A. S. PERGILL

CONAN

A KLETBA VENARIJSKÉHO LÁRA

NAKLADATELSTVÍ NÁVRAT • BRNO 1995

Larové… [j.č. lár] bůžkové domácí, podobní Penátům, chránící domov… s jeho obyvateli, ctění veřejně i soukromě… Jisto jest, že, kdežto Penátové podporují rodinný blahobyt, Geniové původně chrání osoby, Larové pak místa…

Ottův slovník naučný, díl 15., str. 665

© Copyright by A. S. Pergill – 1995

© Adaptation by Jan Šimůnek – 1995

© Graphic design by Karel Novotný – Steiner – 1995

© Cover by Libor Balák – 1995

© Editions by NÁVRAT – 1995

ISBN 80–7174–302–X

Pád Venaria

1 V chrámu bylo ticho. Byl to nepatrný chrámek, skrytý mezi daleko význačnějšími stavbami. I jeho bůh nepožíval zase až tak velké úcty. Proto bylo na jeho oltáři jen několik obětin.

To hlavní se však odehrávalo jinde. Věnce obilí, sušené ovoce a víno hořely ve dne v noci na Mithrově oltáři. Byly též obnoveny dlouho zanedbávané oběti čtyřem živlům. Dokonce až sem zaléhal příšerný křik panen, pečených zaživa na oltáři Ohnivého slunce. Oběti Tekoucí vodě byly zase topeny ve velkých kádích před největším chrámem. Asha musela do svatyně projít také dlouhým špalírem šibenic s oběťmi Větru. Obětovalo se i Matce zemi. Protože ve městě nebyla vhodná bažina, byly oběti zadupávány do hlíny okovanými škorněmi zoufalých obránců valů. Ti také nejlépe věděli, že obrana města je výlučně v rukou bohů.

Asha, ač měla o vojenských věcech jen nepatrné ponětí, byla téhož názoru. Cimmeřanů bylo stále více a co bylo Venarium Venariem, poprvé nebojovali mezi sebou navzájem, ale bok po boku. Když to řekla doma před bratry, tak dostala pár facek. Byly tak upřímné, že vydaly za celý vodopád slov.

Teď se krčila pod nízkým stropem malé svatyňky a kladla na oltář misku s trochou kaše, kterou si u snídaně utrhla od úst. Snad se na ni Ven nebude zlobit. Vlastně ani nevěděla, co mu má jako oběť dát. Tak jen položila misku na oltář a sklonila hlavu.

Chvíli rozjímala. Chtěla jít za svou prací, ale postřehla jakýsi pohyb. Z tmavé škvíry za oltářem se vysunula hadí hlava, tmavá a vrásčitá.

Asha se vlastně se nikdy nepokoušela zjistit, jak Ven vypadá. Nebylo také, koho by se zeptala. Kněží se starali především o mocnější bohy. Mezi jejími známými nebyl nikdo dost starý na to, aby pamatoval dobu po založení města, kdy se Ven zjevil osadníkům a dal jejich sídlu jméno.

Nyní Ven kýval svou vrásčitou hlavou nad miskou s kaší a potom se rozvážně pustil do jídla. Po chvilce bylo slyšet, jak jeho rozeklaný jazyk vylizuje dno misky. Potom se hlava poněkud zdvihla a na dívku pohlédly oči jako černé korálky. Ozval se syčivý hlas, ve kterém se jen s námahou dala rozpoznat slova lidské řeči:

„Toto město je odsouzeno k záhubě. Není v mé moci je zachránit. Není to v moci žádného z bohů, které vzývají pošetilci v chrámech i na ulicích. Odvrátili jste se od místních larů a oni se odvrátili od vás. Tato půda se navrátí divočině. Jen šelmy tu budou mít své příbytky, dokud trosky nepohltí zem.“

Asha padla tváří k zemi na kameny před oltářem. Z rozbitého čela jí vytékala krev, ale nevšímala si toho. Nohy i ruce se jí třásly vzrušením.

„Záchrana není možná. Barbaři jsou rozezleni a zpiti silou svého spojenectví. Zapřísáhli se nebrat zajatce. Město je ztraceno.

Vezmi posvátnou sošku, která je za mým oltářem. Až budou hradby ztečeny, polož ji do kopřiv pod terasou chrámového okrsku. Tam bude zasypána popelem a na věky uschována pod rozvalinami chrámů. Za tu službu ti dopřeji rychlou a milosrdnou smrt, nic jiného pro tebe nemohu udělat.

Záchranou sošky zachráníš nás, lary, a tím také ideu tohoto města. Po létech naše město znovu povstane do krásy a slávy. Jen spěchej, času je málo. Barbaři již vyběhli k rozhodujícímu útoku.“

Poslední slova zazněla zvláštní ozvěnou tím, jak se had vracel zpět do své nory.

Asha se pozvedla na rukou a po mnoha úklonách začala šmátrat rukou za oltářem. Po chvilce vytáhla kamenný kotouč zvící dvou dlaní, na němž závity hadího těla obkružovaly trojúhelníkovitou hlavu uprostřed.

Do ticha komory s oltářem dolehl stále silnější hluk. Asha po několika úklonách vyšla ven, aby shlédla všeobecný chaos. Ozbrojení muži chvátali k dolní bráně, opačným směrem se hrnuly davy žen se starci a dětmi. Ze všech stran zněl rytmický, nesrozumitelný křik. To se vzájemně povzbuzovaly barbarské oddíly, útočící na hradby.

Křik zesílil a Asha viděla, jak se mezi vojáky na ochozu obranného valu objevila neoděná a pomalovaná těla barbarů. Někteří byli smeteni, ale zbylí se udrželi a umožnili dalším bezpečný výstup. Nebylo pochyb – měst padlo.

Asha se vymotala z davu ječících žen a prchala stranou. Ostatní směřovali na chrámovou plošinu, na níž ještě čadily zbytky obětních hranic. Snad doufali v ochranu božstva, snad v to, že vyvýšená plošina poslouží jako pevnostní věž. Asha seběhla pod její úpatí, poklekla mezi kopřivy a začala zahrabávat kamenný kotouč. Pojednou pocítila úder do zad. Chtěla se ohlédnout, ale bránil jí v tom krvavý hrot kopí, který jí vyjel vpředu z hrudi. Stačila ho ještě uchopit oběma rukama, ale potom se navždy propadla do tmy.

2 Nářek zabíjených, řev vítězných bojovníků a zmatek. To byly dojmy, které Conan vsával v dobytém městě. Boj pomalu ustával a měnil se v plenění a vraždění. Vše probíhalo v měřítku daleko přesahujícím jeho neveliké zkušenosti. Vše také bylo daleko více střeženo a organizováno než na obvyklých válečných výpravách. To náčelníci bránili tomu, aby se čerstvě spojené kmeny nepustily do bratrovražedného boje.

Mezi domy i na vysoké kamenné plošině už nebylo nic zajímavého. Conan prohlížel z jejího okraje okolí a pásl po jakékoli kořisti, která by odměnila jeho činy na venarijských hradbách.

Nakonec shora zahlédl ležící dívku, kterou smrt překvapila v okamžiku, kdy snad cosi zahrabávala. Kývl na svého kamaráda Equina a společně seběhli po částečně rozvalených schodech.

Tato část města byla pustá. Domy se sem ještě nestačily rozšířit. Protože se však počítalo s jejich dostavováním, končil chrámový okrsek okrajem mohutné plošiny. Dole bylo tedy až skoro k valům jen křoví s kopřivami.

Dívku nalezli snadno, její světlá košilka byla vidět zdáli. Byla už mrtvá, jako většina místních lidí, které viděli. Obličej měla zalitý krví a byla bezvládná jako loutka.

Oba hoši nad ní stáli s nejistým pocitem v žaludku. Něco jiného bylo fanfarónsky se vrhnout proti kopím nepřátelských vojáků, rychle proklouznout mezi jejich hroty, rozpárat komusi břicho a pádit dál. V boji byla smrt cosi, co se jen mihlo a zapadlo kamsi za jejich záda. Při plenění jich zase byla celá tlupa a vzájemně se předstihovali. Tohle bylo opravdu něco jiného.

Conan se první shýbl k tomu, co měla dívka v rukou. Byl to kotouč s vyobrazením stočeného hada.

Cimmeřané neuznávali jiné bohy než pochmurného Croma, sedícího na skalnatých útesech mezi věčným sněhem. Ostatními bohy i jejich uctívači spíše pohrdali. Jen ti, kdo navštívili cizí země, říkali, že tam je třeba se mít před místními bohy na pozoru.

Vyobrazení bylo z hrubě tesaného kamene, stejného, z jakého byla vystavěna chrámová plošina. Než se o tom Conan přesvědčil, stáhl Equino mrtvé z krku tenký řemínek, na kterém bylo několik barevných korálků. Mezi nimi byly i tři zakroucené a provrtané zlaté plíšky.

„Tohle dám Silaně a ona mě pustí večer k sobě pod pokrývku,“ prohlásil hrdě. Druhou polovinou svého výroku si však moc jistý nebyl. Silanin otec byl podnáčelník a ona se s jen tak nějakým obyčejným bojovníkem rozhodně nezahazovala.

Conan nepostřehl v druhově hlase nejistý tón. Protože i on se o pohlednou dceru starého Ventaxe zajímal, vzplanul v něm hněv. Mrštil bezcenným kamenným kotoučem vysoko do vzduchu. – Ten se v letu několikrát překlopil a potom zapadl pod kořání jednoho z keřů. Narazil na kámen a pukl s neobvykle silným třeskem a mohutným proudem barevných jisker.

Teplým dnem projel chlad. Conan se pojednou schoulil, jako by za ledového větru probíhal mezi chýšemi.

Kdesi dole, pod kamenným masivem chrámového okrsku se kroutil velký tmavý had a ze záhybů jeho šupinatého těla tryskala černá krev. Jeho hlava však dosud žila. Z hadí tlamy šlehal rozeklaný jazyk jako plamen a vyluzoval syčivá slova:

„Běda ti, Cimmeřane. Proklínám tě za všechno utrpení, které tví lidé způsobili mým. Proklínám tě i za to, že jsi překazil můj záměr na obnovu města. Proklínám tě potřetí za bolest, kterou cítím. Proklínám tě se všemi svými druhy, lary tohoto města.

Ať nenalezneš klidu a nedokážeš dokončit své záměry, ať se setkáváš jen se zradou a nevděkem, leda by ses vítězně střetl s mým starším bratrem Setem.

Buď proklet!“

Potom se hadí tělo stočilo do pevného klubka a znehybnělo.

Cimmeřané však jeho slova neslyšeli, jen Conan měl chvíli těžko popsatelný pocit, že se děje cosi nedobrého. Ve víru dalšího rabování jej však nedržel v hlavě dlouho.

Mora, Mora!

1 V lesnatém podhůří Eiglophiánských hor se skrýval Bork se svojí tlupou. Někteří ho nazývali lidskou bestií, jiní mu i takovéto příbuzenství s člověkem upírali. Pro všechny bez rozdílu však měl Bork pouze nenávist a pohrdání.

Do tohoto kraje se vrátil proto, že zde už dlouho se svojí tlupou nepobýval. Provoz na kupecké stezce se začal obnovovat. Právě nyní čekal karavanu kupců, ohlášenou nedobrovolným leč ochotným pomocníkem z nedaleké hospody.

Osud Borkových zajatců byl vždy stejný: Nejprve byli mučeni proto, aby prozradili všechny své cennosti. Bork nechtěl riskovat zbytečné přehlédnutí nějaké zvlášť důmyslné skrýše ve voze či saních, popřípadě to, že by nerozpoznal pravou cenu některé části své kořisti. Poté byli zajatci mučením nuceni sepsat úpěnlivé prosby o výkupné a prozradit všechny užitečné údaje o svých obchodních kontaktech. V neznámých krajích byli dotazováni i na usedlosti a hospody, které navštívili. Nakonec (pokud ovšem tak dlouho vydrželi) byli mučeni jen tak, pro zábavu.

Každý z členů tlupy byl znovu a znovu šokován vynalézavostí svého vůdce. Kterýkoli z nich si byl také jist tím, že při sebemenším zaváhání bude veškeré Borkovo umění uplatněno také na něm. Toto vědomí pak stmelovalo Borkovy desperáty v ukázněnou bojovou jednotku, předčící v kázni většinu soudobých pravidelných armád. Jen v poslední době se prozíravější z Borkových mužů začínali více obávat jeho syna Jorga.

Kupecká karavana byla malá. Její členové vesměs pocházeli z měst Nemedie a Gunderlandu. Spolu s dalšími společníky obchodovali tito kupci s barbarskými Pikty a Cimmeřany. Jejich druhové teď putovali s většinou získaného zboží po moři do Messantie. Zde měli vše prodat a se zlatem a penězi vyrazit domů, proti proudu řeky Khorotas. Karavana mezi tím navštívila některé náčelníky Piktů a Cimmeřanů s bohatými dary. Nebyla to obchodní cesta v pravém smyslu tohoto pojmu, nicméně všichni doufali proměnit náklonnost barbarských náčelníků ve výhodné obchody. Byli prakticky beze zboží i bez větší částky peněz. Pohybovali v již známé krajině a snad proto si nenajali žádného místního průvodce. O návratu loupeživé tlupy do zdejšího kraje se tedy nic nedozvěděli.

Prázdné místo na kupeckých vozech zabírala tlupa Cimmeřanů. Kupci se s nimi setkali „U zeleného jmelí“, odkud vyrazili brzy ráno. Vůdce barbarů, starý Brenn, zaplatil kupcům za cestu prozřetelně předem. Měl na starosti skupinu mladých bojovníků, které vyslali starší kmene do světa na zkušenou. Mladíci se poprvé dostali k takové vymoženosti civilizace, jako je hospoda. Svou mužnost, prokázanou při dobývání Venaria, dokazovali nyní rekordy v pití vína a posléze ještě služebným děvčatům. Ráno by stěží dali dohromady kupci požadovanou částku. Někteří z kupců chtěli vyspávající Cimmeřany ponechat v hospodě, ale jejich předák Cento to nepřipustil. Řemeslo mu natolik přešlo do krve, že by se podobného podvodu nedopustil. Navíc, mnozí z těchto bojovníků mohou být jednou jeho zákazníky. Se svými služebníky proto naložil opilé do několika saní a naházeli k nim pod plachty i jejich vaky a zbraně. Však si to přeberou!

Hospodský je z pochopitelných důvodů před Borkem nevaroval, nestačil však Borka uvědomit o tom, že kupci nejedou sami. Ani Borkovo bystré oko nemohlo Cimmeřany postřehnout, protože žádný z nich se dosud neobtěžoval vystrčit nos z pod přece jen trochu hřející plachty. Teprve se vzpamatovávali proudem studeného vzduchu a většina z nich zuřivě proklínala permoníčky v hlavě.

Léčka byla nastražena s rutinou dlouholetého mistra krvavého lupičského řemesla. Nepostrádala však důmyslné spojení povšechné ideje zálohy s konkrétními místními podmínkami. Bork vyloučil čtyři více – méně vhodná místa, než toto nalezlo v jeho očích zalíbení. Stezka se zužovala mezi neprůchodným terénem s balvany a skupinami stromů na jedné straně a korytem potoka na straně druhé. Ostrá zatáčka činila místo přepadu méně přehledným. To vše vedlo k tomu, že se přepadení nebudou moci shluknout do houfu k účinné obraně. Menší skupina lupičů čekala až karavana přejde, aby současně s útokem hlavního voje na její čelo vyvolala zmatek i vzadu. Tuto akci vedl, poprvé, Borkův syn Jorg. Hlavní voj vedl sám Bork.

Propočet délky karavany podle počtu lidí a vozů či saní patřil k Borkovým specialitám. Nemohl se proto ubránit pocitu zadostiučinění v okamžiku, kdy trojí ňafnutí sněžné lišky oznámilo průjezd posledních saní kolem Jorgovy skupiny. Čelo karavany bylo zrovna v ideální pozici pro přepadení. Borkovi muži se s řevem vyřítili z úkrytu.

Překvapení kupci se trochu shlukli. Nevypadali příliš bojovně. Byli zvyklí o svobodu spíše vyjednávat a občas zaplacené výkupné měli beztak započítáno do nákladů. Zbraně měli spíše k odstrašení osamělých darebáků či odražení opravdu nepočetných loupeživých tlup.

S Cimmeřany to bylo naprosto jiné. S mečem v ruce se skoro rodili. Byl mezi nimi mladý Conan, narozený přímo na bitevním poli. Oxtrixe nalezli v přepadené osadě jako novorozeně, jehož pupeční šňůra dosud vedla do lůna zavražděné matky. Okolnosti narození ostatních sice byly méně dramatické, ale všichni byli cvičeni v boji. Navíc měli za sebou čerstvou zkušenost – dobytí Venaria a zmasakrování všech vojáků a civilistů ve městě. Tyhle Cimmeřany by ani ve snu nenapadlo, že se dá život vykoupit nějakými cennostmi. Představa, že by měli složit zbraně a poslat domů pro výkupné, jim mohla být leda pro smích. Však by je také otcové prokleli a jejich matky by si rvaly vlasy zoufalstvím nad zbabělostí svých synů!

Když tedy dobíhali Jorgovi muži k saním na konci karavany, vyrojili se z nich s bojovým pokřikem Cimmeřané. Každý z nich měl tu zbraň, kterou zrovna popadl. Většina útočníků byla smetena dříve, než si stačili uvědomit náhlou změnu situace. Jorg sice prvního protivníka odrazil, ale pak se srazil s o půl hlavy vyšším Conanem. Ten měl sice pouze dýku, ale svého protivníka zřetelně převyšoval též bojovým uměním. Oči měl ještě pokryty mlhou z včerejšího hýření, ale jeho ruka s jistotou odrážela lupičovy výpady. Jorg jen koutkem oka zahlédl, že zbytky jeho mužů ustupují k čelu karavany, kde měl mít Bork převahu. Cimmeřané jim byli v patách. Pouze jediný z nich byl sražen opodál do sněhu.

Jorg a Conan zůstali sami, zapleteni do zuřivého souboje. Starý Brenn buď nepostřehl, že má Conan pouze dýku, nebo chtěl svému svěřenci udělit drsnou lekci o nutnosti dávat si pozor na své zbraně. Jisté však je, že mu nehodil žádný z povalujících se mečů.

Kupci v čele karavany byli během okamžiku podruhé nemile překvapeni. Nejprve to byl nenadálý útok lupičů, vzápětí následoval bojový křik a třesk zbraní, nesoucí se od konce karavany. Ti zatracení Cimmeřané! Měli je nechat chrápat „U zeleného jmelí“. Teď už se s lupiči jednat nedá. Zbývá jen jedno: prodat svou kůži co nejdráže.

Tak se stalo, že Bork narazil na nečekaně tuhý odpor. Místo na opatrné zbabělce narazil na zoufalce, kterým bylo vše jedno. Trpce litoval toho, že se dal uchlácholit mírumilovným vzezřením kupců. Vsadil na teatrální útok, spíše zastrašující. Déšť dobře mířených šípů před útokem by rozvrátil obranu karavany, ale mohl by znehodnotit mnohé z potenciálních rukojmí. Dlouhé luky jeho mužů proto ležely v úkrytu, zatímco jejich majitelé se ze všech sil plahočili hlubokým sněhem ke kupcům.

Než se boj v čele karavany rozhořel naplno, nachýlil se souboj Conana a Jorga ke konci. Conan opravdu citelně postrádal meč. Výpady dýkou nebyly dost účinné. Vrhnout ji proti nepříteli se bál, neznaje vlastnosti jeho pancéřování. Kroužil kolem něj v děsivém tanci a čekal na sebemenší protivníkovu chybu.

Jorg mu poskytl potřebnou příležitost za chvilku. Podcenil odolnost Cimmeřanů a přiblížil se ke chlapci, z jehož vyhřezlých vnitřností na sněhu šla pára. Ten se náhle ovinul kolem Jorgových nohou a snažil se ho povalit. Jorg do něj bušil jílcem meče, ale tím se nemohl naplno věnovat Conanovi. Ten nezaváhal. Přiskočil a nečekaným kopnutím mu vyrazil meč z ruky. Potom ho několikrát bodl dýkou za okraj hrudního pancíře.

Umírající chlapec vedle nich chroptěl. Conan mu vrazil do ruky Jorgův meč a pozdvihl ho do sedu. Chlapec sebral zbylé síly a ťal ležícího Jorga do krku, až se hlava odkutálela. Mladý Cimmmeřan se pak v agónii převalil na jeho trup. Oči mu do posledního okamžiku zářily vítězoslávou: v temných síních předků již nebude posledním z posledních, bez jediného sluhy!

Conan nesledoval jeho umírání až do konce. Byl již zcela při smyslech. Skočil do vozu a rychle nalezl svůj meč, vynikající dílo argoských zbrojířň, kořist z Venaria. Hodil na sebe lehký hrudní pancíř a přílbici. Ve chvilce skočil ze saní podstatně lépe připraven k dalšímu boji.

Jeho druh byl již mrtev. Conanovu pozornost zaujala odťatá Jorgova hlava. Cimmeřané, na rozdíl od některých Piktských klanů, nesbírali hlavy či lebky svých nepřátel. Conan však hlavu sebral a zamířil i s ní k čelu karavany.

Na místě hlavního střetu viděl zprvu nepřehledný propletenec bojujících mužů a kupeckých koní. Náhle si povšiml starého Brenna, ošklivě tísněného mohutným zrzáčem a ještě dalším lupičem. Jorgova hlava se mu nyní hodila. Mrštil jí po lupičích a zasáhl toho menšího do hlavy. Druhým z Brennových soupeřů byl sám Bork. Poznal synovu hlavu a strašlivě zařval. Jeho zavytí vytrhlo všechny ostatní z osobních soubojů. Sledovali, jak se náčelník lupičů vrhá proti Conanovi.

Rozpoutal se divoký boj, ve kterém se utkala Conanova mladická vitalita a sebedůvěra s Borkovou letitou zkušeností, bičovanou nevýslovným vztekem. Jejich meče se srážely v rychlém sledu úderů. Oběma se podařilo několikrát prorazit soupeřův kryt. Na jejich pancířích se objevily hluboké šrámy a začala téci krev. Bork zranil Conana několikrát, ale jeho údery neměly patřičnou razanci. Sám byl sice zasažen pouze dvakrát, ale oba údery stály za to. Jeden rozťal okraj přílby a kůži na čele, druhý prosekl levou paži až na kost.

Krev z rány na hlavě Borkovi ztěžovala výhled, částečně ochromená levá ruka už nevyvažovala jeho poskoky na kluzkém terénu. Bork se proto rozhodl k prudkému výpadu. Podařilo se mu jednou ranou odrazit Conanův meč a proseknout hrudní pancíř. Nezasáhl však žádný z předchozích šrámů, a tak kov úder alespoň částečně zachytil. Přesto ostří meče proťalo levý velký prsní sval a zastavilo se až o žebra. I Conanova levá paže byla zčásti ochromena.

První odvetný úder Bork odrazil zcela. Druhý už jen svedl na méně důležité místo, takže ostří meče mu odseklo kus kůže na levém rameni i s kouskem svalu. Bork poodskočil, aby měl větší prostor k dalšímu výpadu. Cosi mu však ujelo pod nohama a on se překulil do sněhu. Bleskurychle se odvalil stranou – v tom otisk jeho těla proťal Conanův meč. Levou rukou mimoděk hrábl po té zatracené věci a ucítil na prstech zuby. Uklouzl po hlavě svého syna!

Vztek zvedl Borka opět se země. Jorgovu hlavu stále držel v levé ruce. Náhle ji místo předstíraného výpadu mečem vrhl proti svému soupeři. Ten byl zasažen do čela. Rána ho napůl omráčila. Jeho meč několikrát vylétl ve směru, kde tušil Borka, ale výpady byly cílené jen nejistě. Mžitky před očima téměř zcela zakryly Conanovi výhled. Bork se připravoval k výpadu, kterým chtěl Cimmeřana zlikvidovat i za cenu sebezničení. Ten jeho úder spíše náhodou stočil k pravému boku. Meč naštěstí sjel po zbytcích pancíře a nedostal se pod žebra. Zásah Conana kupodivu vyburcoval. Zahlédl mezi barevnými koly temnou Borkovu postavu a ťal. Zasáhl a otevřel Borkův trup od krční jamky po pupek.

Po pádu Borkova těla nastala mezi lupiči panika. Protože všichni ostatní více–méně přerušili boj a sledovali zuřivý souboj náčelníka lupičů s Cimmeřanem, Borkův pád hned zlomil kázeň a morálku lupičů. Začali ustupovat a kupci i Cimmeřané se na ně vrhli s dvojnásobnou vervou.

Conan stál, opřen o první saně karavany. Snažil se sebrat síly k dalšímu boji. Náhle se Bork začal na sněhu opět zmítat. Pohyby hrozného otvoru, přecházejícího z hrudníku na břicho, připomínaly ženský klín při porodu. Cosi se z Borka dralo ven desítkami praménků, spojujících se vedle jeho těla do čehosi nevýslovně obludného.

Conan nezaváhal a začal do té věci sekat mečem. Bork byl viditelně zčásti při vědomí, protože se jeho tělo snažilo tu hroznou věc chránit před Conanovými údery. Ten však pokračoval až do okamžiku, kdy se to celé náhle rozteklo a začalo vsakovat do sněhu spolu s Borkovou krví a obsahem jeho střev.

Bork náhle jakoby zemřel podruhé. Jeho tělo se podivně zkroutilo a jeho tvář vyzařovala bezmezný vztek. Odkudsi zdáli, z hloubi Eiglophianských hor, se ozvalo příšerné zařvání. Conan si nedovedl představit, jaké hrdlo či zobák by podobný zvuk mohlo vydat. Starý Brenn shlédl to, co Conan rozsekal, a při tom zvuku zbledl, že by se v něm krve nedořezal.

Vzrušení a četné rány udělaly své. Posledním Conanovým vjemem byl pohled na Brenna, stojícího před ním spolu s Centem. Poté se bez vlády a beze smyslů skácel k zemi.

2 Následujících několik dnů strávil Conan v bezvědomí, přerušovaném jen občasnými chvilkami horečnatého třeštění. Zůstaly mu nejasné vzpomínky na vzdouvající se plachtu saní a na cizí tváře, jež se nad ním skláněly. Mnoho dní se takto potácel mezi životem a smrtí, nejprve cestou na saních, později u chudých dřevorubců, v jejichž vsi karavana ponechala vážně raněné i se zásobami. Dřevorubci raněné přijali rádi, ale potraviny pro ně naléhavě žádali, jinak by sami neměli z čeho v zimě žít.

Když Conan přišel k sobě, byl s ním ze známých lidí pouze Equino, jehož rány nebyly tak vážné. Kromě nich byl ve vsi zanechán jeden z kupců, ten však, přestože se jeho rány nezdály vážné, brzy zemřel. V době Conanova procitnutí byl již pohřben.

Equino už byl nějaký čas při sobě, takže mohl Conana seznámit se situací. Byli v dřevorubecké vsi jménem Fusaria. Většina obyvatel pracovala hluboko v lesích, kde budou do příchodu nejkrutějších mrazů a zimních bouří kácet stromy a stahovat je buď k vodě nebo k místům, kde se ze dřeva později bude pálit uhlí. Ves je přímo pod hlavním hřebenem Eiglophianských hor. Již teď je prakticky nedostupná, karavana bude mít s další cestou dost potíží. O ně pečuje Geno se svojí dcerou, který jinak opatruje nemocné vesničany.

S Genem se Conan rychle spřátelil. Léčitel jako jediný ze vsi hovořil jazykem Cimmerie. Řeč ostatních vesničanů sice byla podobná, ale při rychlejší mluvě mu zpočátku unikal smysl podstatné části slov. Její příbuznost však napomohla tomu, že se do ní Conan začal vpravovat. Než mu Geno dovolil vstát z lůžka, dokázal se už s vesničany dohovořit o běžných věcech. Equino měl s jazykem větší potíže, a tak jen tiše záviděl druhovy rozhovory s krásnou Gennou, Genovou dcerou. Conan však také mohl mít důvod k závisti, protože dívka se viditelně zakoukala do Equina.

Geno od počátku připadal Conanovi jako člověk s nějakým tajemstvím. Bylo nepochopitelné, jak někdo tak mimořádně schopný může žít v malé vsi v horách. Nikdy se mu však nepodařilo zavést rozhovor na toto téma. Geno vždy obratně vykličkoval. Conan ani nezjistil, zda „Genna“ je dívčino pravé jméno či jen přezdívka.

Teprve po několika týdnech dostal Conan povolení vstát z lůžka. Jeho organismus však už překonal to nejhorší, takže po několika dnech mu již bylo dovoleno opustit chatrč. Na krátkých vycházkách ho někdy doprovázel i Geno. Od něj se Conan dozvěděl, že Fusaria jsou nejzazší osadou na této straně hor. V údolí nad nimi je pouze chrámek bohyně měsíčního kotouče Luny. Žije tam několik kněžek, přežívajících díky obětinám vesničanů z Fusarií a několika dalších, níže položených vsí. Nad chrámkem je Měsíční sedlo. Geno mu ukázal velikou půlkruhovou skvrnu věčného sněhu, která snad dala sedlu jméno. Okolní skály byly zatím sněhem pouze lehce pocukrované, takže byla dobře patrná. Geno ho zároveň ujistil, že za jasných dnů.je viditelná i v zimě, jako jediná velká rovná plocha mezi rozeklanými skalisky. Přes Měsíční sedlo kdysi vedla kupecká stezka do Cimmerie, nyní je však z neznámých důvodů opuštěná.

Ukázal poté Conanovi celý areál vsi, skládající se z několika chýší rozložených podél nezřetelné stezky, ohrady pro dobytek a jakéhosi náznaku návsi nad meandrem potoka. Potok vytékal z údolí Měsíčního sedla a pokračoval úzkou roklinou mezi lesnatými kopci, kde nyní pracovala většina obyvatel vsi. Z pahorku nad vsí bylo možno dohlédnout až na pokraj vzdálené nížiny. Na druhé straně pahorku se táhly bažinaté louky až pod údolí Měsíčního sedla.

Conan však nemohl být venku věčně. Genna dělala většinou společnost Equinovi, jemu se pak nabízela společnost dětí a starců, jejichž řeči o ničem bytostně nesnášel. Proto nejraději vyhledával Gena, který si ho z neznámých důvodů oblíbil. Dokonce ho začal učit nemedijskému písmu, jež používali i obyvatelé Hraničního království. Equino sice žertoval, zda nepomýšlí na úřednickou kariéru, ale Conan nepovolil. Než nastala doba nejhorších mrazů, uměl už trochu slabikovat. Snad právě tehdy byl položen základ Conanova pozdějšího vzdělání. Přestože řadu hodnot civilizace nikdy nepřijal za své, zvládl slovem i písmem několik jazyků.

Jednoho dne vsí zahlaholily hlasy vracejících se dřevorubců. Všechny chýše se zaplnily a Conan s Eqiunem se museli uskrovnit. Přesunuli se do chýše, kde s Genem a jeho dcerou žilo několik svobodných dřevorubců. Chýše byla kruhová, měla v průměru přes deset kroků. Směstnali se tam tedy poměrně snadno. Vnitřek chýše rozdělili závěsy z pytloviny a kůží tak, aby jednotlivé skupiny měly alespoň náznak soukromí. Oba Cimmeřané se s vesničany shodli na tom, že budou společně vyjídat obilné jámy a občas si všichni přilepší potravinami od kupců.

Mladí dřevorubci, snad každý den riskující život při kácení stromů, Cimmeřany obdivovali. Oba museli mnohokrát vyprávět o dobytí Venaria i o přepadení karavany. Nikdy však nepadla zmínka o Borkově smrti. Když na to jednou Conan přivedl řeč, Geno začal rychle o něčem jiném. Equino byl raněn ještě před tou událostí a Conan tak mohl respektovat zjevné Genovo přání. Jemu samotnému ovšem již dříve vše podrobně vylíčil.

3 Brzy po příchodu dřevorubců otevřeli další zásobní jámu. Pro oba Cimmeřany to bylo nezvyklé. To málo obilí, které měli k dispozici u nich doma, se uchovávalo v kožených pytlích, zavěšených pod stropem chýše. Jejich hlavní potravou však bylo čerstvé i sušené a uzené maso zvěře a ryb. Sami však viděli a Geno jim to potvrdil, že hlavním zdrojem výživy vesničanů je obilí. Něco vypěstovali, něco koupili za dřevo a uhlí. Geno jim dále vysvětlil, že obilí se uchovává v jamách, vykopaných do jílovité půdy, vypálených a pečlivě utěsněných.

Mezi tím začal jeden z kopajících hlasitě nadávat. Přes všechna opatření se nějaké myši podařilo prorazit otvor a vniknout do jámy. Její zdechlinu nalezli ještě nad obilím. Geno to vysvětlil tím, že vzduch v uzavřené jámě je příznivý pro uchování obilí, ale pro zvířata je škodlivý.

Obilí pod uzávěrem bylo pokryto narůžovělými chomáčky plísně. Mezi nimi bylo vidět do červena zbarvená zrnka. Geno starostlivě svraštil čelo. Potom poručil ženám, aby z nového obilí připravily kaši. Za chvíli se kolem kouřící mísy shromáždili všichni vesničané. Věděli, že by je ztráta obilí z jedné jámy odsoudila ke hladovění. Všichni proto dychtivě ochutnávali kaši. Měla trochu zatuchlou či houbovitou chuť. Někteří říkali, že trochu pálí. Nicméně – byla poživatelná. Přízrak hladu se na chvíli odplížil.

Asi tři dny po této události nastal v noci poplach mezi dobytkem v ohradě. Všichni muži, včetně Conana a Equina, se tam seběhli. Nic zvláštního však nenalezli. Dobytek se v jejich přítomnosti uklidnil. Nakonec kdosi zažertoval, že se kravičkám snad stýskalo. Všichni se tomu zasmáli a rozešli se dospat. Conan se však tímto žertem uklidnit nenechal. Byl mnohem blíže přírodě než vesničané. Dobře cítil vlny neklidu, šířící se od ohrady. Equino se mu svěřil s podobnými pocity. Rozhodl se proto, že celou věc prozkoumá.

Druhý den se vydal na pahorek nad vsí, na jehož úpatí byla ohrada s dobytkem. Sníh jiskřil a Eiglophianské hory byly jakoby na dosah ruky. Bílý půlměsíc v sedle opravdu nesplynul ani po příchodu sněhu s okolím a zářil pod ranním sluncem až oči přecházely. Conan však věnoval vyhlídce jen nepatrnou pozornost. Pátral po stopách. Sluncem opakovaně natavená a přes noc opět zmrzlá krusta na povrchu sněhu pod Conanovýma nohama praskala, ale menší zvířata po ní mohla přejít bez nejmenší stopy. Jen místy byly závěje prachového sněhu, na nichž bylo možno pozorovat i stopy myší a drobných ptáků. Conan ale nepochyboval o tom, že původce nočního poplachu musel zanechat stopy všude.

Jeho tušení se potvrdilo na kraji lesíka, těsně pod vrcholem pahorku. Něco tu opravdu nadělalo stopy, velikostí srovnatelné s Conanovými. Vyšlo to z lesíka, zastavilo se to na začátku svahu nad ohradou, a pak se to vrátilo zpět. Conan takové stopy nikdy neviděl. Určitě to mělo čtyři nohy, ale otisky jednotlivých chodidel nejvíce ze všeho připomínaly obrovské ptačí stopy. Conan se mimovolně otřásl. Ještě teď, po mnoha hodinách, vyzařovalo ze stop zcela zřetelně cosi zlého. Nebylo pochyb, tohle byly stopy původce nočního poplachu.

Náhle zaslechl chrupání sněhu pod nohama nějakého velikého tvora. Zvuk se ozýval z lesíka, kam vedla neznámá stopa. Že by se noční přízrak vracel? Conan proklínal sám sebe, že si vyšel nalehko, beze zbraně. Sevřel pevně alespoň hůl. Cimmeřané nedávají svůj život lacino. Houštiny se zachvěly, objevila se postava. Conan vydechl úlevou – byl to Geno. Musel jít z druhé strany. Conan uhádl, že Geno nechtěl být vidět ze vsi. Oba se nad stopami setkali. Geno si je podrobně prohlédl jako předtím Conan. Jeho obličej nabyl podivný výraz. Zoufalý a zároveň smířený.

„Nic jsi neviděl, rozumíš, nic!“, vykřikl na Conana.

„Ale já vidím. Vidím stopy čtyrnožce, velikého jako kráva. A s ptačíma nohama. O takovém zvířeti jsem jakživ neslyšel,“ mudroval nahlas Conan.

Geno se zatvářil tak, že jeho společník mimoděk pevněji sevřel hůl. Náhle se však opanoval:

„To není obyčejné zvíře. Je to démon, Borkův bratr. Či spíše bratr toho, co z Borka vylézalo ven. Příšera, Měsíční démon. Teď bude útočit na lidi tak dlouho, až nalezne někoho vhodného k pobratření. Možná se bude chtít pomstít tobě, možná jde po mě či Genně. Může se pokusit vybít celou ves.“

„Dá se to nějak zabít?“ zeptal se věcně Conan.

