou čarovat, vyvolávat ta nejstrašnější kouzla. Snažil se s vypětím všech sil polapit svou žákyni, barbara a nemrtvého krále do pavučin světa ve své mysli. Nad Luxurem se rozpoutala bouře, jakou toto prastaré město ještě nezažilo. Blesky ničily velkolepé kupole paláců i chrámů, zabíjely na ulicích Stygijce, prchající do svých domovů. Umírali, aniž by tušili, že jsou obětováni Setovi v jednom z nejstrašnějších a nejmocnějších rituálů, jaké byly v tomto hlavním městě černé magie uspořádány. Ptahovi to bylo jedno, svůj lid bral jen jako masu, jednotlivci ho nezajímali.

„Odejmi ten svět!“ ječel do řevu bouře. Modla se třásla. Ožívala.

„Schratha ma’a ra glu’i!“ odvětil bůh.

„Odejmi jim tento svět a veď je na cestu pokoření! Jestli teď vyváznou, přiveď je ke chrámu Nepojmenovaného. Je to má vůle, mé přání! A má touha je i touhou tvou!“

„Krathira dwa,“ zasyčel Set. „Udělám to.“

Bouře se vystupňovala do naprostého šílenství živlů.

18

Temnou, jedovatou vodu překonali na širokých Chorchebových ramenou, nezdálo se, že by mu Cimmeřanova váha jakkoliv vadila. Conan byl rád, že s touto bytostí nemusel bojovat. Síla nemrtvého krále převyšovala nadlidskou sílu šedých opů. Sami říční hadi to vycítili a hladina vířila jejich zoufalým úprkem.

Když spočinuli na druhém břehu, slunce zapadlo. Rozhodli se počkat do rána, než začnou v nebezpečných ruinách hledat jejich nejcennější poklad – magickou knihovnu. Všude se povalovaly vybělené lidské kosti, byly to pozůstatky černých bojovníků, kteří tu spolu se svou velitelkou Belit zahynuli ve spárech lidí proměněných v hyeny vedených posledním šíleným představitelem bytostí z kosmu.

„Vzpomínáš na Belit?“ zeptala se Hathettar a pohlédla do Conanových modrých očí.

„Ano, tady zemřela. Oběšená na rubínovém náhrdelníku,“ zabručel Conan.

„Strašná smrt. Miloval jsi ji?“

„Ano,“ odvětil Conan, vytáhl meč z pochvy a začal jej leštit.

„Myslím, že měla velké štěstí, protože byla jedinou ženou, ke které jsi cítil lásku. Nemýlím se, že?“

„Nemýlíš. Podívej, já s tebou nemluvím o tvém otci, tak ty se mnou na oplátku nemluv o Belit. Je to horší než kdybys mne bodala mečem. Zvlášť tady.“

„Dobře, Conane. Promiň.“

Cimmeřan pokýval hlavou a uložil se ke spánku. Chorchebův stín ve světle měsíce dopadal na něj i na kněžku, ale už je to neznepokojovalo. Lepšího strážce svého spánku by nenašli.

Probudil je Chorchebův drsný výkřik. Před jejich očima mizely ruiny, svět se proměňoval. Obloha se zjasňovala až získala krvavě rudou barvu v záři slunce, jež stálo přímo v nadhlavníku. Z šedivého prachu vyrůstaly vysoké a štíhlé černé věže, které se v pravidelných půlmílových rozestupech táhly do všech stran až k obzoru. Na vrcholku každé, na kterou dohlédli, seděla černá socha jakéhosi nestvůrného dravce.

„U Croma,“ zavrčel Conan.

„To je Ptahova práce,“ zašeptala Hathettar, jata náhlým pocitem ohrožení.

„Chir’ra at th’w napgh!,“ zvolal Chorcheb.

„Říká, že to nejsou sochy. Ti ptáci jsou živí,“ přeložila kněžka a Conan zaklel.

Nebe zčernalo stovkami křídel.

19

„Dagher… Hathettar je znovu v nebezpečí,“ zasípal Mumathin Mum.

„No, tak to má smůlu,“ odvětila chladně Daghertiti.

„Ne, nemá. Pomož mi vstát.“

„Neblázni, to nepřežiješ!“ vykřikla.

„Beztak umírám…“

„Najdeme ti lék,“ vzlykla Daghertiti.

„Raději mi pomož vstát. No tak, dělej. Teď už nepotřebuju zrcadlo… roztáhni symbol tady. Zapal svíčky… tak, dobrý, to zvládnu… odejdi, ta píseň není pro tvé uši.“

„Ne, zůstanu s tebou,“ odporovala.

„Běž pryč!,“ okřikl ji, síla se mu alespoň na chvíli vrátila. Daghertiti pomalu odešla a Mumathin Mum začal zpívat svou poslední píseň.

20

Conan sveřepě sevřel jílec meče. Nepředpokládal, že by mohli takovému náporu odolat, i když Hathettar byla nade vší pochybnost velice schopná čarodějka a Chorchebova neuvěřitelná síla dokázala kosit nepřátele po desítkách. Přesto však byl připraven bojovat až do konce i tam, kde by většina lidí jen rezignovaně čekala na smrt.

První nestvůrní dravci se přiblížili na dosah Chorchebových paží a ten je neuvěřitelně rychlým pohybem roztrhal na kusy. Za okamžik se i Cimmeřanova čepel zasekla do těla opeřence.

Kněžka na chvíli strnula, její tvář se rozjasnila nadějí.

„Kryjte mě, dokud to bude možné. Možná se odsud dostaneme!“ vykřikla a začala odříkávat magické formule.

Conan mezi tím odrazil dalšího dravce, jiný mu však přistál sebevražednou rychlostí na zádech a zaťal pařáty do kovu zbroje. Váha a rychlost útočníka srazily Cimmeřana k zemi. Chorcheb se natočil k barbarovi a smetl mohutného ptáka s jeho zad.

„Díky!“ vykřikl Conan a pustil se znovu do boje.

Prach zrudl krví, ale nepřátel každým okamžikem přibývalo.

„…mnawai nihra. Díky, Mumathine!“ zakončila kněžka zaříkávání. Její mysl se spojila s myslí barda a spojenými silami začali ničit samu podstatu tohoto podivného světa.

Opeřenci zatím začali útočit organizovaně, ve vlnách, jejichž náporu se nedalo odolat. Cimmeřan i nemrtvý byli sraženi na kolena. Další úder směřoval na kněžku, jež nebyla schopná sebemenší obrany. Jen okamžik stačil, aby se ostrý zoban zaryl do její hlavy, když se vše rozplynulo. Krví zbrocený Cimmeřan namáhavě vstal. Nikdy by jej nenapadlo, jaké potěšení mu poskytne pohled na jedovatou černou vodu Zargheby. Byli zachráněni.

„Co teď?“ vydechl Conan.

„Ošetřím ti rány a počkáme do rána. Ptah nemá dost sil, aby zopakoval to, co nám právě předvedl. Máme čas… Musím spát,“ řekla, padla k zemi a okamžitě usnula.

„A co ty rány?“ zavrčel otráveně Conan. Po pravdě řečeno, vzhledem k síle útoku nebyla jeho zranění příliš vážná a dokázal si je snadno ošetřit i sám, ale představa kněžčiných hebkých rukou mu nebyla proti mysli. Když skončil s vymýváním prachu a špíny, obvázal si zranění pruhy čistého plátna, napil se léčivého vína z Xuthalu a usnul hned vedle Hathettar.

Chorcheb stál nad nimi jako nestvůrná socha. Hlídal.

21

Druhého dne za úsvitu se kněžka probudila. Po tvářích jí stékaly slzy. Tentokrát nevykřikla a Conan se neprobudil. Chladně nepřátelský hlas Daghertiti jí oznámil tu zprávu. Mumathin Mum právě zemřel. Hathettar se modlila, aby už pobýval v Říši snů, o níž tolikrát zpíval. A věděla, že on se tam dostal.

Probudila Conana, prohlédla jeho rány a jakmile se ještě více rozednilo, vyrazil přes neskutečně staré ruiny, vedeni příšerným Chorchebem. Mnohé zdi se drolily už při pouhém doteku, několikrát se málem zřítili do hlubokých sklepení pod troskami. Nakonec se Chorcheb zastavil u pozůstatků něčeho, co snad kdysi dávno mohlo být chrámem. Jediným trhnutím vyrazil těžká vrata z podivného kovu, jenž odolal věkům, a se skloněnou hlavou vešel dovnitř. Chvíli se ozývaly podivné zvuky – padající kamení, svištění pastmi vystřelených šipek, cvakání kovových čelistí… a pak, do ticha, které následovalo, zazněl nelidský Chorchebův hlas:

„Cit ‘rijja gha ‘nta.“

„Můžeme jít,“ řekla kněžka a vešli do stínů.

Vešli do budovy, sestoupili po schodišti a kněžka dole zapálila louč. Ze stínů se vynořily police s tisíci svazky, nedotčenými časem. Hathettar vydechla úžasem. Zde se skrývala moudrost starší, než lidstvo. Omámeně sáhla po jedné z knih, ale Chorchebova paže ji zadržela. Pak se dávný král vydal do stínů, sahal do polic a občas hodil na zem některou z knih. Vrátil se s jedinou, kterou svíral v pařátu a řekl kněžce, kde má hledat příslušný rituál. Hathettar místo pečlivě založila. Pak se vydala s prázdným vakem podél polic a sbírala knihy, které pro ni Chorcheb vybral. Splnila své slovo, žádné jiné se nedotkla. Přesto však občas pohlédla na hřbety magických spisů a zaúpěla, když v písmu jazyka Starých bohů četla tituly jako: Rychlost světla a tmy, Universální magie světla, Kompendium magie živlů, Podzemní rozměry a jejich obyvatelé… raději se dívala už jen na knihy, které sbírala po zemi: Základy magie pro děti, Jednoduché rituály, Kouzla pro lidi a jiné nižší bytosti…

„No, to je ohromný,“ bručela a sbírala tlusté svazky. „Snad alespoň Kniha rituálů – Ghlaw’wijah s’dathum – bude za něco stát.“

Jak později zjistila, její hněv nebyl příliš opodstatněný, protože rituály, které u vesmírného lidu vykonávaly jejich děti, byly velice mocné. Nedokázaly však způsobit katastrofu.

Venku, na denním světle, zatím naskládal Conan, na gesty naznačený pokyn Chorcheba, kameny, jichž bylo v okolí bezpočet, do velké víceméně souměrné kružnice. Obřad mohl začít.

„Chtěl bys ještě něco říci, než opět zemřeš?“ zeptala se dávného krále Hathettar.

„Nezklam mě, vznešená paní. A knihy, jež jsem ti vybral, dobře skryj před nepovolanými. I ty mohou škodit. Zvláště dobře chraň Knihu rituálů. Sbohem a díky, Hathettar. Dej se do toho, toto není můj svět, každý okamžik žití v něm mi způsobuje neuvěřitelné utrpení…,“ řekl Chorcheb a od té chvíle už nepromluvil. Conan se diskrétně vzdálil, magické obřady, i když nebyly zaměřeny proti němu, jej znervózňovaly.

Rituál proběhl rychle. Jednoduchá gesta, prosté věty. A smutek v duši vznešené kněžky. Jeden přítel zemřel, druhého na jeho vlastní přání zabíjela. Chorchebovo tělo se nerozpadlo v prach, jak Conan očekával. Strnule leželo uvnitř kruhu, jako připomínka dávné slávy ztracené říše.

„Odnes ho do knihovny, Conane,“ zašeptala Hathettar. Byla unavená. Příliš mnoho čarování v posledních dnech.

Conan mrtvého krále odtáhl do podzemní místnosti. Nebyl tak těžký, jak předpokládal. Když se vrátil, zapálila Hathettar louč a sestoupila do podzemní pokladnice vědění. Po chvíli vyšla a následoval ji hustý dusivý dým. Odstoupili stranou a mlčky naslouchali hučení ohně.

VII. Ruiny dávných říší

Xuchotlu síně, vznosné a jasné, temné jsou stíny pod nimi…

z tradičního rituálního popěvku B’Ramiriů

Například objev zbytků podivuhodného palácového komplexu jižně od Stygie dávají někteří nezodpovědní amatéři do souvislosti s legendami o takzvaném Xuchotlu, přestože exaktní lingvistické analýzy jasně prokázaly relativně nevysoké stáří těchto ústně tradovaných pověstí.

O. S. Trughina: O amatérizmu v archeologii

1

Seděli na nevysokém kopci nedaleko od ruin prastarého města. Soumrak zahaloval nevlídnou krajinu závojem tmy, se níž bojovalo jen světlo skromného ohně. Z hořící knihovny dosud stoupal černý dým, i ten se však ztrácel v nadcházející noci.

„A jsme zase sami, Conane,“ zašeptala smutně kněžka.

„Je to tak lepší…“

„Nebýt Chorcheba, byli bychom nejspíš už po smrti. To platí i o Mumovi. Nejsi tak nezávislý, jak se honosíš. Tvůj život je spojen se životy druhých,“ řekla zamyšleně.

„Hathettar, její pružné tělo a pleť jako květ mandloně. Nechej všeho a přiviň ji k sobě.“

Conan pocítil svírání prstenu, které ho vytrhlo z podivného snění. Hathettar vedle něj se na něho dívala pohledem, jakého si dříve nikdy nevšiml.

„Půjdeme,“ řekl.

Hathettar se vytrhla ze zamyšlení a mechanicky ukázala rukou na jedno místo v zelené stěně před nimi. Vyrazili.