„To nikdo neví. Nikomu se to ještě nepodařilo. Je to Měsíční démon a ten vždy zatím provedl, co se mu zachtělo.“

Genová sdílnost tím končila. Na další otázky buď neodpověděl, nebo jen opakoval už vyřčené. Mlčky se pomalu vraceli. Náhle na ně zahoukal kdosi z vesničanů, co že to prý našli.

„Stopy velikého medvěda,“ zavolal Conan odpověď. „Asi se probudil ze zimního spánku a toulá se po okolí. Možná nás ještě párkrát navštíví, než se zase uloží.“

Geno na něj vděčně pohlédl a Conan vycítil, že si ho touto odpovědí opět naklonil.

Následující noc proběhla klidně, ale tu další se poplach opakoval. Přibíhající muži tentokrát ve světle pochodní zahlédli cosi velikého, co utíkalo od ohrady nahoru k lesíku. Padal sníh, takže do rána byly stopy nezřetelné. Nakonec se všichni spokojili s vysvětlením, že jde o toho samého medvěda, co už jednou dobytek postrašil. Jen Equinovi se cosi nezdálo, ale po dvou důrazných Conanových kopancích pochopil a své námitky dále nerozváděl.

4 Conan připomenul Equinovi Cimmerijský zvyk ohňů na počest zimního slunovratu. Zde něco takového neznali. Začal s ním na svahu nad dobytčí ohradou stavět velikou hranici. Dbal na to, aby se dala snadno zapálit a aby hořela vysokým plamenem. Equino upozorňoval na to, že takový oheň nebude možno přeskakovat, ale jeho námitky Conan oslyšel. Připravil si ještě zápalné šípy a měl je neustále i s lukem po ruce.

Úzkostný řev dobytka se ozval až za dva dny. Vesničané se tentokrát k ohradě moc rychle nehrnuli, čekali jeden na druhého, aby jich byl houf. Conan však ihned vyběhl do tmy. Mířil nad ohradu, ale trochu stranou. Tělem i oděvem chránil plamen pochodně. Jakmile dosáhl dříve vybrané místo, zaklekl a začal pálit jeden zápalný šíp za druhým směrem ke hranici. Dvojí zasyčení ho upozornilo na nezdařené výstřely, ale další šípy hranici zasáhly. Nejméně jeden z šípů skončil ve středu hranice, odkud se ihned začal ozývat praskot větviček a hučení ohně.

Mezi tím dorazil k ohradě houf vesničanů s pochodněmi. I tentokrát se původce poplachu dal vyplašit, přestože odcházel méně ochotně než posledně. Conan zřetelně viděl, jak se od ohrady odlepilo cosi tmavého a vyrazilo vzhůru. Bylo to blízko hranice, když se to zarazilo. V té chvíli vzplanuly jehličnaté větévky mezi dřevem. Vyšlehl alespoň sáh vysoký plamen, ozařující daleké okolí.

Conan i vesničané s údivem hleděli na podivného tvora. Přirovnání ke krávě rozhodně pokulhávalo, jen velikost odpovídala. Zlatohnědý trup připadal všem spíše jako kočičí. Hlava se vztyčenýma ušima podobnýma vlčím slechům seděla na neobyčejně dlouhém hadovitém krku. Vpředu byla ukončena nikoli očekávanou tlamou, ale daleko hrozivěji vypadajícím mohutným zobanem. Nohy se bořily do sněhu tak hluboko, že nikdo nebyl s to rozeznat, zda jsou ptačí jen chodidla, nebo i končetina nad nimi. Dlouhý ocas s bambulkou na konci neklidně bičoval sníh. Někteří vesničané později tvrdili, že zahlédli i křídla. Blíže stojící Conan je však neviděl, ale jejich nepřítomností si jistý rozhodně nebyl.

Conan zaměnil zápalné šípy za bojové, s kovovými hroty. První se odrazil od zobáku, což nezvaného hosta popohnalo. Conan však vytušil směr jeho útěku a poslal za ním v rychlém sledu čtyři šípy. Nejméně jednou zasáhl. Dobře rozpoznal zvuk hrotu, deroucího se do masa. Poté následovalo strašlivé zařvání. Byl to onen zvuk, který Conan slyšel nad zabitým Borkem. Tentokrát ho netlumila dálka a všem přítomným se na okamžik zastavila krev v žilách. Měsíční démon pak stočil hlavu a zobanem si vyrval šíp z těla. Další ho však popohnaly. Několika skoky zmizel za vrcholkem kopce. Conan se zvedl z pokleku a vracel se do vsi. Celou krajinu již vydatně osvětloval půlměsíc. Vesničané se jeden přes druhého holedbali zahnáním obludy. Conan nejprve neskrýval skepsi, postupně však podlehl vítězoslavné náladě také. Náhle mu však kdosi zašeptal do ucha:

„Měsíce je jen půl a dorůstá.“

Conan se otočil, avšak mluvčího nezahlédl. Byl však přesvědčen o tom, že to byl Geno.

Druhý den se vydal po stopách Měsíčního démona. Nalezl místo, kde si obluda vyrvala z těla šíp. Byla tam louže hnědožluté tekutiny, snad krve. Nalezl i první šíp, ten, který se démonovi odrazil od zobáku. Špička z kalené oceli se nárazem zlomila. Byl to přitom jeden ze šípů, speciálně připravených k dobývání Venaria. V boji tyto šípy probíjely ocelové přílby i s lebkami. Na druhém konci lesíka našel místo, kde měsíční démon zřejmě odpočíval. Podle zanechaných stop tu dlouho přešlapoval na místě a poté se vydal obrovskými skoky do hor, směrem k Měsíčnímu sedlu. Když Conan svá zjištění hlásil Genovi, ten se ho zeptal:

„Odpočíval ve světle měsíce, že?“

Conan přisvědčil.

„Měsíc dorůstá, bude mít stále větší sílu. Stále rychleji se bude zotavovat z ran.“

Conan měl na jazyku otázku, jak to Geno ví. Po předchozích zkušenostech ji však raději spolkl. Cítil, že se Geno podřekl a nechtěl ho na to upozornit.

Odražení Měsíčního démona zvedlo vesničanům náladu. Nevydrželo to však dlouho. Postupně skoro všichni dostali jakousi neznámou nemoc. Ani Geno, v těchto věcech zřejmě velice zkušený, si s ní nevěděl rady. Conan si povšiml i toho, že ji Geno nejprve nijak nepojmenoval. Všichni se cítili jakoby nachlazeni, nebyli však horcí. Někteří měli průjem. Skoro všem přestalo chutnat, mnozí měli bolesti v krku. Při práci se jim dělaly velice snadno modřiny, skoro jakoby samy od sebe.

Geno nakonec s váháním označil nemoc za „jarní chorobu“. Snažil se ji, podobně jako v jiných letech, zahánět čajem ze zelených smrkových výhonků. Obával se však toho, že se letos objevila velice brzy a probíhala nezvykle těžce. Den po zahnání Měsíčního démona na ni zemřely dvě stařeny a jedno batole. I v jiných letech se odehrávaly podobné tragédie, ale Genovi to tentokrát připadalo jiné a horší. Jeho obavy se naplnily hned zítra.

Jedna z žen měla svoje dny. Uchýlila se proto do stranou stojící chýšky, která byla pro muže tabu. Druhý den o sobě nedávala vědět, tak se za ní dvě další vypravily. Jejich jekot vzburcoval celou ves. Seběhli se tam všichni, tabu netabu. Nešťastnice ležela na zemi uprostřed chýšky. Její tělo bylo podivně zkrouceno. Tvář i obnažené části končetin měly voskovou barvu. Na zemi pod jejími rodidly sice byla loužička krve, ale velikostí zdaleka neodpovídala očekávanému tratolišti vzniklému vykrvácením. Na tomto postřehu se shodli všichni, i Geno s oběma Cimmeřany.

Kdosi řekl:

„Upír!“

Všem se hned draly na jazyk historky o tajemných bytostech, které dokážou ze své oběti dokonale vysát krev a proměnit ji ke svému obrazu. Vesničané začali překotně probírat mrtvé za poslední léta. Snažili se odhadnout, kdo z nich by mohl být upírem. Geno hned zorganizoval proražení nebožčina srdce osikovým kůlem. Její manžel sice chabě protestoval, ale nakonec se sám účastnil výpravy pro osikové dřevo. Zřetelné vzdechy, které při tomto aktu mrtvá vydávala, všechny utvrdily ve správnosti jejich dohadu.

Nakonec Geno rozhodl, že bude vykopán mrtvý kupec. Během příprav řekl tiše Conanovi, že kupce mohl zabít sám Bork. V takovém případě byla přeměna v upíra, ne-li něco horšího, pravděpodobná. Když hrob otevřeli, hned všechny zaujala nebožtíkova zachovalost. Kupec vypadal, jakoby spal. Když ho zvedali z jámy, slyšeli tiché vzdechy. Mnohem hlasitější zvuky mrtvý vydával tehdy, když jeho hruď probíjeli kůlem. Usoudili proto, že on je příčinou zla. Sťali mu tedy hlavu, ústa naplnili kamením a zajistili koženým řemenem. Do dna hrobu pak zatloukli několik kůlů, k nimž bezhlavé tělo připoutali. Nakladli na ně mnoho kamenů, tak těžkých, jak jen byli s to unést. S touto prací byli hotovi právě včas: slunce se již povážlivě chýlilo k západu.

Na noc musel každý z vesničanů, i malé děti, rozžvýkat stroužek česneku. Druhý den se mnozí cítili lépe, zejména bolesti v krku se jim zmírnily. Jejich podezření na upíry bylo dále posíleno.

Druhý den museli zabezpečit i ostatní zemřelé tak, aby se neproměnili v upíry.

Poté se situace ve vsi lepšila. Dopřáli si také trochu sušeného masa od kupců; po něm jim obilná kaše zase zachutnala. Conan začal sdílet všeobecné uspokojení, dokonce si hluboko v mysli pohrával s myšlenkou, že Měsíční démon kdesi v horách po zásahu šípem zcepeněl. Jen Geno se díval stále neklidněji na dorůstající měsíc.

5 Asi tři dny před úplňkem se Conan náhle probudil do hluboké noci. Prostor chatrče byl matně osvětlen žhnoucími uhlíky ohniště. Nebylo to však světlo, co ho vzbudilo. Byly to buď podivné zvuky, nahrazující obvyklé chrápání spolunocležníků, nebo nezvyklý pocit tíže. Sílu této tíže si naplno uvědomil v okamžiku, kdy se pokusil převalit na lůžku. Byl zavalen čímsi neviditelným a těžkým, co ho tlačilo na lůžko. Mohl pouze otáčet očima. Ostatní na tom byli zřejmě podobně, proto ty divné zvuky.

Uprostřed chatrče, u ohniště, spatřil podivnou, hubenou a vytáhlou postavu. Určitě to nebyl nikdo z vesničanů. Conan nejdříve nechápal, co neznámý zamýšlí. Ten však začal odstraňovat závěsy mezi jednotlivými částmi chýše.

Náhle na dohasínajícím ohništi zazářil plamínek. Conan na okamžik pocítil, jakoby z něj tíha spadla. Když se pokusil pohnout, uvědomil si však, že je to jen zdání. Neznámá síla pouze trochu povolila. Proti předchozímu stavu to ale byla nesmírná úleva. Mohl se dokonce posunout na lůžku tak, aby lépe viděl.

Jakmile plamínek pohasl, tíže se obnovila v plné síle. Conan si už mohl lépe prohlédnout neznámého. Byl to hubený stařec, vyšší než kdokoli z přítomných, Conana a Equina nevyjímaje. Obrovský tenký nos mu sahal skoro na bradu a veliké uši mu plandaly kolem rozježené hlavy. Směsice řídkých bílých vousů a vlasů mu padala na záda i hruď. Byl zahalen do dlouhého černého pláště s kapuci, nyní staženou dozadu. Plášť byl vpředu trochu rozhalený a odhaloval vychrtlé tělo, nedbale zahalené do roztrhaných a – Conan nevěděl, jak to ví, ale věděl to jistě – neuvěřitelně špinavých a odporně páchnoucích hadrů.

Stařec nyní obcházel jednotlivá lůžka a stahoval z ležících přikrývky. Odhalení různých nočních tajemství by Conana jindy rozesmálo. Nyní však trapnost obnažených jednotlivců i dvojic, navíc komentovaná podivným starcem s hnusnou chlípností, znásobovala tísnivost situace. Nakonec se prozradilo i to, že Genna (snad nikoli poprvé) navštívila Equinovo lůžko. Conan cítil, jak se jeho druh snaží bojovat proti tajemné tíži, slyšel zrychlený dech, a snad také – pokud si to nevsugeroval – praskot šlach a kostí. Mimo několika drobných záchvěvů však neměla Equinova snaha žádný výsledek. Stařec mezi tím dokončil obchůzku chatrče. Potom se postavil doprostřed chýše a zakrákoral:

„Dráždili jste Moru, Mora se vám pomstí.“

Potom stáhl z Equinova lůžka Gennu a s nečekanou lehkostí si ji přehodil přes rameno. Vzápětí vyrazil z chýše ven.

Podivná tíže spoutávala její obyvatele ještě chvíli. Poté náhle zmizela. Conan se okamžitě vymrštil z lůžka. V mžiku měl na sobě nějaké svršky a vyrazil ven s lukem a šípy.

Morový stopy byly až nečekaně mělké. Jen samotná Genna by se musela bořit hlouběji. Na místech se zvlášť umrzlým sněhem se nebořil vůbec a Conan jeho stopu nalézal jen s největším úsilím. Po chvilce ho dohnali Equino, Geno a dva dřevorubci. Conanovu stopu mohli snadno sledovat i v běhu. Pokračovali pak společně.

Mora sledoval zhruba stejnou trasu jako Měsíční démon. Pouze lesík na vrcholu pahorku obešel z východní strany. Na svahu pod ním ho v dálce zahlédli. Teď už nemuseli stopovat. Všichni se rozběhli. Mora si jich zřejmě povšiml také, protože zopakoval trik s tíží. Její náraz byl tak silný, že všichni padli k zemi.

Conan útok vycítil okamžik předem, a tak se stačil stočit do příznivější polohy. Equino se pokusil opět tíži vzdorovat, výsledkem bylo pouze to, že ležel na sněhu ve zvlášť zkroucené poloze.

Leželi tak asi hodinu. Tíha nakonec zmizela, jako když utne. Equino chtěl vyrazit dál, ale přeležené nohy ho zradily. Nakonec se ukázalo, že má pošramocený kotník a koleno na pravé noze. Nezvedal se však jeden z dřevorubců. Geno brzy zjistil příčinu: Byl sražen k zemi tak nešťastně, že se ve sněhu udusil. Rozhodné pronásledování se tak proměnilo ve schlíplý návrat.

Uvítání ve vsi bylo neradostné. Vesničané byli vyděšeni. Mnozí začali opět pociťovat příznaky „jarní nemoci“. Ozvaly se hlasy, žádající rychlý útěk dolů, dále od hor. Jen Genová autorita tomu zabránila. Nebylo kam jít, nikde v okolních vsích by je nemohli přijmout. Pokud odejdou, musí si sbalit všechny věci a zejména zásoby potravin.

Nakonec mu dali za pravdu a šli se uložit k dospání té hrozné noci. Trapné scény, které Mora odhalil, nevyústily do žádné hádky. Dokonce ani Geno se nedokázal tvářit nějak nevraživě na Equina. Jen mu srovnal kotník a obvázal bolavé klouby.

Ráno bylo tentokrát horší večera. Skoro všichni polehávali, kašlali a stěžovali si na slabost a bolesti v krku. I Conan se cítil mizerně. Hrdlo měl jako v ohni, cítil se nevyspalý a slabý jako moucha. Pohled na zkrušeného Equina mu také nijak nedodal. Nakonec se rozhodl. Sbalil trochu sušeného masa, meč, luk a šípy. Schystal si i další potřeby a vyrazil. Měl dojem, že si ho nikdo ani nevšiml. Nebylo tomu tak. Vzápětí za ním vyběhl Geno.

„Tady máš,“ řekl a podal mu drobnou, ale nebezpečně vypadající dýku. „Pamatuj, kdyby tě měl dostat Měsíční démon, můžeš mít ještě čas se probodnout. To tě zachrání alespoň před Borkovým osudem.“

Conan si dýku zasunul do škorně a mlčky se s Genem rozloučil.

Stopy se ztratily v lesích na dolním konci horského údolí. Podle některých příznaků Conan usoudil, že je Mora záměrně mátl. Považoval to za dobré znamení: mate stopy aby nebyl pronásledován, je tedy zranitelný.

Slunce už viselo vysoko na obloze, když stopování vzdal. Nakonec se rozhodl. Zamířil ke sněhům Měsíčního průsmyku, zářícím nad vrcholky stromů. Snadno nalezl starou stezku, klikatící se lesem. Místy byla zaváta sněhem, ale vcelku se po ní dalo dobře jít. Byla vystavěna tak, aby se se na ní mohly míjet dva zástupy mezků.

Po několika hodinách se dostal pod mohutný kamenný val, přehrazující celé údolí. Byla to moréna. Znal tyto útvary z Cimmerijské strany hor. Ani on a patrně nikdo z jeho současníků si nedokázal představit síly, které něco podobného dokázaly vytvořit. Ze zkušenosti však věděl, že nad mořenou bývá zpravidla horské jezero, skupina menších jezírek, či alespoň bažinatá louka. Tohle byla největší moréna, s jakou se kdy setkal. Odhadoval její výšku na více než sto sáhů. Při krajích i uprostřed údolí se kamenný val navíc opíral o mohutná skaliska. Les končil při úpatí morény. Po ní vystupoval vzhůru souvislý porost kleče. Jednotlivé stromy či malé skupiny stromů byly pouze v chráněných úžlabinách mezi skalisky a balvany.

Stezka překonávala morénu mohutnou klikatinou. V jejích ostrých zatáčkách pamatovali dávní stavitelé na míjení karavan vystavěním kamenných plošin, jakýchsi odpočívadel. Ty ovšem byly již zčásti zasypány sutí.

Výstup byl značně vyčerpávající. Conan musel opakovaně obcházet zasutá či zavátá místa na stezce, několikrát uklouzl po zledovatělém povrchu kamení a jen zázrakem neskončil v hlubině pod sebou. Na konci posledního úseku stezky na moréně si musel odpočinout. Jeho pohled zaujal mohutný balvan, viditelně přitesaný do podoby měsíčního srpku. Zřejmě se jednalo o oltář bohyně Luny. Musel být velice starý, protože byl pokryt vrstvami lišejníků, stejným jako okolní balvany.

Pod oltářem se stezka dělila. Cesta k Měsíčnímu sedlu nejevila žádné známky užívání. Na druhé bylo vidět alespoň občasné snahy odstranit nejbujnější větve kleče. Původní odbočka se stala hlavní cestou a Conan nepochyboval o tom, že vede ke chrámku. Svůj meč, luk a šípy skryl pod plochý balvan vedle oltáře. Dýku si však ponechal. Poté zamířil stezkou k tušenému chrámku.

Několik kroků za oltářem se mu naskytl pohled do prostoru nad mořenou. Bylo zde zamrzlé horské jezero, jehož vody z jara padaly přes morénu hojnými vodopády, nyní pouze temně hučely hluboko pod jeho nohama. Jezero mělo nepravidelný tvar, jedna ze zátok vybíhala daleko mezi skály na opačné straně údolí. Tam se nacházela úžlabina, chráněná skalními výběžky. Na jednom z nich stál samotný chrámek, pod ním bylo vidět několik kamenných chatrčí, obydlí kněžek. V okolí rostly pokroucené stromy, kterým utváření okolí a snad i lidská péče umožnily vyrůst nad hranicí lesa. Jejich zaschlé vrcholy a ulámané větve prozrazovaly, že tu rozhodně nepřežívají snadno. Cesta k chrámku byla na volném prostranství zavátá, od nového sněhu nepoužívaná.

Před jednou chatrčí se objevily postavy ve splývavých řízách. Zblízka bylo vidět, jak jsou otrhané. Oděvy, i těla pod nimi, byly pokryty vrstvou mastné špíny. Ani děvky nejhorší kategorie, lísající se k dobyvatelům Venaria, nepůsobily tak odpudivým dojmem jako tyto kněžky. Conan se jim však hluboce uklonil a přednesl jim svou žádost o pomoc pro obyvatele Fusarií.

Kněžky ho vyslechly, poté ho jedna zavedla do nejbližšího stavení a ponechala samotného v malé komnatě bez oken. Tmu zde zaháněl pouze matný plamen blikajícího kahance. Po chvíli se objevila další kněžka. Oznámila mu, že jeho žádost zvažuje nejvyšší kněžka Luny. Přinesla mu také ostře kořeněnou masitou polévku. Vyhládlý a unavený Conan se na jídlo hltavě vrhl. Nasycen se pak svalil na hromadu chvojí v rohu komnaty a okamžitě usnul.

Procitl nápadně osvěžen. Vzbudila ho jedna z kněžek. Vzápětí ho vyvedla z chatrče. Následoval ji po cestě k zadnímu vchodu do chrámku, nedávno pečlivě očištěné od sněhu a ledu. Uvnitř stanul na vykázaném místě a snažil se oslněnýma očima přehlédnout okolí.

Nalézal se v centrální chýši chrámu. Ze stropu zde visel mohutný svícen, na němž však ředilo tmu pouze několik plaménků. Pod svícnem byl oltář, podobný tomu na moréně. Vedle oltáře bylo cosi vysokého. Conan teprve za hodnou chvíli rozeznal, že je to nápadně vysoká žena ve splývavé říze. Na jeho pohled odpověděla pokynutím ruky. Její hlas zněl zastřeně a jaksi neosobně.

„Tvou žádost jsme dlouho zvažovaly, nakonec naše oko na tebe shlédlo milostivě. Vzhledem k tvé ochotě a oběti ti bude darován Měsíční meč, zasvěcený Luně. Tímto mečem je možno přemoci Měsíčního démona. Pokud se ti to podaří, nebude už ves sužovat ani Mora. Unesenou dívku však asi zpět nezískáš. Naše moc není neomezená.“

Conan se uctivě poklonil a převzal podávaný předmět, zabalený do několika vrstev jemné a vcelku čisté látky.

„Nechť Luna milostivě provází tvé kroky,“ zaznělo ještě chrámovou prostorou.

Když však Conan vzhlédl, kněžka už tam nebyla. Patrně sestoupila po schodišti za oltářem.

Počkat! Jak to, že o nějakém takovém schodišti ví? Proč mu náhle celé okolí připadá podivně povědomé? Měl sto chutí zde slídit, ale nakonec se rozhodl odejít. Ještě jednou se uklonil do prázdna a šel.

Cestou nepotkal jedinou kněžku, osada pod chrámkem vypadala jako po vymření. Až téměř na dolním konci morény si uvědomil, že si nevyzvedl zbraně, skryté u oltáře.

Posadil se na okraj stezky a rozbalil dar od kněžek. Jeho oči téměř oslnily odrazy od leštěného ostří i stříbrného jílce, posázeného broušenými horskými křišťály. Čepel byla z jedné strany pokryta ornamenty s lunární symbolikou, na druhé straně byl jakýsi nápis. Obojí bylo vyryto a rytina byla vytepána zlatými a stříbrnými drátky. Zaujat krásnou zbraní zapomněl Conan opět na zbroj u oltáře a kráčel dál.

Náhle se ho zmocnil nevyslovitelný neklid. Byl už pod mořenou, mezi prvními stromy horského lesa. Slunce stálo vysoko na obloze. Slunce! Do chrámku přišel po poledni, nyní je pozdní dopoledne. Jak to, že o sobě tak dlouho nevěděl? Jeho neklid se postupně změnil v pocit příšerného hnusu. Pojednou ho napadlo, že cena za nádhernou zbraň byla přece jen příliš vysoká. Shodil ze sebe oděv a začal se razantně omývat drsným přemrzlým sněhem. Krystalky na jeho kůži tály a splavovaly zaschlý pot a špínu. Známý pocit ho uspokojil. Nakonec se ve sněhu důkladně vyválel, jako divočák v kališti. I šaty rozložil po sněhu, naházel na ně další a pak po nich skákal a dupal. Když je pak důkladně otloukl o nejbližší strom, oblékl se a cítil se mnohem líp.

Chtěl vyrazit na další cestu, ale uvědomil si další podivnou věc: Před chvilkou minul jakési stopy a vůbec je neprozkoumal. Za něco takového se normálně platí životem! Vrátil se a dal se do stopování.

Stopy zanechal tvor zcela jistě dvounohý. Pokud měl lidské proporce, tak byl nejméně o hlavu vyšší než Conan. Záhadný tvor kráčel podél stezky směrem vzhůru, byl však z neznámé příčiny sražen zpět. Znovu a znovu se pokoušel proniknout tím směrem a opakovaně ho cosi odrazilo. Záhadná síla buď už nyní nepůsobila, nebo neexistovala pro Conana.Ten při stopování opakovaně prošel bez nejmenších následků místy, kde musela působit.

Tvor se poté vzdálil od stezky. Conan neměl jasný plán na zdolání Měsíčního démona, a tak snadno podlehl popudu ke sledování neznámého. Cosi mu našeptávalo, že všechny zdejší záhady spolu natolik souvisejí, že je jedno, kterou se začne zabývat dříve.

Dvounožec vyrazil po svahu nad údolím. Conan ho stopoval mezi ostrůvky kleče, balvany a osamělými stromy na horní hranici lesa. Několikrát se musel zastavit, aby se posilnil soustem sušeného masa, které zapíjel vodou z tajícího sněhu. Slunce už bylo nad samým západem, když se dostal k rozeklaným skalám, vytvářejícím vysoko nad údolím skalní bludiště. Záhadný dvounožec tudy zřejmě procházel bez nejmenšího zaváhání. Teprve zde, v obtížném terénu, Conan poznal, že podcenil délku nohou záhadného tvora. Možná bude záhadnému tvorovi sahat sotva po žaludek!

Dostal se do šeré úžiny mezi skalami. Slunce sem už nemohlo proniknout, převislé skály zakrývaly rychle tmavnoucí oblohu s prvními hvězdami. Stopy vedly do sluje, vytvořené zhroucenými skalními bloky. Ven se nevracely. Conan sevřel v pěsti jílec meče a vpadl dovnitř. Náhle se mu pod nohama cosi pohnulo a on se řítil do tmavé hlubiny.

Naštěstí nepadal dlouho. Za okamžik dopadl na cosi měkkého a teplého. Před ním muselo do díry padnout divoké prase a rozbít si lebku. Jeho stopy však Conan nezahlédl. V prostoře, kde se ocitl, mohl kromě mrtvého zvířete nahmatat i větší množství listí a větví. Conan vyčistil povrch jednoho z plochých kamenů a rozdělal oheň. V jeho světle se mohl seznámit s pastí, ve které se ocitl.

Všude kolem něj byly zhroucené kusy skal, vytvářející prostor o několika krocích zdéli i šíře. Sluj měla nepravidelný tvar, na několika místech přecházela v úzké štěrbiny, ucpané drobnějším kamením. Horní otvor, jímž sem spadl, byl naštěstí dobře přístupný. Jakmile vzplál oheň dostatečně jasnými plameny, odvážil se Conan nahoru. Bez námahy se vyškrábal až na pevnou zem. Venku se však mezi tím zcela setmělo, přes skalní hřeben se přihnala horská bouře s chumelenicí. Bylo vidět jen na pár kroků. Nejlépe mu tedy bude dole u ohně.

Vrátil se tedy, vyvrhl zabité prase a dal se do opékání masa. Mezi tím, co maso počínalo šířit lákavou vůni, vybalil znovu Měsíční meč a dal se do jeho prohlížení. Nyní, v klidu, poznal, že znaky na meči jsou podobné těm, které ho naučil Geno. Byly jen ozdobně propleteny a pokrouceny:

„Ne–pří–te–… nepřítele z–… zdrť, pří–… příteli Luny neu–… neuškoď,“ slabikoval. „Nepřítele zdrť, příteli Luny neuškoď.“

Cosi ho na tom nápisu zneklidňovalo, ale nemohl přijít na to, co. Nakonec se k prasknutí najedl pečeného masa a uložil ke spánku.

Uprostřed noci ho vzbudil děsivý sen: Účastnil se v něm jakéhosi odpudivého obřadu. Prováděl při něm šílené věci s odpornými ženštinami, z nichž některé si pamatoval z chrámku Luny. Přiložil na dohasínající oheň. V záři plamenů se pozvolna vzpamatovával. Nakonec opět usnul, tentokráte beze snů.

Ráno spatřil v záři ohně něco, co večer ve sluji rozhodně nebylo: V jednom z koutů vyrůstal ze země kyjovitý útvar, silnější než mužské stehno a vysoký Conanovi skoro do pasu. Nad ním se objevila na skále podivná kresba. Tu mohl včera přehlédnout, ale záhadný kyj určitě ne.

Conan se dotkl podivné věci rukou. Ta se rozloupla vedví a obnažila ve svém středu nádherný meč, jehož čepel se v záři plamenů zlatavě leskla. Zbraň byla úsporně účelná, bez jakýchkoli rytin nebo ozdob. Její samotný strohý tvar však vyzařoval lehkost a eleganci. Přestože obal zbraně připomínal jíl, byla zcela čistá, bez sebemenší skvrnky, jakoby právě přinesená od mečíře.

Že by tu takovou zbraň někdo zapomněl? Tomu Conan nemohl uvěřit. Pozorně si prohlížel nádherné a dokonalé ostří. Náhle ucukl. Řízl se do prstu. Vyskočila kapička krve. Chvilku visela na ostří jako červený korálek. Náhle se začala zmenšovat a pak úplně zmizela. Nechtěl tomu uvěřit. Posadil se vedle ohně, vytlačil z ranky na prstu novou kapku a dával dobrý pozor, aby skanula na ostří. Stalo se totéž. Meč krev vypil.

Teď už nebylo pochyb. Má v rukou meč samorost, pijící lidskou krev. Pověsti o těchto zbraních se jen šeptaly. Věděl však, že neexistuje nic účinnějšího. Nyní měl jeden takový meč v ruce, měl i Měsíční meč. Ať se teď Měsíční démon těší!

Sbalil Samorost, jak jej v duchu nazval, do svých věcí. Ještě chvíli studoval záhadný znak nad místem, kde vypučel. Nakonec si ho co nejpřesněji obkreslil hlínou smíchanou se slinami na hruď. Teď se cítil klidně, jako pod ochranou nějakého božstva.

V rychlosti se najedl, sbalil a vyrazil. Venku ho uvítal bílý den, slunce stálo málem na poledni. Mžoural v jeho paprscích a snažil se nahlédnout do horní části sluje. Byl zde však jen mělký a přehledný výklenek, z něhož vycházely stopy záhadného dvounožce. Strávili tedy noc vedle sebe. Conana toto pomyšlení kupodivu uklidnilo.

Stopování zabralo Conanovi celý zbytek dne. Nakonec ho stopy zavedly zpět pod morénu, ale tentokráte k opačné straně údolí. Někde nad skalami vedle morény se vysoko nad Conanem nacházel chrámek Luny. Stopy náhle zmizely na obnažené půdě mezi sněžnými závějemi. Končily mezi čarami stejného znamení, jaké nalezl ve sluji nad Samorostem. Conan se nyní nacházel před skalním zářezem, z něhož cítil vyzařovat podobné fluidum, jaké poznal při setkání s Měsíčním démonem.

Neporušil panenský sníh před skálou a schoulil se na čekané pod jeden z mohutných smrků s větvemi až na zem. Den skončil a po chvílí zalilo údolí světlo měsíce. Conan neustále zaháněl myšlenku, že už zde někdy byl. V mysli se mu neustále vybavoval obraz jakéhosi podivného průvodu, v jehož čele nesou oběť, zabalenou do bílého plátna. Sám sebe přitom vždy viděl jako součást tohoto průvodu.

Rázně potřásl hlavou aby zahnal rozptylující myšlenky. Zaslechl tiché kroky a vrzání čerstvého sněhu. Po chvilce už nebylo pochyb: přicházel Měsíční démon. Byl přesvědčen že ho obluda musí vycítit, ale ta ho minula bez povšimnutí a zamířila si to rovnou ke skalní rozsedlině. Conan rozdělal oheň a zapálil suché dolní větve stromu. Samorost si pověsil na záda a s Měsíčním mečem v ruce vyrazil za démonem. Cestou se plácl přes škorni, zda tam ještě je Genův dar.

Měsíční démon si konečně povšiml vetřelce. S temným zaryčením mu vyrazil v ústrety. Rozpoutal se divoký boj. Démon se snažil zasadit údery svými drápatými předními tlapami nebo klofanec obludným zobanem. Conan se zase snažil o rozhodující úder mečem.

Oba soupeři kolem sebe poskakovali a postupně se přibližovali ke skále. Měsíční démon už utrpěl několik ran, ale ty na něj nijak neúčinkovaly. Zdálo se, že se na měsíčním světle samy rychle zavírají a hojí. Conana však ještě víc znepokojovalo chování jeho meče. Nejprve si myslel, že je zbraň špatně vyvážená. Potom ale pocítil její vlastní pohyby. Meč se mu jakoby snažil vykroutit z ruky. Při úderech se snažil uhnout od démonova těla, při rozmaších se naopak usiloval zasáhnout svého pána. Nebýt Conanovy neobvyklé síly, byl by jím už několikrát poraněn.

Náhle se od něj Měsíční démon odpoutal. Odskočil několik kroků daleko a při úpatí skály se začal proměňovat. Postavil se na zadní a zeštíhlel. Jeho kožich se změnil v černý hábit. Náhle z něho byl Mora. Vykřikl cosi pánovitým hlasem v neznámé řeči. Měsíční meč na ta slova zareagoval tak silným kroucením a cukáním, že jej Conan raději ze vší síly mrštil po Morovi. Ani spojené úsilí Mory a meče neodvrátilo zásah, alespoň jílcem. Mora zlobně heknul a popadl meč do ruky. Vzápětí se zachechtal a Conan náhle ucítil známou tíži. Sáhl na záda pro Samorost a mávl jím ze všech sil. Jakoby nad sebou rozťal neviditelný plát, tíže se neškodně převalila kolem něj. Mora stál ve střehu s mečem.

„Nepřítele zdrť, příteli Luny neuškoď,“ drtil Conan zlobně mezi zuby.

Oba se znovu srazili. Měsíční meč Moru zřejmě poslouchal, ale Samorost v Conanových rukou mu byl důstojným protivníkem. Jeho rány musely být Morovi nepříjemné. Při každém zásahu Samorostu se ozvalo zasyčení, jako by byl meč rozžhavený do běla. Poranění se nezavírala a prýštila z nich žlutohnědá tekutina, kterou Conan znal ze stopování zraněného démona.

Conan byl rovněž několikrát zasažen a navíc se mu začaly ozývat rány, utrpěné v souboji s Borkem. Morovy síly však ubývaly rychleji. Conan ho zatlačil až ke skalní stěně, kde Mora neměl prostor k rozmachům a obtížně uskakoval před údery Samorostu.

Mora náhle nenávistně zasyčel:

„Tak on už chlapeček není náš? Už nám nebude pomáhat s měsíční obětí?“

Na ta slova se Conanovi otevřela opona v mysli. Viděl sám sebe, jak spolu s nečistými kněžkami připravuje unesenou Gennu k obětování Luně. Tento okamžik mu měl být osudný. Reakce na nečekaně odkryté vzpomínky byla zřejmě poslední Morovou zbraní. Noční probuzení však způsobilo, že Conan již o své účasti na jakýchsi příšerných obřadech věděl. Šok z odhalení celé pravdy ho spíše rozlítil. Morův útok byl odražen.

Mora teď prchal do hloubi skalní rozsedliny, kde, jak už nyní Conan věděl, je na oltáři připoutána Genna. Řítil se proto Morovi v patách aby mu nedovolil dorazit až dívce. Srazili se mezi skalami, kde Mora jakoby nabral trochu sil. Conan měl co dělat, aby odrazil rychlý sled úderů Měsíčního meče.

Náhle se za ním ozvalo žuchnutí. Sníh na stromě, jehož dolní větve zapálil, teplem spadl, vzápětí vyšlehly vysoko k obloze plameny. Conanovi se vybavil okamžik, kdy v chýši způsobilo vzplanutí plaménku ochabnutí Morou seslané tíže. Vyrazil proto do útoku a zasypal ho rychlým sledem ran. Mora se během boje začal opět měnit. Jeho nohy se proměnily v pracky Měsíčního démona. Ruce zachovaly lidský tvar, další pár končetin mu začal pučet na hrudníku. Vzadu se vynořil ocas a natahoval se tak dlouho, až jeho špička začala nepříjemně šlehat po Conanovi. Větší výška Morovi pomáhala lépe útočit. Stala se však zároveň zdrojem jeho zhouby.