„Kam teď jdeme, Hathettar?“ zeptal se Cimmeřan po několika hodinách nepohodlného prodírání se dusnou džunglí. Koně táhli za sebou a už mnohokrát byl Conan nucen tupit svůj meč při prosekávání cesty.

„Vydrž, někde tady to bude. Alespoň podle map, které jsem kdysi viděla v jednom stygijském archivu…“

„Kdysi… a víš jistě, že si to pamatuješ přesně? Co to vlastně hledáme?“

„Ty chceš pochybovat o mé paměti?“ osopila se na něj kněžka.

„Promiň. Tak co hledáš?“

„Jak promiň? Ty mi tady vpálíš do tváře takovou urážku a pak řekneš jen promiň! Mám absolutní paměť!“

„U Croma, na kolena před tebou nepadnu. Řekneš mi už konečně, kam jdeme?“

„Samozřejmě, stačí říct.“

Conan zavrčel cosi hodně sprostého ve svém rodném jazyce.

„Tak teda říkám.“

„Co?“

Stálo ho to hodně sebepřemáhání, ale rozhodl se, že jí nevrazí pár facek. Tak jen kráčel vedle ní a mlčel. Pak se před nimi objevila mýtina, tak nepřirozená v divoce bujícím porostu, na níž stála ponurá hrobka z černého kamene. Nad branou z kovu, jenž zjevně nepodléhal času, stály jako tišší hroziví strážci dvě sochy draků s roztaženými křídly. Zdi domu mrtvých zdobily podivné abstraktní basreliéfy. Ke vchodu vedla černě dlážděná cesta. Otvorem, který tvořila překrývající se křídla kamenných ještěrů, procházelo několik paprsků slunce.

„Počkáme do večera, pak se podíváme dovnitř,“ rozhodla kněžka a Conan se už raději na nic nevyptával. Když se sluneční kotouč dotkl vrcholku nedalekého kopce, procházel úzký svazek paprsků otvorem a jakoby umocněn vykreslil na dlaždicích před hrobkou osmicípou hvězdu.

Hathettar rychle došla ke vchodu a zatlačila na dveře. Nepřirozeně tiše se otevřely dovnitř.

„Tak pojď. Nebo zůstaň… jak chceš. Uvnitř teď žádné nebezpečí nečíhá,“ zareagovala na jeho podezřívavý pohled.

Cimmeřan vstal a s připraveným mečem ji následoval. Takovým místům příliš nedůvěřoval. Prošli úzkou chodbičkou a otevřeli dvířka z ryzího zlata. Kněžka zapálila louč a vešla. Uvnitř stál leskle černý sarkofág, obklopený pokladem nevídané ceny. Brodili se zlatým prachem, bílými i černými perlami, krvavě rudými rubíny a třpytivými diamanty všech barev. Bylo zde bohatství, které předčilo i sny králů. Conanovy oči se leskly nadšením a svým leskem se vyrovnaly okolním klenotům.

„U samotného Croma,“ zašeptal. „Tak tohle je to překvapení…“

„Raději mi pomoz zvednout to víko,“ zchladila ho.

„Kdoví jaký ďábel se tam skrývá…“ zavrčel.

„Jen prach, Conane. Jen prach.“

„No, a proč teda… no tak dobře,“ povzdechl si a odsunul žulovou desku, kryjící sarkofág. Podivil se, že není zhotoven z nějakého ušlechtilejšího materiálu. Uvnitř ležela skutečně jen vrstva prachu. Hathettar vytáhla z kapsy kožený váček, nabrala do něj to, co zbylo z mrtvého, zašeptala cosi v jazyce Starých bohů a pokynula Cimmeřanovi, aby rozpadlé ostatky opět pohřbil do temnoty. A odešla ven.

Conan se probíral pokladem a čas jako by se zastavil. Nedokázal myslet na nic jiného, než na bohatství u svých nohou. Ruce mu zezlátly jemným zlatým prachem, kapsy i vak měl plné drahokamů. Z podivné apatie jej vytrhla až lebka, jíž vytáhl zpod zlaté záplavy. Následovaly ji obratle, žebra… na víc nečekal. Vyběhl ven. Všiml si, že kněžka leží na prahu venkovních dveří. Svítalo.

„No, to je dost, Conane,“ řekla, když s ní zatřásl. Vstala a vykročila ven. Dveře se zavřely. Cimmeřan pohlédl na své ruce – byly špinavé od prachu. S neblahým podezřením sáhl do kapsy a vytáhl obyčejné bezcenné kamení. Zaklel a vysypal obsah vaku, jenž tvořily úlomky žuly.

„U Croma, co to je za místo?“ zavrčel znechuceně.

„Hrob Nasthry Vanna, čaroděje z počátku hyborské éry. Byl to velký šprýmař, nechutně škodolibý. Za svůj život přivedl svými legráckami k zoufalství statisíce lidí. A když umíral na nemoc, na níž ani on nenašel lék, seslal iluzi na prach a kamení ve své hrobce, která se otevírá při západu slunce jen jediného dne v roce. Jsem ráda, že jsme to sem stihli…“

„Chceš říct, že ta hrobka je past?“

„Přesně tak. Kdybych neležela mezi dveřmi, za rok by z tebe zbyla jen kostra. Dveře se normálně zavírají půl hodiny po západu slunce.“

„Svítá… nezdá se mi, že jsem tam byl tak dlouho,“ řekl Conan.

„Očarovalo tě kouzlo v tom kamení. Ale i tak na sebe můžeš být hrdý. Většinu ostatních by nevyburcoval ani pohled na lidské kosti.“

„Tak to se mám čím chlubit. A nač ti byl ten prach… Zatraceně, co to je?“

Cimmeřan zpozorněl, tasil meč a ostražitě naslouchal. Džunglí se ozývalo praskání, jako by jí probíhaly desítky tvorů. Pak prales odhalil přicházející nebezpečí. Na mýtinu vybíhala stvoření, připomínající přízraky z nočních můr. Chlupaté postavy, podobající se stejným dílem člověku i opici, rozšklebená ústa plná špičatých tesáků, ploché nosy a dlouhé silné paže svírající klacky a velké kameny.

Conan si vzpomněl na strašlivého Thaka, s nímž svedl kdysi dávno nelítostný souboj. Tito opolidé se mu nebezpečně podobali. Z nepřátelských hrdel se ozval neartikulovaný řev a vzduchem proletěly desítky kamenů. Hathettar se však nenechala zaskočit a vyřčeným kouzlem jejich dráhu odklonila. Conan zneklidněl, když si uvědomil, že zdejší opolidé jsou na zjevně vyšším stadiu vývoje, než Thakův národ žijící v Kezankiánských horách na východní Zamorské hranici. Utočili za úsvitu, organizovaně… jako dobře vedená bojová jednotka. Zatímco vzduchem svištěla další dávka kamenů, vyrazili bojovníci se zašpičatělými klacky do útoku. Házeči za nimi zvedli ze země další těžké větve a vyrazili za nimi. Hathettar usoudila, že boj na dálku pro ně tímto skončil a začala tvořit velkolepé a vražedné zaklínadlo, jímž, jak doufala zabije nebo odežene všechny divoké útočníky. Kámen směřující na hlavu už odklonit nestačila, pouze reflexivně uhnula. Kdyby to byl přímý zásah, byl by už její mozek rozstříknut po stěně hrobky, u níž stáli. Takto ji náraz pouze zbavil vědomí, ovšem v osudovém okamžiku.

Cimmeřan kryl svým mohutným tělem kněžku a s klením odrážel útoky nesmírně silných nepřátel a sám zasazoval hluboké rány, jež však zběsilým opolidem škodila mnohem méně, než by čekal. Jeho zbroj zachytila mnoho, jinak smrtelných úderů, lesklá ocel roztínala lebky, párala břicha. Opolidé však neznali strach a bojovali s urputností, vlastní jen pravým dětem přírody. Conan věděl, že smrt může přijít každým okamžikem, ale přesto pocítil z tohoto boje divokou radost. Po těle mu stékala cizí i vlastní krev, ale jeho čepel tančila mezi těly nepřátel jako útočící kobra. Úder a chlupatá paže padá k zemi, další a z mohutného krku se valí proud krve ze všech čtyř tepen… Cimmeřan křičel prastaré bojové pokřiky svého lidu a stejně tak opolidé. Byl ve svém živlu.

Extázi bitvy však přerušil výkřik zpoza zdivočelých bojovníků. Z džungle vystoupil vysoký černoch, oděný ve lví kůži. Na jeho hrudi visel náhrdelník z velice malých lebek, připomínající lidské. Cimmeřan usoudil, že by mohly pocházet z nenarozených dětí. Záhadný šaman znovu zakřičel a opolidé se dali na ústup. Přes deset jich však zůstalo u Cimmeřanových nohou, mrtvých a umírajících. Hathettar se začala s úpěním probírat. Neznámý zachránce pozvedl ruce v prastarém gestu přátelství a přišel blíž.

„Já Sharg, šaman bez lidu, ale… mocný. Opičí lidé… bát Sharga,“ začal lámanou Stygijštinou. Zdálo se, že pracně hledá slova. Hathettar cosi zaševelila v řeči Zembabweiských kmenů a Shargova tvář se rozzářila radostí, když uslyšel jazyk blízký rodnému. Conan tak byl opět odkázán na kněžčin překlad.

Sharg byl svým kmenem nespravedlivě nařčen z praktikování černé magie a vyštván jako prašivý pes. Od té doby bloudí vlhkou džunglí a nahání hrůzu všem jejím obyvatelům. Tak shrnula šamanovo vyprávění kněžka; nenamáhala se s překladem těch částí Shargova vyprávění, které se týkaly putování po světové ose do snových světů utkaných duchovními pavouky.

„Díky, Shargu,“ řekl Cimmeřan stygijsky.

Šaman se mírně uklonil a po tváři mu přeletěl škleb, jenž znepokojil nejen Hathettar, ale i Conana, Vypadalo to, jako by se na chvíli dívali na někoho jiného. Možná to však byla jen hra zelenkavých stínů, vrhaných v ranním slunci stále zelenými stromy.

Zatímco kněžka ošetřovala Conanovy nehezky vypadající rány, pokračovala v hovoru s jejich zachráncem. Občas zpozorněla, když vyprávěl o pradávných chrámech, utopených v zeleném moři, o palácích králů z počátku času.

„Říká, že sotva den cesty odtud jsou pozůstatky chrámu z dob Acheronské říše, Conane. To je něco pro nás, nemyslíš?“ řekla vzrušeně kněžka.

„No, proč ne. Ale poklady v těchto zemích mi nikdy moc štěstí nepřinesly…,“ odvětil pochybovačně Cimmeřan.

Krátce po poledni se vydali na cestu, vedeni zavrženým šamanem. Zdálky k nim doléhal zvuk bubnů, Sharg vysvětlil, že to se jeden z divošských kmenů chystá na válečnou výpravu. Začalo pršet a obklopil je lehký opar. Hřebci se vzpínali, když odkudsi zazněl řev nějaké veliké šelmy. Hathettar si připadala jako v podivném snu, Conanovi bylo jen nepříjemně horko. K večeru se utábořili. Déšť ustal, rozdělali tedy vydatně kouřící oheň ze syrového dřeva a uložili se ke spánku. Cimmeřan však neusnul. Pouze přivřel oči, nikdo by nepoznal, že nespí. Jeho smysly napjatě sledovaly okolí a zvláště šamana. Za dlouhé roky skvěle vycvičený instinkt v něm vyvolával silný pocit nedůvěry k jejich průvodci. A k ránu, snad hodinu před úsvitem, se jeho tušení potvrdilo. Sharg vytáhl zpod svého oděvu jakýsi předmět. Oheň už dávno pohasl, ale i v tom mizivém světle Cimmeřan rozeznal, že je to dýka a tak bleskově vstal. Sharg vykřikl a ucouvl do stínů. Hathettar se probudila.

„Co se děje, Conane?“

„Sharg na nás něco zkouší, myslím, že mě chtěl zabít.“

„Kde je?“

„Zmizel v džungli.“

„Sakra,“ zašeptala a marně se snažila prohlédnout temnotu. „Vytáhni louč.“

Cimmeřan sáhl do vaku, ale svůj pohled neustále upíral k místu, kde se podle jeho předpokladu šaman skrýval. Z porostu se ozval podivný zvuk, jako by něco proletělo vzduchem. Kněžka začala odříkávat magickou formuli, ale to už Conanovo tělo obalilo cosi slizkého. Zapotácel se, žaludek se vzbouřil a vyvrhl svůj obsah na zem. Začal ze sebe strhávat zbroj, protože cítil, jak se lepkavý sliz zažírá pod kůži. Mohutné svaly jako by změkly a ztratily sílu. Mohutný barbar se s tichým klením svalil do trávy. S odporem si uvědomil, že z něj vytékají výkaly i moč, nedokázal tomu nijak zabránit.

Hathettar dokončila zaříkávání a bleskově sáhla do torny. I přesto však jí bylo mdlo z pokusu nepřátelské mysli změnit její mozek na kaši. Útlé ruce se přestaly třást, až když v nich sevřela Yogovo oko. Pak vyřkla kouzlo a okolí zalilo přízračně rudé světlo. Mezi stromy stál Sharg s divokým šklebem ve tváři. Cimmeřanova nehybná hlava byla natočena tím směrem, takže viděl vše, co se potom odehrálo.

Kněžka přiskočila k šamanovi a dotkla se Okem jeho hrudi. Sharg se otřásl, ale nevypadal jako ostatní oběti moci temného amuletu.

„O co ti šlo, Shargu?“ zasyčela zembabweisky.

„O to, co držíš v ruce a o to, co má Conan v opasku. O moc. Když nejde o moc, jde o málo, že opičí kněžko? A teď zemři!“

Šamanovy oči se rozzářily jedovatě zeleným světlem.

„Nenuť mě, abych to použila!“ zaječela Hathettar s hrůzou v hlase.

„Shirraghitta masta rheitja…“ začal šaman.

Kněžka načrtla nad černou koulí rituální gesto, které nikdy nechtěla použít. Sharg poklesl na kolena a roztřásl se.

„Díky, Hathettar,“ zašeptal. „Konečně svobodný…“

Kněžka nevěřila svým očím. Nezmohla se na slovo.

„V mém těle přebýval démon, který se s mou duší dělil o vládu… teď je navždy uvězněn. Propusť mne, uzdravím tvého přítele.“

„Jak ti mám věřit?“ zasípala, znavená všemi těmi kouzly.

„Musíš. Jinak Conan zemře smrtí tak potupnou, že bych ji nepřál ani nejhoršímu nepříteli…“

„I já umím uzdravovat.“

„Při vší úctě, toto bys asi nezvládla.“

„Myslím, že ti věřím. Ale napřed přísahej při Yogově oku, své duši a svém těle.“

Sharg odpřísáhl vše, co po něm chtěla. Pak kámen odtáhla. Conan se snažil něco říct, ale připadal si, jako by celé jeho tělo tvořil změklý vosk.

„Neboj se, Conane. Teď už ti neublíží. Naopak, vytáhne tě z té mizérie,“ řekla kněžka a proti své vůli se zašklebila, když k ní závan větru přinesl zápach, který se od Cimmeřana táhl.

Šaman zapálil oheň, vytáhl z kapsy obsidiánový nůž a několik usušených hub velice podivného tvaru. Na kousku dřeva je rozřezal na malé plátky a s rituálními slovy na rtech je začal jeden po druhém polykat. Pak začal kolem nehybného Cimmeřana tančit s divokými výkřiky na rtech, na nichž se tvořila pěna. I kněžka pomalu začínala podléhat divokému rytmu šamanova tance. Přistihla se, jak si pobrukuje rytmickou melodii. Nebránila se tomu a nechala svou sílu plynout do nehybného těla. Nakonec Sharg se zběsilým zaječením vyplivl jakýsi krvavý chuchvalec ze zpěněných úst a padl na zem vedle Conana, který s nelibostí naslouchal dávení zmoženého šamana. Zároveň však cítil, že může opět pohnout údy a namáhavě vstal. Slunce prozářilo les prvními paprsky úsvitu.

„Nedaleko… odtud, po cestě… pramen,“ zachrčel stygijsky šaman.

„Počkáme tam na tebe, Shargu,“ řekla Hathettar a odvázala koně. Dvojice se vydala na další namáhavou cestu.

„Zabiju ho… U Croma, rozpářu toho bastarda jako prase!“ řval Conan, když, čistě umytý, opět nabyl ztracené sebevědomí.

„Ten, kdo to udělal, už trpí. Nebyl to Sharg, ale démon, který ho ovládal. A ten je navždy uvězněn v Yogově oku,“ uklidňovala jej.

„Mám hroznou chuť někoho zabít! Takto mě ještě nikdo neponížil!“

„Ale no tak. Není to tvá vina ani hanba. Bylo to velice mocné kouzlo.“

„Nesnáším kouzla,“ vrčel Cimmeřan. „Všem by bylo líp, kdyby nebyla.“

„Možná máš pravdu. Ale jsou tady a nikdy úplně nezmizí. Proto je dobré zabývat se dobrou magií,“ oponovala Hathettar.

„Dobrý nebo špatný kouzla… berlička pro slabochy. Toto je síla!“ vykřikl Cimmeřan a pozvedl svalnatou ruku s mečem.

„A toto taky!“ rozčílila se kněžka a vykřikla kouzlo, jímž vyrazila zbraň z jeho ruky. Conan však bleskurychle zareagoval, zachytil meč, ještě než dopadl na zem a přiložil hrot k jejímu krku.

„Tohle už nikdy nedělej, nikdy…“ vrčel jako raněný vlk a oči mu divoce plály. Hathettar se otřásla přívalem strachu. Dívala se na tvora z úsvitu věků. V té chvíli rázem zmizel všechen nános civilizovanosti, jenž se na Conanově osobnosti za léta strávená v ,kulturním’ světě usadil. Objevil se muž, který od mala bojoval o holý život. Ostří lehce nařízlo napjatou kůži na jejím krku a Hathettar ucítila pramínek krve mezi ňadry. „Conane,“ zašeptala. Cimmeřan odtáhl zbraň.

„Už nikdy, nebo poznáš moc a sílu mého meče,“ řekl a odvrátil tvář.

„Už nikdy,“ odvětila. „Slibuju.“

2

Spal. Už statisíce let. Spal a snil svůj sen o svrchované moci nad světem, přislíbené mu proroctvími. Spal mezi kostmi mágů, jenž jej vytvořili. Mágů, které poté zabil, protože nenáviděl jakékoli vládce. Černokněžníků, jejichž předsmrtná kletba ho uvěznila do osidel Hypnovy říše. Snil o armádách, měnících se v kámen při pouhém pohledu na jeho vznešené tělo plachtící vysoko na obloze. A ve snu viděl, jak k jeho hrobce, hluboko pod základy prastarého chrámu, přichází podivná trojice lidí. Mohutný válečník v kovové zbroji, pohledná žena v elegantním, byť prostém, hávu a černoch oděný do lví kůže. Snad byli jen snem, snad těmi, kdo jej probudí. První phagg spal a snil své sny.

3

„Jsme tady,“ řekl s posvátnou úctou Sharg. Před nimi stály ruiny kdysi snad vznosné budovy. Nyní však živly i rostlinstvo značně narušily původní tvar svatyně. Vstupní brána se již dávno rozpadla a tak zírali do temnoty chrámu jako do nějaké jeskyně. Kněžka zapálila louč. Vstoupili dovnitř a ze tmy vyvstávaly reliéfy velice podobné těm, které Conan viděl v příbytku Yoga, pána prázdných příbytků. Opět zatoužil po pořádném boji s normálními lidmi a po poctivém žoldu, namísto pochybných starobylých pokladů, jež skrývala džungle. Přesto však kráčel po kněžčině boku a přemýšlel, co je tady asi čeká. Chodba vyústila do hlavní svatyně, jejíž strop se už před věky propadl. Slunce stálo přímo nad nimi. Brodili se mezi kusy kamenů, mezi nimiž rostly stromy.

„No, nevím, jestli tady ještě něco bude,“ řekl pochybovačně Conan. Před nimi ležela na několik kusů roztříštěná socha. Kněžka přistoupila blíž. V duchu si složila zbytky spodobněného tvora dohromady.

„Phagg…,“ zašeptala.

„Cože?“ zareagoval Conan.

„Phagg. Létající démon z říše snů. Bůh, jenž přináší představy letu. Měl jsi někdy létací sny, Conane?“

„To snad každý,“ odpověděl.

„Tak tento je prý přináší. Někteří mudrci soudí, že stál u zrodu lidstva. Že vnesl do duše zvířete touhu létat, dobývat, dosáhnout nemožného. Touhu stát se člověkem.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ řekl Cimmeřan.

„Je zapovězen,“ vydechl s hrůzou v hlase Sharg.

„Bývá nazýván Ničitel života, Kamenná smrt, Duch zkázy. Lidé jej nenávidí, protože je jako oni. Svým způsobem byl tento bůh prvním člověkem,“ doplnila Hathettar.

„Aha, takže toto je zase nějaký temný chrám,“ povzdechl si Conan.

„A co říkají báje o jeho kněžích. Mluví se v nich o bohatství?“

„Netušila jsem, že by vůbec byl takový kult. Někteří jednotlivci Phagga uctívají, existují tajné skupiny, ale o tom, že by někdo vybudoval tak monumentální svatyni, jsem nikdy neslyšela,“ řekla zadumaně kněžka.

„Kdo ví, co ty ruiny skrývají.“

„Jsme první, kdo se sem odvážil. I zvířata se tomuto místu vyhýbají,“ zašeptal šaman ve svém rodném jazyce a kněžka to přeložila.

„U Croma, tak to tady alespoň prohledáme! Třeba tu přece jen něco bude,“ zahučel netrpělivě Cimmeřan.

„Ano, ale opatrně. Velice opatrně,“ zamumlala kněžka.

Poté se pustili do odstraňování trosek, kde se uplatnily zvláště Cimmeřanovy svaly. Nejprve zaměřili své úsilí na obrovský kamenný podstavec, na němž kdysi stávala socha létajícího boha, jejíž trosky bylo možno rozeznat mezi kameny zdiva. Žulový kvádr ale tkvěl v podlaze příliš pevně a snadno odolal i Conanově síle.

„Nejsou tu nějaké zadní místnosti?“ zeptal se Cimmeřan a otřel si pot, stékající mu po čele.

„Těžko. Toto je přes svou výstavnost docela primitivní svatyně. Socha božstva vždy bývá v nejzazším prostoru. Proto soudím, že tu nic jiného už nebude, pokud ovšem…“ Hathettar se zarazila a znovu pohlédla na jižní stěnu chrámu, u níž kdysi Phaggova socha stála.

„Pokud ovšem co, Hathettar?“ zeptal se Conan.

„Pokud ovšem není v nejvnitřnější velesvatyni…,“ šeptala se stále větší úzkostí kněžka.

„Samotný bůh,“ dokončil Conan. Rozhostilo se ticho. Všichni tři hleděli na jižní stěnu a téměř současně si povšimli tenké tmavé linky, rámující tajný vchod.

„Sharg nejít,“ prohlásil černoch stygijsky, otočil se na patě a vyběhl chodbou ven.

„Conan jít,“ uchechtl se Cimmeřan a vykročil ke stěně.

„Ty jsi taky zvědavý jak opice,“ zabručela kněžka.

„A ty ne?“ opáčil Cimmeřan.

„Já samozřejmě taky, vždyť ji uctívám. Jdeme.“

Conan zatlačil na vysoký obdélník tajného vchodu vší silou, ale bez výsledku. Hathettar zatím prohledávala okolí. Nakonec stiskla jakési neviditelné tlačítko a kamenný obdélník začal pomalu sjíždět do podlahy. Ale asi po pěti palcích se ozval podivný skřípavý zvuk a kámen se zastavil.

„U Croma,“ vydechl Conan.

„Raději mi tam posviť,“ řekla kněžka a nahlédla otvorem do velesvatyni. V té chvíli ucítila náhlý příval chladu v kostech i v mysli. Podlomila se jí kolena, zvrátila se dozadu a uhodila se do týla. Conan chvíli váhal, má-li se rovněž podívat dovnitř, ale nakonec zvítězil zdravý rozum a tak odvlekl Hathettar ven, kde ji začal křísit. Její dech se zastavil a srdce bilo takřka neznatelně. Začal tedy hýbat jejími pažemi tak, jak se to dělá utopencům. V té chvíli už k nim doběhl vystrašený Sharg. Pohlédl na ženu.

„Lepší foukat do úst,“ prohlásil a názorně to předvedl. Podložil kněžčina ramena Conanovým cestovním vakem tak, aby se její hlava co nejvíce zaklonila. Potom svými velikými ústy prudce vdechoval vzduch do jejích úst a nosu současně. Conan chvíli nevěděl, zda se nejedná o nějaké kouzlo, ale nakonec pochopil, že by to mohlo fungovat.

„Teď ty. Já kouzlit,“ řekl po chvíli, když usoudil, že Cimmeřan pochopil názorně předvedenou proceduru. Nutno dodat, že Conanovi to rozhodně nebylo proti mysli.

A tak Cimmeřan plnil kněžčiny plíce vzduchem a Sharg křepčil kolem a vzýval kdo ví jaká božstva. Nakonec se Hathettar zachvěla a následoval záchvat kašle. Za chvilku Hathettar vyzvracela vše, co měli ten den k obědu.

„Bude žít,“ oddechl si šaman a znaveně usedl.

4

Odcházejí, není dost síly. Odcházejí. Jak se mi mohla ubránit? Ale třeba to byl všechno jen sen, zase další noční můra… pomstím se, pomstím se všemu živého za tento hrob. Jednou přijde člověk, který mne spatří v mé rakvi, neodolá a zkamení. A se silou, již mi tak vtiskne do pařátu, rozbiju křišťálové víko. Ale možná žádný otvor ve zdi není, možná nepootevřeli vchod do velesvatyně. Marná naděje marného snu… ach, co to dělají? Bohové to ne! Néééééééééééé!

Snad je to jen sen, jen sen, sen…

5

Kněžka a šaman vyslovili poslední slovo destruktivního zaklínadla a až k nim dolehl rachot bortícího se stropu, jenž pohřbil Prvního phagga pod tunami kamení.

„Tak už mi řekneš, co jsi tam viděla?“ zeptal se nervózně Conan.

„Fialovou okřídlenou stvůru, jejíž vzhled mi vysával z těla život,“ zašeptala znaveně Hathettar. „Někomu se podařilo zhmotnit Phagga v celé jeho kráse a já jen doufám, že ta stvůra tam zůstane pohřbená navěky. Ale vím, že nic není věčné. Prach z Nastra Vannovy hrobky, který jsme použili, bude celá staletí šálit oči náhodných poutníků, ale i jeho moc nakonec zmizí…“

„No, myslím, že já se probuzení té příšery nedožiju,“ řekl klidně Cimmeřan.