Conan vystihl, že Mora dosud nepřivykl svým novým proporcím. Odrazil Měsíční meč a Mora se zmateně zapotácel. Zasvištěl Samorost a po zemi se náhle válely dva kusy Mory, přeťatého v pase.

Lidská část se začala postupně rozpadat, slézala z ní kůže a roztékající se svaly obnažovaly kosti. Dolní polovina se neměnila, jen z ní vytékala známá žlutohnědá tekutina. Měsíční meč se zkalil.

Conan vyrazil ke Genně. Jedním švihnutím Samorostu ji zbavil pout. Posadil ji a opřel o skálu. Dívka byla po mnoha hodinách na oltáři ztuhlá, přestože, jak Conan nyní věděl, byl pod ni veden proud teplého vzduchu z hloubi skal, aby nezemřela předčasně. Jeho péče ji postupně přiváděla k vědomí. Náhle za sebou vycítil jakýsi pohyb. Stačil ještě nastavit Samorost. Cosi se od něj odrazilo, nezasáhlo Conana, ale dotklo se Gennina stehna. Byla to hlava tenkého a neobyčejně dlouhého hada. Conan ji sice okamžitě rozdrtil jílcem Samorostu, ale dívka byla uštknuta. Během několika okamžiků se zkroutila ve smrtných křečích a vydechla naposled.

Conan se dal do pátrání, odkud se tu, v hluboké zimě, vzal had. Okamžitě zjistil, že jde o ocas Měsíčního démona, na jehož konci dokázala dolní polovina příšery vytvořit hadí hlavu. Nyní však už byla spolehlivě mrtvá a rozpadala se jako předtím polovina horní.

Conan se sklonil nad dívkou. Byla sice mrtvá, ale přešlo na ní bylo cosi znepokojivého. U její ruky se ocitl Měsíční meč a jeho lesk se začal obnovovat. Z rány po uštknutí cosi vytékalo, ale nebyla to krev. Byla to tělní tekutina Mory – Měsíčního démona. Dotkl se rány špičkou Samorostu. Ozvalo se zasyčení, stejné, jako když předtím zasáhl svého soupeře.

Nebylo pochyb, u dívky probíhala proměna, podobná té, které kdysi podlehl Bork. Se směsí odporu a strachu rozřízl Samorostem Gennino stehno. Z rány se začalo drát cosi podobné tomu, co se dralo z mrtvého Borka. Conan do toho ťal, znovu a znovu. Nakonec se to rozteklo na nechutnou břečku. Zároveň se Gennina noha začala rozpadat, jako dříve Mora a lesk Měsíčního meče opět pohasl. V zápětí se celá zbraň začala rozpadat na rez a prach. Conan se vztyčil a poslouchal. V širém okolí však bylo ticho, žádný výhružný řev se neozval. Nákaza byla zničena.

Conan položil Samorost na mrtvé dívčí tělo. Meč se začal rozšiřovat a ve chvilce přikryl tělo jako pokrývka. Jeho úloha byla u konce. Ne však Conanova.

Se zachmuřeným výrazem v očích se mladík vypravil tajnou stezkou nahoru ke chrámku. Při návratu zpět měl u sebe svůj luk i meč z Argu, potřísněný čerstvou krví.

Mezi se tím kolem Gennina těla vyboulila země a vytvořila samorostlou mohylu. Z obou polovin obludy zbyly jen kosti, bílé a částečně vrostlé do balvanů. Teprve nyní sedla na Conana únava z přestálého boje. Vyrazil ke vsi, do níž se dostal až ráno.

Na poslední část celé výpravy zůstaly Conanovi pouze matné vzpomínky. Měl neodbytný pocit, že ho na cestě někdo doprovázel a snad i podepíral. Veškeré stopy však smetla následující zimní bouře, takže to nebylo možno ověřit.

6 Conan stonal až do jara. Nemohl se proto účastnit výpravy, kterou podnikli Geno s Equinem a několika dřevorubci hned poté, co to počasí dovolilo. Nalezli spálený strom, kosti rozpůlené příšery i Gennin pahorek. Equino chtěl dívku vykopat a přenést do vsi, ale Geno to kategoricky zakázal.

S jarem se objevil starý Brenn s několika chlapci. Conan vyrazil s celou skupinou pod Měsíční sedlo. Doprovázel je Geno s několika vesničany.

Conan ukázal svým vrstevníkům místo svého boje s obludou, jejíž kosti, částečně zarostlé do skály, mohli vidět. Byl však rozhodnut nevracet se s nimi a sám se vypravit do světa.

Zatímco se hoši byli podívat tajnou stezkou na zbytky chrámku, Equino truchlil nad pahorkem Gennina hrobu. Geno odvedl Conana i s Brennem stranou. Promluvil k nim potom tichý hlasem:

„Tam, na východě, kde Eiglophianské hory přecházejí do nížiny, leží hřeben Měsíčních hor. Žijí tam kněžky Luny, krásné a vznešené. Ve zpupnosti urozeného mladíka jsem jednu z nich unesl. Zemřela při narození Genny. Potom jsme jen utíkali, s pomstou v patách. Dostihla nás zde. Conan nemusí mít výčitky, byl to náš osud. I tak udělal… mnoho.“

Conan a Geno se mlčky objali.

Starý Brenn se vrátil k truchlícímu Equinovi. Vzal ho kolem ramen a promluvil na něj:

„Znám lék na tvou bolest. Má krásné dlouhé vlasy, které voní kouřem táborového ohně. Dovedu tě k němu, Pojď.“

Hoši se s halasem vraceli dolů. Cimmeřanská výprava pobrala zbraně a vaky se zásobami a všichni vyrazili ke stezce pod Měsíční sedlo. Conan je doprovázel pouze očima. Jakmile zmizeli za první zatáčkou, vyrazil s Genem a vesničany na zpáteční cestu.

Druhý den opustil Fusaria i on. Vyrazil stezkou, kterou přišel Brenn s chlapci.

Léčitel z Kezankiánských hor

1 Asi hodinu poté, co zmizela z jeho dohledu Fusaria Conan postřehl, že horská úbočí zakryjí i Měsíční sedlo. Naposled se podíval na skvrnu věčného sněhu nad místy, kde tušil zbytky chrámku. Potom zapadl do hlubokých lesů pod vsí.

Vedla ho neznatelná cestička, na níž těžko nalézal lidské stopy. Jen popisy soukmenovců, využívající zvláštních schopností cimmerijštiny vyjádřit četné subtilní přírodní jevy, mu pomáhaly v orientaci. Strom se zelenavým vousatým lišejníkem, nízký strom, z jehož větví splýval modrozelený lišejník až na zem, suchý strom s lišejníkem jen na zbytcích kůry – to vše by civilizovaný člověk těžko odlišil a ještě hůře jednoznačně popsal svému druhovi. Cimmerijština však dokázala vyjádřit i jemné odstíny barvy a zohlednit vztah lišejníku na stromě k těm, jaké rostly v jeho sousedství. Conanova vycvičená paměť tyto údaje srovnávala s okolím a jeho nohy jistě kráčely sotva viditelnou a nepřehledně se větvící stezkou. Téměř neustálý pobyt v divočině v něm dal vzniknout čemusi na způsob zvířecího pudu, neomylně vedoucího svého nositele správným směrem. Sám by nedokázal říct, proč se rozhoduje zrovna pro tu konkrétní pěšinku. Nechal nohy, aby šly samy.

Za tři dny se. ocitl na stezce, používané občas mohutnými a neohrabanými vozy obyvatel Hraničního království. Jejich kola vyryla do jílovité hlíny hluboké koleje. Ty však pokračovaly i tam, kde Conanovy nohy dusaly po skále. Nevěda o tom, dostal se na hlavní cestu, tvořící páteř království.

Další den dorazil k rozcestníku. Aquilonské znaky dávaly pocestným na vědomí, že půjde-li dál stejným směrem, dostane se až do Halogy. Na šipce k odbočce doprava bylo stručně napsáno Yezud, Shadizar a Arenjun.

Zatímco Haloga vyvolávala v Conanovi představu temné severské pevnosti, obydlené sveřepými Hyperborejci, druhý ukazatel sliboval nezměrné dálky teplých krajin na jihu. Také podivné znaky, snad uvádějící ta jména v některém z písem jihovýchodních zemí, navozovaly představu tajemná a dobrodružství.

Přestože jeho krajané byli se službou v pevnostech na hyperborejské hranici vrcholně spokojeni, otočil se Conan k jihu.

Ještě dva dny putoval lesem, ten se měnil, jak byly horské smrky postupně vystřídány listnáči. Potom se mezi jarní zelení svěžích listů objevily temné koruny borovic, jaké Conan dosud nespatřil. Třetí den se dostal do otevřené krajiny.

Stezka se zde rozpadla na množství sotva patrných cestiček, jakoby žádnému z pocestných nezáleželo na přesném směru pouti. Také rýhy po kolech zmizely. Jen neomylný Conanův cit pro směr ho dokázal vést přes zvlněný travnatý terén, pomalu přecházející ve step, rovnou jako stůl.

Zvěře tu bylo dost, ale Conan se teprve musel naučit, jak se k ní přiblížit. V horách a lesích Cimmerie bylo možno kličkovat mezi balvany a keři, plížit se suchými koryty. Zde se musel naučit využít sebenepatrnější trs trávy, hromádku písku.

Měl však dobrého učitele: hlad. Po několika týdnech se už dokázal trpělivými drobnými pohyby dostat ke stádečku antilop na dostřel luku či dohození oštěpem. Protože měl čas, upletl z lýka neduživých keříků provázky a lovil také pomocí nastražených ok. Zatím neměl nouzi o vodu. Napajedla byla po jarních deštích dosud plná a stopy zvěře mu vždy ukázaly správnou cestu.

2 Byl ve stepi snad dva měsíce, pomalu putoval k jihu, sleduje pohyb stád. Teprve po této době zahlédl lidi. Byla to skupinka jezdců, doprovázejících velký dvoukolový vůz na nemotorných kolech ze dřevěných trámů. Jeho korba byla prkenná a kryla ji plachta neurčité barvy. I Conan vycítil nedokonalost této rachotiny ve srovnání s kupeckými vozy, jaké poznal před zimou.

Jezdci tvořili podivnou směsici plemen. Byli mezi nimi dva plaví seveřané bledých, od slunce do puchýřů spálených lící. Tři mohli pocházet odněkud z Aqilonie či Nemedie, jeden z nich byl nápadně snědý. Muž u zapražených volů se podobal vesničanům z Fusarií.

Dva z jezdců vyrazili k němu. Conan vztáhl prázdnou ruku ve všeobecně srozumitelném gestu míru. Jezdci se však nezastavili a současně na něj zaútočili.

Conanův život zachránil jen prudký odskok. Poté z jeho ruky vylétla dýka a vzdálenější jezdec se zhroutil na koňský zadek. Druhý útočník zopakoval výpad šavlí, ale Conan byl ve střehu. Dovolil šavli, aby proklouzla těsně kolem jeho hlavy. Potom zachytil ruku, která ji držela. Trhl za ni a jezdec slétl na jeho okovanou škorni. Křuplo to. Conan se nezdržoval bádáním, které kosti nepříteli přerazil a vyhoupl se na jeho koně.

Vrazil mu paty do slabin, aby se dostal z dostřelu nepřátelských šípů. Několik jich zlobně hvízdlo v jeho blízkosti, ale Conan dokázal ukořistěnému zvířeti bleskově vnutit svou vůli a vyrazit s ním do stepi.

Za okamžik se ohlédl. Zbývající tři jezdci se pohybovali u svých druhů, ležících v trávě. Jejich zlobné výkřiky napověděly, že se Conanovi podařilo oba muže vážně poranit. Trvalo chvíli, než se zbylá trojice pustila do pronásledování rychle unikajícího nepřítele.

Conan rychle uvažoval. Ukořistěný kůň vypadal unaveně. Bylo to zvíře dobrého chovu, ale předchozí pán o ně nijak nedbal. Dalo se předpokládat, že původním majitelem koně byl kdosi jiný. Vzdálenost pronásledovatelů se nijak neměnila, i jejich koně byli nejspíš v podobném stavu.

Honička mohla trvat dlouho, přitom na straně pronásledovatelů byla výhoda počtu. Mohou ho pomalu stopovat a dostihnout, až se uloží k odpočinku. Barbarovou hlavou bleskově proskakovaly obrazy okolí. Nakonec začal svého koně stáčet k severovýchodu, kde přede dvěma dny nalezl skupinu jezírek, obklopených křovisky.

Díky změně směru se pronásledovatelé poněkud přiblížili, ale na dostřel luku se nedostali. Conan se postavil v třmenech a snažil se vyvážit tak, aby zvířeti co nejvíce ulehčil. Jeho pronásledovatelé byli buď horší jezdci, nebo byli jejich koně o trochu slabší. Začali znatelně ztrácet a Conan musel svého koně trochu krotit. Nestál o to, aby v dalších dnech žil ve strachu z nenadálého útoku.

Trojice se opět přiblížila. Bylo slyšet, jak muži křikem povzbuzují koně i sebe navzájem.

Konečně se přiblížily křoviny, naštěstí barevně splývaly s okolní trávou. Teprve až Conanův zrak začal rozlišovat jednotlivé keře, bylo slyšet zezadu povyk. Pronásledovatelé si domysleli, že jim Conan hodlá v křoviscích zmizet. Znásobili své úsilí a švihali koně pochvami šavlí. Bylo slyšet sípáni a bolestné ržání. I Conan přidal, takže se do křovisek dostal tak daleko od pronásledovatelů, jak to považoval za potřebné.

Správné místo si dobře zapamatoval. Za prvními křovisky byla necelého půl sáhu hluboká proláklina, na jejímž dně ve slunci nadcházejícího léta vysychalo několik bahnitých kaluží. Terén mezi nimi však byl pevný, kamenitý a vyschlý. Conan správně odhadl, že se v proláklině dostane svým pronásledovatelům z dohledu. Dobře si také zapamatoval, že odtud před dvěma dny úspěšně odstřelil mladou antilopu.

Seskočil z koně a přehodil uzdu přes suchou větev. Zvuk dusajících kopyt mu už hlásil příchod nepřátel. Dvakrát brnkla tětiva a dva muži slétli do bláta. Třetí strhl koně stranou a otočil se zpět. Conan byl bleskově opět v sedle a vyrazil za prchajícím.

Brzy bylo vidět, že ne nadarmo jel tento muž až jako třetí. Jeho kůň se ve finiši před křovím vydal ze všech sil a nyní začínal zaostávat bez ohledu na ostruhy i bolestivé údery šavlí a tětivou luku.

Conan vystřelil několik šípů a nejméně jeden z nich zasáhl. Pronásledovaný znovu strhl koně, aby ho otočil do protisměru. Zvířeti se slabostí podlomily zadní nohy až sedlo zadkem do trávy. Conan však neměl šavli a jeho dlouhý meč byl pro útok z koňského sedla nevhodný. Muž ránu odrazil, ale Conanův kůň srazil jeho koně k zemi. Jezdec pružně vyskočil, až tmavé copánky na jeho hlavě zavlály. Conan se mohutným skokem dostal až k němu.

Nyní, v boji pěšky, neměla nepřítelova šavle proti dlouhému meči mnoho šancí. Nebýt dlouhé dýky v levici, kterou si bývalý pronásledovatel vypomáhal, bylo by vše rozhodnuto v několika okamžicích. Takto se boj chvíli protahoval. Muži dvakrát pod mohutnými údery meče vyletěla šavle z ruky a dvakrát Conan stanul s jednoznačným gestem, vyzývajícím nepřítele zvednout ji a bojovat dál. Potřetí proti němu vylétla nepřítelova dýka. Odrazil ji a potom nemilosrdně zaútočil.

V okamžiku slétla šavle do trávy potřetí, tentokrát i s rukou, odseknutou v zápěstí. Po dalším úderu vystříkl soupeři ze zasaženého ramene proud krve, s nímž ve chvíli unikl z těla i život.

Za nedlouho se Conan obezřetně vracel k vozu, následován třemi ukořistěnými koňmi. Padlé ponechal mrchožroutům.

Vůz byl na místě, odkud honička začala. Oba sražení muži byli zataženi do jeho stínu, ani jeden z nich nejevil známky života. Dlouhánovi s rozhozenými téměř bílými vlasy trčela ještě z krku Conanova dýka. Druhý muž byl zkroucený do klubíčka a obličej měl zalitý zasychající krví. Conanův kopanec mu snad roztrhl plíci. Poháněč volů byl na druhé straně vozu a podle zvuků kopal hrob. Když nad sebou uviděl Conana a za ním koně bez jezdců, padl s křikem k zemi a vzpínal prázdné ruce. Jeho mozolnaté dlaně nevypadaly na to, že by někdy cvičil se zbraní.

„Zahrabej je,“ poručil mu Conan hyperborejsky, protože v mužově lamentování bezpečně rozpoznal slova této řeči. Potom skočil ze sedla přímo do korby vozu.

Na hrubě tesaných fošnách byla místy až pod plachtu navršena všehochuť věcí. Jejich uspořádání napovídalo, že poslední majitelé snad ani neměli představu, co k čemu patří. Conanovo podezření, že narazil na bandu sprostých lupičů, se tím jen prohloubilo.

Zaujal ho drobný pohyb nevzhledných hader, překrytých vaky nejasného obsahu. Odhodil několik z nich na druhou stranu. Hadry pod nimi se pohybovaly teď už zřetelně. Conan se poohlédl po vozkovi, který smýčil k mělké jámě muže s obličejem od krve. Potom se shýbl a začal přehrabávat hadry. Za okamžik z nich vyprostil svázanou dívku. Přes hlavu měla přetažen hrubý pytel, pod nímž se dal vytušit roubík v ústech.

Do postranice byl zabodnut dlouhý nůž, jehož ostří bylo opakovaným broušením značně zúženo. Conan pro něj sáhl a začal opatrně, aby svázanou nepořezal, rozřezávat pouta.

Koutkem oka zahlédl pohyb stínu. Jeho levice jakoby mimoděk sáhla po jednom z odhozených vaků. Potom se vymrštil a vak mu sloužil jako štít. Zachytil ránu, kterou se mu vozka snažil zasadit motyčkou. Ke druhé mu nedal příležitost. Vakem vyrazil proti jeho hlavě – tak, že muž přepadl přes kozlík. Nožem mu zasadil ránu do břicha. Protože se vozka překulil na záda, nůž ho rozpáral od žaludku k podbřišku. Voli se polekali jeho hlasitého křiku a zabrali. Mohutné kolo přejelo přes svíjející se tělo a křik okamžitě ustal. Conan houkl na voly, kteří se už sami od sebe zastavovali. Potom se opět sklonil ke svázané, aby ji konečně zbavil zbylých provazů.

Nakonec z pout i látky pod nimi vybalil menší blondýnku, snad devatenáctiletou. Hovořila hyperborejským dialektem, který Conan slýchal od zajatců z tohoto plemene. Obávala se zůstat na místě, ale pohled na padlé bojovníky a rozdrceného vozku ji uklidnil. Z jejích slov vyplynulo, že vozka nebyl v celé záležitosti tak nevinně, jak se Conan původně domníval. Pětice jezdců byli nájemní vojáci, toulající se krajem od války k válce. Mnozí takoví končili v lupičských bandách, nebo se dávali najímat k různým nekalostem. Tihle si dali zaplatit za její únos. Jejich nájemce jim však příliš nedůvěřoval, a tak s nimi poslal jako vozku svého člověka.

Dívka měla hrubé ponětí o směru cesty k rodné osadě. Byla dcerou jednoho z náčelníků menší skupiny Hyperborejců, kteří se před léty usadili na pokraji téhle stepní krajiny. Pokud mohla posoudit, souvisel její únos se spory s Brythuniánskými rody, kterým byli nově příchozí trnem v oku.

Conan zavlekl rozdrceného vozku do jámy, s jejímž zahrabáváním se nezdržoval. Koně připoutal dlouhými řemeny ke kolíkům na postranici vozu. Potom otočil spřežení zpět. K jezírkům, kde se odehrála nejdůležitější část jeho souboje s únosci, dorazili až skoro za tmy.

Utábořili se pod ochranou velkého ohně. Koně i voli dávali svým chováním najevo přítomnost divokých zvířat, snad i šelem, ale akutní nebezpečí nehrozilo. Conan se proto mohl plně oddat projevům vděčnosti osvobozené zajatkyně.

Cesta probíhala stereotypně, po únavném dni v horku počínajícího léta následoval odpočinek doplněný hrami lásky. Teprve čtvrtý den se přiblížili k opevněné vesnici, odkud byla Firgha, jak se dívka jmenovala, unesena.

3 Vesničané uvítali Conana po dívčině proslovu velice přátelsky. Její otec ve vsi nebyl, ale i další stařešinové s ní byli nějak spřízněni. Na počest zachránce uspořádali velkolepou pitku. Během ní Conan pozoroval to, co již dříve při hodování v troskách Venaria: Opojné nápoje mu kalily mysl jen velice zvolna. Nakonec spíše ze zdvořilosti předstíral silnou opilost. Na vykázané lůžko sice ulehl v povznesené náladě, ale zdaleka ne opilý skoro k bezvědomí, jak jeho druhové v pitce patrně předpokládali.

Probudil se hlasy u vchodu do chatrče. Dva muži se tam bavili téměř nahlas.

„Jdeme na věc, připrav řemeny. Určitě se ani nehne.“

„Jen buď opatrný. Oddělal sám šest chlapů.“

„To nebyl opilý a beze zbraně. Ještěže mu Firgha rozmluvila ten nápad jít spát s mečem. To ti řeknu, to bych se dovnitř bál.“

„Náčelníci by ti už ten strach vyhnali.“

„Jen si nemysli. Tohle je Cimmeřan. Navíc je pořádně urostlý. Ještě štěstí, že si myslí, kdovíjak mu nejsme za záchranu té čubičky vděční. Ale co, naši pokrevenci ze severu za něj dobře zaplatí.“

Kroky Conanovi prozradily, že mluvčí jsou doprovázeni ještě nejméně dvěma dalšími. Bleskově se rozhodl. Nahmátl ostrý střep, který před usnutím shodil z kožešinového lůžka. Na levé paži měl zaschlý šrám, památku na statného vlka, který se pokusil vylepšit svůj jídelníček lidským masem. S necitelností divé šelmy zaryl střep skrze strup pod kůži vedle rány. Potom zdárně předstíral překvapené vytržení ze sna.

Muži na něj hodili jakousi síť, podle pohmatu snad z tenkých řemínků. Potom se na něj vrhli, aby ho omotali. Conan prudce vyrazil hlavou a narazil čelem do živého. Poté na něj nalehla další těla a řemeny kolem se začaly stahovat.

Zbytek noci strávil v jakési díře pod podlahou sousední chýše. Dokázal si poručit a i v této situaci klidně dospal rána.

Druhý den ho vytáhli ven. Vesničané, kteří ho ještě včera vítali jako zachránce jednoho z nich, na něj nyní házeli bláto a plivali. Kameny kterýsi z vůdců zakázal s tím, že by mohly poškodit zboží.

Přišla se mu vysmát i Firgha. Conan ji nechal přijít blíž a potom jí s přehledem plivl mezi oči. Pak se s nezájmem odvrátil. Jediným světlým okamžikem tohoto dne byla chvíle, kdy přes náves nesli bezvládné tělo muže s rozbitým obličejem. Conan si domyslel, že je to ten, který od něj v noci dostal ránu. Nářek několika žen ho ubezpečil, že protivník své zranění nepřežil.

Krmili ho jednou denně, na noc spouštěli do kamenné díry, přes den vytahovali pod přístřešek uprostřed návsi. Dny nemělo cenu počítat.

Stereotyp byl jednoho odpoledne přerušen příchodem skupiny jezdců, doprovázejících tři vozy. Jeden z vozů byl stejně neohrabaná rachotina jako ten, který Conan ukořistil. Zbylé dva byly čtyřkolové, snad ještě nemotornější.

Alespoň někteří muži od vozů zde byli doma a rozešli se do svých obydlí. Zbylí byli uloženi ve veliké chýši nedaleko Conanova přístřešku. S obyvateli vsi hovořili nemedijsky. Patrně si nepřipouštěli myšlenku, že by jim zajatec mohl rozumět, a tak se bavili dost nahlas o svých záměrech.

Conan vyrozuměl, že jde o kupce, kteří pravidelně procházejí zdejšími končinami. Za úplatu se uvolili vzít zajatce do severních vsí, kde ho mají předat jednomu z náčelníků. O svém dalším osudu si Conan nemusel dělat nejmenší iluze: Vyprávění občasných navrátilců z hyperborejského zajetí byla dostatečně výmluvná.

Po celou dobu svého zajetí se choval naprosto pasivně. Na své věznitele nepromluvil ani slovo a nikdy jim neodpověděl. Nikdo z nich netušil, že klidný a smířený vězeň shromažďuje ve své mysli každý fakt, který by mu mohl pomoci při útěku.

Když ho tentokrát dávali do díry, byla už v plném proudu hostina na počest kupců a navrátilců. Conan žuchl na dno jámy a poklop nad ním zapadl. Nikdo z mužů nad poklopem netušil, že jejich zajatec se už druhou noc po přepadení ve svém vězení pohyboval, a že, ač s rukama za zády, prohmatal a očichal vše, co se v jeho vězení takto prozkoumat dalo. Nikomu ani na mysl nepřišlo, že pasivně sklopená víčka, s nimiž vždy očekával svržení do jámy, měla především zabránit oslnění. Těch několik okamžiků před spuštěním poklopu zajatec vždy využil k tomu, aby si neoslněnýma očima prohlédl a pečlivě zafixoval další kus jámy.

Nyní už věděl vše podstatné. Znal přesnou polohu všech prasklin, dokázal si vybavit každou skulinu mezi kameny vyzdívky. Rozuměl svému vězení jako starému známému, o jehož slabostech víme téměř vše. Nyní už neváhal, podle řečí kupců a vesničanů mohl být zítra kdesi jinde a pečlivě shromážděné vědomosti by přišly vniveč.

Už dva dny si při svazování lehal tak, aby prsty pravé ruky dosáhl k levé paži. Podařilo se mu to i po dnešní večeři. Zabolelo to a v ruce měl ostrý střep. Během chvilky se mu podařilo uvolnit všechna pouta kromě řemenů na zápěstí. Ty řezal zvlášť opatrně, protože si nechtěl poranit ruce, potřebné k opuštění úkrytu.

Jakmile si promnul zápěstí, pustil se do zdi, kterou odhadl jako nejméně pevnou. Odstraněním kamenů z její horní hrany hodlal uvolnit trámky, na nichž spočívala podlážka nad jámou. Vzdálený ohlas opilých zpěvů dával jakousi naději, že její prolomení nebude zpozorováno a on se nenápadně vykrade. V opačném případě byl připraven prudce vyrazit a bojovat na smrt.

Trámky se začínaly pod náporem jeho svalů viklat, když uslyšel dusot kroků. Protože široko daleko nebylo nic zajímavějšího k vidění než on, přerušil okamžitě všechnu práci a lehl si do polohy svázaného. Než kroky zaduněly na prknech nad jeho hlavou, stačil ještě shrábnout řemeny. Dílem je zakryl tělem, zbytek omotal tak, aby při zběžné prohlídce vypadal stále spoutaný.

Poklop se zdvihl a jámu zalila plápolavá zář pochodně. Conan pozoroval skrze štěrbinky mezi víčky dva z kupců.

„Nelíbí se mi, když se zajatec chová takhle pasivně,“ řekl starší z nich.

„Nezapomeň, že je tady už hezkých pár dní. Za tu dobu by zkrotí i hezky bujný býček.“

„Chová se tak od samého počátku. Nelíbí se mi to. Teď půjdeme dolů a já mu ukážu, kdo je tu pánem. Ty mi posvítíš. Až s ním skončím, budu mít jistotu, že si netroufne na nějaké darebáctví.“

S těmi slovy skočil muž dolů.

Oba muži hovořili nemedijsky a Conan rozuměl každému slovu. Odolal prvnímu kopanci a rychle se odsunul na místo, kam nedopadalo světlo pochodně. Starší kupec houkl na svého druha a ten byl vzápětí dole i s pochodní.

Nyní mohli spatřit kousky řemenů, které Conan nenahmatal, i stopy jeho příprav k útěku. Nestačili však zareagovat, protože zajatec na ně vylétl jako dravá šelma.

Muž s pochodní se připletl do cesty Conanově levici, což stačilo k jeho vyřazení z jakékoli činnosti. Druhý sáhl k pasu, ale Conanova pravice ho uchopila za zápěstí. Vzápětí byl sražen k zemi. Conan se udržel nahoře, chytil kupce pod krkem a udeřil jeho hlavou o kamennou stěnu. Potom se natáhl pro jeden z kamenů, které před chvilkou uvolnil ze zdi. Udeřil ještě se vzpouzejícího protivníka do čela a spíš ucítil než uslyšel, jak se lebka pod úderem bortí.

Vzhlédl ke druhému muži, ten ležel u zdi na opačné straně a plamen pochodně mu pálil maso na paži. Nehýbal se. To dokazovalo, že není-li mrtev, je alespoň vážně raněn.

Nebylo slyšet ani ohlas na zvuky zápasu. Naštěstí se všechno odehrálo tak rychle, že ani jeden z kupců nestačil vykřiknout. Oba přemožení byli dostatečně ozářeni plamenem pochodně. Conan proto mohl zaznamenat, že starší z nich má u pasu jeho meč. Snad bylo zvykem se zajatci prodávat i jejich zbraně. Broukl uspokojením, protože si na tuto zbraň zvykl. Byla skvěle vyvážena a její ocel co do pevnosti a pružnosti předčila běžnou výzbroj.

Zmocnil se meče i s pochvou, druhému zabitému vzal dlouhou dýku. Potom opatrně vyhlédl otvorem ve stropě. Náves byla pustá, jen velká chýše, kam chodívali výlučně muži, byla osvětlená a ozývaly se odtamtud hlasy. Přestože slovům nebylo rozumět, z intonace bylo patrné, jak mnoho si jejich původci už přihnuli.

Bleskově vyklouzl ven a splynul se stíny v hloubi přístřešku. Pozoroval okolí a snažil se dát dohromady vzpomínky na zvuky, jaké ve svém vězení slýchal. Vesnicí v pravidelných intervalech procházela hlídka. Pozice v jámě mu nedovolovala určit směr, odkud bylo slyšet její kroky a cinkání železa. Přesto odhadoval, že půjde podél středového prostranství. Odhadoval, že by se měla objevit každou chvíli. Byla tu ovšem možnost, že oslava naruší obvyklý postup hlídkování. Vesničané mu však připadali natolik ukáznění a důslední, že s příchodem hlídky napevno počítal.

Zanedlouho se také dočkal. Hlídka se objevila dole, pod osvětlenou chýší. Půjde tedy patrně nahoru, k přístřešku nad jámou, a potom snad zpět nebo až ke hrazení.

Světlo, vyzařující otevřeným poklopem z jámy, zhaslo. Ležící pochodeň nejspíš rychleji vyhořela. Bylo to dobré, protože hlídka si nepovšimne otevřeného poklopu. Pokud by ovšem vyšel někdo z chýše, bude se shánět po kupcích. Conan ucítil, že další čekání nemá smysl.

Proplazil se kolem zadní stěny a vyrazil po udupané hlíně vzhůru. Dával pozor na to, aby přístřešek trčel k nebi mezi ním a hlídkou.

Po několika desítkách kroků vytvořily chýše, zhruba do výše pasu vystavěné z kamene, uličku. Všude bylo temno a ticho. Neslyšel ani očekávané oddychování nebo chrápání spáčů. Měsíc na obloze ukazoval svou polovinu. Stíny mezi chýšemi už byly dost hluboké na to, aby se jimi dobře vycvičený bojovník proplížil zcela nepozorován. Přesto se téměř srazil s jakýmsi mužem, který se rovněž pohyboval mezi chýšemi. Zareagoval bleskově: vrazil do něj dýku a levicí mu svíral hrdlo tak dlouho, dokud neucítil zvláčnění těla, vyvolané smrtí.

Jedna z chýší byla otevřená a zevnitř zářilo slabé světlo. Conan tam s mečem v ruce nahlédl. Byla prázdná a v chudém vybavení jejího vnitřku se nikdo nemohl skrývat. Uprostřed blikal plamének kamenného kahanu. Zatáhl sem proto zabitého. Pocítil uspokojení, protože poznal jednoho z těch, kdo ho hlídali a svazovali. Muž měl u pasu dýku, ale ve srovnání s tou, kterou ukořistil u kupců, to byla bezcenná hračka. Zato na stěně visel nádherný a dobře udržovaný luk a toulec plný šípů. Za okamžik už bylo obojí na Conanově rameni. Přivlastnil si také mužův tmavý plášť. Kahan potom Conana inspiroval k další věci: Postavil ho těsně ke stěně, aby plamínek olizoval proutěný výplet.

Za několik málo okamžiků byl Conan u dřevěné palisády, která ves chránila. Nikde nikoho neviděl, a tak se přehoupl do tmy pod ní. Zvuk kopyt ho konečně ubezpečil o tom, kde se vlastně nalézá. Ohrada pro koně byla nedaleko hlavního vjezdu do vsi. Toho, kterým nedávno triumfálně vjížděl s osvobozenou dívkou a ukořistěným vozem.

Vyrazil ke koním. Očekával tu hlídku, ale tu buď vesničané nepostavili, nebo se dala zlákat oslavami. Conanovy svaly zapracovaly a ohrada se s tichým lupnutím položila. Zapomenuté sedlo a další výbava kohosi z koňáků ho inspirovaly k dalšímu kousku. Nalezl ve stádě svého koně. Ten nyní vypadal odpočatě a radostně mu třel tlamu o rameno. Dal se osedlat bez jakýchkoli problémů.

Nyní Conan několikrát práskl nalezeným řemenem a hnal stádečko před sebou do stepi. Koně nepanikařili a drželi se pěkně pohromadě. Dusot jejich kopyt ovšem musel vzbudit pozornost, ale křik vyburcovaných vesničanů zůstal daleko vzadu. Ti měli navíc za okamžik jiné starosti, protože jedna z chýší prudce vzplanula a hořící kusy slámy nebo trávy z její střechy přeletovaly mohutnými oblouky na stavení kolem. Co byl Conan zajat, tak ve vsi nepršelo a vesměs vládlo slunečné počasí. Vyschlé došky chytaly už od jisker a vyletující hořící stébla šířila oheň dál.

Přímo ve vsi bylo několik koní, snad patřili kupcům. Nyní na nich vyrazili pronásledovatelé. Nejspíš se alespoň ze začátku domnívali, že se koně splašili sami, nebo je vylekala nějaká šelma. Potom však zadrnčela tětiva. Proti požárem osvětlené obloze představovali vesničané bezpečný cíl, zatímco Conana ve tmě vůbec nezahlédli. Dva poslední přesto pochopili, že se zde děje něco nedobrého. Otočili koně na zadních a cválali do vsi.

Tam nastal poplach, okolo hořících stavení se pohybovaly četné postavy a snažily se strhat hořící části na zem. Až ke Conanovi, skrytém daleko ve tmě, doléhal křik a nářek.

Ten se ještě několikrát rozmáchl řemenem, nyní však úmyslně zasáhl koňské zadky. Zvířata bolestně zaržála a vyrazila do tmy. Pak se otočil zpět. Pohodlným klusem se dostal na bezpečný dostřel od vsi. Šípů bylo v toulci dost, přesto si cíle pečlivě vybíral. Mířil především na osamělé postavy, jejichž náhlé zhroucení se dalo snadno přehlédnout. Účinky své střelby sledoval se stále rostoucím uspokojením.

Teprve desátý či jedenáctý zasažený se s šípem v zádech dopotácel k ostatním. Překvapení vesničané vytvořili mimoděk skupinku, kterou téměř smetla série rychle po sobě letících šípů. To už se však vsí šířil poplach a lidé se začali schovávat. Nemohli ovšem hasit, a tak požár nabral druhý dech. Conan řídil svého koně těsně za hranicí světla a v dalších a dalších místech vnášel mezi vesničany zmatek a hrůzu.

Spatřili ho teprve po delší době. Vyrazili na něj pěšky i na obou zbývajících koních. Pěší bez příleb smetl, oba jezdci mu raději uhnuli. Několikrát po něm střelili, ale Conan byl rychlejší a přesnější: oba koně s prázdnými sedly zmizeli ve tmě.

Nakonec začalo být kolem husto a s celou armádou vesničanů se utkat nehodlal. Rozdal poslední rány mečem a zmizel ve tmě.

Jel asi hodinu k jihu, potom na místech s tvrdším povrchem obalil svému koni kopyta pruhy látky z ukořistěného pláště a změnil směr k východu. Během zastávky se také snažil ošetřit svá zranění. Největší starost mu dělal šíp, trčící z jeho zad v blízkosti dolního úhlu pravé lopatky.

Orientoval se podle hvězd a červenavé záře vzdáleného požáru. Ujel podle odhadu snad jeden a půl míle a musel si chvíli odpočinout. Dýchal těžce a v ústech cítil pachuť krve. Během zastávky zaslechl několik hlasů, patřících podle všeho jeho věznitelům. Byla to skupinka tří jezdců, kterým se podařilo přivolat svá zvířata.

Blížili se k němu, nakonec ho míjeli v bezprostřední blízkosti. V tom okamžiku první z nich trhl uzdou tak, že se jeho kůň vzepjal. Conan nečekal a okamžitě vyrazil. Dva z nepřátel zasáhl během prvního náporu, třetího srazil z koně a sám přitom spadl ze sedla. Cítil, jak mu hrot nepřátelského šípu při každém pohybu drásá svaly, ale přesto se dokázal soupeři postavit s mečem v pravici. Po několikanásobné výměně výpadů a odražení se mu podařil prudký výpad, kterým přerazil protivníkův meč a skončil hluboko v jeho lebce.

Po tomto souboji byl na konci sil a skoro nepostřehl, jak se dostal zpět do sedla svého koně. Dál se pohyboval napůl v mrákotách, z nichž se probral až dlouho po východu slunce. Následoval ho kůň jednoho z přemožených vesničanů.

Conan dva dny přelézal ze sedla do sedla a v sedle spal i tehdy, kdy se jeho koně zastavili ke krátkému odpočinku. Jeho stav se střídavě lepšil a zase zhoršoval. Jako poraněná šelma vyhledával především vodu, kterou hasil palčivou žízeň a chladil pozvolna se rozpalující rány. V jasných chvilkách měnil směr a vyhledával kamenitá místa či naopak zbytky rozlitých jarních vod, zastírajících jeho stopy. Vesničané se ho však neodvážili pronásledovat; strach z neznámého bojovníka, nemajícího slitování, v nich udusil myšlenky na pomstu.

Třetí den se dostavila krize, v níž Conan bojoval z posledních sil s nastupující rannou horečkou. V noci ho pronásledoval přízrak černého hada.

4 Jasného vědomí nabyl až v chýši, zastřešené několika vrstvami chvojí. Velmi se podobala obydlím ve Fusariích, avšak nebyla zapuštěna do země. Uprostřed chýše doutnala na ohništi hromádka uhlíků. Po stěnách viselo větší množství různobarevných váčků a krabiček z březové kůry. Vedle ohně tu aromaticky voněly byliny, podobné jako u Gena.

Conan byl připoután k nízkému lůžku širokými řemeny, jaké by nedokázal přervat ani v plné síle. Mohl se jen převalovat a prohlížet si skromný vnitřek obydlí.

Za půlhodinu se objevil ve dveřním otvoru šedivý muž středního vzrůstu, napadající nápadně na levou nohu. Ke Conanovu překvapení hovořil, byť lámaně, cimmerijsky. Poté, co mu Conan odpověděl v aquilonštině, přešel jeho hostitel do této řeči, v níž byl daleko více doma.

Během hovoru mu uvolňoval řemeny, kterými ho zajistil, aby při blouznění neutíkal z postele.

„Ach, vy bojovníci. Pobijete se během chvilky a člověk aby vás pak celé týdny dával dohromady. Ty musíš být zvláštní číslo. Tolik ran by mělo stačit i stepnímu býkovi, a to je nějaký bojovník. A ty jsi místo toho bojoval dál. Proč? Proč lidi dělají takovéhle věci?“

Conan jen mlčky pokrčil rameny.

„Nejste schopni se po dobrém domluvit. A vůbec nemyslíte na to, jak to s vámi dopadne.“

„Kdo nebojuje, toho zabijí. Nebo prodají do otroctví. Za dobré oplatí zlem. Proto jsem… za ránu ránu.“

Poslední slova Conan vyrazil jen s námahou, protože ho plíce odmítaly poslouchat. Jeho hostitel však opustil lůžko a na čerstvě rozdmýchaném ohni svářel jakýsi nápoj. Za chvíli mu ho podal. Voněl masem a chutnal po hořkých bylinách.

Poté, co přišel k sobě, začal se Conan vůčihledě lepšit. S výjimkou zástřelu do zad měl jen povrchové rány, zato jich bylo nepočítané. Staříkovy léky však byly velmi účinné, takže se všechna zranění zavírala a potahovala novou kůží. Jen rána pod pravou lopatkou musela být týden udržována otevřená, aby dutým stonkem jakési byliny mohl odtékat z hloubi těla hnis.

Třetí den Conan vstal aby pomohl s koňmi, kteří o sobě dávali vědět ržáním. Snad se jim nezamlouvalo seno, když všude kolem rostla čerstvá tráva až do výše pasu. Conana zvířata bez odporu poslechla, a tak se mohla po libosti napást.

K osamělé chýši přicházeli nebo přijížděli lidé z míst, vzdálených až několik dnů cesty. Stařík dával rady, někdy k nim přidal směs bylin, mast či jiný lék. Jak tomu nasvědčoval Conanův případ, občas někoho ponechal nějaký čas u sebe. Přesto na něm bylo vidět, že byl nejraději sám.

Podle kusých narážek pocházel léčitel z plemene, žijícího od pradávných časů na západních svazích Kezankiánských hor. Jako malý uprchl z rodné vesnice a vyučil se u jakési kořenářky, jejíž umění vlastní pílí rozmnožil. Jeho chudoba s sebou nesla tu výhodu, že na něj nikdy nepadlo žádostivé oko lupičů, kteří v okolním kraji občas řádili. Nedal se také zaplést do sporů mezi jednotlivými vesnicemi, důsledně proto zapíral i svou rodnou ves. Ani jméno I’taj, které si nejspíš dal sám, nedovolovalo určit jeho původ.

Jakmile se Conan poněkud zlepšil, pomáhal staříkovi s bylinkami a dalšími pracemi v blízkosti chýše. I’taj se o něj staral nápadně dobře – pokud mělo význam srovnání s jinými vážněji nemocnými, kteří u něj vždy několik dnů pobývali.

Léčitel Conanovi ukazoval byliny a vysvětloval mu jejich léčivou moc. Mnohé z nabytých znalostí Conan později uplatnil, ale nyní mu začalo být jasné, že se ho léčitel snaží pro sebe získat. Snad cítil potřebu opatřit si učedníka a nástupce.

Jakmile to bylo možné, začal Conan cvičit s mečem. Tím dal jasně najevo své odmítnutí.

Po několika týdnech byl Conan schopen další cesty. Po nejhorších ranách mu zbývaly ještě nepříjemně svědící strupy, ale síly se mu navrátily a začal pociťovat onen nepokoj, který ho přiměl nevracet se s Brennem a ostatními domů.

I’taj odmítl mimo díků vše, co mu barbar mohl nabídnout. Bylo na něm vidět, že jeho odjezdu želí, ale nebránil mu. Nakonec si ponechal alespoň jednoho z koní. Conan poté vyrazil k jihu.

Uctívači hromoptáka

1 Na své pomalé pouti západním předhůřím Kezankiánských hor se Conan postupně uzdravoval. Zdejší klima také víc připomínalo severní domovinu. Místní vesničané, pokud na nějakou ves narazil, byli menší a tmavší, podobní obyvatelům Zamory. Díky těsnějšímu sepětí s přírodou však nesdíleli jejich náboženství. Většinou uctívali Matku Zemi, nebeská tělesa a některá zvířata. Obětovali jim květiny a část úrody ze svých políček. Byli přátelští a Conan se brzy přesvědčil o jejich upřímnosti. Na zastávkách své pouti postupně pochytil jejich řeč.

Pohodu těchto dní nakonec rozbili lupiči. Poprvé to nebylo nic vážného: Zastoupili mu cestu dva muži mohutných postav, odění v kožešinách. Nezalekli se jeho meče a zaútočili na něj ostrými kameny, připevněnými na dlouhých holích. Tato zbraň Conana zprvu překvapila, potom však zazvonilo ostří jeho meče a oba útočníci prchali, zaliti krví.

Podruhé se připlížila tlupa otrhanců k jeho tábořišti těsně před ránem. Barbarovy smysly je však postřehly na dostatečnou vzdálenost. Conan se odplazil ze svého lůžka vedle dosud teplého ohniště.

Na útočníky, kteří se bez hlesu vrhli na schumlanou hromadu pláště, sedla a vaků, se sneslo krupobití úderů meče. Teprve nyní zazněly hlasité povely v jazyce místního lidu. Mluvčí však na sebe upoutal barbarovu pozornost a svůj proslov nestihl dokončit. Po jeho smrti se ostatní začali stahovat. Teprve další Conanův výpad, provedený s nezvyklou zuřivostí, je přiměl k bezhlavému útěku. Brzký rozbřesk ukázal zabitého vůdce lupičů u ohniště a dva další padlé opodál. Podle stop prchali dál už jen dva, ale oba za sebou zanechávali hojné krvavé skvrny.

Bližší prohlídka padlých Conana znepokojila. Všichni tři měli pod nevábně vypadajícími hadry kroužkovou zbroj, jejíž cena představovala malé jmění. Majitel něčeho takového rozhodně nemusel chodit v hadrech. Kromě zbraní neměli u sebe padlí nic, museli tedy přijít z nějakého tábořiště, nebo je vyslal větší oddíl.

Sbalil proto svůj malý tábor a sledoval krvavé stopy. Proplétaly se řídkými křovisky, avšak neustále zachovávaly zhruba stejný směr. Asi po míli – to už zde muselo pronásledované zastihnout svítání – narazil na další mrtvolu.

Jeden ze sledovaných mužů ležel v trávě s bodnou ranou v krční jamce. Podle stop se nijak nebránil, přestože do poslední chvíle kráčel po boku svého druha. Ten po jeho zabití podle stop znatelně natáhl krok. I tento čin pronásledovaných svědčil o tom, že jsou členy větší skupiny, spoutané železnou kázní.

Nedaleké místo, umožňující díky tři čtyři roky starému lesnímu požáru širší rozhled ve směru cesty, mu přišlo vhod. Stopa nyní mířila do širokého lesnatého údolí, jehož okraje mohl raněný stěží překonat. To, jak zřetelně napínal poslední síly, vedlo k jedinému závěru: cíl jeho cesty byl nedaleko.

Barbar už cestou po stopě vybíral ta místa, kde by sám stopu nezanechal a viditelné stopy vymazával. Nyní odbočil ze stopy a činil toto vše ještě mnohem pečlivěji. Koně zavedl k jezírku uprostřed houštin, jehož polohu mu prozradilo zdaleka slyšitelné zurčení vody, padající do něj z pukliny v omšelé skále. Břehy jezírka pokrývaly četné stopy jeleních a srnčích spárků, stopy jiných zvířat nebo člověka mezi nimi nebyly.

Už nalehko, avšak dobře ozbrojen a s nejnutnější zásobou jídla a vody, se vrátil Conan ke stopě. Nyní mohl vyrazit vytrvalým poklusem, jakým loni uštval severského jelena. Jeho kožené boty s měkkou podrážkou zanechávaly pouze nepatrné stopy a jejich majitel se staral o to, aby jich bylo co nejméně.

To už barbarův zrak rozpoznal stuhu kouře, vinoucí se k čistě modré obloze. Jeho cíl byl odhadem vzdálen ještě dvě míle. Zároveň však zapracoval i sluch. Kdosi šel proti němu a muselo jich být několik. Barbar okamžitě zmizel v hustém podrostu stranou od stopy.

Nemýlil se. V opačném směru kráčela po stopě skupina deseti mužů. Tentokrát nic neskrývali a jejich zbroj se v ranním slunci blyštěla jako zrcadlo. Conan se jen pohrdavě ušklíbl – žádný z jeho pokrevníků by se takto nevydal na lov kohosi, kdo samojediný dokázal odrazit útok pěti bojovníků.

Muži navíc hlučeli, jejich zbroj cinkala a okované škorně hlasitě dusaly zem. Pokud bylo možno pochytit útržky vět, byli skutečně na výpravě proti tomu, kdo pobil jejich kamarády.

Jakmile zmizeli z dohledu, chtěl Conan hned vyrazit dál. Zmocnil se ho však nebývalý neklid, jakási předtucha, nutící ho ještě vyčkat.

Ozbrojence s odstupem následoval malý snědý muž, až na úzký bederní pás nahý. Byl tetovaný po celém těle, včetně obličeje a vyholených míst na hlavě. Přes rameno mu visel toulec s pestrobarevně opeřenými šípy, přes druhé luk. Na krku se mu houpala kožená pochva s dýkou. Zcela určitě patřil k Piktům, jejichž domovina se nalézala na západ od Cimmerie.

Conan se neodvažoval myslet na to, jak se tento divoch dostal až sem. Seděl nehybně ve svém úkrytu a snažil se potlačit všechny myšlenky a city, které se mu snažily honit v hlavě. Neměl pochyb o tom, že by divoch mohl vycítit jeho přítomnost, podobně jako některá zvířata takto dokážou objevit příliš vzrušeného lovce.

Konečně zmizel i tento muž v podrostu. Cesta k táboru neznámých nepřátel byla volná.

Najít další cestu bylo velice snadné – místo pomalu se ztrácející stopy raněného muže mohl sledovat stopy okovaných škorní, jaké by nedokázal ztratit ani malý chlapec, poprvé vyvedený staršími druhy na loveckou výpravu. Bedlivě ovšem pátral po šlépějích Pikta, ale ten byl stejně jako on srostlý s přírodou a dokázal se v ní pohybovat takřka beze stop. Bylo opravdu nepříjemné mít někoho takového proti sobě!

Netrvalo dlouho a narazil na vyšlapanou stezku, již uživatelé místy prosekali skrze houštiny. Křižované rokliny tu a tam přemostili vždy dvojicí vedle sebe položených kmenů.

Za necelou hodinu se dostal na dohled skalního hřebene, vybíhajícího z jižního svahu údolí. Proti pohledu z dolní části údolí byl tento útvar skryt zvlněním dna údolí a mírnou zatáčkou. Nyní se před Conanem na slabé čtvrt hodiny chůze tyčilo temné skalisko. Pestré skvrny na jeho svahu prozrazovaly lidi. Conan ihned zapadl do houští.

Nyní začal prohlížet okolí. Byl na místě, odkud byl výhled na skalisko i do ústí údolí. Někde poblíž by schopný náčelník rozhodně zřídil pozorovatelnu. Nehledě k tomu, že skalisko se už na první pohled zdálo důkladně zabydlené s četnými stavbami na svazích a vrcholku. Jejich rozsah neodpovídal jeho původní představě o sídlišti tlupy lupičů. Conanův zrak ale i z této vzdálenosti rozpoznával, že všechny dřevěné části stavby, hlavně palisády a sruby, jsou z dosud čerstvého dřeva. Proto asi o tomto nebezpečí nevěděli ani obyvatelé vsi, kde se naposled zastavil.

Začal však pátráním po pozorovatelně, odkud mu hrozilo bezprostřední nebezpečí prozrazení. Conanovu pozornost nakonec upoutal mohutný starý strom s mrtvými větvemi pod vrcholkem. Jedle rostly na horských svazích Cimmerie také a kmeny starých stromů bývaly často duté. V prostorné dutině by se hlídka mohla skrýt velice dobře. K výhledu by ovšem potřebovala otvory v kmeni. Bylo jistě možné použít pouze přirozené otvory po sucích, ale výhled z nich by byl nutně velice omezený.

Po pečlivém prohlížení vytypovaného stromu Conan skutečně nalezl ve výši asi dvanácti sáhů věnec prasklin a dalších otvorů, které nejspíš sloužily jako okénka. Větve nad nimi byly při bedlivější prohlídce nápadně krátké a zbavené chvojí, dílem aby nepřekážely pozorování, dílem aby se tak vyrovnalo oslabení stromu. Conan dokonce zahlédl v otvorech občasný pohyb, snad způsobený přesouváním strážného k vyhlídkám do různých směrů.

Při znalosti polohy pozorovatelny už nebyl problém vytyčit svou trasu tak, aby byl z jejího dohledu. Znamenalo to sice skoro půlhodinovou obchůzku, ale po jejím překonání se už mohl plně zaměřit na skálu před sebou.

2 Nyní se plížil s opatrností severského lovce. Poslední týdny toulek v těchto krajích ho poučily o vlastnostech porostu i většiny zvířat, takže se dokázal pohybovat naprosto neslyšně. Mohl být spatřen leda čirou náhodou.

V blízkosti skaliska se okolo houštin začali objevovat první lidé, každou desítkou kroků jich přibývalo. Conan postřehl, že ti lidé obývají skálu či nebo stavení v její blízkosti a sem chodí hlavně na dříví. Les také začal jevit známky častého kácení a sběru klestí. Sběrači z osady byli vesměs otrhaní a vyhublí, pohybovali se malátně a nebyl problém uniknout jejich pozornosti. Na ženách mezi nimi byly nápadné zahalené vlasy, protože Zingařanky i horalky chodívaly prostovlasé. Mezi nimi se však proplétali i druhové ozbrojenců, jaké viděl před chvílí. O ty zde bylo postaráno rozhodně lépe. Jejich krok však dusal pod tíhou zbroje, takže se jim bylo možno zdaleka vyhýbat. Conan jen doufal, že Pikt zde nemá žádné druhy ze svého plemene.

Konečně se dostal na místo, odkud mohl pozorovat cíl své cesty.

Mohutné skalisko bylo pokryto stezkami a žebříky. Mezi nimi se nalézaly sruby, podle všeho obydlí ozbrojenců. Pod skálou se krčil shluk bídných chatrčí, které nebylo obtížné podle vzhledu spojit s lidskými troskami, bloudícími po okolí. Nad chatrčemi se na opačné straně tyčila hladká skála, vysoká zhruba patnáct sáhů. Připomínala skalní jehly mezi vrcholky Eiglophiánských hor. Její hladké stěny se leskly na slunci blížícího se poledne jako uměle vyleštěné. Zároveň ji však zpřístupňovala řada kolíků, táhnoucích se až k vrcholu. Mezery mezi nimi byly pravidelné a podle odhadu nebyly delší dvou stop. Pod vrcholkem jehly byl navíc výstupek, kde bylo upevněno lano. Těžší břemena bylo možno vyzdvihnout až tam a teprve zbylé dva tři sáhy je vynášet po již méně strmé stěně.

Skalní jehla byla zakončena plošinou, nejen uměle zarovnanou, ale i dostavovanou na více než dva sáhy šířky a dobrých pět sáhů délky. Co bylo na samotné plošině, to Conan nemohl vidět. Nad ni však vystupoval silný sloup, zakončený příčkou, vybíhající dobrý sáh na obě strany. Poněkud to připomínalo čakan, na kterém obyvatelé Venaria věšeli zločince a nevítané hosty. Tyčil se před hlavní branou a když před ni přitrhli Cimmeřané, visel na každém rameni hák s jedním cimmerijským zvědem, nabodnutým pravou stranou hrudníku.

Conan se rozhodoval, co dál. Bylo mu jasné, že mezi utahanými obyvateli chatrčí se nemá šanci skrýt, přestože by ho ve své zjevné tuposti patrně nepostřehli. Těžko se mohl vydávat za někoho z ozbrojenců. Všichni, až na několik výjimek, patřili ke snědým Zingařanům a nikdo z nich mu nesahal výš než do půli hlavy. Proto poněkud nerozhodně bloudil houštinami a vyhýbal se občasným sběračům dřeva.

Od skály zaznělo mohutné zatroubení. Na to znamení se všichni obyvatelé osady začali sbíhat k úpatí skalní jehly. Byla to patrně tak důležitá věc, že sběrači dřeva upustili na zem otýpky a utíkali, seč jim nohy stačily. Ozbrojenci se rovněž stahovali k chýším pod skálou. Conanovi se však zdálo, že spíše hlídají, aby skutečně všichni osadníci byli na určeném místě. Nadřazenost z ozbrojenců přímo vyzařovala. Conan několikrát postřehl, že i ve skrumáži po troubení jim osadníci uctivě uhýbali.

Ozvalo se druhé zatroubení. Na ně padli všichni v osadě tváří k zemi, hlavou ke skalní věži. Na výklenek vystoupil muž v dlouhé říze, která nesla na bělostném podkladu složitý černý a červený vzor. Říza mu splývala po těle v bohatých záhybech, kterými povlával vítr. Conan proto nedokázal rozpoznat, co je vlastně na oděvu vyobrazeno.

Muž začal hlasitě zpívat a dav dole mu odpovídal. Byla to dlouhá litanie, zpívaná na krátký hudební motiv, jehož jednotlivá opakování se vzájemně nepatrně lišila. Totéž platilo i o textu. Slova byla v jazyce místních lidí, se kterým se Conan již seznámil. Díky četným opakováním dokázal porozumět větší části textu.

Protože ho píseň zajímala podstatně méně než bezpečí, vyrazil brzy na obchůzku okolní houštiny. Pátral hlavně po Piktech. Snažil se představit si jejich modře tetované údy na pozadí uvadajícího podrostu a pokroucených tmavých kmenů. Jeho nos horečně nasával vzduch ve snaze zachytit pach žluklého tuku, kterým se tito divoši rádi natírali. Panovalo téměř úplné bezvětří, a tak se Conan na čich mohl vcelku spolehnout, Pikta by z kterékoli strany ucítil na několik desítek kroků.

Do pátrání v okolí se zabral tak důkladně, že nepostřehl konec písně. Zaznamenal až okamžik, kdy ze skalní jehly zazněl sólově zcela odlišný nápěv. Slova se skládala z rychle vyrážených slabik, jejichž smyslu neporozuměl. Zpěvák stál na původním místě, ale s rozpaženýma rukama. Vzor na jeho oděvu se tím stal dobře čitelný. Představoval ptáka s roztaženými křídly a hlavou zobrazenou i profilu. Na jeho těle a křídlech se střídala černá a bílá barva, jen zobák, oko a pařáty byly krvavě rudé.

Na poslední píseň odpovídali lidé pod skalou jen bručivým tónem, který nepříjemně zaléhal v uších. Teprve nyní se obřadu začali zúčastňovat i ozbrojenci. Jejich meče rytmicky tloukly do kovových středů štítů, jak to Conan viděl u obránců Venaria. Protože hluk byl skutečně nepříjemně silný, stáhl se dál. Nehodlal se připravit o možnost slyšet plížící se nepřátele.

Proto nepostřehl počátek další fáze obřadu: Od hřebenů Kezankiánských hor cosi přilétalo. Conan se podivil, že horský pták letí tak zvláštně pomalu. Teprve za hodnou chvíli si uvědomil svůj omyl. Pták letěl rychle, ale jeho velikost daleko přesahovala Conanův odhad. Ještě dvakrát Conan musel svou představu o velikosti ptačího monstra zvětšit. Teprve když zakroužilo nad hrotem skalní jehly, dospěl Conan ke konečnému závěru: Trup asi dva sáhy dlouhý, za ním asi jeden a půl sáhu ocasu. Vpředu víc než sáh dlouhý krk s hlavou nejméně dvakrát větší koňské. Každé křídlo bylo dlouhé nejméně čtyři sáhy a nejdelší pera na nich byla alespoň půldruhého sáhu dlouhá.

Pták majestátně obkroužil skálu. Přeletěl nad drobnými postavičkami a zamířil na hrot skalní jehly. Vzduch zaplnil pískot a šum, vydávaný jeho perutěmi. Bylo cítit také nepříjemný hnilobný pach, jaký vydávají nejen mrchožraví ptáci, ale i většina dravců.

V okamžiku, kdy pták doširoka roztáhl perutě, aby zbrzdil před dosednutím svůj let, dopadla na Conanovo hrdlo tenká smyčka.

Conanovy smysly, zavalené hlukem a pachem monstra, Postřehly plížícího se Pikta až v posledním okamžiku. Smyčka proto dopadla na svaly ztuhlé jako ocel. Conanova hruď se napjala k prasknutí a jeho tělo vylétlo ve směru tahu.

Pikt byl zvyklý, že komu se jeho smyčka zadrhne na krku, ten se zmůže jen na chroptění a neúčelné pohyby rukama. Nyní byl zaskočen. Přestože napjal všechny síly, nedokázal smyčku dostatečně utáhnout. Mladší bojovník by patrně pustil konec smyčky a prchal; s největší pravděpodobností by se zachránil. Conan nebyl s to svého protivníka okamžitě pronásledovat. Tento Pikt však byl svým uměním boje se smyčkou proslulý, zahubil jí desítky válečníků. Nedokázal se dostatečně rychle oprostit od představy neporazitelnosti své zbraně. Jeho ruka se snažila silným škubnutím odvrátit protivníkův skok. Smyčka prořízla na několika místech kůži, ale ani teď nezbavila přepadeného vědomí. Conan zabral pravicí a Pikt udělal několik kroků blíže. Conan dopadl před něj a jeho levá ruka vyrazila proti Piktově obličeji. Palec se zaryl pod bradu, ostatní prsty zapadly do škrtičových úst a tlačily jeho jazyk dozadu. Pikt zuřivě kousl, ale to mu už Conanova pravá pěst udeřila do čela jako válečná palice. Křupla kost a oči zasaženého se rozjely do stran. Za okamžik si Conan stahoval z krku smyčku. Piktovo tělo se ani nepohnulo.

Rychle se přesvědčil, že útočník byl sám. Přesunul se o několik desítek kroků a opět pozoroval létající monstrum. To během boje usedlo na onen neobvyklý sloup na vrcholku skalní jehly. Ten musel být kovový, protože se pod tíhou mohutného těla prohýbal a otřásal tak, jak by kámen nikdy nemohl. Pták přešlapoval na svém posedu a pak vyrazil mohutným zobanem proti něčemu na plošině pod ním. Nadhodil si to a ve vzduchu se objevilo lidské tělo. Podle všeho měl nešťastník svázané ruce a nohy. Nestvůrný zobák ho zachytil v letu a přeštípl na dvě poloviny. Vystříkla krev a polovina těla zmizela. Druhou polovinu zachytil pták ještě před dopadem na plošinu. Potom si nadhodil další oběť a další…

Conan jich napočítal pět, a to si nebyl jistý, zda krmení nezačalo už během jeho zápasu s Piktem. Nedokázal si to přiznat, ale právě shlédnutý způsob popravy či oběti se mu nevýslovně hnusil. Cimmeřané používali roztrhání těla (většinou předem usmrceného) zvěří jen pro nejtěžší zločince, které tak zbavovali možnosti další existence v podsvětních síních. Zde se však cosi takového dělo zřejmě pravidelně, obludné krmítko muselo být vybudováno s velikou námahou a pták si počínal natolik suverénně, že o jeho pravidelných příletech nebylo možno mít nejmenší pochybnosti. Pokud Conan stačil postřehnout, byly oběti vyzáblé jako osadníci. Jedna z obětí se odlišovala i na dálku patrnou plnější postavou. Conan si to ihned dal do souvislosti s tím, jak byl na stezce pod údolím přepaden. Místní tedy pro své zvíře nejen chovali osadníky, ale také lovili pocestné.

Během celého obřadu zpívali otrhaní vesničané litanie a ozbrojenci kolem nich tloukli do štítů. Zda to mělo přehlušit nářek obětí nebo přispět k netvorovu zažívání, těžko říct. Pták se ještě delší dobu natřepával a rovnal si zobákem peří. Občas ještě klovl dolů, snad pro spadené kousky masa. Nakonec rozepjal křídla a o poznání těžším letem zamířil zpět k horským vrcholkům. Teprve až jeho silueta splynula s mraky nad nimi, byl obřad u konce. Vesničané se na znamení trubky opět rozběhli ke svým otýpkám a další práci.

3 Od cesty, po níž sem přišel, se ozval dupot škorní a cinkání zbroje. Vraceli se ozbrojenci, které prve minul. Nesli na plachtách bezvládná těla mužů, kteří nepřežili pokus ho přepadnout. Conan ustoupil stranou. Nyní se už začal v okolí osady trochu orientovat. Zbývalo zjistit, co se nalézá za skálou se sruby. Na tu se za dne neodvažoval vystoupit.

Netrvalo dlouho a nalezl pokračování stezky, míjející osadu otrhanců. Podél ní se vydal do horní části údolí. Mezi potokem a skálou bylo několik kritických míst, která překonal nepozorován jen díky zkušenostem v plížení a nekonečné trpělivosti, pochycené snad od severských šelem. Podařilo se mu tak proklouznout pod nosem hlídky na hřebeni skaliska a dostat se do houštin na druhé straně.

V houštině narazil na zeď. Byla poměrně nová, museli ji postavit skuteční mistři. Nikde, ani u Venarijských chrámů, se dosud nesetkal s tak dokonale lícovanými a ohlazenými kameny. Zeď byla skoro dva sáhy vysoká a na obou stranách mizela daleko za houštím. To bylo na dobrý sáh kolem zdi pravidelně klučeno. Naposled se tu podle stop pohyboval kdosi se sekyrou snad před měsícem. Pro otrhané osadníky i jejich hlídače (pokud by jich nepřišlo víc) tvořila naprosto nepřekonatelnou překážku. Navíc byla pod dohledem hlídky.

I v tomto případě se osvědčila trpělivost. Poprvé Conan vystihl odvrácení pozornosti hlídky pouze k tomu, aby přes zeď nahlédl. Poté dlouze zkoumal na okamžik shlédnutý obraz, který si dokázal, podobně jako příslušníci jiných barbarských národů, uchovávat v mysli. Teprve napodruhé přelétl zeď a skryl se v křoví za ní. To sice neslo stopy sekery, upravující jeho tvar, ale tomuto účelu posloužilo. Pak se už Conan mohl bez překážek plížit ohrazeným prostranstvím. Pod korunami starých stromů, rostoucích dále ode zdi, se už nemusel hlídky na skalisku bát. Z celého okolí vyzařoval pocit klidu a bezpečí. Nedal se jím sice ukolébat, ale mohl se na něj spolehnout alespoň v tom smyslu, že v okolí není žádná hlídka.

Ve správnosti tohoto odhadu ho vzápětí utvrdilo to, že vycítil lidskou přítomnost. Kdosi se pohyboval v prostoru za stromy a zřejmě se přibližoval. Conan se skryl na místě s alespoň trochu slušným výhledem tím směrem a čekal. Po několika minách se na trávě mezi stromy objevila známá postava. Byl to onen muž v oděvu s ptákem, který předzpěvoval osadníkům. Jeho oděv byl tentokrát černý a na hrudi ozdobený bílou kresbou. Conan nyní mohl posoudit jeho postavu. Byl vysoký téměř jako on a určitě nepocházel z místního lidu. Na rozdíl od Conana však jeho tváře a bradu pokrýval bujný vous. Za ním kráčela postava zahalená do splývavého oděvu našedlé barvy. Hlavu měla krytu kapuci, celkový vzhled však prozrazoval ženu. Její ruce byly vpředu sepjaté. Když se oba přiblížili, Conan postřehl tenký zlatě svítící řetízek, za který muž svou společnici vedl. Přešli kolem a on je opatrně následoval.

Mířili k vodě. Ta vtékala do podivné zahrady hustě zamřížovaným otvorem a po několika desítkách kroků ji stejně zajištěným otvorem opouštěla. Po cestě napájela jezírko s kamenitými břehy. Dvojice kráčela mlčky cestou sledující linii břehu. Zde si už Conan musel dávat pozor na hlídky, přesto se mu podařilo udržet dostatečně blízko, aby mohl slyšet hovor.

Sledovaní se zastavili kousek od výtoku. Conan pochopil, že muž přivedl svou zajatkyni na místo, odkud bylo možno vidět alespoň část skalní jehly. Mlčela dlouho a její průvodce také.

„Pokud se, princezno, nerozhodneš jinak, hledíš na místo své smrti,“ porušil nakonec mlčení muž. Z tónu jeho hlasu bylo zřejmé, že tak učinil s nevolí.

„Čeká tě stejný konec, jako tvého průvodce. Velký pták přiletí zítra znovu, a na plošině najde chutné sousto. Vedle těch sprostých a smrdutých vesničanů to bude jistě lahůdka. Pořád ale máš ještě možnost účastnit se našich obřadů. Jakmile vnoříš čepel obětního nože do hrudi svého bratra Ver’tyse a vyřkneš formuli zasvěcení Temnotě, budeš volnou.“

Slova byla pronášena v zingarštině, avšak poněkud komolené a doplněné aquilonskými slovy. Odpovědí na ně bylo mlčení.

Muž opět dlouho stál. Jeho společnice však nedala nijak najevo ani do, zda slova došla do její mysli. Conan přímo cítil narůstající napětí, vrcholící zlostným škubnutím, které spoutanou téměř strhlo na zem. Při tom se jí svezla kapuce a Conan zahlédl pravidelný obličej, jehož výraz vyjadřoval hluboký smutek. Okolo něj zavlály zlatavě zářící vlasy, které muž ihned strkal pod šedavou látku. Pak novým škubnutím vlekl svou zajatkyni zpět. Po chvíli se již Conan nemusel obávat hlídek na skále a mohl se více přiblížit sledovaným. Ti prošli hájem starých stromů, uprostřed něhož se na travnatém prostranství nacházela neobvyklá stavba z bílých a tmavých kamenů.

Stěny stavby byly dobrých šest sáhů vysoké, přecházející v kupoli. Tvar měla stavba neobvyklý, teprve po nějaké chvíli napočítal Conan šest rohů. Ve stěnách byla malá čtvercová okna, jedna řada byla asi sáh vysoko, druhá pod horním okrajem stěn. Na každé stěně bylo šest oken, po třech v jedné řadě.

Cesta, po níž kráčel muž se zajatkyni, obcházela budovu zleva. Conan ji oběhl houštinami opačnou stranou, aby se přesvědčil o dalších východech z ní. Nenašel žádný a když se dvojice opět dostala do jeho zorného pole, musel konstatovat, že budova nemá ani jediný vchod. Nebyl tu ani náznak zazděných dveří.

To už sledovaní došli až ke stěně a kráčeli podle neobvyklého vzoru, vzniklého střídáním černých a světlých kamenů. Teprve nyní bylo vidět chodník z velikých desek, sledující úpatí stěny v šíři snad dvou kroků. Conan se zde nemohl ke dvojici přiblížit, protože kolem celé stavby byl do vzdálenosti asi patnácti kroků jen trávník. Teprve až mu zmizeli za nejbližším rohem, doskákal až ke zdi. Opatrně vyhlédl za roh. Uviděl, jak dvojice sestupuje do podzemí schodištěm, jehož vchod byl zpřístupněn zvednutím dvou desek chodníku.

Jakmile dvojice zmizela v temném podzemí, vyrazil Conan k otvoru, na který pomalu klesaly kamenné desky. Dosedly do svého lože okamžik před tím, než se k nim stačil sklonit. Byly dokonale vytvarované a do štěrbiny kolem nich nebylo možno zasunout dýku hlouběji než na palec. Jen znatelné prošlapání kamenů chodníku, které přes kamenné dveře nepokračovalo, by mohlo bystrému pozorovateli prozradit jejich polohu.

Conan přitiskl tvář k chodníku, nad roh kamenných dveří. Ucítil typický pach podzemí, promísený s podivnými vůněmi, snad kadidel, snad kořeněných jídel. Přestože byl přesvědčen o tom, že onen muž si dveře nějakým způsobem otevřel, ani po dlouhém hledání nedokázal otevírací mechanismus nalézt.

Zbývala jediná cesta: po zdi k okénkům. V dolních viděl silné mříže, bylo tedy nutno se dostat až pod kupoli.

Conan ještě jednou obešel celou stavbu. Její severovýchodní zeď, vystavená větrům od horských vrcholků, byla nejpopraskanější. Mezi deskami kamenného obložení tu a tam vypadly kousky a vznikly štěrbiny o šířce prstu. Na nejslibnějším místě se dal do výstupu vzhůru. Dolní okno raději minul, využil však výstupku nad ním. Přesto se ve třetím sáhu dostal na hladké místo, kde doslova visel na špičkách prstů a zoufale hledal další chyty. Nakonec se mu je podařilo překonat a dosáhnout následujícího okna.

Byl však zklamán. I v tomto okně byla mříž, pouze ustupovala do hloubi okenního otvoru. Kovové pruty – podle náznaků rzi byly ze železa – pevně seděly v kamenných kvádrech kolem okenního otvoru. Nebylo ani pomyšlení na to, aby je ohnul či vytrhl.

Postavil se v okně a pohlédl dolů. V nejhorším by dokáži seskočit. Natáhl se co nejvíc a hmatal po horním okraji zdi. Nalezl zde kamenné koryto, kterým zeď končila. Jeho okraje byly pevné a Conan se vytáhl až nahoru. Byl nedaleko rohu, a tak dobře viděl temný otvor, ve kterém koryto končilo. Účel tohoto zařízení byla zřejmý: dešťová voda, zachycená kupolí, byla tudy svedena do nitra budovy. Tomu měly napomoci i výstupky a zářezy na ploše kupole, svádějící vodu k rohovým otvorům. Ty bylo možno využít ke šplhu po kupoli. Po několika krocích už byla plocha pod ním natolik šikmá, že mohl kráčet jako do prudkého svahu. Zůstal však ohnutý, aby ho nespatřila hlídka ze skály.