„A asi ani tvé potomstvo. Tobě na budoucnosti moc nezáleží, že?“ Pohlédla na něj s určitým opovržením.

„Ne,“ odvětil chladně.

Vydali se na severovýchod, k hranicím Puntu. Sharg se ukázal být dobrým průvodcem, protože znal spletité cesty v divokém kraji, jímž procházeli. Džungle postupně přecházela v sušší a příjemnější prales. Po několika dnech cesty se dostali na dohled k prastarému městu – paláci Xuchotl.

„Zajdeme tam,“ řekla Hathettar.

„U Croma, proč?“ zeptal se Conan, jehož vzpomínky na toto místo příliš nevolaly po osvěžení.

„Tascela, jakkoliv krutá a zlá, byla má příbuzná. Chtěla bych ji pohřbít,“ odvětila kněžka.

„Už z ní zbyly asi jen kosti. V trůnním sále, kde zemřela, zahynulo víc než deset mužů i žen. Jak ji poznáš?“

„Nestarej se. Řekni, Conane, trpěla, když umírala?“ povzdechla si Hathettar.

„Ne, ale měla, pro všechno to zlo.“

„Neurážej mou sestru!“ prořekla se Hathettar.

„Ale, takže sestřička…,“ uchechtl se Cimmeřan. „Netrpěla, Valerie je mistryně co se házení dýkou týče a zasáhla ji rovnou do srdce.“

„Tascela…,“ zašeptala kněžka. „Přišla o svůj lid, a i potom jste ji museli zabít.“

„U Croma! Zabila by nás, kdyby jí v tom Valerie nezabránila!“ rozčílil se Conan.

„Jistě, i můj přítel Harheb by tě zabil, kdybys ho nepřipravil o život při svém pirátském nájezdu v deltě Styxu, že? Bylo mu teprve dvacet a měl být písařem. Mečem sotva vládl!“ Kněžka se rozčilovala čím dál víc.

„Zabíjeli jsme všechny. Nevím, kdo zabil zrovna tvého přítele. Možná já, možná Belit, nebo někdo z našich bojovníků. Poslouchej, až předám v Zamboule Nathepovi amulet, už se asi nikdy neuvidíme. Do té doby si to nebudeme ztrpčovat. A jestli chceš pohřbít svou sestru, tak prosím,“ zasyčel vztekle Cimmeřan a popohnal koně po travnaté plání před Xuchotlem. Hathettar s Shargem, sedícím za ní, ho dojeli, klusali bok po boku, mlčky, dokud je tma nepřiměla zastavit a utábořit se.

„Promiň, Conane. Bylo toho na mě v poslední době moc a pohled na zhmotnělého Phagga mi pořádně pocuchal nervy. Nechtěla jsem se hádat, zapomeň na to, jestli můžeš,“ povzdechla si kněžka a opatrně se na Cimmeřana usmála.

„Tak se vyspi, ať se dáš do pořádku,“ zabručel Conan a sám se uložil ke spánku. Šaman, unavený pro něj nezvyklou jízdou, koňmo, už dávno spal.

K tajuplnému městu se rozjeli už za úsvitu. Rozpory zanechali za sebou, alespoň prozatím.

Slunce teprve stoupalo nad východní obzor, když dorazili k obrovské bráně v severní zdi, stíněné vysoko umístěným obranným ochozem. Mohutná bronzová vrata ležela spadená na zemi, zarostlá vysokou trávou. Za vchodem se táhla dlouhá, sálu podobná ústřední chodba tohoto jediného gigantického paláce. Uvítala je podlaha z lesklého rudého kamene a zelené nefritové stěny. Klenutý strop byl zhotoven z lapisu lazuli, prokládaného velkými jedovatě zelenými venturíny.

Kráčeli širokými chodbami i úzkými průchody, až došli na území, které patřívalo klanu Tecuhltliů. Míjeli nepohřbené kostry zahalené dějícími oděvy a vstoupili do bývalého trůnního sálu. Mezi křesly a oltářem na druhé straně leželo patnáct koster. Ocelové čelisti pasti, jež se před lety zakously do Cimmeřanových nohou, nyní rezivěly. Všude vládlo nepřirozené ticho.

„Toto byla tvá sestra,“ řekl Conan poněkud stísněně a ukázal na kostru ležící na druhém konci sálu. V uších mu zněla ozvěna dávného boje, kdy šílený a zavržený Tolkemec pobil blesky z kouzelné hole poslední přeživší Tecuhltlie. A jeho chropot, když svíral Cimmeřanem vrženou dýku trčící mu z hrudi…

„Tascelo,“ zašeptala Hathettar a poklekla před ostatky mrtvé královny. Shargův výraz byl neutrální, Conanův mírně znechucený, když kněžka obřadně políbila sestřinu lebku. Pak opatrně naskládala kosti do vaku, který vytvořila ze svého pláště.

Vstala a rozhlédla se. Jakoby v jediném okamžiku pohlédli všichni tři na čarodějnou hůl barvy nefritu s karmínovou koulí na konci s níž jediný starý muž dokázal pobít patnáct v boji zocelených mužů a žen. Ležela mezi kostmi. Všichni tři se k ní vydali.

„Moje kořist,“ řekl Conan.

„Zapomněl jsi ji tu tehdy, teď na ni nemáš větší právo než já,“ oponovala kněžka. Jejich pohledy se střetly.

„Stejně by Shargovi k ničemu nebyla,“ rezignoval šaman.

„U Croma, už toho mám plné zuby,“ zaklel Cimmeřan, sebral magickou hůl a vší silou s ní uhodil o nejbližší sloup. Karmínově zbarvená koule velikosti granátového jablka vybuchla a rozletěla se na tisíce drobných střípků.

Když se vzpamatovali, krvácející z mnoha drobných ranek, první promluvila Hathettar:

„Ty kreténe! Mohls nás zabít… nebo oslepit! A víš, jakou ta hůl měla cenu?!“ rozkřičela se a vytáhla zrcátko. Do tváře se jí však zaryly jen dva střepy. Oddechla si.

„Neječ na mě! Lezeš mi na nervy!,“ zařval Conan.

„Je tady zlý duch,“ řekl pomalu Sharg stygijsky.

Všichni ztichli.

„Jak to myslíš?“ zašeptala Hathettar.

„Vnáší vám dvěma do srdcí rozkol a zášť,“ pokračoval ve svém rodném jazyce.

„Nemyslíš to jen obrazně, že ne?“ ujistila se kněžka.

„Ne. Ty ho necítíš?“

„Ano, už ano… je jich víc, ale jen jeden je dostatečně mocný…,“ nahlas přemýšlela kněžka a pak vysvětlila Cimmeřanovi, o co jde.

„Stovky lidí tu zemřely násilnou smrtí, na takových místech často straší,“ zabručel Conan. „Měli bychom raději vypadnout.“

„Ne, jsou tu uvězněni, musím jim pomoci… něco nebo někdo je tu drží. Duch mága… buď šíleného Tolkemeca, nebo Tascelin.“

„Oba mají dostatečný důvod obrátit nás proti sobě,“ odpověděl pomalu Conan.

„Vyvolával jsi někdy duchy, Conane?,“ zeptala se.

„U Croma, proč bych to dělal?“

„Teď tu máme docela závažný důvod. Večer uspořádáme seanci,“ pousmála se kněžka.

„Z toho mě vynech,“ zavrčel Cimmeřan.

„Ale no tak, čím víc lidí se toho účastní, tím líp. Bude to bezpečné… víceméně. A co ty, Shargu?“

„Souhlasit. Conane, tvá pomoc důležitá,“ vysoukal ze sebe šaman.

Cimmeřan jen unaveně pokrčil rameny. Pot, stékající po kůži, pálil v rankách od střepů. I v nefritových zdech Xuchotlu panovalo nepříjemné horko. Znovu zatoužil po chladných krajích rodného severu a pevně se rozhodl, že se tam vydá, jakmile dokončí tuto službu.

„Měli bychom si teď navzájem ošetřit rány,“ navrhla Hathettar.

A zatímco se její něžné ruce staraly o desítky nepříjemných ranek na Cimmeřanově mohutném těle, slunce pozvolna zapadalo. Pak se najedli a pohovořili – bez nepřátelství, protože okamžikem poznání jeho zdroje na ně moc duchů přestala působit. Když se přiblížila půlnoc, začali se kněžka a šaman připravovat na vyvolávací rituál.

6

Modrá mlha proudila světem, v němž minulost splývala s budoucností. Tascela, jediná z uvězněných duší, vnímala skutečné plynutí času v Xuchotlu a nevěděla, co si má o chystané seanci myslet. Cítila přátelství a snad i lásku v srdci své živé sestry, ale i sžírající nenávist Conanovu. A nezúčastněný zájem černého šamana. Měla dost sil, aby se jejich vlivu ubránila… nevěděla však, jestli tomu chce. Toužila navštívit zářící říše démonů vzduchu, mrazivé paláce duchů země, jiskřivá vodní království i divoké země vládců ohnivého živlu. Hathettar ji mohla osvobodit z tohoto ponižujícího vězení, ale jediná kletba Cimmeřanova mohla všechno strašlivě zhoršit.

„Víš to, sestřičko? Víš, koho žádáš o pomoc? Ten chlap mě nenávidí…,“ šeptala do věčného ticha. Nikdo neodpovídal.

Kdyby mohla, hryzala by se do rtů, když viděla, jak kněžka rozestavuje trojici svíček. Pak se ruce trojice tak odlišných lidí spojily a Tascela se rozhodla.

7

„Conane, musíš se nyní oprostit od nenávisti, kterou k mé sestře cítíš. Vím, že ti hodně ublížila, ale je to minulost,“ řekla Hathettar. Cimmeřan jen něco zavrčel.

„A Hathettar by měla zapomenout na svou lásku,“ podotkl Sharg.

„Takže, zapomeneme na své lásky i nenávisti…,“ začala kněžka.

„Rituál bych měl vést já,“ přerušil ji šaman. Chvíli se přeli v jeho rodné řeči a Conan se už chystal odejít. Připadal si přinejmenším nadbytečně a lezlo mu to na nervy.

„Ach promiň, příteli. Neodcházej. Už jsme se s Shargem dohodli. Vážně tě tady potřebuji,“ zarazila ho kněžka.

„A k čemu vlastně?“ zavrčel otráveně.

„Máš neuvěřitelnou životní sílu. Sílu, která osvobodí mou sestru i ostatní uvězněné duše.“

„U Croma, řekni mi konečně nějaký důvod, proč bych měl osvobozovat!“

„Kvůli mě. Jestli mě máš aspoň trochu rád, pomůžeš mi. I ty bys určitě udělal cokoli, kdyby šlo o tvého příbuzného.“

Tomu Cimmeřan rozuměl. Chápal, že krev není voda, a tak spolkl další námitky a znovu usedl ke své svíčce u kruhového stolku. Obřad vedla Hathettar.

„Tascelo, vím, že jsi tady, slyšíš mě?“

„Ano, sestřičko,“ zašumělo jim v hlavách.

„Chceme tě vysvobodit z tohoto místa,“ pokračovala kněžka.

„Conan by mě odsud nejraději poslal do nejtemnějšího podsvětí,“ přerušila ji Tascela.

„Ten ti už odpustil, neboj se.“

„Vážně, Conane?“ ozval se v Cimmeřanově mysli jiskřivý Tascelin hlas. Vzpomínky na zradu i na oltář a bílé tělo na něm vyvstaly v plné síle.

„U Croma! Táhni do podsvětí!“ vykřikl Conan a vstal.

„Víš, co jsi udělal?“ zaječela Hathettar. „Pokud se dost rychle nestáhla, poslals ji rovnou do pekla!“

„Kam taky patří. U všech démonů, Hathettar, já na takové hry nejsem. Rozsekám pro tebe desítky nepřátel, ale nebudu ti pomáhat při osvobozování duchů. Jdu spát,“ ukončil celou záležitost Cimmeřan a odešel do sousední komnaty, kde se uložil na poněkud se rozpadávající lůžko.

Kněžka s šamanem osaměli u kruhového stolku, svíčky stále ještě hořely.

„Nezkusíme to ještě?“ zeptal se Sharg a zívl.

„Ne, Shargu. Dokud tu bude ten kretén, Tascela se nepřiblíží. Myslím, že jsem od Conana očekávala víc, než čeho je schopen,“ povzdechla si.

„Pokud se do těchto zemí ještě někdy vrátíš, vyhledej mě. Rád ti pomůžu. No… dobrou noc.“

Šaman věnoval Hathettar povzbudivý úsměv a odešel.

Zanedlouho už všichni tři živí obyvatelé Xuchotlu tvrdě spali.

8

Kdyby ještě měla srdce, jistě by jí zběsile bušilo v hrudi, když tak tak unikla před Cimmeřanovou kletbou.

„Ty bastarde!,“ nadávala ve svých myšlenkách. „To ti nedaruju! Budu tě pronásledovat na každém tvém kroku, jakmile mě někdo osvobodí. Stojíš mi za tu námahu. Těš se!“

Jako takřka neznatelný vánek vířila vzteklá Tascela chodbami Xuchotlu a za ní přízračný doprovod jejích mrtvých poddaných…

9

Když ráno pronikl světlíky do města úsvit, Cimmeřan si proti své vůli oddechl. Věděl, že hrůzné noční můry, jež mu nedaly spát, jsou dílem mrtvé čarodějky, ale takřka uvěřil šíleným vizím utrpení a smrti, které mu v noci drtily mysl jako rány palicí. Dopotácel se do trůnního sálu, kde mezi kostmi klidně snídala Hathettar. Šaman nebyl v dohledu.