Ve středu kupole byl otvor, mající v průměru něco přes půl sáhu. Conan se připlazil až k jeho okraji a opatrně jej studoval. Držel hlavu jen u kraje, aby na sebe neupozornil zatemněním otvoru. Protože v temnotě dole nebylo nic vidět, snažil se orientovat sluchem a čichem.

Cítil tu samou kořennou vůni, která zavanula z podzemního vchodu. Zde ji však nenarušoval pach sklepní zatuchliny, spíše se mísila s vůní pečeně, nebo připálené pečeně. Z otvoru však neslyšel ani hlásek.

Lehl si proto za okraj otvoru se zavřenýma očima, krytýma dlaní. Tiše si mumlal starou cimmerijskou píseň a čekal. Potom se rázně posunul dopředu, vsunul hlavu do otvoru a otevřel oči.

4 Podlaha byla snad tři sáhy hluboko. Pod otvorem však byla plošina, která tuto hloubku o dobrého půl sáhu zmenšoval. Nikdo nebyl v dohledu, na své nahlédnutí nezaznamenal žádnou reakci. Zajel proto do otvoru celým trupem, na okamžik se zachytil vakem na zádech, potom zůstal viset na rukou a nakonec pružně seskočil dolů.

Ozval se tlumený zvuk, naštěstí tak tichý, že nemohl proniknout do sousedních komnat. Seskočil totiž na mohutnou kovovou pánev, na níž bronz střídal železo a obojí bylo zdobeno zlatem a stříbrem. Pánev stála na třech kamenných nohách, mezi nimiž bylo ohniště. Jakmile z ní opatrně vyskočil, mohl si celé toto vybavení prohlédnout.

Kámen a kov byly vyzdobeny realistickými rytinami a vlysy, znázorňujícími účel toho všechno: přinášení obětí, které byly na pánvi nad ohněm praženy. Na některých výjevech byla obětována zvířata, na jiných lidé. Konce všech tří noh byly vyzdobeny symbolem ptáka, avšak nikde Conan nenalezl zobrazení výjevů, jaké spatřil na hrotu skalní jehly.

Přestože se zabýval obětním oltářem, jeho smysly byly napjaty a sledovaly bezděčně okolí. Bylo tu však pusto. Místnost ale jevila známky častého používání, někdo tu leštil kov a otíral prach. Čerstvý popel na malých kovových miskách u stěn napovídal, že tu bylo páleno kadidlo, aby jeho aroma překrylo pach spáleniny.

Svatyně měla tvar čtverce a v každém z jejích rohů byly klenuté dveřní otvory. Dva byly, jak se Conan záhy přesvědčil, zazděny. Zbylé vedly do úzké chodbičky, spojující malé komnaty nepravidelného tvaru mezi zdmi svatyně s točitým schodištěm. Komnaty na obou stranách byly rozmístěny zhruba stejně, ale jedna z chodbiček jevila známky intenzivnějšího používání.

Conan se vrátil na opačnou stranu a dal se do opatrného sestupu po kamenných schodech. Brzy šero chodby přešlo v téměř absolutní tmu. Kolem bylo ticho a vzduch se ani nehnul. Levicí se držel středu schodiště, v pravici třímal dýku. Hřbetem této ruky přejížděl po obvodové zdi, aby neminul dveře. Odhadem sestoupil snad tři otočky, když postřehl světlou štěrbinu. Lemovala nízká dvířka.

Škvíra vedle dvířek byla natolik úzká, že jí nebylo nic vidět. Za dvířky bylo ticho. Conan je ponenáhlu otevřel a pohlédl za ně.

Planoucí pochodeň osvětlovala roh chodby, jejíž stěny byly z hrubě opracovaných kamenů. Také klenba vypadala, že si její tvůrci nedali nijak záležet. Snad měli kameny opracovat po usazení, ale již se k tomu nedostali. Conan se snažil zaslechnout jakýkoli zvuk kromě tichého syčení a praskání plamene. Konečně se mu zdálo, že cosi zaslechl z levé strany. Vyrazil tím směrem, protože už měl dost bloudění liduprázdnými prostorami. Navíc se mu stání pod světlem, kde byl sám oslněn, vůbec nelíbilo.

Několika rychlými kroky se vzdálil z nejnebezpečnějšího místa. V ústrety mu zaplála další pochodeň. Podle odhadu se nalézala v blízkosti dalšího rohu budovy, jejíž půdorys chodba obtáčela. Nesledovala však šestiúhelník obvodových zdí, ale každý její úsek se ještě uprostřed mírně lomil. Z této chodby odbočovaly zcela nepravidelně průchody do nitra budovy, kde bylo ticho a temno. Jen v místě zalomení byl naznačen východ na opačnou stranu, v jehož okolí byly stěny chodby pečlivěji vyhlazeny. Východ však uzavírala mohutná kamenná deska, vzdorující Conanovým pokusům s ní pohnout.

Tyto pokusy byly přerušeny zvuky vzdechů, ozývajícími se z dalšího úseku chodby. Conan na ně zareagoval několika tichými kroky, jimiž se ocitl u zavřených dvířek. Nahoře měly kulaté okénko, ne větší než dlaň, ze kterého vycházel paprsek světla. Uvnitř spatřil onu neznámou, kterou prve viděl venku. Malovala na stěnu proti dveřím kruh s několika paprsky. Bylo to známé znamení Mithry. Šmouhy na stěně vypovídaly o tom, že znamení již bylo několikrát smyto a opět obnoveno.

Příčina jejích bolestivých vzdechů byla patrná na první pohled: Při své práci musela stát na ostré hraně jakéhosi železa, trčícího ze zdi. Skrovný nábytek v cele byl připevněn k podlaze a toto železo skýtalo jedinou možnost, jak se dostat patřičně vysoko. Neměla opánky, ve kterých byla vedena zahradou, a stopy krve na železe dosvědčovaly ostrost jeho hran.

Dveře byly zvenčí opatřeny důkladnou závorou, kterou ještě jistil malý kolík, zabraňující jejímu posunu při lomcování se dveřmi. Conan závoru odjistil a odsunul. Tiše otevřel a vstoupil.

Neznámá, aniž se ohlédla, prohodila v zingarštině:

„Dnes sis nějak pospíšil, Zaxto. A přeci jdeš pozdě, znamení je už hotovo a je také na správném místě. Jeho zničením jen dál prohlubuješ své viny. A třeba zrovna to bude ta poslední kapka, po níž pohár trpělivosti Světlého konečně přeteče a on svým nebeským ohněm zničí tvé sídlo i s tebou.“

„A s tebou,“ řekl Conan svou nepříliš dobrou zingarštinou.

Oslovená se bleskově otočila. Několik okamžiků se dívala na Conana jako na zjevení a pak řekla rychle několik slov. Odpovědí bylo jen zavrtění hlavy.

„Jdeš-li abych obětovala bratra, je tvá snaha marná. Pokud mám jít na ohavné obětiště ptačí nestvůry, pak tvůj pán lhal.“

„Kdy tě má přijít někdo navštívit?“ zeptal se Conan věcně.

„Stravu na noc mi nosí vždy po západu slunce… Ale to přece musíš vědět.“

„Nejsem tu dost dlouho. Viděl jsem tě dole u říčky. Sledoval jsem vás oba až sem.“

„Sem se dostane leda pták, protože dveře do štoly Zaxta vždy pečlivě zavírá.“

„Pták nejsem, ale dovedu šplhat. Tohle stavení je prohnilé a zchátralé, nebyla to žádná práce. Horší bude, až tě ponesu odtud.“

„Já ale nepůjdu. Zaxta mi obětí vyhrožoval už několikrát a zatím hrozby nesplnil. Pokud jako kněžka Světlého obětují Temnotě, budu mít pro Zaxta nekonečně velkou cenu. On neví, že já o těch věcech vím víc, než kolik bych směla. Kdysi mu uklouzlo, o dvojí královské krvi… Na útěku bych ti leda překážela, jeho muži by nás snadno dostihli.

Ne, smělý cizinče. Oběť se konat nebude. Zítra mně možná vyvedou tak, abych to příšerné divadlo spatřila. Možná příště mě usadí někde na okraj obětiště, aby mě strach zlomil. A já budu pokaždé zbědovanější, takže on neztratí naději.

Ty nemáš snadný osud. K uctívačům Temného, ani dravých horských hromoptáků, nepatříš, to vidím jasně…“

Poslední věta byla vlastně otázkou, a tak Conan odpověděl:

„Uctívám Croma, sedícího na vysoké hoře. Při narození vdechne do každého sílu a schopnost rvát se. Podlehne-li, pak sklidí leda posměch. Padne-li v tvrdém boji a jako vítěz, smí stát na ledových skalách před ním a nepřátelé padlí jeho rukou mu posluhují.“

Dívku odpověď uspokojila. Dokonce pronesla několik slov, v nichž Conan poznal beznadějně zkomolenou mateřštinu. Pronesl ta slova tak, jak je měli ve zvyku pronášet cimmerijští otcové nad plačícím novorozeným uzlíčkem, který měl vyrůst v syna a bojovníka:

„A sílu mu dej a chuť bít se… a snad taky trochu štěstí, co je v boji potřeba.“

„Teď poznávám, že jsi nelhal,“ odpověděla rychle neznámá a zopakovala proslov znovu. Jen rodilý Cimmeřan dokázal poznat, že nehovoří mateřským jazykem.

„Několik dnů ještě určitě vydržím vzdorovat a přitom předstírat pozvolné podléhání Temnotě. Nevím, jak dlouho, ale za tři dny ti ručím. Poté mě buď zlomí, nebo seznají marnost své snahy. Sama nevím, co z toho se spíše stane. Znáš zdejší krajinu?“

Conan jen pokrčil rameny.

„Přijel jsem ze severu, dříve jsem tu v okolí nikdy nebyl,“ dodal na vysvětlenou.

„Překonáš-li jižní hřeben, oddělující toto údolí od sousedního, budeš na půdě našeho rodu, spravované mým otcem. Bude už mít určitě starost o mne i bratra. Zaxta se nás pomocí svých čar a sil Temnoty zmocnil, když jsem byla na důležité cestě a bratr mne doprovázel. Snad alespoň někdo z našich bojovníků unikl a donesl otci zprávu.

Vykážeš se mým prstenem. Zaxta mi ho ponechal, protože v těchto místech koncentrovaného zla jeho moc neobstojí. Z jeho strany je to spíš výsměch.“

„Nebudou ho postrádat?“

„Budou si myslet, že počínám podléhat jejich vlivu.

Otec se jmenuje As’tys a je královské krve, přestože jeho moc je omezena jen na několik údolí v této oblasti hor. Náš rod sahá po dvanáct generací do hloubi minulosti a vždy jsme byli nezávislými králi. Je třeba, aby sem přišli vojáci, chránění silami Mithrových kněží. Ti udeří na zdroje zlé moci a vojáci se vypořádají s ozbrojenci.“

Conan mlčky natáhl ruku. Potom se ještě zeptal:

„Tvé jméno je?“…

„C’ita. Kdyby nastala nějaká pochybnost, pokrč nos a zafrkej. Dělávala jsem to jako malá a otec se tomu vždy smál. Z cizích lidí o tom málokdo ví.“

Dívka skutečně pokrčila nosík a směšně zafrkala.

„Teď už raději běž. Mám pocit, že někdo přijde. Nepokoušej se prchnout přes svatyni teď v noci, bude se tam konat některý z jejich příšerných obřadů. Pokus se o útěk až k ránu, před mocí ranního slunce vyklízejí pozice, zatím.“

Conan by se rád u dívky zdržel déle, ale sám měl neustálý neurčitý pocit nebezpečí. Bez dalšího se vytratil z komnaty. Dveře za sebou zavřel a závoru zajistil tak, jak byla předtím. Chtěl pokračovat v cestě chodbou dál, ale po několika krocích pocit nebezpečí tak zesílil, že se otočil a kvapně ustupoval zpět. Sotva se vzdálil z dohledu od princezniny cely, uslyšel v dáli tiché kroky.

Stáhl se do jedné z bočních chodbiček a čekal. Zvuk závory mu prozradil, že k princezně skutečně zavítala očekávaná návštěva. Teprve pak se odvážil vyběhnout dál.

Sledoval nyní daleko bedlivěji dveře, o nichž předpokládal, že mohou vést do komnat vhodných k úkrytu. Byl již téměř u schodiště, když postřehl, že jedny z nich jsou umístěny pod úrovní chodby. Když je otevřel, zahlédl několik stupňů, vedoucích dolů.

Conan se nehodlal zdržovat na okružní chodbě, kterou museli v pravidelných intervalech obcházet sluhové a vyměňovat pochodně. Stav té u dvířek do schodů nasvědčoval, že k takové výměně musí dojít co nevidět. Vešel do dvířek, zavřel je za sebou a sestupoval do tmy.

5 Schody pod jeho nohama byly nezvyklé. Nejprve sestupoval velice strmě a musel opatrně hledat nohou každý další stupeň. Posléze se stupně prodloužily a snížily. Nakonec už schod nenašel. Podle ozvěny kroků musel být ve větší prostoře, alespoň tak velké, jako svatyně nahoře. Vrátil se proto zpět k poslednímu schodu. Nahmatal místo, kde se zeď ostře stočila a přešla ve stěnu sálu. Podél ní běžel nízký stupeň, snad obtáčel sál kolem dokola. Conan nalezl po několika krocích výklenek, ve kterém se usadil. Čekalo ho několik hodin odpočinku, které hodlal vyplnit spánkem. Přestože byl odtržen od vnějšího světa, mohl se plně spolehnout na svůj smysl pro čas, který ho jistě včas vyburcuje ze sna.

Jak dlouho poklimbával, to přesně nevěděl. Nevzbudil se totiž sám, byl ze sna vyburcován.

Sál ozařovalo oranžové světlo. Jeho zdrojem byl zářící sloup, procházející od středu podlahy do nejvyššího místa stropu nad ním. Světlo se míhalo, po sloupu se pohybovaly zdola nahoru světlejší a tmavší pruhy.

Conan bleskově prohlédl okolní prostoru. Sál byl pustý. Měl tvar kruhu o šesti – sedmi sázích v průměru, vysoký byl přes čtyři sáhy. Jeho klenba vytvářela na stropě pravidelnou šesticípou hvězdu. Druhá taková byla na podlaze sálu v místech, kde byl kámen zarovnán a snad i naleštěn. Právě středy obou hvězd spojoval světelný sloup, jehož tloušťka kolísala od rozměrů Conanova zápěstí po šíři jeho ramen. Záře sílila, nejspíš se probudil krátce po jejím vzniku. Světelný jev byl zcela nehlučný a ticho bylo až nepříjemné.

Vstal, aby si vše lépe prohlédl. Záře mezi tím zesílila natolik, že jasně osvětlila hvězdu na podlaze. Bylo na ní rozloženo šest lidských koster, jejich hlavy směřovaly od středu a mezi chodidly byla mezera snad na tři stopy. Bližší ohledání mu prozradilo, že tři kostry jsou opatřeny kostěnými i kovovými šperky, u dalších tří jsou vždy meč, dýka, ostruhy a další části válečnické výzbroje. Záseky do těl krčních obratlů vypovídaly o hrozných ranách, vedených zepředu na jejich hrdla. Ženské kostry měly ještě záseky na předních kostech pánve. Důvod pochopil za okamžik: Mezi nohama šesti dospělých byla žalostná hromádka drobných kostí, patřících třem nenarozeným dětem. Právě zde ležel zdroj síly, dávající vznik světelnému sloupu.

Conan se stáhl zpět ke stěně. Nikdo sem nepřicházel, jen světelný sloup bez hlesu ozařoval sál. V jeho světle mohl probrat věci, potřebné k opuštění tohoto domu.

Ve vaku měl tenký řemen z kůže stepní antilopy, schopný bez problémů unést váhu jeho těla. Horší to bylo s hákem, o který (stejně jako o původní řemen) přišel za svého zajetí. Před časem získal v jedné osadě dýku ze špatně zakaleného železa, které se kovář rád a poměrně lacino zbavil. Conan ji nyní zkoušel ohnout.

Železo bylo drobné a špatně se drželo. Conan musel hrot zbraně zasunovat do škvír mezi kameny podlahy a stěn a její ostří pozvolna ohýbat. Se tvarem, ke kterému dospěl asi po hodině perné práce, nebyl zdaleka spokojen, ale nechtěl dalším ohýbáním riskovat zlomení tohoto nedokonalého háku.

Nakonec ještě ke zbytkům rukojeti připevnil konec řemene a pomůcka k vyšplhání do otvoru v kupoli byla hotova. Mezi tím světlo pozvolna zesílilo. Na několik chvil se dokonce horní konec světelného sloupu rozlil po stropě na velikou svítící skvrnu, ale poté všechno začalo rychle hasnout. Ještě chvíli poblikávala mezi nohama kostlivců záře, jakoby pokojně leželi kolem ohně, a poté se sál ponořil do naprosté temnoty.

Conan něco podobného očekával, a tak už byl v tom okamžiku na prvních schodech. Stoupal známou cestou a bedlivě naslouchal, zda se něco nebude dít na okružní chodbě. Během jeho pobytu v podzemí kdosi vyměnil pochodně, snad i několikrát. Bez problémů se dostal na schodiště a tiše se vyplížil nahoru.

Svatyně pod kupolí byla prázdná. V jejích rozích hořely olejové lampy, jinak vypadala stejně jako předtím. Jediný rozdíl tkvěl v silném pachu spáleniny, doslova našlapaném ve vzduchu. Ani několik nádobek se žhavými uhlíky a kousky aromatické pryskyřice nedokázaly vzduch příliš vylepšit.

Conan se však o takové drobnosti nestaral. Měl v ruce vše potřebné a začal se trefovat hákem do otvoru v kupoli. Nebylo to zrovna snadné ani tehdy, když se postavil na dosud horkou mísu oltáře. Obloha se již rděla ranními červánky, takže cíl byl velice dobře viditelný. Řemen z nevydělané kůže však strhával hák stranou. Několikrát se mu podařilo otvor v kupoli zasáhnout, ale pokaždé se hák nezachytil a spadl zpět. Conan však byl trpělivý. Navíc měl pocit, že do svatyně mimo dobu obřadů nikdo nechodí.

Házel snad po padesáté, když se nad ním objevil jasný oranžový proužek. To vyšlo slunce a jeho paprsky se dotkly kupole. Hák vylétl znovu vzhůru. Tentokrát ho Conan nestrhl zpět ani tehdy, když se na řemen pověsil celou váhou. Udržoval proto řemen napjatý a sáhl po svých věcech. Zároveň zaslechl odkudsi z hloubi budovy kroky. Bleskově se rozhodl k risku a doslova vylétl po řemeni vzhůru. V otvoru se bleskově zorientoval a překulil se na východní stranu kupole, která byla z dohledu hlídky na skalisku. Leže za okrajem kupole stáčel svůj řemen, který hodlal použít k sestupu. Hák však držel, přestože za něj táhl z opačné strany. Připlazil se proto blíž. Podřadný kov bývalého nože byl roztaven a spojen s kamenem. Kapky kovu okolo místa spojení se pod paprsky vycházejícího slunce leskly jako drahokamy.

Nebyl však čas na dlouhé přemýšlení. Conan se stručně uklonil vycházejícímu slunci, potom uvolnil řemen z háku a pomalu se slezl k okraji kupole. Tam se spustil k jednomu z horních oken, protáhl řemen kolem mříže a sjel dolů. Jakmile ho stáhl za sebou, nezůstala po jeho sestupu ani stopa. Za okamžik už zmizel v hustých křovinách, oddělujících trávník kolem svatyně od lesa.

6 Král As’tys se posadil na svém loži. Okolí jeho spací komnaty bylo tiché, jen za dveřmi bylo slyšet občasné zacinkání kovu a kroky stráží. Okno bylo otevřeno do zahrady, pamatující, jako ostatně mnohé okolo, daleko bohatší časy.

Lampička v rohu komnaty vydávala bledé světlo, milosrdně zakrývající nedostatky a příznaky opotřebení téměř veškeré výbavy kolem. Současný vládce k ní přispěl opravdu jen drobnostmi. Zejména to byly lovecké trofeje a kožešiny, ne pro nějakou náruživost k lovu, ale vzhledem k možnosti opatřit tyto věci bez velkých nákladů.

Král však neměl čas na přemýšlení o trvale neuspokojivé finanční situaci své země. Ze spánku ho zcela jistě vytrhl nepatřičný zvuk. Jen si ho nedokázal vybavit a uvědomit si jeho význam. Nyní bylo kolem ticho. Nezdálo se, že by stráže něco zaslechly. Opět si tedy lehl, ale zůstával napjatý.

Ticho trvalo dlouho. As’tys se už chtěl uvolnit a pokusit usnout, když jej cosi zavalilo a pevná dlaň mu přikryla ústa. Zároveň se u jeho ucha ozvalo důrazné zašeptání:

„Stačí špitnout a je s tebou konec.“

Král se podvolil a tíže z jeho těla okamžitě spadla. V nohách jeho lože seděl mohutný mladík černých vlasů v oděvu připomínajícím severské barbary. Jeho rty se pootevřely a ozval se opět šepot v obstojné zingarštině:

„Kdybych tě chtěl zabít, mohl jsem to udělat už desetkrát. Takže se nemusíš bát. Stačí, když mě vyslechneš.“

As’tys neodpověděl

„Posílá mě majitel téhle věcičky,“ v barbarově ruce se objevil malý zlatý prsten. Král vzal šperk do ruky a snažil se ho prohlédnout. Barbar seskočil s kočičí pružností na mramorové dlaždice a donesl blikající lampičku. V jejím světle padly všechny pochyby: byl to princeznin prsten.

„Nesu ti vzkaz od princezny C’ity. Mám tě ujistit touhle věcičkou a taky tímhle,“ – pokrčil nos a směšně zafrkal. „Když prý byla malá, tak to často dělávala a ty ses tomu smál.“

„O téhle věci ví opravdu málo lidí. C’ta by ji řekla jen důvěryhodnému člověku.“

„A těžko by to z ní někdo vypáčil při výslechu, protože by nevěděl, že se na to má zeptat,“ dodal barbar.

„Budu ti tedy věřit, prozatím,“ dodal král. „Jen nechápu, proč jsi se ke mě tak složitě plížil.“

„Až na to bude čas, ukážu tvé stráži pár triků. Střeží tě hůř než kupecké ležení.

C’ita je v nebezpečí. Byla trochu zmatená a nebylo moc času. Vyrozuměl jsem, že ji zajali i s bratrem na nějaké důležité cestě. Zmocnil se jí jakýsi Zaxta, alespoň tak mu princezna říká. Nutí ji, aby zapřela Mithru a obětovala svého bratra Ver’tyse Temnému. Není moc času na její záchranu.“

„To jsi mi mohl přijít říct veřejně…“

„Nevěřím tvým lidem. Unést prince a princeznu, to chce alespoň informátora. Ten by vše ohlásil Zaxtovi. Kdo ví, co se taky chystá proti tobě.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Zítra máš jet na lov. Tak vezmi s sebou o něco víc mužů, ale aby to nebylo nápadné. Bojovou výstroj ať mají alespoň na začátku cesty skrytu. Bude zapotřebí také nářadí ke kopání a páčení dveří. A také provazy, hodně provazů. Vezmi s sebou také někoho, kdo je zasvěcen do kněžských tajemství.

Vím, kudy jezdíváš, a to nejsem ve tvém sídle ani celý den. Jezdíš pravidelně kolem kamenné báby nad palácem v lese. Tam budu čekat.“

Conan se zvedl a vyrazil k oknu.

„Za chvilku vyjde měsíc, a to bych mohl mít při odchodu potíže. Ještě něco si ale zapamatuj: Pár opravdu spolehlivých mužů ať uzavírá voj a hlídá, aby se z družiny nikdo neztratil. Hlavně potom, co jim oznámíme pravý důvod cesty.“

Barbar proklouzl oknem a zmizel jako duch.

As’tys byl ráno ochoten považovat vše za sen. Lampa však dohořívala vedle jeho lože a na malíčku měl C’itin prsten.

7 Královská družina se zarazila u omšelého balvanu, jehož tvary jen naznačovaly opracování lidskou rukou. Z určitého pohledu bylo možno vidět rysy obličeje a naznačené prsy. Nikdo nezkoumal, za jak dlouho mohly deště a větry přepracovat původní tvary do nynější podoby. As’tys věděl jen to, že se jako stará připomíná v prvních záznamech, pořízených jeho předky před stovkami let. U báby stál jeho noční návštěvník. Modré oči planuly v jitřním slunci na tváři, jejíž rysy se na denním světle zdály být daleko chlapečtější. Návštěvník se však sebevědomě vyhoupl na svého koně a zařadil před krále. Z řad družiníků se ozvalo tiché reptání, které však král jediným gestem uťal.

Jeli mlčky snad dvě hodiny, než mladík gestem pravé ruky nařídil zastavit. Zvolil příhodné místo. Na lesním palouku mohla družina obklopit jeho i s králem ze všech stran. Když král stanul po mladíkově boku, uslyšel tiché zašeptání:

„Zařídil jsi, o co jsem žádal nakonec?“

Odpovědí bylo nenápadné kývnutí hlavou.

Mladík ihned poté zvýšil hlas. Ač hovořil jasně a srozumitelně, všichni poznali, že zingarština není jeho rodným jazykem.

„Vaše princezna C’ita je i s bratrem zajata asi dva dny cesty odtud, v chrámu na předhůří. Náhodou jsem se dostal do její blízkosti a měl jsem možnost uniknout. Jde o to, udeřit na chrám a vyrvat je oba z moci Zaxty, který chrámu vládne. Nebude to snadný úkol, viděl jsem jeho ozbrojence. Jsou dobře živení a dobře vyzbrojení. U chrámu mají dobré bydlo, po jakém většina žoldáků může leda vzdychat. Budou proto bránit svého pána zvlášť úporně.

Kdo je statečný, půjde do toho nejistého podniku s námi. Komu spadlo srdce do kalhot – ten půjde s námi také, aby se zpráva o naší výpravě nedostala k Zaxtovým uším.“

Několik mužů se posledním slovům zasmálo, ale znělo to dost nuceně.

As’tys se vztyčil ve třmenech a stručně zavelel:

„Za mnou!“

Družina se opět dala do pohybu. Conan jel nyní v čele a vyhledával cestu. Přestože okolní krajinu družiníci znali z četných honů, ocitali se každou chvíli na dosud neznámých místech. Conan je vedl co nejkratší cestou a snažil se dostat co nejdál od sídelního města.

Teprve za nastupující noci dorazili na místo, které nejvíc vyhovovalo jeho představě o táboření. Ve svahu rokliny byla mohutná jeskyně se širokým a vysokým vchodem, do níž bylo možno zavést koně jako do stáje. Největší předností byl jediný vchod, který umožňoval snadné uhlídání případných dezertérů.

As’tys dohlédl na to, aby hlídky byly nebývale početné. Zkombinoval jejich osazení tak, aby se muži vzájemně hlídali. Na Conanův návrh se ještě všichni zabývali výrobou pochodní, v okolí jeskyně rostlo několik příhodně smolných stromů. Brzy po večeři tábor upadl do spánku. Conan se schoulil do skalního výklenku nedaleko ohně, zbraně měl neustále při ruce. Kolem krále ulehli jeho dva druhové od dětských let, k nimž měl největší důvěru.

Za hluboké noci se strhl před jeskyní poplach. Kdosi z družiníků se plížil ven, ale stráž ho spatřila. Zazvonila ostří mečů, a to už Conan vybíhal z jeskyně. Zběh zapadl do tmy, ale byl nucen zanechat v ležení všechnu výstroj i svého koně. Král pak zahnal všechny kromě stráží zase spát.

Z rána se Conan pokusil sledovat zběhovu stopu, ale ta se po několika desítkách kroků ztratila v rozlévajících se vodách potoka. Byl přesvědčen o tom, že s dostatkem času by ho vystopoval. Takto se však mohl přesvědčit jen o zběhově zranění – znatelně kulhal a povšechném směru cesty – zpět do sídelního města.

„Nedostane-li se mu účinné pomoci, tak se do zítřka nedostane nikam, odkud by mohl poslat Zaxtovi zprávu,“ uzavřel výsledek svého stopování.

Družina jela dál, poněkud stísněná poznáním, že měli ve svém středu zrádce.

Conan dobře odhadoval schopnost koní i jezdců, a tak vedl výpravu sice těžkou, ale pro všechny schůdnou cestou. Večer zastavili u horní hranice lesa, nad níž se tyčil skalnatý hřbet.

„Na druhé straně je údolí, kde je zajata princezna. Pokud se nemýlím, tak se po překonání tohoto kopce ocitneme přímo nad svatyní, kde ji vězní,“ řekl stručně.

„Tak,“ prohodil As’tys. „Bylo to tu léta opuštěné. Moji předkové toto místo zla několikrát poplenili a můj děd pobil všechny, kdo tu sloužili zlému. Odtud ta nenávist k našemu rodu.“

„V noci přejdeme kopec. Sestoupíme ke svatyni a podle okolností zaútočíme. Pokud se dostaneme kamennými dveřmi dovnitř, zavedu vás k princeznině cele. Další rozhodneme potom, bude mít určitě nejčerstvější zprávy o bratrovi.“

8 Ještě před východem měsíce se vypravili na cestu. U koní nenechali nikoho. Conan je vedl v zástupu klikatou stezkou, kterou si před několika dny vyhlédl. Opustil družinu těsně pod hřebenem. Na jeho znamení po chvilce pokračovali, překračujíc mrtvá těla dvou hlídačů.

„Střídají je až k ránu, a to už o nás, doufám, budou stejně vědět,“ prohodil Conan ke králi nad mrtvými.

Jakmile překročili hřeben, naskytla se jim neobvyklá podívaná. Nad chrámem pod nimi planula žlutavá záře. Vypadala stejně jako ta, kterou Conan viděl v jeho podzemí.

„Konají zase své nečisté obřady,“ prohodil k ostatním. „Ta záře by nám mohla pomoci při sestupu, je tu pár nebezpečných míst. Neměli bychom nadělat moc hluku.“

„Musíme se držet dál od hrazení chrámu, dokud tahle podívaná neskončí,“ řekl náhle jeden z družiníků.

Král se k němu otočil:

„Tys byl nějaký čas na učení v Mithrově chrámu, nevíš něco o tomhle?“

„Takovou zář může vyvolat ledacos. Kdybychom tak věděli, odkud pochází…“

„Jde až ze sklepení pod stavbou,“ vmísil se do hovoru Conan a popsal svůj noční zážitek.

„Starý Proktor měl podezření, když zmizeli ti lidé. Jeho umění ale nestačilo na to, aby nalezl jejich těla. V některých textech jsou o něčem takovém zmínky jako o mystériu tří trojic. Má umocňovat síly zla. Víc nám o tom nikdo neřekl.“

„Co by se asi stalo, kdyby donutili při takovém mystériu obětovat kněžku Mithrovu Temnému, a navíc obětovat vlastního bratra?“

Conanova otázka zazněla naprosto věcně. Odpovědí byl zrychlený dech. Potom se ozval družiníkův přiškrcený hlas:

„Podle všeho by nastalo něco příšerného. Síly zla by nevídaným způsobem narostly a v širokém okolí není nikoho, kdo by se jim dokázal postavit.“

Conan jen pokýval hlavou a vyrazil po svahu dolů. Družina ho mlčky následovala. Teprve v tomto okamžiku většině mužů došlo, do jakého podniku se vlastně pustili.

Král se však rozhodl nedat jim čas na dlouhé přemítání. Sestup byl náročný, hned poté se plížili ke zdi kolem chrámové stavby. Chvíle čekání trávili kontrolou výzbroje a hledáním nejlepšího místa k překonání zdi.

Naštěstí se brzy dostavil první úsvit na východní obloze, který zářící sloup srazil k zemi a přidusil. Ranní červánky už zastihly družinu v křoví před budovou. Teprve oranžové světlo svítání ukázalo pruh dýmu, vystupující otvorem v kupoli. Ten slábl a během krátké doby zcela zmizel.

Conan dal chrám obklíčit. Potom na jeho pokyn vyrazili muži s páčidly. Měkký mramor nevzdoroval příliš dlouho, během chvilky byla cesta volná. Kupodivu se to obešlo bez většího rámusu.

Králem vybraní muži vpadli s ním a Conanem v čele do podzemních chodeb. Conan vedl družiníky přímo k princeznině cele. Její otevřené dveře však napověděly, že něco není v pořádku. Uvnitř nalezli její osobní věci a na zdi Mithrův symbol, opět zčásti smazaný.

„Musíme do horních prostor,“ houkl na ostatní Conan a vyrazil.

Cestu nahoru Conan sice prve neviděl, ale její umístění odhadl správně. Ani na schodech se jim zatím nikdo nepostavil na odpor. Teprve v chodbě za schody se proti nim vyřítilo několik postav v šedivých hábitech.

Zazvonily meče. Conan smetl jednoho z protivníků, další dva minul a nechal je mužům za sebou. Před ním byli ještě tři. Jednoho odrazil mečem, druhého nakopl škorní do žaludku. Třetí po něm ťal, ale Conan na poslední chvíli uhnul. Strašlivým úderem protivníka odzbrojil. Ten odskočil a vrhl dýku kamsi za Conana. Ozvalo se mlasknutí čepele a smrtný výkřik. Conan se nezdržoval ohlížením a vyrazil za nepřítelem, prchajícím do boční chodby. Tím se bezděky vyhnul dalším ozbrojencům, kteří přibíhali bojovat s útočníky.

Prchající vyvinul snad nejvyšší rychlost ve svém životě, ale Conana se mu setřást nepodařilo. Získal jen okamžik, který využil k sebrání meče a dýky. Tyto zbraně byly v chodbě i komnatách okolo tu a tam zavěšeny na zdech a muž o nich věděl. Dýku vrhl proti svému pronásledovateli, ale opět bezúspěšně. Stálo ho to čas, potřebný k přeběhnutí do další komnaty.

Conan se mu energicky postavil do cesty. Oba byli udýchaní a v komnatě bylo mizerné osvětlení. Conan svého soupeře tlačil do rohu, ten se ho na oplátku snažil odtlačit stranou, snad aby mohl pokračovat v útěku.

V prvních okamžicích se bili meči. Potom muž zachytil Conanovu levici a snažil se s ním smýknout stranou. Conan však ani neztratil rovnováhu, ani tempo při práci s mečem. Sám pak svým protivníkem škubl směrem do kouta, kde by ho mohl snadno udolat. Muž ho nečekaně a se zuřivým zoufalstvím hryzl do ruky. Conan reagoval strašlivým kopancem, kterým soupeře doslova katapultoval prot’ stěně. Ten se o ni rozplácl a s vyraženým dechem se sunul k zemi. – Conanův meč zasvištěl v bleskovém výpadu a na kamennou podlahu dopadla hlava zvlášť vedle hroutícího se těla.

Conan se bleskově otočil, ale nikdo další nepřicházel. Nejprve chtěl vyrazit zpět po vlastních stopách, ale po prvních krocích dospěl k závěru, že to nejdůležitější se bude odehrávat v centru budovy, kam by se měl rychleji dostat i jinou cestou.

Opravdu nalezl chodbičku správného směru, kterou před chvilkou minul. Po několika krocích zaslechl nezřetelný šum, ze kterého vystupoval velitelským tónem hovořící hlas. Ten rozhodně nepatřil králi, ani nikomu z družiníků.

Poslední kroky se Conan již plížil a do prostory na konci chodbičky jen opatrně nahlédl.

Králova družina se tísnila ve zmatku na jedné straně sálu, téměř naproti němu. Před ní stál muž, kterého poznal i zezadu, byl to princeznin žalářník Zaxta. Ve vztyčené levici svíral drobný předmět, z něhož družinu zalévala načervenalá záře. Družiníci byli strnulí a nijak se nepřipravovali k boji, přestože vedle Zaxta stálo několik ozbrojenců, připravených k útoku.

Zaxtova pozornost i pohledy jeho lidí, se soustředily na družiníky. Conan proto tiše vyrazil. Bleskem se ocitl za knězem a uťal jeho levici v zápěstí. Záře ihned pohasla a družina vyrazila do útoku. Conan si nevšímal zraněného Zaxta a zlikvidoval dva nejbližší ozbrojence. Vzápětí byli družiníci kolem, takže již nikdo nemohl uniknout.

Nyní popadl Conan Zaxtovu zmrzačenou ruku a sevřel ji tak, že proud krve ustal. Kterýsi z družiníků omotal pahýl řemenem a důkladně stáhl. Král mezi tím udílel pokyny, kteří z družiníků zajistí okolí a kdo zůstane zde.

Conan se okamžitě obrátil na zajatce:

„Kde je princezna? Mluv! A rychle.“

Zaxta se ušklíbl. Z jeho obličeje se začal vytrácet údiv a na okamžik ho nahradila vítězosláva. Než se však stačil ujistit o svých trumfech, přidržel mu Conan pochodeň na ráně.

„Stejně by se to muselo popálit, abys nevykrvácel. Jestli ale nebudeš spolupracovat, tak ti tu ruku uškvařím až k rameni.“

Zaxta něco podobného patrně neočekával.

„Vy mě nebudete mučit, to nejsou vaše způsoby. Já vám to nakonec povím, ale jsem slabý.“

„Tohle jsou moje způsoby,“ ujistil ho Conan. „A nepřej si vědět, jak dopadli ti z obyvatel Venaria, kdo nám chtěli vzdorovat. Cimmeřané zajatce často nemučí, ale když je to zapotřebí…“

Conan nedopověděl a na Zaxtově tváři se usadil strach.

„Barbar, tak proto zahynul Rifk.“

„Jestli myslíš toho Pikta, tak ten skutečně padl mou rukou. Prokážu ti stejnou službu, ale za odměnu.“

„Mám vás v hrsti, potřebujete se dostat k C’itě, a za chvíli se sem moji gardisté přijdou podívat, co se stalo. I když mě budeš mučit, vydržím tak dlouho, aby pro ni už nebylo záchrany.“

„Byl by to špatný obchod,“ odvětil vážně Conan, „buď ujištěn, že nakonec bys uznal, že jsi princeznin život získal moc draho. Z obchodu ale nebude nic.“

Obrátil se k ostatním družiníkům:

„Svlékněte ho.“

Stáhli z kroutícího se muže obřadní roucho. Ten se přitom napůl vysmekl z držení a udeřil prudce hlavou o kamennou podlahu. Ozvalo se křupnutí a jeho tělo znehybnělo.

As’tys hněvivě vyjel na zděšené družiníky:

„Teď je má dcera ztracena, kvůli vám.“

Conan jen zavrtěl hlavou:

„Řekl mi víc, než si myslel. Nejspíš princeznu připojili k obětem, předhazovaným tomu obrovskému ptáku. Já se teď převléknu za něj, má přibližně mou postavu, a pokusím se ji zachránit. Určitě by se nedalo udělat nic jiného, ani kdyby zůstal živý. Rozkaz propustit princeznu bychom z něj nedostali a pokud ano, tak by to stejně byl nějaký podvod.

Conan dokončil úpravy oděvu. Prohlédl se v bronzovém zrcátku, jichž několik bylo zazděno do mramorového ostění.

„U Croma! Já snad opravdu vypadám jako on.“

„Až na ty vousy,“ upozornil ho As’tys.

„Snadná pomoc.“

Conan se sklonil nad mrtvého a několika zručnými pohyby stáhl kůži z jeho tváří, brady i krku. Přitiskl si ji na tvář, kam se její vlhká spodní plocha po chvilce pevně přilepila.

„Budou vidět jeho vousy, a to je musí uspokojit,“ pronesl huhlavě k přítomným. Potom důstojným krokem vyrazil od konsternovaných družiníků.

9 Vynořil se mezi kusy rozbitého poklopu a vyrazil po stopách muže, za kterého se měl vydávat. Ty ho dovedly k brance, ležící přímo pod stanovištěm strážných na skále, proto se k ní dříve nedostal. Nyní brankou prošel a samozřejmě se mlčky zařadil do čela ozbrojenců, kteří ho již očekávali. Snažil se kráčet zvolna a důstojně, jak to dříve u Zaxta pozoroval. Asi se mu to dařilo, protože za ním průvod kráčel bez jakýchkoli náznaků podezření.

Cesta ke skalní jehle byla naštěstí vyšlapaná, takže prosel obvyklou trasu. Na jejím konci čekalo bidlo na kladce, Kterým ho několik otrhaných osadníků zvedlo do známého výklenku. Conan si celou cestu, – i během houpání na konci lana, odříkával trosky Zaxtovy litanie, které mu uvízly v paměti.

Utišil zvuky, stoupající k němu z prostranství pod skalní jehlou, a vydal se až na horní plošinu. Nalezl tam vedle několika otrhaných osadníků i princeznu. Ta ho poznala až v okamžiku, kdy začal připraveným obětem přeřezávat pouta.

Poté se důstojným krokem vrátil k okraji a slezl zpět do výklenku pro litanie. Snad už v té chvíli začali někteří Zaxtovi ozbrojenci tušit cosi nedobrého, přestože mnozí z nich věděli o výjimečnosti právě začínající oběti.

Conan zaujal důstojnou pózu ve skalním výklenku a začal se Zaxtovou tirádou. Již po malé chvilce bylo patrné, že pravidelné návštěvníky bohoslužby neošidil. Z řad ozbrojenců se ozývaly výkřiky. Bubnování do štítů ustalo. Nakonec se dva z žoldáků nechali vytáhnout kladkou nahoru. Když se užuž blížili k výklenku, tasil Conan meč a jedním máchnutím přeťal provaz. Oba muži se s ječením zřítili na kameny pod úpatím skalní věže.

Žoldáci začali na Conana zmateně vrhat kopí a střílet z luků, ale jejich cíl byl příliš vysoko. Navíc se přesunul na horní plošinu, kde byl prakticky v bezpečí. Několik kamenů, uvolněných ze zvětralých částí skály pod vrcholkem, ozbrojencům také zchladilo hlavy.

V zápalu boje přehlédli jeho účastníci dvě věci: As’tysova družina dorazila na místo oběti a zaujala postavení mezi Zaxtovými ozbrojenci a skálou se sruby. Král také poslal několik mužů nahoru, aby odstranili hlídku a kryli družině záda. Druhou přehlédnutou věcí byla drobná skvrnka na severovýchodní obloze, která se, rychleji než obvykle, přeměnila v mohutného ptáka.

Jeho perutě zafrčely vzduchem jako perutě gigantického bažanta. Protože chyběl obvyklý zvuk štítů, snesl se pták níž a vpadl mezi ozbrojence. Conan mohl sledovat, jak údery obrovitého zobanu drtí ocelové krunýře a jak se meče odrážejí od tmavých per. Chabý odpor ozbrojenců ve chvíli ustal a pták se dal do požírání těch, kdo zůstali na bojišti. Teprve za hodnou chvíli se zvedl a těžkým letem vystupoval rozmáchlými spirálami k vrcholu s obětištěm.

„Je přežraný,“ přerušila ticho C’ita.

Conan jen odfrkl:

„Tady je zvyklý žrát a něco tedy sežere, i kdyby měl puknout. Je to jen zvíře.“

Během jejich hovoru pták vystoupil asi pět sáhů nad ně, prudce stočil svůj let a dosedl na kovové bidlo.

Oběti zbavené pout se stáhly na nejvzdálenější okraj skalní plošiny. Conan hodnotil jejich úsilí jako marnou snahu, pták při svých rozměrech musel dosáhnout na všechny. Ten si však zatím jen probíral peří a poposedával na bidle, které se pod jeho váhou prohýbalo a sténalo.

Teprve po dlouhém čekání pták bleskově vyrazil zobanem a zmocnil se kteréhosi z odraných mužů. Když zvedal jeho tělo vzhůru, vyrazil Conan pod bidlo.

Z bezprostřední blízkosti vypadaly ptačí pařáty ještě hrozivěji. Z celého těla se linul příšerný puch, připomínající týden starou supí mršinu. Conan se vymrštil na bidlo mezi pařáty a bodl do opeřené části jedné nohy. Meč projel mezi pery a jeho hrot zasáhl živé. Odkudsi seshora se ozvalo příšerné zaskřehotání a na plošinu spadla hrouda lidského masa. Okamžitě zamířil dolů mohutný zobák, který dokázal jedním stiskem rozpůlit dospělého muže v pase.

Conan však nečekal a kryl se za bidlem, kam na něj pták nemohl. Díky bleskové reakci a dobrému odhadu byl vždy na opačné straně tyče než zoban. Navíc se mu podařilo zasadit do této části ptačího těla několik ran mečem, ale měl stejný pocit, jakoby bil do žulové skály. Teprve při třetím výpadu zasáhl kůži na okraji zobáku, krytou pouze jemnými pírky. Z této rány se okamžitě vyřinula tmavá krev, kterou pták postříkal široké okolí. Nezdálo se však, že by mu zranění nějak zvlášť vadilo.

Conan musel čelit novému útoku. Tentokrát pták stál na jedné noze, udržoval rovnováhu vířením obrovitých křídel a snažil se zasáhnout dotírajícího útočníka pařátem. Tyto útoky však byly příliš pomalé. Navíc se opeřená část pařátu dostala dvakrát na dosah Conanova meče a dva proudy krve vzápětí značily místa zásahu. Pro giganta to však byla jen bezvýznamná škrábnutí.

Útok pařátem ale Conana zatlačil od kovového bidla a on musel čelit novému výpadu strašlivého zobanu. Naštěstí se mu v poslední chvíli podařilo zčásti uhnout, takže ho úder jen srazil k zemi. Okamžitě se odkulil stranou, tím se vyhnul střetu s pařátem. Pták zavířil a Conan vyrazil do útoku. Vyšplhal po rohovitých šupinách pařátu a vrazil meč o něco výš než předtím. Když jím zakroutil v ráně, zlil ho mocný proud ptačí krve.

Mohutná noha Conana vynesla do výše dobrých pěti sáhů. Jen na poslední chvíli se mu podařilo uhnout úderu zobákem. Při druhém útoku již byl zorientován natolik, že sekl do obrovitého oka nad zobanem. Vzápětí byl sražen, naštěstí se mu podařilo zachytit o příčku bidla a tím zmírnit dopad.

Pták ještě jednou zařval až všem okolo zalehlo v uších a vzlétl. Zakroužil nad skalní jehlou a zaútočil na nenáviděného nepřítele oběma pařáty a zobanem. Conan útok očekával u bidla. Vyhnul se roztaženým pařátům a prudce zakličkoval. Pták mezi tím narazil hrudí do bidla, ohnul je a vyrval ze skály. Conan vyskočil vzhůru, zachytil se a vzápětí se ocitl za obrovitým křídlem. Než se vzpamatoval, zela pod ním hluboká propast. Naštěstí byla pera tak hrubá, že nebyl problém po nich vylézt na ptačí hřbet.

Vítr se Conanovi opíral do tváře a z obou stran ho ohlušoval svist mohutných letek. Naštěstí pták na jeho přítomnost nereagoval. Buď ho skrze vrstvu silných per necítil, nebo nemohl za letu otáčet hlavu. Conan se snažil dostat co nejvíce dopředu. Nakonec dolezl až na stejnou úroveň s předními hranami křídel. Zde už také začínal ptačí krk vystupovat z trupu. Pod mohutnými pery se rýsovala páteř. Conan pera zvedl a snažil se nalézt štěrbiny mezi obratli. Naštěstí stál přímo nad jednou z nich. Díky namáhavé práci létacích svalů se rýsovala naprosto zřetelně. Zároveň viděl, jak se ptačí tělo stáčí k novému útoku na obětní plošinu, kde už nebylo nic, co by chránilo její nedobrovolné osazenstvo. Conan udělal úkrok stranou a zarazil meč mezi obratle. Přímo cítil, jak hrot zbraně nejprve proniká svaly a šlachami, pak překonává prostor bez odporu a nakonec se boří do měkké míchy. Prudce jím zakroutil v ráně.

Obrovité tělo přešlo okamžitě do střemhlavého letu, při kterém narazilo do skály několik sáhů pod okrajem plošiny. Conan byl silou nárazu vymrštěn dopředu a jen pohotovým pomocným rukám vděčil za to, že se nezřítil dolů. Během okamžiků, kdy ho osvobozené oběti vytahovaly nahoru, udělalo ptačí tělo několik kotrmelců a s ochable roztaženými křídly dopadlo pod skálu.

10 Pád ptačího těla posloužil jako signál k bitce. Zaxtovi ozbrojenci, jejichž morálku řádně pocuchal jeho předchozí útok, a jejichž sestavu dopad mohutné mršiny znovu rozrušil, vzdorovali soustředěnému úderu As’tysovy družiny. Po chvilce začali ustupovat bez ohledu na početní převahu a lepší výzbroj. Dodaly jim i balvany, které Conan svrhl ze skalní věže do jejich řad. Několik nejagilnějších se vydalo po stěně skaliska vzhůru, snad aby se pomstili, snad získat princeznu jako rukojmí. Jakmile minuli počáteční svislý úsek, ocitli se v Conanově dohledu. Museli čelit shazovanému kamení a neměli kam uhnout. Navíc královští družiníci pochopili situaci a zasypali je šípy. Nakonec se jeden po druhém ocitli mimo stupně a sjeli na úpatí skály.

Po chvilce se objevili na stupních dva družiníci a táhli za sebou lano. Za chvíli – s Conanovou pomocí – obnovili provoz kladky a spustili princeznu i s dalšími zachráněnými oběťmi do bezpečí.

V těch okamžicích pocítil Conan závan čísi zloby. Nedokázal si ho vysvětlit. Nevěděl nic o kletbě venarijského lára, sténajícího zlobou nad tím, že jím prokletý barbar opět unikl nebezpečí.

Conan se dal spustit jako jeden z prvních, aby mohl zasáhnout do boje. Ozbrojenci nyní ustupovali údolím do předhůří. Conan provedl několik družiníků skrytou stezkou a napadl je z boku. Ti se v těch chvílích pokoušeli zformovat a nový útok znovu rozbil jejich řady. Během něj dorazil na bojiště As’tys s dalšími družiníky. Zaxtovi žoldáci po chvíli přestali existovat jako organizovaná jednotka. Přeživší bojovníci se rozptýlili po lese.

Conan se v tomto boji na chvilku setkal s Ver’tysem. Královští družiníci ho nalezli v jedné z podzemních kobek a on se dožadoval účasti v boji. Princ, napůl ještě chlapec, shlížel ke svému zachránci s obdivem. Po výměně několika bezvýznamných vět prohodil:

„Škoda, že je sestra zasvěcena Mithrovi. Musí zůstat panenskou kněžkou. Jako švagra bych tě určitě měl rád.“

Potom vyrazil k otci, aby mu ohlásil rozprášení zbylých nepřátelských ozbrojenců.

„Toto údolí je ještě v dosahu mé moci,“ prohlásil král rozhodně. „Vsi dole jsou mi poplatné a sídlí tam naši vojáci. Přikážu všem, aby uspořádali na uprchlíky hon.“

„Nemyslím, že uspějí. Tohle jsou žoldáci bez pána, jako já. Jejich pán padl a oni si najdou jiného.“

„Ty ses osvědčil, ty můžeš zůstat v mé družině.“

Conan jen zavrtěl hlavou:

„Svět je veliký. Doprovodím vás a budu pokračovat dál, na jih.“

Král jeho slova nijak nekomentoval a obrátil se k zachráněné dceři a synovi. Za dva dny, kdy dorazili k sídelnímu městu, se Conan skutečně od králova průvodu oddělil.

Ještě se zpovzdálí podíval po půvabné princezně, jejíž vlasy zářily uprostřed železných příleb družiníků.

„Panenská kněžka Mithrova a ještě navíc dcera panujícího krále. Dopadl bych ledajako Geno.“

Jeho kůň zděšeně poskočil, jak mu mimoděk nasadil ostruhy. Potom vyrazil vytrvalým cvalem horskou cestou, mířící k jihu.

Arenjun

1 Po třech dnech ostré jízdy se Conan ocitl v otevřenější krajině mezi mírnými kopci, jen na vrcholcích porostlými lesem. Jejich jižní svahy pokrývaly většinou sady a vinice. Místní obyvatelé hovořili dobře srozumitelným nářečím zingarštiny a byli vcelku pohostinní. Nakonec se ocitl na okraji údolí. Protékala jím bystřina s průzračnou vodou, pramenící pod ledovci, blýskajícími se na severu. Dole bylo vidět rozlitou řeku, obtékající pahorek s městem. Conan věděl, že je to Arenjun.

Přespal na dolním konci údolí a po ránu se vydal k městské bráně. Projížděl lesíkem, táhnoucím se podél řeky, když se na něj vyřítili tři chlapi v lesklé zbroji.

Conan proti nim otočil koně, ale útočníci podcenili jeho odhodlání. Jeden z nich se mu dokonce pověsil na levou nohu a snažil se ho strhnout k zemi. Conan mu nevzdoroval, seskočil přes něj a po cestě ho vyřídil dýkou. Ihned po dopadu tasil meč a postavil se dvěma zbývajícím. Ti se rozdělili, aby ho napadli současně ze dvou stran. Barbarova mrštnost jim však udělala čáru přes rozpočet. Skokem stál proti jednomu, jejich meče se zkřížily a vzápětí se ozbrojenec ocitl za okrajem stezky. Druhý zaváhal, ale Conanovu útoku se už vyhnout nemohl. Přece jen byl připravenější, a tak ustupoval, odrážeje údery aquilonské oceli. Snažil se protahovat boj a dát svému druhovi šanci zasáhnout.

Barbar se však už plně soustředil na boj. Zdánlivě si nevšímal ničeho než svého nynějšího protivníka, dobře však věděl o druhém. Ten se pomalu vyhrabal ze spleti polámaných větví a mohutných kopřiv. Potom se s taseným mečem vyhoupl na vyvýšenou stezku. Conan náhle nedokončil naznačený úder, proklouzl pod břichem svého koně a stanul proti druhému protivníkovi. Ten se rozehnal mečem, ale Conan odrazil jeho úder dýkou a sám mu zasadil mohutnou ránu do krku. Otočil se zpět a viděl, jak poslední z útočníků nasedá na jeho koně. Vytrhl umírajícímu z ruky meč a mrštil jím po prchajícím. Ocel muže zasáhla do ramene a proklouzla podpaždím mezi žebra. Raněný zvedl levici s dýkou, jakoby chtěl koně popohnat k trysku. Místo toho však, ať záměrně, nebo omámen smrtnou ranou, vrazil její čepel do koňského krku, takže zvíře okamžitě kleslo k zemi. Když k nim Conan dorazil, byli oba mrtvi. Nezbylo než vzít své věci, sbalit kořist (váčky útočníků však byly dost hubené) a pokračovat pěšky. Když Conan opouštěl lesík, kráčel už pěkně rázně a pohvizdoval si jakousi písničku.

Okolo městských hradeb byla jen pole. Stezka se spojila s několika dalšími a změnila se ve vozovou cestu, mířící přímo do mohutné brány. Okolo ní stáli muži v podobném oděvu jako ti, které Conan před chvílí zabil. Branou však procházeli lidé sem a tam a nikdo z ozbrojenců je nezdržoval. Proto do ní zamířil i Conan a za několik okamžiků se ocitl v úzké uličce mezi vysokými domy.

2 Conan dlouho procházel městem a snažil se pochopit prostředí, ve kterém se ocitl. Byl zde ruch, připomínající vojenský tábor před bitvou. Město samo bylo značně rozlehlejší než Venarium a skládalo se z několika částí. Všude se míchaly mohutné domy a paláce majetných s domky a chatrčemi těch, kdo měli sotva víc než Conan. Jen v jedné části města, výše položené, převažovaly honosné domy a chrámy. Zde se však necítil dobře a několikrát vzbudil přílišnou pozornost místních lidí. Otočil se proto zpět do rušnějších ulic níže.

Na širších ulicích, křižovatkách a náměstích se neustále prodávalo a kupovalo. Barbar brzy odhalil jakýsi řád, podle kterého se alespoň část kramářů držela na jednom místě, kde měla stánek či dokonce dílničku. Další prodávali z otevřených oken a dveří domů. Ostatní lidé se hrnuli kolem nich a vystavené zboží je pramálo zajímalo. Proto kramáři vykřikovali a někteří drze chytali kolemjdoucí za oděv a snažili se jim vnutit koupi.

Z vyprávění i několika málo zkušeností Conan věděl o krčmách, kde je možno dostat jídlo a pití, popřípadě se i ubytovat. Několik zařízení tohoto druhu, která se mu podařilo objevit, bylo připraveno pro jinou klientelu, než byl mohutný barbar, polooděný, s rancem a koňským sedlem na zádech. Naštěstí byl alespoň zpočátku v dobré náladě, a tak se i několikeré vypoklonkování z podniku, kde se chtěl usadit, obešlo bez krveprolití. Potom se Conan dostal do míst, kde nebyl schopen nalézt nic podobného. Nebýt pouličních prodavačů, byl by jak poutník na poušti. Přístup městských obyvatel se rozhodně nedal srovnat s pohostinností vesničanů. Conan kráčel po hrbolatém dláždění a začínal v sobě dusit vztek. Přímo toužil se s někým utkat, uslyšet řinčení ocele a ucítit, jak se čepel meče probíjí masem nepřítele.

Jeho zamyšlení bylo přerušeno dvěma muži, uhánějícími ozlomkrk uličkou. První kolem něj bystře proklouzl, druhý narazil do jeho vaku. Odrazil se ke zdi, náraz vyrovnal rukou a pokračoval v zoufalém běhu. Jen nápadně světlá čupřina vlasů za ním vlála

Conan se otočil aby zhlédl důvod tohoto úprku. Právě k němu dobíhalo pět mužů, oděných zrovna jako ti, co ho před městem připravili o koně. První z nich po něm hodil hrubou nadávkou a odrazil ho ke zdi.

To byla ona poslední kapka do Conanova džbánu, ve kterém se hromadil hněv a roztrpčení. Ještě s vakem na zádech poslal chlapa mohutným kopancem k zemi. Potom shodil vak i sedlo na dlažbu a do jeho ruky jakoby sám skočil aquilonský meč.

Povalený ozbrojenec zařval na ostatní. Conan se nemýlil v odhadu, že on je jejich velitelem. Všichni čtyři – jejich velitel se dosud nepostavil na nohy – se okamžitě vrhli na barbara. Ve své vojácké nadřazenosti nedokázali pochopit, jak to, že jim někdo vzdoruje.

Conan vyrazil takovou silou, že dva z útočníků odlétli několik kroků zpět. Třetímu odrazil meč a čtvrtého, který uhýbal stranou a nebyl připraven k ráně, udeřil do hlavy koncem jílce. Bylo slyšet, jak praskla lebeční kost. Druhou ranou vracel meč zpět a sťal jím třetího z ozbrojenců, který ještě nestrávil předchozí úder. Okamžitě vyrazil proti zbývajícím dvěma, kteří se zvedali z dláždění. Jednoho rozťal od ramene po žaludeční důlek, druhého kopl do čela tak prudce, že mu zlomil vaz. Potom se otočil proti jejich veliteli, který se konečně postavil na nohy. Ten si snad ani neuvědomil, že jeho muži už padli. Vyrazil s mečem napřaženým k bodnutí. Conan jeho útok odrazil, odrazil i nečekaný výpad dýkou. Potom sekl mečem, byl odražen, ťal podruhé a poslední z útočníků padl na zadek. Třetí ranou mu vyrazil meč. Muž se po úderu zhroutil a Conan se věnoval svému vaku a sedlu. Varoval ho zákmit stínu na zdi. Ozbrojenec po něm vyrazil dýkou. Ránu odrazil v posledním okamžiku. Potom zachytil ruku s dýkou a mohutným trhnutím vrhl útočníka hlavou proti nejbližšímu domu. Tělo narazilo s temným žuchnutím a zhroutilo se pod skvrnou krve a mozku na zčernalých kamenech. Conan se ještě jednou podíval po okolí a vyrazil na další cestu.

Přestože byla ulička liduprázdná, ukázalo se, že souboj byl pozorně sledován. Už po několika krocích se barbarovy ruky kdosi dotkl. Byl to jeden z pronásledovaných mužů. Trochu přihlouple se usmíval a zvlášť zřetelně říkal:

„Nebude dobré se teď toulat po ulicích. Jejich kamarádi budou pátrat po tom, kdo jich dokázal vyřídit pět. Nepochybuji, že bys ještě nějaké dostal, ale nakonec by se karta obrátila, a to by byla škoda.“

„Však už taky hledám v téhle díře nějaké zařízení pro unavené poutníky. Nevíš o nějakém místě, kam by se dalo zapadnout?“

„Tak se drž za mnou, ale nenápadně. Nemusí každý vidět, že tě vedu.“

Vyrazil tedy za novým známým. Ten ho vedl stále hlouběji do křivolakých uliček, kde bylo čím dál tím více špíny a smetí. Několikrát prošli skrze dům, to nový průvodce vždy zvolnil. V uličce pak přidal do kroku, aby se od stejnoměrně kráčejícího barbara o něco vzdálil.

Zde už také bylo živěji, běhala tu hejna malých špinavých dětí a pokřikovala na otrhance i nevábné ženštiny, klopýtající přes hromady sutě a odpadků. Jakási bázeň jim však nedovolila zvednout hlas na barbara. Ten kráčel bez ohlížení a budil dojem, že s jistotou zná cíl své cesty.

Zastavili se u sešlého domu, postaveného z mohutných kamenných kvádrů. Vyvrácená vrata byla složena u zdi a vchod temně zel do uličky. Neznámý zašel dovnitř a z přítmí dal barbarovi gestem najevo, aby se připojil. Ten vstoupil bez zaváhání dovnitř, jeho zrak však bedlivě sledoval vše okolo.

Za vchodem pokračoval průchod kamsi za dům, ale Conanův průvodce zamířil do otvoru po straně, za kterým vedly schody dolů. Zavanul odtud pach, nad kterým by se ledakomu zvedl žaludek, ale barbarův jemný čich rozpoznal vůni jídla. Jeho ostrý zrak sledoval siluetu muže, sestupujícího před ním dolů. Vytočil se poněkud tak, aby ho vak kryl před útokem z jedné strany, druhou vykrýval dýkou. Žádné nebezpečí však nehrozilo, schodiště nemělo výklenky ani odbočky a pokračovalo stále dolů. Z jeho konce zářilo načervenalé světlo pochodní.

Dole nalezl nečekaně veliký klenutý sál, celý vystavěný i kamenných kvádříků. Několik otvorů vedlo do dalších místností či chodeb, ty ale byly temné. Na zdech bylo v držácích několik pochodní, podél zdí byly nemotorné lavice a před nimi desky, sloužící jako stoly. V jednom z rohů byla podlaha o stupeň výše a kolem zvláštního stolu stálo několik židlí.

Podél zdí seděly snad čtyři dvojice či trojice otrhanců, dva o něco lépe muži oblečení seděli u horního stolu. Conana vedl jeho průvodce k jedné ze stěn, kde se usadili. Bylo tu i dost místa na vak a sedlo. Nový známý cosi křikl a cinkl mincí o kamennou stěnu. Tím vylákal z jakési temné skrýše tlustého šmatlavého muže v nečisté zástěře. Nenechal ho dorazit ke stolu a křikl na něj objednávku –pečené maso a víno. Tlusťoch se otočil a zmizel v jednom otvorů. Za chvilku odtamtud vyspěchal se dvěma džbánky.

„Já jsem nějakej Aven, podle těch střapatých vlasů,“ potřásl Conanův společník hlavou.

Conan si s ním přiťukl a řekl i svoje jméno. Potom se napil.

Očekával patoky, přiměřené vzhledu okolí. Po jeho jazyce se však rozlilo natrpklé červené víno, husté a s vůní, která jakoby cosi vzdáleně připomínala. Ani nepostřehl a džbánek byl pryč.

„Dáme si ještě?“

„Ale to už budeme muset platit. Krasi je podezíravý, hlavně když jde o neznámé hosty.“

„Tebe zná, ne?“

„Právě. Ví, že bych útratu svedl na tebe a nechal tě klidně zmizet. A vůbec bych toho hnusného tlusťocha nelitoval,“ Aven doprovodil svá slova dvojsmyslným zařehtáním.

Conan vytáhl z váčku minci a cinkl jí o kamennou zeď jako prve jeho společník.

Tlusťoch se okamžitě přihrabal.

„Dones ještě to víno, ale v něčem větším. Nejlépe takový džbán, jak ti támhle visí.“

Conanův soused jen hekl.

Ostatní přítomní zmlkli v okamžiku, kdy hospodský skutečně džbán přinesl. Conan upil asi do poloviny a postavil džbán na stůl.

„Netočí se ti hlava?“ obrátil se k němu Aven.

„Ne, proč by? To víno je sice silné, ale když u nás v zimě zmrzne pivo a zůstane uprostřed soudku jen trocha tekutého, to je teprve síla.“

Arenjuňan si však nedokázal něco podobného představit. Později přiznal, že byl nejdál necelý půlden cesty od městských hradeb a sníh znal jen z vyprávění a pohledu na vzdálené horské vrcholky za občasných jasných dnů. Teď však měl na srdci něco jiného:

„Ten váček si pěkně schovej za opasek. Tohle je zlodějská krčma. Nemusí každý ze zdejších vidět, kolik máš peněz. Trochu si usyp do kapsy, abys měl na placení. Teď to ještě udělat můžeš, večer se tu scházívá pěkná verbež.

Ale co naděláš: je to jediná hospoda v Arenjunu, kde se našinec může cítit dobře. Najde se tu pro tebe i nějaké oblečení, abys nebyl tak nápadný. Počítám, že pár dnů po tobě budou pást. Nejlíp bude, když to s těmi šaty provedeme hned, dokud tu není moc lidí.“

Conan přisvědčil a dal se zavést do boční komnaty. Tam se tlustý hostinský dal s jeho průvodcem do řeči, z níž Conan chápal sotva polovinu. Řeč prokládali výrazy, jaké mezi vesničany dosud neslyšel. Nakonec se odkudsi vynořila plátěná kazajka a kalhoty z kombinace plátna a kůže. Hostinský sice měl zájem o některé části Conanova barbarského oděvu jako protihodnotu, ale Conan raději zaplatil. Oblečení mu vcelku sedělo a když se vrátili do sálu, vypadal mnohem nenápadněji.

Po chvilce se před nimi objevilo maso s chlebovou kaší. Bylo docela chutné a Conan ho zapíjel bohatýrskými doušky ze džbánu. Jedl pomalu a důkladně, jak přivykl v divočině. Teprve za hodinu se cítil opravdu sytý. Během jídla ovšem pozoroval, jak se sál postupně plní bizarními postavami.

Ti z mužů, kteří přisedli k hornímu stolu, byli lépe oblečeni a požívali větší vážnosti i u tlustého hostinského. Jakmile se sál krčmy naplnil, přidalo se k tlusťochovi několik dívek. Roznášely jídlo i víno a různými způsoby se snažily přimět hosty k většímu pití. Conan mohl nechat oči hlavně na jedné z nich, jejíž dlouhý světlý cop kmital občas okolo.

Ze soustředění byl vyrušen svým společníkem. Ten do něj strčil a ukázal směrem k vyvýšenému stolu.

„Asi se už dozvěděli o tvém kousku s královými vojáky. Náš starej je na tebe asi zvědavý. Tak hleď udělat dojem.“

Než se Conan stačil rozmyslet, byl veden kolem stolů k pódiu. Tam se na něj upřely pozorné oči staršího muže v docela slušném měšťanském oděvu. Ačkoli všichni kolem hovořili zpotvořenou řečí, zvláštní zlodějskou hantýrkou, tento muž promluvil čistě a srozumitelně.

„Dozvěděl jsem se, že jsi dvěma našim lidem zachránil život. Bylo moudré změnit oblečení. Služby takového siláka by se nám mohly docela hodit, že,“ muž se při posledních slovech obrátil na své společníky u stolu.

Všichni kývali, jen malý hubený muž s rezavou kšticí hlasitě řekl:

„A co když nám ho sem nasadili královi lidé. Pritek měl nějaké vroubky u vrchnosti. Kdyby ho nechali zabít, měli by dvě mouchy jednou ranou.“

Slova byla vyřčena nejen urážlivým tónem, ale rovněž bez použití zlodějské hantýrky. Conan se opanoval jen díky tomu, že mu jeho nový druh položil ruku na pěst, svírající jílec meče.

Ostatní muži s míněním ryšavce spíše nesouhlasili, ale zřetelně znejistěli.

„Tak si ho vyzkoušíme. Vrchnost by obětovala Pritka, to beru. Pokud nám pomůže ještě s další věcí, tak by ta oběť byla moc drahá. To by se sami jejich lidé vzbouřili, kdyby je takhle nechávali likvidovat.“

Menší rezavý mužík za stolem během své řeči přímo poskakoval.

„Snad nechceš uspořádat výpravu…“ ozval se kdosi.

„Právě tam,“ utvrdil ho mužík.

„To je vážný návrh,“ ozval se znovu starší muž. „Musíme tedy našemu novému druhovi vysvětlit, o co se jedná.“

„To zmáknu Silenpede,“ ozval se Aven. „Promluvím s ním a za chvilku ho přivedu.“

Potom táhl Conana zpět na jejich původní místo. Cestou kolem nich těsně proklouzla dívka s copem. Conan se po ní bezděky otočil.

„Tož, na Musulu bychom tě mohli utáhnout… Nemáš zas až tak špatný vkus, barbare,“ broukl Conanův společník potichu.

Za stolem se pustil do vysvětlování. Vzal to zeširoka, ale Conan si kupodivu udělal celkovou představu o věci:

Arenjunský vládce byl střídavě podřízen centrální vládě ve Shadizaru nebo samostatný. V posledních několika desítkách let si přisvojoval titul krále, ale v praxi si počínal jako místodržící zingarského krále. Pro obchody místních měšťanů byl tento stav více než vyhovující.

Arenjun se zval Městem zlodějů. Snad alespoň původně proto, že ležel na průsečíku několika obchodních cest a jeho obyvatelé měli příležitost ke mnoha velice dobrým obchodům. Bohatství obchodníků a řemeslníků sem však postupně přitahovalo opravdové zloděje, kteří tu zapustili kořeny. Arenjun se stal jejich základnou k výpravám do okolních zemí. Jejich oběťmi byli převážně cizozemci, kteří Arenjunem procházeli, nebo se tu krátkodobě usazovali. Vzácněji byli okrádáni domácí. Snad také proto, že znali místní poměry. Mnozí také platili Cechu zlodějů poplatek, za který získali klid. Pokud Cechu začal lovit v revíru zloděj odjinud, Cech sám se postaral o jeho dopadení a navrácení ukradených věcí původním majitelům.

„Kdybychom to nechali na královském úřadu a vojácích, nikdy by už nikdo ty věci neviděl,“ doložil zloděj.

Soužití královských úřadů a ozbrojenců se zloději zas až tak idylické nebylo. Čas od času propadal král horečné aktivitě, kdy se snažil alespoň část zlodějů polapit a likvidovat. Kněží, přijímající od Cechu pravidelné úplatky, ho sice vždy uchlácholili, ale pokud v té době padl někdo královským do rukou, byl ztracen.

„Králův popravčí se v poslední době asi nudil. Vraždu jsme tu měli víc než před rokem, zloděj, nepatřící Cechu, byl naposled popravován snad před třemi léty. Král má také novou milenku a ta se chce ukázat na veřejnosti. Má to ale postihnout dva z našich nejlepších lidí. Dokonce je ani nechytili při práci, jak by se slušelo a patřilo. Kdosi je prásknul a královi vojáci si pro ně došli domů. Král porušil zvyk i ve způsobu popravy. Zloději byli v takových případech stínáni nebo věšeni. Proslýchá se, že tihle mají být naraženi na kůl, a to snad ještě králův popravčí vymýšlí nějaké vylepšení. Je to prý dílo té královy coury. O takové události se bude dlouho povídat a ona se právě při ní poprvé objeví na veřejnosti po králově boku.“

Conan se jen ušklíbl:

„A co já s tím?“

„Chceme se pokusit je dostat z vězení. Je to ale nebezpečný podnik. A taky náročný. Bude potřeba vylomit pořádné mříže, a na to si netroufáme. Navíc nikdo neví, jak na to bude král reagovat.“

„Poprava by se mohla konat i potom, ale s jinými odsouzenci, co?“ opáčil Conan.

„Pochopitelně bychom tě ukryli. Neboj, máme skrýše, o kterých královi lidé nic nevědí. A taky málokdo z našich. Ani já ne. A nudil se tam nebudeš. Za dobrou práci může být i skrýš s obsluhou.“

Aven významně pohlédl na Musulu, která se zrovna řítila kolem se džbánky v obou rukou.

„Tak dobře,“ řekl rychle Conan, „půjdeme raději hned, než si to rozmyslím.“

„Musíš počkat chviličku, musím to říct šéfovi.“

Starý zloděj v okamžiku vyrazil.

Muži u vyvýšeného stolu po jeho slovech poskočili na židlích. Conan pečlivě naslouchal, ale nyní hovořili rychle a hantýrkou, takže mu unikal smysl hovoru. Pochopil jen, že nejsou stejného názoru. Silenped si však prosadil své a kázal přivést Conana.

„Ty si troufáš vylomit mříže na vězení?“ otázal se ho nedůvěřivě.

„Ano,“ Conan se tvářil sebevědomě, ale byla v něm malá dušička. Nedávno narazil na mříže, se kterými si přes ohromnou sílu nedokázal poradit.

„Bude tě muset pár našich doprovázet.“

„Čím méně lidí, tím ten podnik bude bezpečnější,“ odpověděl rychle, ale rozvážným hlasem Conan.

„Kdo ví, jestli je vůbec tak silný, jak dělá. Dejte mu ohnout šmatlavcův pohrabáč,“ ozval se za Silenpedem ryšavec.