„Dobré ráno, Conane. Jakpak ses vyspal?“ zeptala se a ironie v jejím hlase byla více než zřetelná.

„Ještě ty si začínej… můžu-li tě prosit, nechej svou povedenou sestřičku na tomto místě, alespoň dokud budu naživu,“ zavrčel Cimmeřan.

„Ale copak? Ukázala ti, co umí? Představ si, že by ses do konce života pořádně nevyspal. Co by asi zbylo z chrabrého bojovníka po jediném týdnu takových nočních můr?“

Její hlas zněl nesmírně jedovatě.

„Vyhrožuješ mi?“

„Ale ne, Conane. Jen mám na tebe vztek. A je docela dobře možné, že s osvobozováním své sestry počkám dokud nezemřeš. Osud, který by ti připravila bych přála vskutku málokomu. No, přisedni si a posilni se. Sharg už chystá koně.“

Když se najedli, zvedla kněžka se slovy rituální modlitby na rtech Tasceliny kosti, už od večera zabalené v prostém plášti, a odnesla je do podzemního pohřebiště. Potom tam s Conanem zcela neobřadně naházeli pozůstatky ostatních Tecuhltliů.

Ještě než slunce začalo pálit, odjížděla trojice pryč od prastarého města směrem k severovýchodu.

Když se les začal postupně měnit ve step a k barbarskému Puntskému království zbývaly už jen dva či tři dny jízdy, stával se Sharg stále nervóznějším. Hathettar to vycítila první.

„Kam teď půjdeš, příteli?“ zeptala se, když seděli u ohně pod jižními hvězdami.

„Nevím, nemůžu se vrátit ke svému lidu, nemůžu ani jet s vámi do světa, který je mi cizí… snad se podívám do Zembabwei.“

„Myslím, že jim tam schopný šaman přijde vhod,“ povzbudila smutného černocha kněžka. Hovořili zembabweisky, ale Conan vycítil o čem je řeč.

„Pojeď s námi, Shargu. Uvidíš kus světa,“ řekl do ticha.

„Sharg nechce. Můj svět džungle, ne poušť,“ zašeptal šaman.

„Jak myslíš. I mě by možná bylo mnohem líp, kdybych nikdy neopustil Cimmerii…,“ odvětil Conan a uhryzl kus masa z upečené kýty mladé antilopy, kterou po cestě ulovili.

„Půjdu hned,“ rozhodl se šaman, sbalil si svůj skromný majetek, trochu jídla a beze slova zmizel ve tmě.

„Bohové s tebou, Shargu,“ povzdechla si Hathettar.

„Určitě s ním budou. Ještě se na mě zlobíš, Hathettar?“

„Zapomeňme na to, Conane. Tascela si zaslouží tvou nenávist a ty nejsi člověk příliš nadaný schopností odpouštět.“

„Kam zamíříme teď?“ převedl Conan hovor na bezpečnější půdu.

„Do Puntu a přes něj co nejrychleji do Zambouly,“ zazněla odpověď.

VIII. Inaugurace

– …a veliký BďMagna sekyrou máchl a stovka M’Bodů zbabělých prchla v dál.

Píseň o B’Maghovi, hrdinovi Im – Balauů

– … příkladem zneužívání fiktivních etnických konfliktů k destabilizaci zemí třetího světa jsou pokusy zasít nešvár mezi M’Body a Im – Balauy v Puntské republice.

Ze zprávy exekutivy IV. kongresu zemí třetího světa

1

Kassalijský přístav byl páchnoucí louží. Kotvily v něm nejen říční lodě, ale i menší námořní, které dokázaly zdolat líný tok řeky Styx až sem. Dál už se pokračovat nedalo, protože asi míli nad přístavem začínaly peřeje, přes které se dostala jen menší plavidla a jen v několika jarních a podzimních měsících. Mimo ně, když bylo vody příliš málo nebo naopak mnoho, přenášeli zboží vysocí černí nosiči stezkami, obcházejícími nejhorší místa. Nad peřejemi byla řeka splavná pro menší lodě a prámy z nafouknutých hovězích kůží ještě asi dva dny cesty. Potom se měnila v horskou říčku plnou balvanů a zrádných proudů.

Zdejší přístav byl vybudován v místě přirozeného rozlití řeky mezi břehy z měkké sprašové hlíny. Kdysi dávno nastoupily tisíce otroků a pod důtkami a biči nelítostných dozorců vynosili košík po košíku tolik hlíny, že zde mohly bezpečně vplout lodě s ponorem dospělému muži pod bradu. Hlubší bazén nebyl zapotřebí, lodě s větším ponorem se až sem nemohly dostat. Stovky dalších otroků a válečných zajatců, vždy v období letního sucha, znovu a znovu odstraňovaly nanesené bahno, které by jinak toto dílo během několika let zcela zaneslo.

Otroky sem rádi dováželi Stygijci, další sem byli nahnáni jako zajatci po válkách Puntu s černými královstvími. Tento přístav byl příliš důležitý, než aby nebyl udržován v co nejlepším stavu. Spojoval zemi Punt s oceánem, odkud sem proudilo nejrůznější zboží výměnou za nejcennější zdejší produkt – zlato.

Conan a Hathettar stáli na vršku nad ústím přístavu, naproti nim, na o něco vyšším kopci, se tyčila prastará pevnost, vybudovaná prý obry z mohutných balvanů. Už tenkrát, kdy její omšelé a rozpadající se zdi zářily novotou, se na horním toku Styxu a jeho přítoků těžilo zlato a pevnost chránila nejen přístav, ale i vstup říčním údolím k centru země.

Conanovy oči zazářily, když pozoroval štíhlou námořní loď s vysokou přídí a zádí. To ji především odlišovalo od říčních plavidel, která nepotřebovala rozrážet mohutné oceánské vlny.

Hathettar se vedle něho zavrtěla. Pochopila, že její společník opět stojí na palubě Tygřice po boku milované Belit.

„Neměli jsme chodit tak daleko k jihu,“ opakovala, jako už několikrát předtím.

„Všechno zde mi ji připomíná,“ odpověděl Conan. „Netušil jsem, že vzpomínka na ni bude ještě pořád živá.“

„Tak to asi musí být,“ odpověděla jeho společnice a dívala se na něho smutnýma, tmavýma očima.

Conan se opanoval a věnoval se jiným aspektům výhledu. Za okamžik řekl:

„Už vím, kam máme zamířit.“

Stygijka se od něj nechala vést.

Zapadli mezi domy nad přístavem. Ulice tu byly špinavé a křivolaké, domy dřevěné nebo splácané z hlíny, promíchané slámou a kdovíčím dalším. Jen tu a tam bylo vidět kamenné podezdívky – zbytky prastarých domů, pamatujících ještě lepší časy.

Oděvy obou poutníků značně utrpěly cestou skrze pralesy, takže nebyli nijak nápadní mezi místními otrhanci. Snad jen tím, že měli na sobě vůbec něco. Houfy dětí běhaly jen tak a i mnohé dospělé nijak nevzrušovalo, když nesehnali nic na sebe.

Conan s jistotou, Hathettar posléze uhodla, že po čichu, nalezl pochybnou stravovnu, rozkládající se v nádvoří jednoho z domů. Bylo zde i několik stolů, přestože většina návštěvníků o takový luxus snad ani nestála.

Hathettar s úlevou dosedla na nízkou stoličku, kterou kdysi nějaký domorodý řezbář vyrobil z jediného kusu dřeva. Conan si sedl na zem vedle ní. Nebylo to jen proto, že stolek byl nízký, takže nepotřeboval nic pod sebou, aby k němu měl správnou výšku. Hathettar po chvilce pocítila sosáky snad stovek štěnic, obývajících všechny praskliny stařičkého dřeva. Zamumlala několik kleteb a odvalila špalek stranou. Jeho obyvatelky se poděšeně stahovaly z denního světla.

„Mohl jsi mě varovat,“ řekla hněvivě.

„Snad jsi to musela cítit. Štěnice přece páchnou úplně nezaměnitelně.“

Hathettar odpověděla slovem, které by žena jejího důstojenství snad vůbec neměla znát. Conan se na to vesele rozchechtal.

Mezi tím se k nim dostavil hrdý majitel. Oznámil jim, že je pro všechny kaše, a kdo zaplatí o něco víc, dostane ještě pečené skopové. Beran se pekl uprostřed dvora nad žhavým uhlím a Conan měl za to, že zvíře nevypadá špatně.

„Rozhodně je čerstvě zabitý,“ podělil se s Hathettar o výsledek svého čenichání.

Zaplatili požadovaný peníz. Conan si dal pozor, aby nenabídl pouze stygijské mince.

Za chvilku se před nimi ocitly vcelku čisté hliněné misky, vystlané velkými listy. Na listech byla hromádka dosti tuhé kaše, v níž bylo možno rozeznat drobná kulatá zrnka. Kaše byla slaná a měla kořeněnou chuť. Po chvilce dostali na dalších miskách kousky masa, z nichž se ještě kouřilo. Byly po místním způsobu ořezány v tenkých plátcích z povrchu pečeného zvířete.

Conan pomalu jedl a zdánlivě nepřítomně hleděl před sebe. Dala se tím dokonce oklamat i jeho společnice. Barbarovy smysly však neúnavně sledovaly dění okolo a pátraly po všem nezvyklém. V tomto prostředí platilo dvojnásob, že všechno neobvyklé představuje možnou hrozbu.

Jeho pozornost zaujaly skupiny mužů, kteří procházeli dvorem, aniž by si dali cokoli k jídlu. Do domu kolem nich vedlo více dveří, které byly vesměs v permanenci. Nebylo těžké poznat, že tu hostinský vedle hladu uspokojuje i další lidské potřeby a provozuje tu něco na způsob veřejného domu. Podezřelí návštěvníci však mizeli vždy v jedněch dveřích, na které klepali vždy tím stejným způsobem. Před vstupem ještě cosi zašeptali do temné škvíry, která se před nimi po zaklepání pootevřela.

Hathettar vypadala bezstarostně.

„Máš talent nalézt vždy nejpříšernější hospodu ve městě.“

„To není problém. U přístavu je vždycky nějaká horší čtvrť. Tam se scházejí lodníci a další lidé, co se toulají světem a mají hluboko do kapsy. Každá hospoda v takové čtvrti je plná pochybných existencí.“

„Doufám, že tady na nic hrozného nenarazíme.“

Conan rázně zavrtěl hlavou a přiložil si prst na ústa.

„Tvoje naděje se asi nevyplní. Slyším cinkání kovu o kov. To v takovém místě může znamenat jenom jedno: Vojenskou hlídku. A potíže. Moc potíží.“

„Myslíš, že jsou tady k vůli nám?“

Odpovědí bylo opět rázné zavrtění hlavy.

„Ne. Támhle do těch dveří vcházeli po jednom nebo po malých skupinkách podivní muži, kteří si tady nedali nic k jídlu, ani si nepronajali děvče. Klepali podivný signál a ještě se hlásili heslem. Musel bych se moc mýlit, kdyby se ta hlídka netýkala především jich.“

„Co chceš dělat?“

„Jestli to bude možné, nebudeme se do ničeho plést a tiše se vytratíme. Jejich spory nejsou pro nás zajímavé.“

„A když nás na pokoji nenechají?“

Conan významným gestem sáhl po svém meči:

„Tak toho budou litovat. Jestli na něco takového budou mít čas.“

Během miny došlo na Conanova slova. Brána z ulice se pojednou otevřela a dovnitř se nahrnulo asi deset ozbrojenců. Chovali se hulvátsky, převraceli stoly, kopali do lidí. Nadávali naštěstí v místním jazyce, kterému Conan do takových detailů nerozuměl. Když však jeden z nich kopl do jejich stolu, Cimmeřan vstal a bleskovým kmitnutím meče mu uťal hlavu.

Dvorem, který předchozí události hlučel nespokojenými hlasy, se přelila vlna ticha. Ozbrojenci zírali, naprosto nepřipraveni na nějaký odpor. Conan se postavil s mečem ve střehu před Hathettar. Ta sáhla do svého šatu po koženém váčku. Conan, jakoby měl oči i vzadu, jí zadržel ruku a nesouhlasně zavrtěl hlavou. Přitom neustále sledoval své protivníky.

Scénu narušily výkřiky a zvonění kovu. Hluk bylo slyšet z křídla nade dveřmi, do nichž viděl Conan vcházet podezřelé návštěvníky. Potom ze dveří vyběhli dva z ozbrojenců, jeden z nich si držel ruku na krvácejícím boku. Druhý se podivně potácel a padl několik kroků od dveří. Z jeho zad trčel jílec dýky. Za těmi dvěma vyběhlo ze dveří několik mužů, většinu z nich si Conan pamatoval. Pozorovali udiveně scénu na dvoře. Pohotovější z nich se však téměř okamžitě pustili do ozbrojenců. Conan neodolal a vyrazil proti nejbližšímu protivníkovi. Ocenil vzápětí jeho šermířské umění, ale dokázal ho překonat pádnějšími ranami svého meče. Jakmile s ním skončil, ohlížel se po dalším. Dvůr však mezi tím ostatní bojovníci vymetli.

Za branou na ulici se ozvalo cinkáni železa a dupot.