Ten přisvědčil a vzápětí dva otrhanci přinesli mohutnou tyč s hákem na konci. Za nimi se vyhrnul hostinský, který s touto akcí patrně nebyl srozuměn. Silenped však měl autoritu i u něj.

Conan vzal tyč. Okamžitě zjistil, že to není obyčejné železo. Nějakou podivnou cestou se sem zatoulal jakýsi meč. Určitě byl na dvou místech zlomený, a tak ho překuli do podoby tyče. Ocel si však podržela své vlastnosti. Bylo cítit, jak trochu pruží.

Přehodil si tyč přes šíji a do obou dlaní uchopil její konce. Potom začal pomalu ohýbat. Vypadalo to hrůzostrašně a diváci očekávali, že se každou chvíli ozve zapraskání obratlů a odvážný silák padne mrtev nebo zmrzačen. Conan však věděl, jak se taková věc dělá. Hlavní práci vykonávaly ruce, šíje jen mírně usměrňovala jejich nápor. Svaly na pažích se napjaly jak provazy, bylo slyšet praskání šlach. Ocel se zvolna poddávala, Conanovy pěsti se posouvaly stále dopředu. V sále nikdo ani nedýchal, všichni hleděli na zápas člověka s ocelí. Ticho přerušil zvonivý sten. V prvním okamžiku si neuvědomili, že to sama ocel vydává ten zvuk. Neměli na to moc času. S jasným zazvoněním ocel praskla.

Kdosi zasakroval, jak ho ostrý úlomek sekl do ramene. Tlustý hostinský zanaříkal. Conan hlasitě vydechl a hodil obě poloviny tyče na stůl před ryšavce. Ozvalo se však ještě jedno vydechnutí: Musula, která se hned na začátku siláckého vystoupení propletla mezi zákazníky co nejblíže, omdlela a padla na Conana. Ten ji pohotově zachytil, zvedl do náruče a uložil na nejbližší stůl. Vzal z něj džbánek a chrstl jí trochu vychlazeného vína do tváře.

Teprve v tomto okamžiku nastal hluk, přehlušující lamentování jak hostinského tak majitele vína.

„Přesvědčil jsem tě, že si dokážu poradit s mříží?“ zeptal se vyzývavě Conan.

„Mě jsi přesvědčovat nemusel,“ odpověděl suše Silenped. „Ostatní snad už pochybnosti ztratili.“

Začal pak vyvolávat jména mužů, kteří se měli celé akce zúčastnit.

3 V ulicích Arenjunu už vládla noc. Dřívější ruch vystřídalo ticho, četné chodce a trhovce nahradili toulaví psi a olezlé krysy. Tu a tam houkala z podkroví zanedbaného domu sova, mezi hvězdami se míhaly siluety četných netopýrů. O světlo se staraly četné světlušky, poletující ve vzduchu a posedávající v rozbujelém plevelu mezi dlažbou. Jen nejrušnější ulice byly osvětleny barevnými lampióny, pravidelně kontrolovanými královskými vojáky.

Skupina zlodějů se však pohybovala temnými uličkami, které občas střídaly průchody a zahrady mezi domy. Tím si krátili cestu a vyhýbali se tak rušnějším místům.

Okna některých domů ještě svítila, ale vcelku město, alespoň v této části, spalo jako kterákoli vesnice. Pouze poté, když dospěli do blízkosti králova paláce, kde bylo rovněž vězení a kasárna, mohli zaznamenat poněkud větší ruch. Také bylo častěji slyšet dupání stráží a vyvolávání hesel. Zloději se však tomu všemu dokázali vyhnout. Poslední část cesty vykonali po střechách. Přitom obratně užívali tenké a neobyčejně pevné provazy. Každý z mužů kolem Conana měl jeden takový při sobě.

Conanova síla se cestou uplatnila pouze jednou, a to když vylomil část trnitého plotu, obklopujícího střechu vězení. Obešlo se to bez rámusu a špičatá dřeva byla složena na bezpečné místo. Dva z mužů vedli celou tlupu ke střešnímu oknu, kudy bylo možno proniknout do podstřeší. Tam se uplatnila zručnost spolu s nástroji na překonávání závor a podobných překážek. Okno se po chvilce otevřelo a všichni mohli vklouznout do podstřeší.

Dostali se bez překážky až ke dveřím, vedoucím dolů do budovy.

„Až sem jsme se dostali,“ zašeptal jeden z vedoucí dvojice. „Právě tady je ale mříž, na kterou naše síly nestačí.“

Úzké paprsky zastíněných lamp ozářily mohutnou bronzovou mříž, jejíž pruty byly vzájemně propleteny v ozdobném ornamentu. Mříž se nijak nedala otevřít a zcela zabraňovala vstupu do dalších částí budovy.

„Udělali to nedávno, snad když připravovali poslední zátah,“ zašeptal kdosi.

„Dřív tu byly dveře, zámek složitý, ale otevřít se dal,“ ozval se jiný.

Conan přikročil k prohlídce mříže. Pečlivě si svítil jednou z lamp na jednotlivé pruty, které sledoval na cestě z jednoho ostění do druhého. Prohlížel i ostění a pokoušel se odhadnout, jak hluboko jsou do něj pruty zasazeny a co je tam drží. Po chvíli sáhl za pás a vytáhl cosi kovového. Teprve za okamžik zloději pochopili, že jsou to obě poloviny Krasiho pohrabáče. Conan pečlivě zkoušel, kam půjdou jako páčidla zasadit. Nakonec vybral vhodné místo, kam umístil obě tyče vedle sebe a opřel se do nich svou nadlidskou silou. Ocel znovu zasténala, ale tentokrát se ozval i bronz, jak se páčená tyč třela o ty, s nimiž byla propletena.

Mnohokrát nasadil Conan páku a rozvolnil tak vazby mezi tyčemi. Poté byla páčidla už neúčinná. Odložil je proto na podlahu, uchopil vybranou mříž a svaly na jeho rukou a zádech se napjaly. Pak se vzepřel proti sousedním mřížím nohama a zapojil do tahu snad všechny svaly svého těla.

Úzké paprsky zlodějských lamp neposkytovaly celkový přehled, ale nakonec všichni viděli, jak se Conan pomalu narovnává a táhne mříž za sebou. Bylo slyšet jen tiché skřípání a praskání kamene. Jeden ze zlodějů zručně chytal padající kamenné odštěpky a kusy malty, aby nedělaly rámus.

V mříži vznikl otvor, kterým se mohli pohodlně protáhnout do nitra domu. Nyní už postupovali nejistě. Zatímco půdu vězení navštívili už několikrát, dolů se jim po vsazení mříže už nepodařilo proniknout. Nevěděli proto, jaké tu nastaly změny. Conan kráčel uprostřed a snažil se mezi šramotem způsobeným jeho společníky zaslechnout nějaké další zvuky.

„Blížíme se k místu, kde jsou zavřeni,“ odvážil se špitnout kdosi po jeho boku.

Blikající lampičky osvětlovaly dlouhou chodbu. Na jejím konci byla kruhovitá komnata, z níž vedly dveře do jednotlivých malých kobek. Conan si domyslel, že jsou v kruhové věži na konci budovy. Uprostřed komnaty byl v podlaze otvor, kterým sestupovaly točité schody do nižších pater. Schody byly dřevěné, prošlapané a nepochybně rozvrzané. Zloději však byli naštěstí vězněni v tomto patře. Bytelný zámek na dveřích jejich cely sice vypadal nezdolně, ale jeden z výpravy se do něj pustil zahnutými tyčinkami. Tiché klení po chvilce oznámilo ostatním, že překonání této překážky nebude zas až tak jednoduché.

Conan postával s ostatními opodál a pomalu ztrácel trpělivost. Nakonec přešel ke dveřím a začal si je prohlížet.

Pořádné fošny dubového dřeva byly zpevněny bronzovými pásky, které byly vždy v místě zkřížení probity hřeby. Nebylo těžké uhodnout, že hřeby procházejí skrze dveře. Závěsy byly rovněž z masivního bronzu, závora šla přes celé dveře a byla jištěna právě tím zámkem, který tvořil překážku jejich další cesty.

Conan se věnoval veřejím. Zde byl konečně spokojen. Kdysi žalářníci vyměnili dveře, ale staré veřeje ponechali. Pracovala na nich léta a navíc byly z méně kvalitního dřeva, snad borového. Nikoho také nenapadlo je nějak důkladněji zabezpečit. Bronzové pásky, kdysi stahující jednotlivé trámky vždy po dvou stopách, byly zčernalé a zčásti pokryté měděnkou. Conan je bez větších problémů prořízl čepelí své dýky.

Začal postupovat metodicky, přerušil bronzové pásky kolem závěsů a nakonec na celé této straně veřejí. Potom zasunul pod dveře páčidla a dal se do práce. Dřevo kladlo kupodivu větší odpor než bronz, hlavně tím, že se vypáčené části úporně vracely na původní místo. Celkově ale začalo měkké dřevo povolovat. Nakonec se uvolnila tříska silná jak Conanovo zápěstí, jdoucí od podlahy až k hornině konci veřejí. Za ní byly hřeby, jistící závěsy ve dřevě. Další Conanův nápor dveře vyvrátil.

Vězňové uvnitř už byli vzhůru a čekali na své vysvobození. Poslední překážkou byl bronzový řetěz, kterým byli připoutáni ke stěně. Conan dvakrát rázně ťal mečem a měkčí kov se poddal jeho oceli. Všichni mohli vyrazit zpět.

Conanův soused ve skupině nedokázal skrývat nadšení. Ten ho však tiše usadil:

„Ještě nejsme pryč. Bylo to na můj vkus moc lehké.“

Když už byli u vstupu na půdu, zaznělo odkudsi z hloubi chodby jasné kovové zařinčení.

„Komusi upadl meč,“ komentoval to suše Conan.

„Rychle všichni nahoru.“

Poslechli ho a rychle se protahovali otvorem ve mříži. Za nimi znělo zlostné láteření. Velící důstojník ztrácel drahocenný čas nebo…

Jakmile byli na půdě, zaházel Conan schodiště různými předměty, které se zde nalézaly. Úplně zavalil otvor ve mříži, takže jejich pronásledovatelům bude trvat odstranění této překážky dost dlouho.

Zloděj, kterého Silenped prověřil vedením celé výpravy, už netrpělivě poskakoval. Conan však klidně prohlásil:

„Stejně se musíme v klidu vypořádat s těmi, co jsou na střeše.“

Ostatní ztuhli. Conan se jen podivil. Ti nahoře nadělali tolik hluku, že on ani v nejmenším nepochyboval o tom, že jeho druhové o nich vědí také.

„Jsme v pasti,“ zanaříkal kdosi.

Na to mu odpověděl z hora silný hlas:

„Vzdejte se, nemáte nejmenší naději.“

„Báli se sem na půdu,“ řekl Conan aniž by myšlenku skončil.

Vybral nejsilnější z mužů, které postavil k středovým trámům, nesoucím hlavní část váhy střešní konstrukce. Ostatní shromáždil v rohu, který byl nejblíže únikové cestě. Na jeho křiknutí vybraní muži zabrali a ostatní si kryli hlavy.

Jakmile se střecha začala bortit, nemusel už své druhy pobízet k rychlému běhu k ostatním. Tam prorazili vrstvu břidlice a přeskákali na sousední dům. Za jejich zády se ozývalo zlostné volání:

„Střílejte, tak konečně střílejte!“

Záloha lučištníků, která měla zlomit odpor zaskočených zlodějů, se však nezmohla na vypuštění jediného šípu. Přestože zloději shodili pouze část sedla střechy, narušili celou její konstrukci a ta se začala bortit. Královi muži se řítili spolu s kusy krytiny na opuštěnou půdu, v horším případě končili se strašným řevem na bodlech lemujících okraj střechy či v hlubině za nimi. Protože past vypadala tak jistě, nenapadlo nikoho umístit další vojáky na sousedních střechách. Dokonce nikdo ani neuzavřel otvor v ohrazení, který si zloději prorazili.

Ti rychle prchali do tmy, zatímco za nimi se začala rozjíždět těžkopádná mašinérie královského vojska. Ozývaly se píšťalky důstojníků, kdosi udeřil do velkého bubnu. Jezdecký oddíl začal cosi signalizovat polnicemi. V ostatním rámusu však signály zanikaly a část mužstva je nedokázala rozpoznat. Všeobecný zmatek dovršil příchod králova generála B’Meire, který se snažil svými rozkazy přeřvat vše ostatní. Conan měl dostatek fantazie k tomu, aby si představil, jak nyní velitel královského vojska zuří. Škodolibě přál původci nápadu s pastí, aby slízl také svůj díl.

Celá skupina se dostávala do klidnějších končin. Nyní se rozdělili. Většina utíkala do jakýchsi úkrytů na jižním okraji města, dva se vraceli spolu s Conanem k podzemní krčmě. Zastavili se však u sousedního bloku domů. I zde zamířili nejprve dolů, ale potom se protahovali úzkými strmými schody kamsi nahoru. Nakonec se ocitli u malé komůrky.

„Tady přečkáš nejhorší čas. Jídlo a pití dostaneš, i nějakou zábavu. Nikdo v krčmě neví, že Silenped na tuhle výpravu vybral i nás, proto se můžeme vrátit a dělat překvapené, cože se to děje. Dáme zprávu, že jsme tě bezpečně ukryli tady. Pokud přijde někdo od nás, bude klepat takhle,“ a jeden ze zlodějů vyklepal na dřevo rytmický signál. Potom se oba tiše vytratili. Conan za nimi zavřel závoru a osaměl.

Byl v malé komůrce, sotva tři čtvrtě sáhu vysoké, takže musel dávat pozor na hlavu. Strop se navíc k jedné straně prudce snižoval. Tam pak bylo ve zdi asi půl sáhu vysoko malé okénko, kterým však nyní nebyly vidět ani hvězdy. Většinu plochy podlahy zabírala ohrádka, naplněná udusanou směsí sena a slámy. Toto lůžko bylo široké asi půl sáhu a, což Conanovi vadilo víc, ode zdi ke zdi bylo dlouhé sotva na výšku komůrky, takže se na něm nemohl natáhnout. Položil meč vedle sebe a skrčen za chvíli usnul.

Vzbudilo ho sluneční světlo, přicházející z okenního otvoru, Nyní viděl do dvorů protějších domů a mohl sledovat život jejich obyvatel, odehrávající se více na dvorcích a balkonech než v dusných komůrkách.

Bezděky se snažil pochytit co nejvíc ze zvyků zdejších lidí a také co nejvíc výrazů z jejich dialektu.

Slunce už bylo natolik vysoko, že jen nepatrně ozařovalo okraj okna, když uslyšel na schodech kroky. Potom se ozvalo zaklepání ve známém rytmu. Odsunul závoru, ale nikdo nevstupoval. Otevřel proto pomalu dveře. Na kamenných dlaždicích za nimi stál džbán vína a miska s kousky masa a bochánkem chleba. Conan vtáhl jídlo dovnitř. Jeho bystré smysly však nepostřehly nikoho odcházet a on si byl jistý jejich spolehlivostí. Nahlédl do tmavé chodby. Zrak ani sluch mu nic nehlásily, jeho chřípí se však zachvěla. Bleskově vyrazil rukama do tmy, zazněl dívčí smích a on vtáhl Musulu dovnitř a zavřel dveře na závoru. Než se dostali k jídlu, byla už za okénkem skoro tma.

4 Celý týden trávil Conan v tajném úkrytu, vybudovaném ve stěně a pilířích starého domu. Ven se plížil jen za nejnutnější potřebou. Jídlo mu nosila Musula, která s ním často trávila den, protože v tu dobu ji ve zlodějské krčmě nikdo nepostrádal.

Po týdnu usoudil Silenped podle zpráv od dvora, že nejhorší čas pronásledování zlodějů opět minul. Mladý silák se mu zalíbil a jeho zkušená mysl už pracovala na akcích, kde by právě mimořádná síla mohla být onou cestou k překvapivému úspěchu.

Conan poté trávil večery dole v krčmě, kde si jednak zvykal na zlodějskou hantýrku, jednak se postupně seznamoval s členy Cechu i zvyklostmi, jimiž se tato organizace řídila.

Hlavní slovo v Cechu měli mistři, kteří vedli nejdůležitější akce a připadal jim největší podíl z kořisti. Část kořisti končila v cechovní pokladně, odkud byla vydávána na nejrůznější účely, nejčastěji to byly dary vlivným lidem. Tovaryši směli samostatně vést menší akce, ale jen s vědomím mistra, pod kterého spadali. Větších akcí se účastnili spolu s učedníky pod jeho vedením. Ti poslední, mezi něž se nyní měl počítat i Conan, neměli téměř žádná práva a dostávali z kořisti nejméně.

Znakem tovaryše byl tenký lehounký provaz, neuvěřitelně pevný, který si zloděj po vyučení směl uplést z lidských vlasů, nejčastěji ženských. Většinu měl sám ukrást, tedy ostříhat jejich původní majitelky. Provaz byl zvláštním způsobem pletený a máčením v roztocích, jejichž receptura byla učedníkovi prozrazena až před vyučením, získal onu proslulou pružnost a pevnost.

Netrvalo dlouho a Conan byl vyzván k první akci. Šlo o výpravu do dvorce, určeného cizím kupcům. Ten byl vzhledem k pověsti arenjunských zlodějů pečlivě hlídán. Silenped však objevil cestu, která měla končit uvnitř. Vedle dvorce byl shluk chudinských chatrčí. Jednu se Cechu podařilo nenápadně získat a několik tovaryšů po nocích proráželo zeď. Narazili však na starobylé základy z obrovských kamenů, které nedokázali obejít. Nemohli si ani dovolit je rozbít. Dovedli jen vyškrábat maltu ze spár. Silenped se proto rozhodl použít nebývalou sílu mladého Cimmeřana.

Během dne se Conanovi a jednomu z malých učedníků, chlapci snad desetiletému, podařilo vystihnout nestřežený okamžik a proklouznout do chýše. Tam je čekali další dva učedníci a dva tovaryši. Večer se dostavil mistr, oděvem z cárů a pomalováním obličeje přeměněný na chudou žebračku, majitelku chýše. Teprve na jeho pokyn otevřeli tovaryši cestu do chodby, kterou již několik týdnů hloubili.

Mezi tím padla noční tma a prostor kolem dvorce ozářily pochodně, jejichž světlo se navíc odráželo od leštěných bronzových desek, umístěných za nimi. Všichni dole zřetelně slyšeli, jak na ochozu nad střechou chýše přecházejí stráže. Byli to žoldáci, najatí mezi tou nejhorší žoldnéřskou sebrankou, vedení k nenávisti vůči Arenjunským.

Conan pečlivě prohlédl kvádr. Ocenil jámu v podlaze, kam by měl být vytažený kámen složen. Potom se věnoval jeho vytažení. Několika nápory popraskal zbytek malty kolem kamene a ten se poddal Conanově síle. Začal se pomalu vyviklávat ven. Nakonec se převažoval dopředu a Conan musel vynaložit hodně síly, aby se mu v otvoru nevzpříčil. Ostatní mohli jen svítit za jeho zády, okolo byl prostor pouze pro jednoho muže. Konečně byl kvádr venku a Conan ho s tichým žuchnutím složil do jámy, jejíž dno jeden z tovaryšů prozíravě zkypřil.

Na mistrovo znamení vklouzli dva učedníci dovnitř. Je den z nich byl během okamžiku zpět a z jeho gest a nesro zumitelného sípáni nebyl nikdo moudrý. Poplach však na druhé straně nenastal, a tak vklouzli dovnitř oba tovaryši následovaní Conanem, i starý mistr.

Uvnitř byla tma. Převržený kahánek učedníků napovídal, že se tu cosi skutečně odehrálo. Mistr dal pokyn a tovaryši odclonili lampy. Ozářili tím komnatu o ploše zhruba tři krát tři sáhy, jejíž tři stěny byly z cihel, čtvrtá z kamene, strop byl klenutý do kříže a podlahu kryly velké ploché kameny nepravidelných tvarů. Místy je pokrývala spadaná suť.

Conan toto vše vnímal pouze koutky očí. Jeho hlavní pozornost, i všech ostatních, byla soustředěna na postavu uprostřed komnaty. Připomínala loutku z hader, šedá na ní střídala různé odstíny hnědé, místy se leskla nažloutlá kost. Jedním slovem, byla to podivuhodně zachovalá mumie, jakou Conan dosud neviděl. U jejích nohou ležel druhý učedník.

Mistr vykřikl cosi nesrozumitelného a hodil dopředu šňůru korálků, kterou jinak nosil na krku. Tovaryši se na jeho povel začali stahovat zpět.

Conan sáhl po meči, protože jeho druhové se chovali jako v nejvyšším nebezpečí. Za okamžik měl pochopit proč. Hlava mumie se pohnula a její hnilobou obnažené zuby se zaleskly čerstvou krví. Mistrův hlas se zachvěl při jakémsi zaříkání. Conan zařval:

„Sviťte pořádně!“ a vyrazil do útoku.

Hlavou mu v těch okamžicích proběhlo vše, co kdy slyšel o zombiích a jiných typech oživlých mrtvých. Za okamžik se přesvědčil o tom, že alespoň v jedné věci pověsti nelžou: Jeho protivník byl absolutně necitlivý a strašlivých zranění, která by člověka zcela ochromila, si vůbec nevšímal. Postřehl však i to, že odťaté části mumifikovaného těla svůj pohyb ztrácejí.

Zombie se však nedávala rozsekat bez obrany. Jakmile pominulo překvapení z prvního útoku, začala být velice nepříjemná. Neměla naštěstí žádnou zbraň a pohybovala se toporně jako náměsíčný, ale nehty na jejích rukou za léta ztvrdly a byly jako kov. Rukama a zuby by mohla způsobit strašlivá poranění. Conan se však dokázal jejich úderům vždy vyhnout nebo je odrazit mečem. Prudkými pohyby nutil zombii k neúčelnému otáčení. Jen jednou ho překvapil kopanec nohou, na níž byly drápy neméně ostré. Zaplatil to krvavým šrámem na stehně, který bolel jako uštknutí jedovatým hadem.

Změnil proto taktiku a místo silných úderů, kterými se mu nedařilo stářím nepochopitelně zpevněnou mrtvolu rozporcovat, z ní začal metodicky odsekávat menší kousky. Na tuto práci mohl také používat více hrotu meče a držet si nepřítele dál od těla.

Tato taktika se ukázala jako účinná. Pozorovala to i mumie a její trosky začaly hledat cestu k úniku. Stahovala se ke klenutému dveřnímu otvoru, vedoucímu do dalších prostor ve dvorci. Conan jí však rázně zastoupil cestu. Začal kolem ní kroužit a tvrdě jí zbavoval dalších a dalších částí, jako když smečka vlků rve kusy masa z prchajícího jelena.

Odrazil dva zuřivé výpady a potom odsekl lebku, která se po dopadu na kameny roztříštila na střepiny. Odsekl nebezpečné spáry, které se okamžitě staly křehkými a rozpadly se na jednotlivé kostičky. Vyhnul se zuřivému úderu nohou a zbavil zbývající torzo chodidla. Druhý úder, zasazený v podřepu, odsekl zbylé chodidlo a podťal soupeře jako strom. Ten se ještě hýbal a tloukl kolem sebe pahýly krku a končetin, ale nyní už nedokázal uhýbat strašlivým ranám, které ho změnily na několik hromádek práchnivějících kostí.

Mistr a tovaryši bez dechu sledovali příšerný souboj. Nyní na ně Conan mávl, aby posvítili na ležícího učedníka. Jeho neblahé tušení se však vyplnilo. Hoch měl rozervané hrdlo až k páteři a byl mrtev.

„Cesta dál je volná,“ řekl suše.

Zloději vyrazili za Conanem. Temný otvor vedl do kratičké chodby, přehrazené koženým závěsem. Na jeho druhé straně byly vykresleny a vyšity magické znaky, podle mistrových slov zabraňující mrtvému hlídači opustit své stanoviště. Následovaly sklady, plné nejrůznějšího zboží. Mistr se dal do vybírání. Bylo nutno vybrat jen to, co stačí pobrat. Poté bude jejich průkop prozrazen. Mizely tedy především šperky, drahá koření a voňavky i hedvábné brokáty, prošívané zlatem. Netrvalo dlouho a měli právě tolik, co i se zbylým učedníkem stačili unést. Poté se otočili zpět. Když procházeli závěsem, Conan vytáhl dýku a na několika místech seškrábal magické obrazce.

V kobce za závěsem blikal opuštěný kahánek a osvětloval trosky zombie i mrtvolu chlapce.

„Přece ho tady nenecháme,“ dovolil si říct druhý učedník a vykročil k mrtvému.

Conan ho okamžitě strhl zpět. Mrtvé tělo se prohnulo a bílé zuby se hrozivě zaleskly.

„Ještě není správně uleželý, ale rychle pryč!“

Oba tovaryši mizeli v otvoru, za nimi následoval mistr a učedník, Conan, nejvíc naložený, se průkopem sotva prodral jako poslední. Ještě jednou pohlédl otvorem dovnitř. Nová zombie se kroutila poblíž dohasínajícího kahánku. Ještě nedokázala vstát a už jí zmítal vztek nad tím, že jí unikla kořist.

„Musíme to zavřít,“ prohlásil Conan vážně. „Jinak se tudy prohrabe do města a bude zle.“

Odložil si kořist a začal se zabývat na první pohled nemožnou prací: vrácením kamenného kvádru na původní místo.

Vypomohl si provazy svých druhů a takto kámen dokázal zdvihnout. Neviděl však na dolní okraj otvoru a poslepu do něj nedokázal kámen zasunout. Po několika marných pokusech zaslechli z otvoru zvuky šátravých kroků. Conan znovu zvedl kámen ve snaze předejít zombii a zahradit jí cestu. Učedník cosi vykřikl a než ho kdokoli stačil zadržet, vklouzl pod kamenný kvádr. Jeho nepatrné síly stačily na to, aby nasměroval kámen do otvoru tak, aby se opřel o jeho okraj. Potom mohl Conan trochu vydechnout a pomalými pohyby zasouvat kvádr na původní místo. Ostatní pomáhali tlakem na jeho zadní stranu. Nakonec kámen usadili tak, že ven zůstala trčet asi stopa. Poté ho zapřeli trámky a prkny, které vybourali z chýše při práci na průkopu.

„To vydrží. Zombie není dost chytrá na to, aby lámala kámen okolo. Navíc, teď může do skladiště. Myslím, že se kupci budou dost divit,“ zachechtal se Conan.

Nakonec si rozebrali svěřený náklad a připravili se k výpadu ven. Mistr vystihl chvíli, kdy stráže na hradbě vyměňovaly pochodně a byly oslněny jejich jasem. Všichni tiše vyběhli, šťastně překonali kritická místa v dohledu stráží a zmizeli v okolních uličkách.

Přestože Conanův podíl na kořisti nebyl velký, byl to po dlouhé době alespoň nějaký příjem. Jeho váček se trochu spravil a on si dovolil koupit Musule drobný dárek. Co však bylo nejdůležitější, Conan se zalíbil mistru Cefovi, který výpravě do kupeckého dvorce velel. Ten ho přijal na místo zabitého chlapce.

5 Uplynulo půl roku a Conan mohl hodnotit své pokroky v učení. Musel zvládnout vše, co řemeslo zloděje potřebovalo a Cech přísně vyžadoval. Dokázal se maskovat a bleskově měnit vzhled svého oděvu. Ledacos z toho již znal z boje a lovu, město však bylo prazvláštní divočinou.

Zvládl sice základy kapsářství, ale všem zúčastněným bylo jasné, že mistrovskou úroveň v tomto odvětví řemesla nikdy nedosáhne. Jeho postava, převyšující i ty nejvyšší z okolních mužů více než o půl hlavy, se k tomu prostě nehodila. Zato se výborně uplatnil jako ten, který na sebe strhne pozornost davu a usnadní ostatním práci.

Vyvolat hádku, rozdat pár ran, smýknout soupeřem podle potřeby tak, aby oči zevlujících chodců byly zaměřeny správným směrem – to zvládl bezvadně. Jeho obrovité tělo a ocelové svaly dokázaly bez úhony vydržet i ledasjakou ránu. Když ovšem bylo nejhůř, dokázal holýma rukama vyřídit chlapa s mečem. I to se cenilo, neboť platila nepsaná zásada, že při pouličních krádežích nebudou zloději používat zbraně.

Jeho talent se však uplatnil především tam, kde bylo potřeba překonat překážky ve výškách. Cefa ho mohl naučit o těchto věcech opravdu jen málo. Ukázal mu, jak je zvykem zajišťovat střechu i dvorky proti nezvaným hostům a jak se vyhnout hrotům a střepům, používaným proti zlodějům. Lezení po hladkých zdech, mezi dvěma sloupy nebo po nepatrných výstupcích na hranách pilířů – to vše bylo směšně jednoduché proti skalám, jaké byl nucen slézat v rodné Cimmerii. A zde ho navíc nezáblo do prstů. Musel se jen naučit, že stavěná zeď není jako žula Eiglophiánských hor, pevná a spolehlivá. Musel si osvojit to, že jeho ruce a nohy bezděčně zkoušely každý chyt a stupu, než se na ně spolehl. Musel si také osvojit téměř žonglérské umění chytit uvolněný kámen tak, aby nespadl dolů a nezpůsobil poplach. Jakmile to zvládl, dokázal se pohybovat jako duch i po zdech těch zdánlivě nejbezpečnějších domů a paláců.

Nyní ho čekala další práce: Pod Cefovým vedením se učil pohybovat v neznámém prostředí navštíveného domu, bez hluku a beze stop. V dalším roce navštívili mnoho arenjunských domů. Kapsářský výcvik musel postačit na to, aby spící krasavici zmizel z ruky náramek, z prstu prsten či z ucha náušnice.

Pracovali i v „chráněných“ domech, jejichž obyvatelé platili Cechu poplatek. V takovýchto domech se nic neztratilo. Paní domu či její dcera však nalezly ráno své šperky, s nimiž ulehly, rozložené vedle lůžka, nebo je dokonce měly vzájemně vyměněny. Nejedna služtička uléhala večer v cudné noční košili, aby se ráno probudila pod přikrývkou nahá a s košilkou složenou vedle lůžka či žertovně pověšenou na nápadném místě.

Jednomu učenci přeházeli psací tabulky ve chviličce, kdy se mu nad prací zavřely oči. Kuchařkám v noci prohodili koření v kořenkách, jeden pekař se o půlnoci vzbudil a měl napečeno.

O některých z těchto kousků se vyprávělo po celém Arenjunu a Conan chvilkami vycítil od některých z méně úspěšných druhů záchvěvy řevnivosti. Jediné mu však nemohli upřít: vždy poctivě odevzdal všechen lup, spokojil se s málem podílu učedníka a s výjimkou drobných dárků pro Musulu si nepovoloval žádný přepych. Dokonce i víno dokázal pít střídmě, což byla u severního barbara věc naprosto nevídaná.

Po roce nastal čas, aby Conan osvědčil schopnost samostatné práce. Nyní měl od svého mistra dovoleno, aby si sám připravil nějakou akci, ve které by dokázal své schopnosti. V případě úspěchu mohl počítat s přeřazením mezi tovaryše.

Conan dlouho vymýšlel, co získat. Nebylo to tak jednoduché: většina bohatých lidí, v jejichž domech se dala získat významná kořist, Cechu platila a byla proto nedotknutelná. Jistěže i v tomto případě mohl provést symbolickou krádež: ukradenou věc druhý den vrátit. Nebylo to však příliš obtížné, protože v těchto domácnostech si, vědomi ochrany Cechu, nedávali na zloděje zas až tak veliký pozor. Nebyla-li to pravda, tak by to alespoň někteří starší tovaryši a mistři dozajista tvrdili, protože jim úspěchy cizího barbara byly trnem v oku.

Dlouho Conan bloudil důvěrně známými i dosud nenavštívenými uličkami a náměstími. Na nočních výpravách po střechách občas mimoděk pohlédl k severu, jakoby se snažil zahlédnout záblesk polární záře, osvětlující domovskou osadu.

Po týdnech od mistrova zadání, kdy si už téměř zoufal, pocítil známý neklid a napětí v hlavě, které vždy předcházelo oněm řídkým chvílím, kdy zářila celá obloha. Vyšplhal se na nejvyšší střechu městské citadely, pod níž nebyla téměř žádná rušivá světla seděl dlouho a čekal s pohledem upřeným k severu. Konečně se to stalo: V dáli se zazářilo světlo, jehož barva rozhodně vylučovala původ z nějakého ohniště či vesnické chatrče. Mohl to být opravdu vzdálený odraz polární záře. Podobné světlo však pojednou zazářilo i podstatně blíž, dole v uličkách. Poblikávalo modře a do zelena. Conan po chvíli rozeznal i postavu, k níž záře patřila. Byla to žena a mířila k jednomu z domů v blízkosti královského sídla.

„U Croma!“ vyrazil tiše.

„Té myšlenky se vzdej, chlapče, ale nemohu ti to zakázat,“ ozvalo se za ním. Byl to Cefa, který našel svého nejšikovnějšího učedníka.

„Pokoušeli se o to už mnozí, ale dopadli víc než bídně. Ti, kteří byli chyceni, zahynuli strašnou smrtí na mučidlech. A dalším se vedlo snad ještě hůř. Dej na mě, najdi si jiný úkol.“

Conan nepřítomně řekl:

„Ano, mistře. Ale já dosud nejsem rozhodnut. Všechno si musím nechat projít hlavou.“

Oba se vraceli ke zlodějským příbytkům, Cefa ani nezkoušel zorganizovat nějakou cvičnou akci, přestože se po cestě našla nejedna příležitost.

„Musulo,“ spustil Conan okamžitě poté, co si odbyli vítací líbání, „šperk, jasně zářivý modrozelený šperk ve tvaru kříže nebo čtyřcípé hvězdy. Říká ti to něco?“

„Ale to přece vědí i malé děti, že Oktala…,“ začala Musula. Potom se zarazila a přitiskla si drobnou dlaň na ústa. Bylo však pozdě: Řekla to nejdůležitější a Conan mohl mámit podrobnosti od někoho dalšího. Conan navíc věděl jak na ni. Když ji sevřel v mohutné náruči, nedokázala mu nic odepřít. Po útržcích se od ní Conan dozvěděl vše potřebné.

Oktala byla nemanželskou dcerou králova otce. Jak přišla k tomu jménu, to nikdo nevěděl. O tom, že by byla dcerou osmé královy milostnice či osmým dítětem zplozeným mimo manželské lože, se dalo při znalosti způsobů starého krále s úspěchem pochybovat. Sourozenců měla šest, z toho tři mladší. Zvláště zlí jazykové tvrdili, že král byl osmým milencem její matky.

Podobala se do královského rodu natolik, že příbuzenství nebylo možno utajit. Někteří to přisuzovali známé skutečnosti, že její dědeček z matčiny strany byl rovněž levobočkem královské dynastie. Byla proto vychovávána jako princezna. Její půvaby však zastiňovaly vnady legitimních králových dcer. Proto ji jako čtrnáctiletou odeslali do Stygie.

O stygijském působení Oktaly kolovaly po městě nejfantastičtější pověsti, některé z nich již Conan slyšel. Protože však nebývalo zvykem při těchto historkách vyslovovat jméno, spojil si je až nyní s patřičnou osobou.

Podle nejmírnějších verzí byla Oktala zasvěcena do strašlivých mystérií, při kterých kněžky pily krev obětovaných či dokonce rvaly svými zuby tlukoucí srdce z jejich otevřených hrudí. Naznačovalo se, že v jejím příbytku se dějí hrůzné věci, související s občasným mizením malých dětí. Oktalini příležitostní milenci – bylo jí dvaadvacet a krásnější dívku by v Arenjunu těžko pohledal – se prý nedokázali poté milovat s jinou ženou. Ti šťastnější se po ulehnutí k manželce či jiné milence vždy probrali v Oktalině náručí.

Oktala zaujímala ve společnosti nejasné místo. Ke královské rodině oficiálně nepatřila. Na slavnostech sedávala na čestném místě, avšak odděleně od ní. Pohybovala se mezi šlechtou a zbohatlíky. Cechu nic neplatila, přestože se na ni nepsaná ale úzkostlivě dodržovaná nedotknutelnost krále a jeho rodiny nevztahovala. Krátce po jejím návratu ze Stygie se na to starší Cechu opatrně otázali. Poté, před Conanovým příchodem do Arenjunu se ji pokusily dvě skupiny zlodějů „ulehčit“ od peněz a cenností. Členové jedné skupiny byli nalezeni na různých místech města mrtví. Co se stalo s druhou partou, o tom panovaly pouze dohady. Jisté je, že dcerka jednoho z tovaryšů se zapřísahala, že ji jednou v koutě oslovil veliký pavouk hlasem jejího otce. Ti, kdo dívce nevěřili, se obávali ještě horších věcí.