„Jdou další,“ vykřikl Conan. Kdosi otevřel vrata a několik desítek kroků dál od nich v uličce bylo vidět šik obrněných mužů, ozářený četnými pochodněmi. Kterýsi z přítomných něco vykřikl. Conan se otočil k Hathettar a vykřikl:

„Padáme!“

Oba se dali do běhu, sledujíce ostatní. Ti je vedli do spleti uliček ještě bídnějších a odpornějších než byly ty, kterými sem přišli. Dobře se tu vyznali, protože ani na jedné z četných křižovatek nezaváhali. Zezadu slyšel Conan dupot okovaných bot. Ten se však začal ztrácet od chvilky, kdy je v zakroucených uličkách pronásledovatelé přestali vidět.

Úprk trval dobrých deset min, potom už muži v čele trochu zvolnili. Nakonec se zastavili u velkého domu z mohutných balvanů, stářím na hranách zčernalých. Jeden z jejich nenadálých společníků oslovil Conana a Hathettar:

„Sídlo domu M’Bodů.“

Conan se nevyznal v puntských poměrech natolik, aby mu tato slova něco řekla. Hathettar se však najednou dívala velmi pozorně a soustředěně.

První muž pronesl do otvoru vedle dveří jakési heslo. Ozval se skřípot a dveře se pomalu otevřely. Všichni vstoupili jeden po druhém dovnitř.

Ocitli se ve vysoké chodbě, vyzděné stejnými kameny jako byly ty ve venkovních zdech. Při zemi byly poněkud světlejší, ale strop a horní části stěn zakouřily četné pochodně a svíce téměř do černa.

Šli tou chodbou a potom po schodech nahoru. Nakonec se ocitli ve velké síni, kde seděl na bohatě vyřezávané dřevěné stolici bělovlasý muž. Jeho tvář byla o poznání světlejší než obličeje jeho podřízených i těch, kteří je prve pronásledovali.

„Vítejte v domě mého lidu, muži ze severu a ženo ze Stygie. Smíte přistoupit blíže.“

Conan udělal několik kroků vpřed. Nyní světlo pochodní stačilo na to, aby ozářilo mužovu tvář. Conan téměř hlasitě vzdychl úžasem. Starcův obličej byl ohavně rozbrázděn jizvami od neštovic. Nejvíce bylo postiženo okolí očí a, což postřehl až nyní, i oči samotné. Okraje víček měly nepravidelný tvar a mezi nimi se střídala bílá s krvavě rudou. Tyto oči nemohly vidět, přesto však Conan na sobě cítil starcův pohled.

„Och, vidoucí,“ ozvala se za jeho zády Hathettar.

„Ano, vidoucí a zároveň náčelník svého lidu, úpícího pod železnou škorní Im-balaů.“

Conanovi jeho slova mnoho neřekla. Zda to stařec poznal, nebylo nijak patrné. Odvedl totiž směr hovoru zcela jinam:

„Jste zajisté velice unaveni a noc není dobrá k tomu, abychom řešili vážné věci. Jste mými hosty až do rána, kdy se sami svobodně rozhodnete, zda odejdete nebo zůstanete.“

Tím považoval slyšení za ukončené, protože se zvedl třaslavýma rukama a zmizel za plentou, nataženou za stolicí.

„Vyslechli jste našeho pána, jeho slova jsou svatá,“ ozval se jeden z jejich společníků. Ukázal již beze slov hostům dveře, u nichž čekala pohledná služebná. Ta je vyvedla ještě o patro výš, kde jim vykázala komůrku se širokou postelí. Její malé okénko bylo zamřížované a hledělo na sešlé šindelové střechy nějakých barabizen. Jakmile za nimi zapadly dveře, řekla Hathettar prudce: „Do čeho jsme se to namočili! M’Bodové a Im-balauové. Bojují o moc v téhle zemi už snad celou věčnost. Jejich boj je bez konce a …“

„Tak snad vydrží chvilku do rána, ne?“ vpadl jí do řeči zcela netypicky hrubě Conan. Přitom si jakoby mimoděk sáhl na ucho a ukázal na stěny.

Hathettar snad pochopila, protože řekla jen: „Máš pravdu, jsem také hrozně unavená. Jejich boj určitě do rána neskončí.“

Pokud někdo opravdu poslouchal, mohl po chvilce slyšet už jen Conanovo bohatýrské chrápání.

2

Druhý den přinesla služka Hathettar a Conanovi snídani. Po ní pro ně přišel jeden ze včerejších známých, nyní oděný mnohem honosněji, a uvedl je zpět ke starci. Ten se k nim otočil a pohled na jeho zpustošené oči byl ještě hroznější než včera, kdy byly ozářeny jen světlem pochodní.

„Mám rád sluneční svit. Ten jediný dokáže proniknout zkrze jizvy, které mi v očích zanechaly neštovice.“

Na chvíli se odmlčel, jakoby přemýšlel o něčem úplně odlišném. Potom pokračoval, ale jako včera převedl hovor na zcela odlišné téma.

„Jsem AuTada, náčelník M’Bodů. Můj lid se připravuje k boji. Im-balauové něco tuší, ale pořád se domnívají, že je dost času. Dobře vědí o mé chorobě, která mi neumožňuje stát v čele mého lidu, když půjde se zbraní v ruce hájit své právo na důstojný život. Můj vnuk a nástupce je se svými lidmi na hranicích Zembabwei a mezi ním a hlavním městem je velký oddíl Imbalauů. Oni netuší, že povstání může začít i bez jeho přítomnosti. Je to jedinečná šance je zaskočit a urvat palmu úspěchu.“

Conan se na mužova slova tvářil naprosto nezúčastněně. Pohlédl na Hathettar a z výrazu jejího obličeje usoudil, že ta nemá ani ponětí, kam stařec směřuje.

„Máme asi stejnou postavu, že?“ zareagoval na starcova slova.

Jejich hostitel se vztyčil, oproti včerejšku se zdál silnější a jakoby větší. Bylo vidět, že než léta schýlila jeho postavu kupředu, býval téměř tak vysoký jako Conan. Rozložitou postavu mu věk zanechal. Ta ho nyní, zejména při letmém pohledu, činila nižším než jaký ve skutečnosti byl.

„Ach ne, Conane. To přece nemůžeš udělat!“ pochopila Hethettar, o co se jedná.

Rychle pokračovala:

„Než se k něčemu zavážeš, musíme se poradit. Mám na to právo!“

Conan se obrátil na starce:

„Mohli bychom se někam uchýlit k opravdu důvěrnému rozhovoru?“

„Nikdo vás ve vaší komůrce nebude ani špehovat, ani rušit,“ odpověděl stařec.

Vrátili se do vykázané komnaty. Hathettar doslova běsnila:

„Nemůžeme se zaplést do něčeho takového. Tyhle zdejší boje se mohou protáhnout na několik měsíců, pokud ne zrovna let. Tolik času nemáme. Musíme oznámit bratřím, že …“

„Pochop jednu věc, drahá,“ přerušil ji Conan. „Nikdo, kdo není úplně padlý na hlavu, by nepustil ven na svobodu dva důležité svědky toho, že chystá spiknutí. Dokonce ani tehdy ne, kdyby si byl úplně jistý, že ho nechceme zradit. Nikdy nevíš, kdo je chytí a jakým způsobem je bude zpovídat. Musíš vědět i to, že se dá třeba někdo zabít a potom z něj povstalá zombie ti řekne úplně všechno, co věděl.

Ten stařec nás nemusí zabít, ale rozhodně nás bude držet pod zámkem tak dlouho, dokud to, co jsme se dozvěděli, bude mít nějakou cenu.

Když tomu starci vyhovíme, dostaneme se rovnou do středu dění a můžeme je usměrnit tak, aby to celé netrvalo dlouho. Neboj se, vojsku v bitvě jsem už velel.“

Hathettar si jen kousala rty a pak mlčky přikývla. Conan zabušil na dveře. Opět byli uvedeni k pánovi domu.

„Tvé rozhodnutí znám,“ řekl stařec hned úvodem. „Víš přece, že mohu vidět věci kolem sebe jinak, než vy.“

Pokynul rukou a odněkud se vynořil mladík, držící v rukou srolovaný khitájský papír. Rozvinul jej na stolku, ke kterému se stařec a Conan přemístili. Starý muž přejížděl rukama čáry a bylo vidět, že nějakým způsobem skutečně vidí, co je zde namalováno.

„Tohle je plán Kassali a okolí. Největší posádky našich nepřátel jsou zde, a zde.“ Starcův prst s jistotou klouzal po mapě. „Menší posádky jsou i na dalších místech, máme je tu zakresleny jako černé kroužky. My jsme shromáždili hlavní síly tu, na břehu řeky. Do města se nám podařilo propašovat tři stovky bojovníků. V tomto domě jsme chráněni azylem mocného božstva, který si Im-balauové nikdy v historii nedovolili porušit.

Vašim úkolem bude prorazit ke hradbám a udržet nějaký jejich úsek, nejlépe v místech, kde jsou hradby obráceny proti pralesu. Tam jsou nachystáni naši muži. Přes obsazenou hradbu vtrhnou do města a tím sem dostaneme přesilu svých bojovníků.

Byli tajně vycvičeni, v černých královstvích i mezi piráty. Někteří se dokonce plavili pod tebou na Tygřici. Všichni riskovali životy své a svých drahých, protože žádný M’Boda nesmí vlastnit zbraň ani s ní umět zacházet, a to pod trestem smrti nejen pro něj, ale celou jeho rodinu.“

„Budou se tedy bít jako ďáblové,“ doložil Conan.

Potom se starcem dlouho probírali různé varianty útoku na hradby a zablokování okolních ulic před nepřátelskými vojáky. Hathettar byla u tohoto hovoru zbytečná, a tak se vzdálila, aniž by to muži postřehli.

Conan se musel seznámit s plánem opravdu rychle a důkladně. Vzhledem k neklidu ve městě byl útok naplánován již na zítřejší den.

Druhý den přinesl jeden ze starcových sluhů podivnou zbroj. Připomínala poněkud brnění aquilonských rytířů, ale chránila především trup, na končetinách jen partie s důležitými šlachami a místa, kde jsou blízko pod kůží tepny. Zato z obličeje skrývala téměř vše. Výhled z přílby zajišťovalo množství drobných otvorů, které by podle Conanova odhadu neměly propustit ani otrávenou šipku z domorodé foukačky.

Conan se téměř nastrojil, když k němu přišla Hathettar. Nesla pás s podivnou výšivkou, kterou musela během několika posledních hodin celou vyhotovit.

„Navleč si to,“ poručila.

Conan ji nechtěl dráždit, a tak strpěl, aby mu omotala přinesený pás látky kolem beder. Zbroj jej stejně téměř úplně zakryla.

„Nebudu ti říkat, abys na sebe dával pozor. Stejně bys vůbec neposlechl nebo v boji zapomněl. Tedy, jen pamatuj na to, že nepřítel nemusí být jen v protivníkových řadách.“

„Nemohla bys použít ten opičí talisman? Nebo nechceš?“

„Sestyx byl břídil a měl víc štěstí než rozumu. Takovým způsobem, jaký použil, bys mohl zničit celý svět. A nedá se to nijak řídit, ani zastavit. Ne, to si rozhodně netroufnu.“

„Jestli všechno půjde dobře, tak zítra ráno putujeme dál,“ odpověděl jí Conan a vypravil se za starcem. Pokud ho v domě někdo potkal, projevoval mu stejnou míru úcty, jako pánovi domu. Teprve nyní Conan pochopil, že málokdo ze starcova okolí je do záměny zasvěcen.

Stařec ve své komnatě seděl u okna, pod nímž nastupovali bojovníci. Otočil se ke Conanovi:

„Nemusím sedět u okna, abych je svým vnitřním zrakem viděl, ale zvyk je zvyk. Musíš vyrazit co nejdříve, mám pocit, že se něco chystá. Pobočník je do celé věci zasvěcen. Všichni vědí, že po té nemoci nemohu křičet. Bude tlumočit tvé rozkazy.“

Conan jej mlčky pozdravil a seběhl ke svěřeným mužům.

Vyrazili, aniž by v okolních ulicích narazili na nějaký odpor.

Mezi posledními městskými domy a hradbou byl pás nevyužité půdy. Conan jej měl podle plánu obsadit a udržet do příchodu posil. Tím mohl získat dostatečný prostor k manévrování včetně útoků do mnoha uliček, které nepřítel nemohl všechny silně obsadit. Jeho družinou projelo však kruté zklamání: Před hradbami stála zeď Imbalaulských bojovníků, kteří před sebou měli živou hradbu z žen a dětí. Nebylo třeba mít zvláštní důvtip k pochopení, že jde o rukojmí z řad M’Bodů.

Conan kázal zarazit. Nepřítel se rovněž nechystal k útoku. Pobočník musel vyslat jednoho z mužů do domu, jehož štít se tyčil vysoko nad hradby. Od Imbalaulů se odpoutal muž se zelenými větvemi v obou rukách, vyjednavač.

„Pokud se okamžitě vzdáte a složíte zbraně, bude jeho veličenstvo král Wabala milostivý a zachová vás při životě,“ zazněla jeho slova.

„Jo, na řetěze ve zlatých dolech,“ komentoval tuto šlechetnou nabídku kdosi z M’Bodů.

Conan houkl na parlamentáře, ať počká. Ten v klidu přidřepl a hleděl na muže před sebou. V obličeji se mu nehnul jediný sval. Zato mezi ozbrojenci pod hradbou bylo vidět pohyb. Jejich velitel je začal stavět do bojového šiku, aby mohli lépe čelit náporu zoufalců. Conana teď zajímalo pouze to, s čím přijde vyslaný zvěd.

„Imbalaulové mají před hradbami celou armádu,“ zaznělo jeho hlášení.

„Tak, celou armádu. A kolik si myslíte, že zbývá bojovníků na obranu samotného Imbalaulského krále?“

Pobočník chtěl něco namítat, ale Conan ho rázně přerušil:

„Sám vidíš, že tady se nedá nic dělat. Je jich mnohem víc než nás a s armádou z pralesa nemáme šanci se spojit. Vaše ženy a děti jsou stejně ztraceny, i kdybyste okamžitě složili zbraně, to víte. Teď máme jedinou možnost, udeřit tam, kde to nečekají.“

Pobočník přeložil jeho slova.

Conan ihned vydal další rozkazy, aby muži neměli čas přemýšlet o své situaci. Jejich oddíl se jakoby šikoval k bitvě. Poté se však nečekaně otočil a zapadl do křivolakých uliček města.

Dusot většinou bosých nohou se od hradby rychle vzdaloval.

3

Nyní oddíl vedl pobočník, protože Conan tuto část města neznal, neměl čas se s ní pořádně seznámit na plánu. Rychle se dostali do výstavnější čtvrti, kde byly ulice širší. Střetli se s několika hlídkami, ty však proti třem stovkám po zuby ozbrojených povstalců neměly šanci.

Po několika stovkách kroků se terén začal zvedat. Conan vytušil, že se blíží k městské citadele. Jakmile minuli několik velice výstavných domů, ocitli se před hradbami s bránou, za nimiž bylo sídlo krále Wabaly. Brána byla otevřená a stráž na ně překvapeně zírala. Než se stačila vzpamatovat, bylo v bráně několik bojovníků. Zablokovali ji a mezi nimi probíhali další a další. Teprve poté přikázal Conan bránu zavřít a postavil k ní deset mužů. Sám se vrhl v čele ostatních tam, kde tušil královo sídlo.

Kolem nich propukal zmatek, ale pořádný poplach zatím nezazněl. Wabala se cítil ve svém opevněném paláci tak bezpečný že si ani nedovedl představit, že by ho někdo mohl ohrozit. Jeho osobní stráž byla zčásti také odvelena ke hradbám, kde se chtěl jednou provždy vypořádat se svými nepřáteli. Pojednou se ozval hluk a na něj se řítilo klubko bojovníků v barvách M’Bodů. Vedl je muž v proslulé zbroji M’Bodských starších. Nedokázal si to vysvětlit, protože oba muži, kterým tato zbroj náležela, neměli nyní a zde vůbec být. Přesto neztratil hlavu a sáhl po meči, zatímco jeho stráž se chystala k zoufalé obraně. Náhle postřehl v davu bojovníků známou tvář a křikl:

„CMano, zab ho!“

Muž poskočil kupředu a prudce bodl svého velitele v zářivé zbroji do zad. Hrot jeho dýky nalezl spoj dvou plátů. Několik mečů se namířilo na jeho tělo.

Conan ucítil prudkou herdu do zad. Po ní se mu kolem pasu rozlila prudká horkost. Zablýsklo se a bylo slyšet praskavý zvuk. Současně se ozvalo strašlivé zaječení. Otočil se a viděl jednoho ze svých mužů, jak proti němu napřahuje dýku. Ruka, která ji držela, však byla zčernalá až po rameno a obličej nad ní byl seškleben do masky zděšení a nejvyšší možné bolesti. Tato grimasa se rozplynula v okamžiku, kdy se tělo zhroutilo zásahy mnoha mečů.

„Zázračná záchrana!“ vykřikl kdosi.

Wabala poněkud ustoupil, jak ho překvapil silný blesk, který spálil muže, jehož s takovou pečlivostí propašoval do nepřátelského tábora. Králův ústup si mnozí z tělesné stráže vykládali jako útěk a zařídili se podle toho. Strhli další a šik kolem krále se rozložil.

Král pochopil situaci a pokusil se nebýt poslední mezi prchajícími. Kmen Imbalauů se vyznačoval štíhlou postavou s dlouhýma nohama a král byl přímo ukázkovým reprezentantem svého lidu. Snažil se dosáhnout vchod do svých soukromých komnat, který se dal pevně uzavřít.

Conan se spokojil s konstatováním, že Hathettařin dar byl přece jen k něčemu dobrý a ihned vyrazil kupředu. Rozrazil zbylé obránce a začal Wabalův náskok dohánět. Nebyl by ho dohnal, kdyby nedostal spásný nápad a nehodil mu pod nohy svůj opasek. Ten se pronásledovanému zapletl kolem kotníků tak šikovně, že ho srazil k zemi.

Conan ještě musel srazit k zemi dva ze strážců, kteří se nyní upamatovali na své povinnosti. Pak se shýbl a za okamžik držel pod krkem odzbrojeného a řádně vyděšeného Wabalu. Tím boj skončil.

Oddíl M’Bodů se zajatcem uprostřed se okamžitě vypravil na zpáteční cestu. Teprve u sídla jejich vůdce se bojovníci dozvěděli, kdo je vedl. Zajatce předali Au’Padovi, který Conanovu improvizovanou akci schválil. Mezi tím se zvěst o zajetí krále dostala až k jeho oddílům u hradeb. Bylo slyšet hluk, se kterým vpochodovali do města.

Jakmile dorazil před posvátný dům první oddíl králových vojáků, přistoupil starý náčelník k jednomu z oken a oslovil vojáky. Potom jim ukázal jejich krále, svázaného a s hrotem dýky pod krkem. Vojáci po jeho slovech odpochodovali.

„Nemohu uvěřit, že by vše proběhlo tak rychle,“ komentovala běh událostí Hathettar.

Conan na její slova jen sevřel rty. Po chvilce odpověděl.

„Nesnáze náčelníka je vždy pobídkou pro ty, kdo mají příliš velké ambice.“

Asi za půl hodiny se Imbalauští vojáci vrátili. Podle jejich odění Conan poznal, že to jsou jiní vojáci než ti, kteří stáli před několika hodinami proti jeho mužům. Zvěd, kterého nechal vyhledat pobočníkem, potvrdil, že jde o vojáky, kteří čekali za hradbami města.

Před oddíl vyšel honosně oděný muž, kterému Conan hádal věk mezi pětadvaceti až třiceti. Sebevědomě se postavil proti Au’Padovu sídlu a zhurta pronesl:

„Vydej nám zajatce. Jestli ho podříznete, nic se nestane. Já převezmu vše a povedu Im-balauy ke konečnému vítězství. Jen ho podřízněte a umožníte mi, abych prosadil svou vůli.“

Wabala stál v komnatě nedaleko okna. Jeho rty ševelily a Conan ze zachycených slov poznal, jak muže dole proklíná. Kývl na Hathettar a sám si stoupl před krále.

„Hodil by tě přes palubu, že? Rád by sám kraloval. Co tví synové? Co myslíš, nechá je naživu, nebo je káže všechny podřezat?

Wabala mu odpověděl několika kletbami.

„Stačí, když vyslovíš své prokletí pěkně nahlas z okna, aby tě vojáci viděli a slyšeli. Já ti zaručuji, že vládu nad svým lidem neztratíš.“

Wabala poslechl a z okna hlasitě proklel náčelníka, stojícího dole před domem. Ten odpověděl hlasitým smíchem. Potom nevybíravými slovy komentoval královu bezmoc. V tom z nebe slétla ohnivá koule a zalila jej snopcem modrozelených plamenů. Pach spáleniny bylo cítit až nahoru do okna. Conan pohlédl na Hathettar, která se, vyčerpána sesláním ohně, sotva držela na nohou, a okamžitě oslovil otřesené bojovníky:

„Bohové ztrestali zradu vašeho velitele. Teď víte, co vás čeká, zradíte-li svého vládce. Okamžitě ho ve všem poslechněte, nebo i na vás padne trest bohů.“

Zděšení muži se poklonili svému králi, kterého Conan opět vystrčil do okna. Během chvilky dostali pokyny, jak mají složit zbraně. V tu chvíli zazněly trubky a do Kassali vtrhl oddíl M’Bodů. Vzpurný velitel zapomněl dát střežit městské brány. Nyní se síly obou stran více než vyrovnaly a Wabalovi vojáci skládali své zbraně o to ochotněji.

Conan a Hathettar se zdrželi v Kassali jen do druhého dne. Oba se nechtěli dál zaplétat do bojů mezi dvojím lidem země Punt. Au’Pada, který se měl brzy stát králem, je vybavil vším možným potřebným, zejména zásobami a rychlými koňmi. Takto zabezpečeni překonali rychle vzdálenost ke hranicím a zamířili pouštní stezkou k Zamboule. Conan je vedl tak, aby se nesetkali s pouštními kmeny, jejichž přátelství či nepřátelství se nedalo předvídat.

4

V mračném Setově chrámu se chvělo několik mužů. Jejich oči mnohokráte shlédly věci tak odporné, že prostý smrtelník by při jejich pouhém popisu zahynul děsem. Jejich srdce byla vždy jako kus ledu, teď však bušila dosud nepoznaným pocitem děsu.

„Jak to, že barbar ze severu i ta odpadlice prošli černými královstvími? Jak to, že selhala past, kterou jste na ně nachystali v Kassali? Ptám se vás, jak to!“

Slova velekněze Ptaha ovšem nepřipouštěla žádnou odpověď. Mužové stáli se sinalými tvářemi a čekali na ortel, o němž věděli pouze to, že překoná jakoukoli jejich zkušenost či představu. Jen jeden se tvářil poněkud směleji a odvážil se navázat na veleknězovu řeč:

„Není dosud vše ztraceno. Nyní čeká oba provinilce zkouška, které zcela jistě podlehnou. Prokletá se nedokáže ubránit kouzlu, které jsem na ně seslal. Barbar, ten se mu ani nebude chtít bránit.“

Řeč zakončilo chlípné pochechtávání, které by jakékoli jiné společnosti přivodilo záchvat nepopsatelného hnusu.

Velekněz se otočil ke mluvčímu a jakoby se jeho beztak vychrtlá postava ještě o trochu protáhla:

„Jaké kouzlo jsi použil? Neodvážil jsi se příliš zasahovat do práce svých druhů?“

Chraplavý hlas starého kněze se opět ozval:

„Seslal jsem na ně kouzlo chlípného tělesného chtíče. Tomu žádný z nich neodolá. Tím se prokletá pošpiní a nebude moci zastávat tu úlohu, kterou zastávat chce. Přece víme z našich záznamů, že jen to, jak odstranili mladého Harheba, ji před lety toho osudu uchránilo. Nyní nikdo nikoho odstraňovat nebude a ona podlehne.

Její spoluvěrci ji odvrhnou a nemají přitom mezi sebou nikoho, kdo by ji byl schopen nahradit. Nebo, ještě lépe, se rozštěpí na nepřátelské skupiny, které naši emisaři snadno naženou do boje až do vzájemného vybití.

Lesk zubů, jaký na mrtvole obnaží sesychající se rty, prozradil Ptahův úsměv.

„Ještě chvíli počkám. Pakliže tvé kouzlo selže, zhynete všichni v trýzních nejen tělesných, ale i duševních. Nyní vás stráž odvede do vašich cel.

Nepokoušejte se uniknout. Tuto stráž jsem připravil speciálně pro vás.“

Chrámovou lodí zavanul odporný pach spáleniny. Muže obklopily děsivé postavy. Byli to thillité, upálení nebo utracení v mučírnách. Jejich mrtvá těla drželo pohromadě Ptahovo zaklínadlo, o jehož existenci neměli dosud kněží ani ponětí. Tito kdysi lidé umírali příšernými způsoby na jejich rozkazy a pod jejich dohledem. Kdyby se jim podařilo byť i jen na okamžik zlomit Ptahův vliv na ně, vrhly by se zombie na své trýznitele dříve, než by bylo možné v zaklínání pokračovat.

Sálem projel modravý záblesk. To kdosi z kněží zkoušel, nakolik zombie odolávají běžným kouzlům. Z toho, jak některým postavám v černých pláštích poklesla ramena, byl výsledek tohoto pokusu jasný. Za odcházejícími postavami opět zazářil Ptahův úsměv.

5

Zamboula se tyčila nad vyprahlou polopouští. Její hliněné věže, do dálky svítící omítkami z bílého vápna, byly nyní skutečné. Již dvakrát v posledních dnech se před nimi otevřel tento pohled, ale Hathettar pomáhalo kouzlo, zatímco Conan byl příliš zkušený na to, aby nepostřehl linii obzoru mezi zemí a obrazem fatamorgány.

„Budeme u cíle, drahý,“ ozvala se Hathettar. Její oči se na Conana dívaly jako již vícekrát na této cestě. V tom pohledu byl příslib, kterému by žádný muž neměl odolat.

Sám Cimmeřan měl pocit, že v blízkosti krásnější a přitažlivější ženy se dosud nikdy neocitl. To však bylo v příkrém rozporu s jeho vzpomínkami. Byly zde Belit, Yasmela, Valérie i mnohé další. Conan měl instinkt divoké šelmy a začal cítit, že něco není v pořádku.

„Musíme si pospíšit. Za několik hodin zavřou brány a my jsme pořád ještě příliš daleko. Nechce se mi trávit noc někde venku a skončit jako potrava černých kanibalů.“

Hathettar zcela věcně pobodla koně a žár v jejích očích vyhasl.

„U Croma!“ okomentoval to potichu Conan, „teď abych si dával pozor i na ni.“

K jižní bráně dorazili téměř na minu přesně v okamžiku, kdy se sluneční kotouč dotkl obzoru. Mohutné veřeje se již pohybovaly a kousek za zadky jejich koní se s třeskem zavřely.

„Vítej doma,“ obrátila se na Conana Hathettar a zase měla v očích onen podivný přísvit.

Conan pokývl a zamířil známou cestou ke svatyni thillitů. Pravici měl na jílci meče, protože zdejším večerům nedůvěřoval.

Ve svatyni bylo osamělé světlo, ozařující postavu jednoho nižšího kněze. Ten se před nimi hluboko uklonil a zavedl je do cely. Hathettar se chvílemi ke Conanovi vinula jako prodejná žena a ten byl nesmírně rád, že Nathepův příchod celou scénu ukončil.

Oba thillité probrali vše potřebné. Nefritový amulet se dostal na své místo, do nitra hrudi velké sochy opičí bohyně. Celou prostorou svatyně zazněl zvuk, připomínající tlukot srdce.

„Svůj úkol jsi splnila, sestro,“ oslovil Nathep se slavnostním tónem v hlase. „Nyní se musíš připravit na veliký den, který tě očekává zítra.“

Nathep se oběma příchozím uklonil a jeho kroky zamířily k celám kněží. Conan ho však jedním skokem dohonil. Otočil se po Hathettar a zavolal na ni:

„Přijdu za okamžik. Ještě mám tady, se starým přítelem, nějaké jednání.“

Jakmile zahnuli za roh, sevřel Conan pevně Nathepův loket.

„Něco mi dlužíš, brachu.“

Stygijcova tmavá tvář se jen nepatrně pohnula, naznačujíc údiv.

„Život mi dlužíš. Kdyby nás tenkrát nepronásledovaly ty zombie, byl bych tě utratil jako přespočetné štěně. Teď už jsem trochu vychladl, takže se mě tolik bát nemusíš. Ale svůj dluh si odpracuješ jinak.“

Nathep opět nehnul ani brvou a čekal, s čím Conan přijde.

„Předpokládám, že máš nějaký zájem na tom, aby se Hathettar stala vaší velekněžkou.“

Nathep promluvil rychle, svým známým syčivým šepotem:

„Zasvěcení přísahali, že o tom nebudou hovořit s nikým nezasvěceným.“

„Hovořit nemusíš. Stačí, když budeš přikyvovat nebo vrtět hlavou.“

Nathep se poprvé lehce usmál a přikývl.

„Máš tedy upřímný zájem, aby naše společná známá stanula na postu vaší velekněžky.“

Odpovědí bylo přikývnutí.

„Myslím, že se před tím musíte držet stranou těch věcí, které dělají muži se ženami. Alespoň se říká, že se tím lišíte od té Ptahovy sebranky.“

Nathep opět přikývl.

„Myslím, že je možné udělat kouzlo, aby si dva padli do oka a zatoužili po sobě. Myslím se vším všudy.“

Nathep přikývl a potom řekl: „Jakmile zvolený dosedne na trůn pod nohama božské Thillis, je zbaven všech podobných vlivů.“

„Co jsme uprchli z Pteionu, pozoruji na Hathettar, že není úplně v pořádku. A na sobě taky. S ní je to ale horší. A pozvolna se to zesilovalo. Nejlepší by bylo, kdybych ještě teď zmizel.“

„To by věc jen zkomplikovalo. Nejspíš by ještě teď v noci prchla za tebou. Určitě by se k tobě nějak dostala, i kdybychom vás uložili odděleně. Tohle kouzlo znám, má takové účinky.

Oslabuje je ale přítomnost někoho třetího. Sám to být nemohu, mám ještě před volbou závažné povinnosti. Pošlu však za vámi hned jednoho z bratří, který na to dohlédne. Jen mu napomáhej ve vyhledávání záminek, jimiž bude svůj pobyt ve vaší cele prodlužovat.“

Conan se vrátil do přidělené cely. Hathettar se brzy začala chovat stejně podivně jako před chvílí. I Conan v sobě začal pociťovat návaly žádostivosti, ale vědomí, že jde o něco nepřirozeného, vytvářelo těmto pocitům dostatečnou protiváhu. Snažil se přátelsky odrážet její nabídky, předstíral únavu a nechápavost. Z rozpaků ho vysvobodil tichý thillita, který zaklepal na dveře jejich cely. Bylo zvláštní, že Hathettar si změny ve svém chování ani v nejmenší míře neuvědomovala. Jakmile návštěva vstoupila, začala být věcná až trochu odměřená. Velice rychle zabředla s návštěvníkem do diskuse, týkající se thillitské věrouky v detailech, jaké Conanovi zůstaly zcela nesrozumitelné. Využil příležitosti a natáhl se na přidělené lůžko.

Vzbudil ho sen, který mu připomněl dávný zážitek s Morou. Cosi ho tisklo k loži a omezovalo jeho pohyby. Otevřel oči a hleděl do tváře Hathettar. Ležela na něm, nahá a roztoužená. Conan bleskově prohlédl celu, ale jejich noční návštěvník zmizel. Hathettar mu začala šeptat do ucha slůvka lásky, v nichž se mísila její rodná stygijština se všemi možnými dialekty, které za svého života pochytila. Překulil ji vedle sebe. Podařilo se mu vstát a než jej stačila obejmout, vyhlédl před celu. Thillita tam polo ležel polo seděl u stěny a na podlaze pod ním byla kaluž krve. Conan se k němu sklonil a zaslechl jeho přerývaný dech.

Hathettar vyběhla z cely, avšak přítomnost třetí osoby ji vzpamatovala. Za okamžik se objevila v přehozu, zakrývajícím z jejích půvabů alespoň to nejnutnější.

Conan přiložil ucho před ústa umírajícího kněze a snažil se z jeho chroptění alespoň něco vyrozumět.

„Bratr… bratr Senia. Dejte pozor… Volal mě na chodbu… a… dýka…“

„Můžeš použít něco, čím bychom ho udrželi při životě?,“ zeptal se Conan. „Třeba to kouzlo, co jsi použila na Tascelu. Teď rozhodně klít nebudu.“

„Sám dobře víš, jak dlouho jsem se na to kouzlo musela připravovat. To není tak jednoduché. On navíc zatím ani není mrtvý. Není v záhrobních síních, odkud bych ho mohla přivolat. Musíme ho dopravit k Nathepovi. Má léčitelské znalosti, které zcela jistě převyšují moje.“

Conan už nic neříkal. Zvedl zraněného a kráčel za kněžkou, která se ve svatyni vyznala daleko lépe než on. Vedla ho temnými chodbičkami, které se vždy po několika krocích stáčely v nepravděpodobných úhlech. Na křižovatkách a rozvětveních s jistotou vybírala další cestu. Prošli i několika zvláštními místy, kde vládla temnota příliš hustá i pro Conanovy oči. Zde vanul průvan, nasycený podivnými pachy a bylo slyšet vzdálené vzdechy a hlasy, jež Cimmeřanovi připadaly nelidské.

Pojednou se ocitli v hlavní chrámové lodi. Zde bylo vše nachystáno k volbě. Pod sochou opičí bohyně, jejíž tvář pulzovala zelenavou září, stálo kamenné křeslo, stářím zčernalé. V něm zasedne budoucí velekněz thillitů. Prostoru ozařovalo jen několik kahanů, takže tajemná zář božské sochy vynikala nade vše ostatní.

Pojednou se Hathettar zastavila a otočila ke Conanovi.

„Zde je nejposvátnější místo našeho lidu. Zde ti budu patřit, protože tady se neodvážíš vzdorovat mojí vůli.“

Conan si uvědomil, jak jeho smutné břemeno ztěžklo. Složil je na podlahu a pokusil se uniknout, ale Hathettar se pojednou rozplynula ve vzduchu a zhmotnila před ním. Udělala to tak několikrát a vždy byla Conanovi blíž a blíž.

Cimmeřan pochopil, že nedokáže odolat ženě, která dokázala používat taková kouzla. Pomalu před ní ustupoval. Nakonec se jejich ruce dotkly. Potom jej kněžka pevně uchopila a celá se k němu přitiskla. Cítil, jak jí buší srdce a slyšel její přerývaný dech. Pevně ji objal a vykřikl:

„Ať se stane, co se má stát.“

Potom učinil několik zbývajících kroků a posadil Hathettar na trůn thillitských veleknězů.

V následujícím okamžiku dostal strašlivou ránu, která zkroutila všechny jeho údy a odhodila ho na deset kroků daleko. Nárazem na podstavec jakési sochy téměř ztratil vědomí.

Jeho smysly jen s námahou sledovaly další děj. Trůn nyní zářil daleko silněji než socha božstva. Tělo Hathettar se na něm několik min zmítalo. Poté zaujalo strnulou pozici, jakou Conan viděl na sochách dávných stygijských králů. Její hlava prodělala podivnou proměnu. Vždy několik min se místo jejího obličeje objevil jiný. Většinou to byly tváře starců nebo stařen. Tuto přehlídku zakončila tvář, kterou Conan letmo zahlédl nad plameny hořící hranice. Potom celá hlava sedící postavy zmizela, nahrazena zelenavou koulí, připomínající nefritový amulet.

Nakonec vše zmizelo a na trůně seděla opět Hathettar. Její tvář byla prozářená jakýmsi vnitřním jasem, jaký na ní Conan dosud nikdy neviděl. Povstala z trůnu, ale zapotácela se. Conan přiskočil aby ji zachytil, ale trůn sám natáhl jednu z opěrek pro ruce a pomohl jí nalézt ztracenou rovnováhu.

Potom se na její tváři objevilo cosi z výrazu, který Conan znal. Její rty zašeptaly:

„Přijala mě. Ona mě přijala.“

„A co volba,“ osmělil se zeptat Cimmeřan.

„Bohyně ji usměrní tak, že nebude zvolen nikdo jiný.“

Za Conanovými zády se ozval zlostný hlas.

„Nathepe, co jsem ti říkal. Ta chlípná ženská se odvažuje pelešit dokonce na našem nejposvátnějším místě. Jako správce svatyně máš povinnost ji okamžitě zatknout. Zavolej své muže, aby ji hned svázali a hodili na mučidla!“

Nathep vystoupil ze stínů, doprovázen holohlavým knězem a následován chrámovou stráží s píkami a pochodněmi.

„Dokonce zabili bratra Xiasema!“ vykřikl znovu.

„Tvůj průvodce se jmenuje Senia?“ skočil Conan holohlavci bezohledně do řeči.

Nathep přikývl, ale tentokrát se maska jeho obličeje ani nepohnula.

„Pak je to bratr, kterého sám Xiasema označil za svého vraha.“

„To se objasní,“ řekl Nathep a vztáhl ruku k ozbrojencům. „Chopte se jich!“

„Není třeba,“ ozvala se Hathettar a v jejím hlase byl takový důraz, že se ozbrojenci na okamžik zarazili.

Senia je výkřikem pobídl, ale Hathettar udělala několik kroků zpět a usedla opět na trůn. Její tělo opět zalila zelenavá záře, ale jen slabým žířením, kterým zářila i socha nad ní.

„Thillis mě přijala, Senio, a ty víš moc dobře, co to znamená.“

Hathettařin hlas nabyl nyní kovového tónu. Poté velekněžka vztáhla ruku a z ní vylétl modravý paprsek přímo proti Seniově hrudi.

Zároveň se však jedním z oken snesl zlatavý sloup, uchvátil do sebe Seniovu postavu a zmizel zpět. Odkudsi se ozval hlas, starý a unavený. Při jeho zvuku se všichni přítomní mimoděk otřásli.

„Měl bys to moc snadné, Senio.“

6

Na druhý den celá svatyně jásala oslavami nastolení nové velekněžky. Conan ji zahlédl jen dvakrát a pokaždé to nebylo ani na jednu minu.

K samotné volbě, kterou pod dohledem sochy bohyně zopakovali thillitští kněží, ho již nepustili a nižší kněží mu několikrát dali najevo, že muž natolik světský jako on je ve svatyni osobou spíše jen trpěnou.

Cimmeřan nebyl na podobné jednání zvyklý. Musel se ovládat, aby některého z kněží jednoduše nesrazil na zem. Pak se ale rozhodl.

„Jak jsi to říkal, Izzi? Tvá slova si dobře pamatuji. Teď už mi v tom ta ztřeštěná ženská nezabrání. Kuthirský kníže měl tu hračku už dost dlouho.“

Když druhý den ráno dorazil do jeho cely Nathep, nezbylo tam po barbarovi vůbec nic. Jen na stěně nad lůžkem byla do omítky vyryta jakási kresba, připomínající veliký krystal. Kněz sem poslal novice, aby stěnu zabílil.

Obsah

I. Knížecí posel 5

II. Královnina přízeň 36

III. Zakázané umění 49

IV. Berenis 76

V. Stín hada 91

VI. Tvůrce světů 110

VII. Ruiny dávných říší 134

VIII. Inaugurace 154

SCIFI • THRILLER • FANTASY

SVAZEK 19

A. S. PERGILL

J. A. POLONI

CONAN

a nefritový amulet

Fantasy román

Vydal Radomír Suchánek, ul. Kosmonautů 2, Brno

v nakladatelství NÁVRAT, Brno

jako svou 366. publikaci

v roce 1996

Z dodané sazby vytiskla CENT A, s. r. o.,

Brno, Vídeňská 113

Tematická skupina 13

Doporučená cena včetně DPH 98 Kč

ISBN 80-7174-159-0