Důležité však bylo, že Oktala si přivezla ze Stygie vzácnou safírovou čelenku. Veřejnosti se v ní ukazovala při různých slavnostech. Vědělo se však, že ji nosí také v královském paláci i v domech nejvýznamnějších arenjunských rodin. Tomuto šperku byla připisována kouzelná moc. O její podstatě však nevěděl nikdo nic určitého. Ona čelenka měla vpředu uprostřed sesazeny zvlášť veliké safíry do tvaru kříže a nebylo pochyb, že znamení (bylo-li to znamení) se vztahuje právě na ni.

Nyní měl Conan látku k přemýšlení. Věděl, jako ostatně každý ve městě, kde Oktala sídlí. Její dům byl na pohled skromný, ale uvnitř byl údajně vybaven s nevídaným přepychem. Nikdo však nedokázal říct nic věrohodného o jeho zařízení, protože dovnitř se dostalo jen pár lidí od dvora a z královské rodiny. Dokonce i o královském paláci se toho vědělo víc.

Conan si brzy uvědomil, že v Arenjunu jsou pouze dva domy, o nichž se ví tak málo. Ten druhý, stojící uprostřed čtvrti kupců a řemeslníků, byl znám jako prokletý a nebylo pochyb o tom, že je v moci temných sil.

Ve volných chvílích, které vyšetřil mezi povinnostmi učedníka, brousil kolem Oktalina obydlí a snažil se vyzvědět o zvycích jeho obyvatel co nejvíce.

Oktala měla kupodivu jen jedinou služku, ohyzdnou vyzáblou ženštinu, vždy oděnou do podivně ošuntělého hábitu tmavé barvy. Pokud šla po ulici, malé děti se jí vyhýbaly, nebo před ní s křikem utíkaly. V domě musela zastávat význačné postavení, protože nikdy nevykonávala žádnou těžší práci. Vycházela z domu jen na tržiště, a to ji vždy doprovázel sluha nebo dva, takže nic z nakoupeného, byť by to byl svazek bylinek, sama nenesla. Občas doprovázela (Conan si nyní uvědomil, že až nápadně často) svou paní na návštěvy. Při slavnostech na veřejnosti dokonce sedala vedle ní, jako rovná s rovnou.

Sluhů bylo v domě několik. Nemělo by dát práci je spočítat, ale z nějakého záhadného důvodu to nešlo. Vypadalo to, jakoby někteří ze sluhů vždy na nějaký čas zmizeli a pak se znovu objevili. Nebo byla dlouhá období, kdy sluha neopustil dům.

Po delším pátrání Conan objevil místo, odkud mohl sledovat také zahradu a část dvorku za domem. Utratil hodně peněz za nájem komůrky, z jejíhož okna získal potřebný výhled. Nyní se už pevně rozhodl, že právě tato akce bude jeho krokem k tovaryšské hodnosti.

Zahrada za domem byla neupravená s výjimkou několika malých záhonů ve stínu neprořezaných stromů. Na nich rostlo býlí, o kterém všechny Conanovy znalosti i pud dítěte přírody napovídaly, že je silně jedovaté. Poloplný bazének se zhroucenými okraji obývaly žáby podivného vzhledu. Jejich skřehotání bylo naprosto nepodobné ničemu, co Conan dosud slyšel.

Cefa i Musula dávali najevo své obavy, ale žádný z nich se proti tušenému Conanovu záměru nepostavil. Cefa proto, že to regule Cechu přímo zakazovaly, Musula už během života s Conanem poznala jeho zaťatost a umíněnost.

Podle regulí sice nikdo nesměl adeptovi tovaryšství pomáhat, ale bylo dovoleno se opatrně vyptávat cizích lidí i členů Cechu – jako ostatně před každou významnější akcí. Conan si takto doplnil své představy o Oktale a jejích lidech, ale v zásadě se jen potvrdily jeho vlastní závěry.

Tajemná žena v černém zastávala v této domácnosti podivně vysoké postavení, se sluhy nebylo cosi v pořádku. Nikdo nedokázal říct nic o údajném kouzelnictví obyvatel, ale všichni o něm byli skálopevně přesvědčeni. Conan si dal i práci s pátráním po zmizelých dětech. Ty se však ztrácely mimo město, hlavně na březích Areny. Nápadné však bylo, že se těla nenašla. Dříve prý takových případů nebylo zdaleka tolik a dětská mrtvolka se po nějakém čase našla vyvržená na břehu nebo někde v houštinách.

Conan celou záležitost připsal stygijským mystériím, o nichž kolovaly mezi arenjunskými zloději divoké pověsti. Potom naplánoval další postup, tajnou návštěvu domu, aby získal další informace o životě jeho obyvatel.

Dočkal se nocí, kdy měsíc vycházel až hodně po půlnoci. Jeho první výpad směřoval na střechu domu. Střecha byla uzpůsobena tak, že ji lidské kroky se strašlivým vrzotem rozhoupaly. Conan tu noc prchal jako nikdy. Během druhé noci se mu podařilo střechu prolézt, ale jen díky dlouholeté zkušenosti s tichým plížením. Jeho ruce i bosé nohy se tiskly k plochým kamenům a tělo se pomaličku posouvalo sem a tam. Nalezl jen jednolitý kámen, bez jediného otvoru ke vstupu dovnitř. Navštívil i půdy obou sousedních domů, ale štíty byly důkladné, kamenné. Nebylo pochyb o tom, že o probourání by se obyvatelé domu dozvěděli ještě před dokončením.

Conan již věděl, že z ulice je Oktalin dům nepřístupný. Mříže byly vsazeny do všech oken, i v nejvyšším poschodí. Dům byl navíc umístěn přímo na dohled kasáren královské gardy, takže pokus dostat se dovnitř násilím musel nutně ztroskotat.

Další noc se proto vypravil na zahradu. Její pustota a zchátralost na něj doléhaly ze všech stran. Při pohledu zdálky přeci jen unikly některé podrobnosti, navíc teprve teď cítil podivné pachy, šířené bylinami a i kalnou vodou sešlého bazénu.

Z této strany vypadal dům přístupněji, přesto byl Conan přesvědčen o přítomnosti četných pastí na nezvané návštěvníky. – Již za předchozích dní si promyslel cestu k jednomu z podkrovních oken, která na této straně domu nebyla zamřížovaná. Vystoupil k němu po pilíři, podepírajícím střed zdi. Nalevo od něj byla dvě okna, propojená společnou římsou. Conan nepochyboval o tom, že jeho předchůdci se dostali do domu právě touto cestou. Dokonce jeho vycvičený zrak zahlédl na několika místech nad římsou stopy po opadané omítce, které mohly pocházet z té akce.

Conan se zaměřil na druhou stranu. Zde byla menší okna, dál od sebe. Měsíc naštěstí stál tak příhodně, že každá nerovnost na zdi vrhala dlouhý stín. První okno bylo blízko pilíře a Conan je zavrhl. Musel se dostat ke vzdálenějšímu. Mezi nimi bylo ovšem půl sáhu zcela hladké zdi, jakou by nepřekonala snad ani skalní ještěrka. Pod okny však byla ve stěně prasklina, dobře na prst široká. Když se k ní Conan spustil, dokázal se hbitě a přitom tiše dostat až pod druhé okno. Tam se musel zoufale natáhnout, aby koncem prstů dosáhl okraje okenního otvoru. Jen jeho neobvyklá výška a nadlidská síla dokázaly, že se vytáhl nahoru. Potom stačil okamžik a byl uvnitř. Okamžitě skočil pružně jako kočka do nejbližšího kouta a tiše sledoval okolí. Dokázal se přinutit k tomu, že jeho dech nebyl nijak zrychlený a jeho mysl sledovala okolí s lenivou lhostejností. Toto se osvědčovalo na lovu té nejplašší zvěře, schopné tajemným způsobem vycítit vzrušeného lovce. Jestli se v okolí nacházejí stygijská kouzla, mohla by být přinejmenším stejně citlivá.

Jeho oči se přizpůsobily tmě a on rozpoznal hrubé rozložení nábytku v komnatě. Mohl proto nehlučně proklouznout ke dveřnímu otvoru, krytému pouze lehkým závěsem. Za ním matně probleskovalo světlo, ale nebylo slyšet žádné zvuky.

Conan opatrně vyhlédl škvírou mezi závěsem a zdí, aby viděl kousek chodby, osvětlený olejovým kahanem. Jeho plamínek byl téměř nehybný, což svědčilo o momentální opuštěnosti těchto prostor. Proklouzl proto na chodbu. Ta po jeho levé ruce končila výklenkem se sochou jakéhosi odpudivého božstva ženského vzezření. Napravo bylo rovněž vidět jen zeď, protože chodba se po několika krocích lomila v pravém úhlu. Podlaha zde byla z mramorových dlaždic, po nichž se Conan mohl pohybovat zcela neslyšně. Vyhlédl za roh a spatřil jen další zalomení chodby po několika krocích. Vedlejší komnata musela být podstatně hlubší.

Udělal dva kroky do této části chodby a zarazil se. Bude mít světlo v zádech a jeho postava vrhne stín na protější stěnu. Poklekl proto a k dalšímu rohu se proplazil těsně kolem stěny. Nakonec musel riskovat drobný stín alespoň na podlaze. Část chodby, do které nahlédl, byla dlouhá snad až k protějšímu konci domu. Chodba končila malou komůrkou s otevřenými dveřmi, v níž se kolem olejové lampy s několika knoty pohybovala postava kteréhosi ze sluhů. Asi v polovině se chodba štěpila a její levá část sestupovala jako schodiště do spodního podlaží. Sluha v komůrce dokončil svou práci a za okamžik vyrazil ke schodišti. Conan jen sevřel v dlani jílec meče, ale muž se opravdu uprostřed chodby otočil a začal sestupovat dolů. Jakmile zmizel z dohledu, vyrazil Conan za ním.

Cestou se zastavil u dveří do komnaty, jejíž okno na své cestě minul. Nebyl zde závěs, ale opravdové důkladné dveře, zajištěné nejen důkladnými závorami, ale rovněž i magickými znaky vyrytými do jejich dřeva. Jat zvědavostí k nim přiložil ucho. Zaslechl jakési nezřetelné vzdychání a mumlání, ze kterého mu na zádech vyskočila husí kůže. Otevřít je a podívat se dovnitř – to ale považoval za ryzí bláznovství.

K dalším dveřím na této chodbě ani nechodil a zamířil po schodišti dolů. Sluhův sestup ho ubezpečil o tom, že schody jsou z pevného materiálu a chůze na nich nevyvolává žádné zvuky.

Na dolním konci se rozhodl pro křídlo pod místem svého vstupu. Bylo to snad proto, že zde do ulice byla jen dvě malá okénka a do zahrady dokonce žádná. Odhadoval, že jsou tam nějaké komory, skladiště či něco podobného, kde by se mohl snadněji skrýt. Také zařízení dolejší chodby napovídalo, že na opačné straně jsou honosněji zařízené prostory, zatímco na téhle končil v polovině chodby na podlaze mramor a byl nahrazen cihlovými dlaždicemi. Chodbu několik kroků za tímto rozmezím přehrazovaly bytelné dveře, které však nebyly uzavřeny.

Po celou dobu svého sestupu po schodišti Conan mimoděk hledal nějaká dvířka, protože dům byl podle jeho odhadu na pouhá dvě podlaží příliš vysoký. I římsa a zazděné výklenky na venkovních zdech naznačovaly, že tu kdysi bylo ještě jedno patro. Vchod do něj však Conan nenalezl.

Protože jeho sluch nepostřehl za dveřmi nic podezřelého, protáhl se jimi do tmy.

Nacházel se v téměř zcela temné komnatě, osvětlené odrazem světla z následujících dveří. Po svém zvyku přidřepl, ale viděl mezi sebou a jimi jen hladkou cihlovou podlahu. Vydal se rychle po ní a v okamžiku stanul na jejich prahu.

Následující komnata byla vysoká. V domě bylo kdysi ještě prostřední patro, které snad jeho nynější majitelé, snad někdo před nimi, dali odbourat a spojit s přízemím. Obsahem horní části komnaty byla řada temných předmětů, které tam visely pod stropem. Conan po chvilce rozpoznal, že jsou to lidská těla. Ve výši původního stropu se táhla po stěnách jakási galerie, několik stop široká. Tu však nezkoumal, zaměřil se na střed komnaty. Tam stálo lůžko či katafalk, v jehož hlavě hořely dva kahany. Na něm spočívalo ženské tělo, zakryté jen poloprůhlednou hedvábnou tkaninou. Conan přistoupil blíž a odhalil ženinu tvář. Byla to Oktala.

Měla onen zvláštní, nepřístupný výraz, který nasazovala i na veřejnosti. Její oči však byly zavřeny, jakoby spala. Pootevřel jedno z nich, hledělo na něj tupě a bez sebemenšího pohybu. Přesto mu však chyběl výraz charakteristický pro oči mrtvého. Dotkl se jejích ňader a břicha. Tělo zřetelně chladilo i přes tkaninu. Tento objev ho udivil, protože ještě krátce před setměním viděl Oktalu a její tajemnou služebnou v zahradě. Nezdálo se mu možné, aby její tělo tak rychle ztratilo teplo života. I v chladné Cimmerii by to nebylo přirozené.

Neměl však příležitost k delšímu zamyšlení. Zaslechl kroky na chodbě. Bleskový skok ho vynesl k okraji galerie, naštěstí důkladnému. V okamžiku tam ležel schoulen u stěny a doufal, že není zdola vidět. Mohl si odtud blíže prohlédnout podivná těla, visící nehybně pod stropem, ale neměl na to ani pomyšlení. Napínal sluch, aby zachytil alespoň něco z dění pod sebou.

Slyšel přijít dvě osoby, které se zastavily kdesi pod ním. Ženský hlas cosi zamumlal a pak se ozval podivný zvuk, jakési syčení nebo vzdychání. Koutkem oka zahlédl jakýsi pohyb, a tak se odvážil pootočit hlavu. Kousek od něj stoupalo ke stropu mužské tělo. Pohupovalo se zvláštním způsobem ve vzduchu, asi jako pavučinka babího léta. Pod stropem se zastavilo v místě, kde mezi ostatními těly byla do té chvíle mezera. Conan se snažil zůstat klidný, ale ta podivná těla v něm neustále vyvolávala vlny pudového strachu a ošklivosti. Hodnou chvíli s těmito nepříjemnými pocity bojoval, než se opanoval.

Mezi tím se dole pořád cosi dělo. Conan zaslechl zvuky, jaké občas s Cefem při svých toulkách po cizích domech slýchaly. Ubezpečovaly o tom, že jejich zdroje nemají valný zájem o své okolí. Riskoval proto pohled dolů. Okamžitě se otočil zpět, celý vyděšený. Nevyvedlo ho z míry vidět milování dvou žen, tyto věci se v Arenjunu daly dosti často. Nevyvedlo by ho z míry ani milování s mrtvolou, v dobytém Venariu nebyly zdaleka všechny znásilňované ženy živé až do konce. Byl však šokován tím, že dívčí tělo, které viděl spolehlivě mrtvé a studené, kypí nyní životem a vášnivě opětuje polibky a milostná pohlazení. Společnicí mrtvé Oktaly byla ona podivná služka.

Celé to trvalo k uzoufání dlouho, Conan se bál zejména toho, aby ho v domě nezastihl den. Nakonec bylo ticho. Do toho ticha se ozval Oktalin vášnivý hlas:

„Ponechej mi tady můj život, matičko.“

Odpovědí byl zlý smích. Tak zlý, že se Conanovi okamžitě vybavily jisté odporné obřady v podzemí chrámu u Měsíčního sedla.

„Ponechám ti tvůj život, ale tak daleko, aby ses k němu nedostala. Mohly by tě napadnout nějaké ošklivé věci, holčičko. Tak budeš moci akorát přemýšlet, a to ti neuškodí.“

„Budu snít o své lásce k tobě, matičko,“ odpověděla znovu Oktala.

Odpověděl jí pouze jízlivý smích, následovaný vzdalujícími se kroky.

Conan ležel na svém místě vyvedený z míry představou, že mrtvá dole pod ním je při vědomí.

„Můžeš slézt, šlechetný cizinče,“ ozvala se mrtvá. „Ta stará už spí a celé hodiny se nevzbudí,“ dodala s věcným tónem v hlase.

Conan se posadil a seskočil pružně dolů.

Oktala ležela na svém místě, ve stejné poloze jako předtím, přikrytá stejnou tkaninou. Přistoupil blíž.

„Bohové, sundej ze mě ten kus hadru, přikrývá mě jak starý nábytek. Nedovedeš si představit, jak je to odporné,“ její rty se sotva pohybovaly.

Conan stáhl tkaninu a potom jí zakryl dívčí klín. Přitom si povšiml, že její tělo je normálně teplé. Leželo však nehybné a se zavřenýma očima. Víčka se několikrát zaškubala, ale otevření očí bylo zřejmě nad její síly.

„Pátrej ve vedlejší komnatě. Pátrej po tom, co nosívám na hlavě, ačkoli to nesmím vyslovit.“

Conanovi bylo jasné, že má nalézt čelenku se safírovým křížem. Bez okolků vzal jednu z lamp u lůžka a vydal se do vedlejší komnaty. Drahokamy se rozzářily ihned poté, co na ně dopadlo světlo. Vzal šperk z malého stolku a vrátil se zpět.

Oktala se posadila na lůžku v okamžiku, kdy stanul u jejích nohou. Jakmile si nasadila čelenku, její bledost vystřídal zdravý ruměnec.

„Jsem opravdu mrtvá. Zabili mě hned poté, co jsem přišla do Stygie. Potřebovali pannu královské krve a nechtěli riskovat otálení. Žiju jen s tímhle šperkem. To i stárnu. Když šperk odnesou, jsem zase mrtvá a má duše se toulá… ne, to nesmím. Když je šperk poblíž, mohu přemýšlet. Dodává mi jasnozřivost. Věděla jsem, že přijdeš. Nedokážeš si představit, jaké lsti jsem musela vymýšlet, abych se dostala ke stolku, kam čelenku odkládá, když mám v noci zůstat při vědomí. To musí dělat, jinak bych nestárla. Posunovala jsem ten stolek stále blíž sem a modlila se ke všem bohům, aby se mi udržela alespoň řeč.

„Mohu tě unést i se šperkem…“

„Ne, už jsem se pokoušela o útěk. Teď se mi ji podařilo alespoň trochu přesvědčit, že ji miluji. Ješitnost je její slabá stránka. Přestože je odporná jak pořádně odleželá mršina, považuje se za neodolatelnou. Mám tuhle jedinou příležitost a musíš mi pomoci ji využít.“

Conan k ní přisedl a vzal ji kolem ramen. Přitiskla se k němu jak rozmazlená kočka. Cítil teplo jejího těla, drobné pohyby končetin i pohyb hrudníku při řeči. Její srdce však bylo tiché.

„Ona teď spí a ještě dlouho bude spát. Vykonávala temné obřady, aby ochránila své sídlo. Netuší, že jsem jí trošku zamíchala karty a odkryla okno, kterým jsi sem vstoupil.“

„Copak není žádná možnost, navrátit tě k normálnímu životu?“

„Pochop, já už jsem zemřela. Moje duše bloudí a jen občas ji tahle věc donutí vrátit se do těla. Moje tělo je pomocí temných obřadů upraveno tak, aby nepodléhalo rozkladu. Je ale mrtvé a s tím se nedá nic dělat. Umírání jedem stygijských kněží bylo příšerné, ale toho, co se děje po odnětí té věci z mé blízkosti se už nebojím. Nezáleží mi na ničem než abych nebyla využívána těmi, kteří mi tento osud připravili. A snad, trochu, chci pomstu.“

Conan vzrušeně vydechl:

„Tu bych chtěl na prvním místě!“

„Já také, když jsem ještě byla sama sebou. Teď i tu vnímám jen jako něco, co zabrání zlu šířit se dále.

Musím ti ještě něco říct. Nemohu to vyslovit, ale měl by ses poradit s nějakým dobrým zaříkávačem. Nebo jasnozřivým léčitelem. Myslím, že by to pro tebe mohlo být důležité.

Ale teď už musíš jít. Doneseš ten šperk – Stygijci ho nazvali Verd’sid – ra, to znamená zelená hvězda – na shromáždění svých druhů. Jeho blízkost mi dodává jasnozřivosti… Tvoji přátelé jsou tam, v podzemním sále, je tam i dívka, kterou miluješ. O něčem se radí, těm věcem nerozumím. Určitě tam ale budou, když se hned vydáš na cestu. Tam tuhle věc zničíš a tím bude moci má duše dojít klidu a mé tělo se rozpadne. Myslím, že se něco takového stane i s těmi ubožáky, kteří se vznášejí nad našimi hlavami. Síla, která je ovládá, je rovněž ukryta v těchto kamenech.

Šperk rozbij kamenem nebo kladivem, ne svým mečem, přišel bys o něj. Ale napřed ho ukaž všem, aby viděli, co jsi získal. A teď už běž, běž. A ten hadr hoď na zem.“

Při posledních slovech Oktala klesla na lůžko a zaujala polohu, v níž ji nalezl. Conan nad ní okamžik stál, ale potom se odtrhl a vyrazil do tmy. S mečem v ruce pádil chodbami i po schodech. V okně se nezdržoval slézáním, ale mohutným skokem dopadl na hrubé dláždění dvora.

Když dobíhal ke vchodu do krčmy, bylo už na východním obzoru vidět růžová oblaka. Sestoupil do hlavní haly, kde byli skutečně shromážděni jeho druhové z cechu. V jejich čele seděli Cefa a Silenped. Později se Conan dozvěděl, že se radili o možnostech záchranné výpravy. Jakmile vstoupil, všichni vyskočili. Conan zdvihl svou kořist. Drahokamy i zde nějakým podivným způsobem soustřeďovaly světlo tak, že naplnily celou místnost modrozeleným svitem.

„Je to ono, co bylo třeba získat?“ – zeptal se obřadnou frází Conan.

„Je to ono,“ dosvědčili stejně obřadně Cefa i Silenped. Poté povstali další mistři a kořist šla z jedné ruky do druhé.

„Ty kameny mají větší cenu než zdi královského paláce,“ pronesl šedivý mistr Mine, jehož specialitou byly šperky a drahokamy.

Ostatní ta slova doprovázeli nadšenými výkřiky.

„Na Oktalu se nevztahuje dohoda o nedotknutelnosti královské rodiny,“ prohlásil přičinlivě mistr Rufus. „Tento šperk bude ozdobou naší cechovní pokladnice.“

„Neudržíme ho,“ prohlásil Conan.

Silenped udiveně vykřikl:

„Podle dohody s králem je takováto kořist naším právem, určitě nám ji neupře.“

„On ne,“ řekl tichým hlasem Conan.

Věděl, kde má Krasi nářadí, které potřeboval u své pece. Mezi tím nářadím byly dvě sekery, masivní nástroje i nekvalitního železa. Když se Conan objevil s nimi v rukou, nikdo nechápal, co hodlá učinit. Potom šlo vše ráz naráz. Conan větší sekyru zaťal do podlahy, která byla v tom místě dlážděna dřevěnými špalky. Sáhl po čelence a položil ji na týl sekyry. Kdosi vykřikl, ale to už druhá sekyrka syčela vzduchem a se strašlivým třeskem dopadla na zářící zelenou hvězdu. V posledním okamžiku Conan vzpomenul Oktaliných slov a sekyrku otočil, takže kameny drtila týlem.

Všechny oslepil oranžový blesk, který z drceného šperku vylétl. Hlasitým třeskem jim zalehly uši.

Trvalo chvíli, než byli přítomni mocni slov. Poté se začalo ozývat reptání, naznačující nesouhlas s Conanovým činem. Reptání však zvolna ztichlo.

Světla pochodní a kahanů začala pohasínat. Plameny se zmenšily a jejich jas slábl. Přitom plápolaly a praskaly jako dříve. Světlo se z nich však vytrácelo, takže nakonec byly vidět pouze tyto plameny, ale žádný jimi osvětlovaný předmět. Celý sál se ponořil do téměř úplné tmy. Následoval závan silného chladu, jaký většina z přítomných nikdy nepocítila. Jen Conan zkušeně popotáhl nosem a cítil, jak mu zamrzá hlen v okrajích nosních dírek.

Tmou se pojednou prodrala zářivá postava. Vyšla z jedné stěny, plula vzduchem, ale její nohy se pohybovaly jako při chůzi. Stanula nad roztříštěným šperkem. Nyní ji všichni poznali, přestože byla vídána pouze v honosném rouchu. Teď však na sobě neměla nic, jako ve chvíli, kdy Conan opustil její tělo. Nehybně se vznášela ve vzduchu a potom hlasitě pronesla jediné slovo:

„Díky.“

Pohnula se, jakoby překračovala zbytky vězení své duše j vstoupila do stěny, která jí stála v cestě. Koho se cestou dotkla, ten byl popálen mrazem. Jakmile zmizela, naplnil se celý sál září pochodní a kahanů v bývalé síle.

Teprve nyní se Conan dostal k tomu, aby popsal podrobně své dobrodružství. Přes zjevení, které před okamžikem všichni viděli, byla některá jeho slova přijímána s nedůvěrou. Než však Conan dokončil svůj příběh, seběhl dolů kterýsi z učedníků se zprávou, že Oktalin dům u královského paláce je v plamenech.

Všichni se vyhrnuli ven a zanedlouho se dostali až na místo.

Dům hořel od přízemí po střechu, kterou propalovaly mohutné oranžové plameny. Krátce po příchodu členů Cechu se zřítily stropy a z domu vylétly do výše jakési hořící útržky. Připomínalo to požár stodoly, při kterém vyletují chuchvalce hořící slámy. Tyto kusy však záhy nabraly směr dolů a zděšení diváci jim sotva stačili uhýbat. Po dopadu se z nich vyklubala lidská těla. Oheň jim zdaleka neuškodil tak, jak by se v prvním okamžiku dalo čekat, proto mezi nimi rozpoznali i některé z těch zlodějů, kteří při výpravě do Oktalina domu zmizeli. Tři z nich se však nevrátili ani touto cestou.

Královi vojáci vnikli s hrdinným nasazením do ještě rozpálených trosek. Vytáhli odtud Oktalinu služebnou, zalknutou ohněm a dýmem. Tělo paní však nenalezli. Na kamenném katafalku byla pod spadenými zbytky stropu bezmasá lidská kostra. Trosky ji ochránily před ohněm, takže se všichni přítomní mohli shodnout na tom, že nejde o tělo člověka, usmrceného požárem.

6 Silenped měl nějaké kontakty na krále a nejvyšší kněží. Ti se pod pečetí důvěrného sdělení dozvěděli alespoň něco z Conanova dobrodružství. Jakým způsobem se král ujišťoval o pravdivosti této informace, to se Cech nedozvěděl, ale vztahy se Stygií rázem ochladly. Několik stygijských kupců bylo vypovězeno z města a v jejich opuštěných obydlích byly vykonány očistné obřady.

Conanova autorita v Cechu rázem vzrostla na nebývalou úroveň. Cefa a někteří ze starých mistrů vyhledali letité záznamy. V jednom z nich bylo citováno pravidlo, podle kterého vykoná-li učedník v rámci tovaryšské zkoušky dva mimořádné činy, může se stát rovnou mistrem. Mezi staršími cechu se rušně debatovalo o tom, zda krádež a poté zničení zelené hvězdy byly takovými činy nebo ne. V každém případě však Conana čekala důležitá a příjemná povinnost: připravit provaz z lidských vlasů, který je zároveň odznakem stavu a zároveň pracovním nástrojem.

Část vlasů mu darovali jeho přátelé – ti, které zachránil z vězení a jejich rodiny, nebo ti, se kterými byl v nočních akcích. Pramen vlasů mu poskytla i Musula. Několik starších mužů mu dalo pramen ze svých vousů.

To vše ale byla jen symbolická pomoc, dokazující přátelství dárců k novému tovaryši. Hlavní část materiálu musela být nakradena. Potíž byla v tom, že o Conanově kousku se povídalo po celém Arenjunu. Vešlo proto ve všeobecnou známost, že nastávající tovaryš bude shánět materiál na provaz. Mnoho lidí se podle toho zařídilo.

Zatímco některé ženy a dívky se dávaly hlídat aby o vlasy nepřišly, jiné slastně očekávaly mladého zloděje, kterému by rády poskytly nejen okrasu své hlavy.

Conan po několika odvážných kouscích, kdy pronikal zejména k těm ženám, které se před ním snažily vlasy zabezpečil, zatoužil obohatit svůj provaz vlasy ženy královské krve. Zvyk krádeží vlasů byl starodávný a ctěný. Přestože při ní zloděj riskoval nějakou tu ránu, jeho život byl nedotknutelný i v případě akce v královské rodině.

Král si ovšem mohl dovolit ženy ze své domácnosti hlídat. Conan se přesto dostal alespoň do čeledníku a ostříhal tam jednu ospalou služtičku. Ráno kolem toho byla spousta povyku, pár strážných dokonce slízlo nějakou tu ránu holí. Další ženy přišly o vlasy dole ve městě, a tak ostražitost stráží po několika dnech polevila.

Conan se však rozhodl, že o jeho provazu se bude vyprávět neméně dlouho jako o jeho zkoušce. Do oka mu padla princezna Silat, jejíž vlasy byly dlouhé po pás a po vylepšení henou měly nazlátlou barvu. Princezna byla mladší dcerou královy nejoblíbenější konkubíny a její postavení u dvora bylo výjimečné, protože její starší sestra již byla provdána za spojeneckého panovníka. I ji čekal tento osud, jen se zatím královská rada nemohla shodnout, komu ji nabídnout. Nebylo však třeba spěchat, princezna ještě nedovršila čtrnáctý rok.

Conan již v předchozích nocích podvakrát vnikl do paláce. Ostříhání služtičky při jedné z těchto akcí mělo jen zmást pozornost. Při druhé návštěvě nic neukradl a po půlnoci navštívil domek jednoho kováře. Byla to lehká práce, protože jeho dcera si vlasy sama odřezala břitvou a Conana zdržela až do svítání.

Třetí návštěva se nepovedla. Conan byl málem zpozorován a musel se opět spokojit kořistí ve městě. Tentokrát ukradl paruku jedné bohaté staré bábě, která držela vykřičený dům. Byla pro svou surovost k dívkám i tvrdost k zákazníkům všeobecně neoblíbená a každý jí tuhle potíž přál.

Po čtvrté se Conanovi podařilo bez překážek proniknout až do princezniných komnat. Na chodbách okolo nebyly žádné stráže. To spíše vystupňovalo jeho ostražitost.

Opatrně se plížil zšeřelou chodbou až ke komnatě, kde měla princezna spát. Uvnitř byl jakýsi nezvyklý ruch. Conan se přitiskl k nedovřeným dveřím, aby škvírkou nahlédl do komnaty.

Uvnitř byli tři muži, kteří měli co dělat s jakýmsi zmítajícím se balíkem. Čtvrtý stál opodál a polohlasem jim udílel rozkazy v jazyce, kterému Conan nerozuměl.

Než se stačil nad scénou zamyslet, ucítil přítomnost kohosi dalšího. Kdosi hlídkoval na chodbě, přecházel z jedné její strany na druhou, a nyní se blížil ke dveřím do komnaty. Conan zřetelně cítil upřený pohled, tak, jak ho dokáže vycítit i dravá zvěř. Jeho smysly, pociťující i nepatrné záchvěvy koberce, tlumícího jinak téměř každý zvuk, byly napjaté k prasknutí. Přesto na něm i pečlivý pozorovatel mohl vidět jen napětí a zájem, se kterým sledoval scénu za dveřmi.

Nepřítel se přiblížil už na tři kroky. Conan cítil, jak se zastavil a připravuje se k ráně. Až v okamžiku, kdy ostří zasvištělo vzduchem, se náhle pohnul. Šel do dřepu a ostří se mihlo nad jeho hlavou. Poté mohutné barbarovo tělo vylétlo jak uvolněná ocelová pružina a jeho prsty se zabořily do nepřítelova hrdla. Ten si ani nedokázal uvědomit, že jeho rána šla vedle, a už měl hrtan sevřený tak, že nedokázal vyloudit ani slabé zachroptění. Následovala strašlivá rána, s níž klouby prstů Conanovy pravé ruky udeřily do jeho čela. Tu strážný snad ani naplno nepocítil, protože jeho mozek se zatřásl v lebce a zalil na mnoha místech krví. Dech se zastavil a svaly ochably. Nehybné tělo pak Conan složil ke zdi.

Nyní se opět věnoval scéně v komnatě. Balík se dál zmítal mezi třemi muži. Z mezery mezi hadry se vyřinulo několik nazlátlých kadeří. Nyní už nebylo pochyb o tom, že muži unášejí princeznu Silat. Conan lehce strčil nohou do dveří. Jakmile se dostatečně otevřely, vpadl dovnitř jako bouře.

Dva z únosců nad znehybněnou princeznou se mu dostali do rukou hned. Stačili postřehnout jen strašlivý stisk na krku, potom jim byly nadlidskou silou sraženy hlavy tak, že obě lebky pukly jak vaječné skořápky. Třetí sáhl po dýce, ale Conan mu kopancem rozdrtil hrtan a zlomil jazylku. Nešťastník se okamžik potácel s tasenou dýkou a hasnoucíma očima a pak se zhroutil.

Velitel mužů už měl připravený meč.

„Zabiju tě a položím k ní jako zabitého únosce,“ zasyčel s takovou nenávistí v hlase, že to Conana až překvapilo.

Nezabránilo mu to ovšem v tom, aby netasil svůj mohutný meč. Jeho protivník čekal zloděje. Počítal s tím, že bude bojovat proti nadlidské síle, jejíž ukázky právě viděl. Meč, neobvyklá součást zlodějské výbavy, ho však zaskočil. Postavil se však do střehu s hbitostí, prozrazující rutinéra.

Conan ohrnul rty a jeho oči zazářily modrým úsměvem. Pak náhle zešedly, jako když se blíží sněhová bouře.

„Dobře, že jsi mě varoval,“ sykl neméně tiše. „Uvažoval jsem o tom, zda tě mám ušetřit.“

„Bohové, strýc Raxen se mě chtěl takhle zbavit? Budu volat stráže!“

„Potichu, holčičko,“ zarazil ji Conan. „Stráže by nadělaly zmatek. Nevíš taky, koho má náš pan princ v záloze.“

Raxenův škleb napověděl, že Conan uhodl alespoň něco z temných myšlenek, které mu táhly hlavou.

Nebylo radno riskovat, že třesk oceli přiláká do princezniných komnat další hosty. Conan několikrát naznačil výpad a ústup. Raxen jeho taktiku nepochopil a na poslední z ústupů zareagoval prudkým výpadem. Někde ve zmatku bitevního pole by se setkal s úspěchem. Tady, v osobním souboji, však Conanova pozornost nebyla ničím rozptylována a on mohl postřehnout napětí lýtek. Výpad vyzněl do prázdna. Současně však šel dopředu Conan, ale nikoli mečem. Zachytil Raxenovo zápěstí a strhl protivníka k sobě.

Již před několika okamžiky postřehl na koberci dýku, kterou se princezna v poslední chvíli snažila bránit. Byl to sice nožík spíše na ořezávání květin či přeřezávání vyšívacích nití, ale jeho čepel byla z dobrého kovu, ostrá a dostatečně dlouhá. Conan Raxena chytil za ústa a zvrátil mu hlavu na ozdobné lehátko, z něhož před chvilkou únosci strhli princeznu.

Muž byl vyděšen a přestal klást odpor.

Conan na něho ohrnul rty a ukázal bělostné zuby:

„Má to něco společného s následnictvím?“

Raxena zuřivě kýval hlavou:

„Podle práva se může princeznin manžel stát Arenjunským následníkem. Manžel její starší sestry se tohoto práva za protislužby z naší strany zřekl. Král však nehodlá k témuž nutit i nápadníky mladší dcery, protože nemá syna. Jeho dcera mi tak stojí v cestě. Mě a mým synům.“

„A proto jsi ji chtěl odstranit?“

Raxena horlivě kýval hlavou.

Princezna se chytila za ústa. Conan však zavrtěl hlavou.

„Ty mi něco tajíš, ty darebáku. K něčemu takovému by ses tak rychle nepřiznal. Ty ne. Za tím vším je něco ještě horšího.“

Princezna mu na začátku výslechu položila ruku na rameno. Nyní ji sevřela tak, že ucítil její nehty. Nedal se tím však vyrušit a pokračoval přátelským tónem.

„Ty hnusná bestie, ty víš, že tě nemohu nechat naživu. Přesto mohu být alespoň trochu milosrdný. Chci ale celou pravdu. Princeznu jsi mohl otrávit, nebo podříznout a podhodit vedle jejího těla nějakého chyceného zloděje. Nebo jsi mohl udělat spoustu jiných věcí, co se v takovém případě dělají. Tys ji ale potřeboval živou.“

Princezniny prsty se do Conanova ramene zaryly až bolestivě.

„A já vím, co jsi chtěl.“

Conanova ruka vylétla jako blesk a rozškubnutím vzácné látky obnažila Raxenův hrudník. Mezi chlupy se tam klikatily jakési čáry. Princezna bez řečí sáhla po lampě. Její paprsky ozářily hada, symbol stygijského boha Seta.

„Samozřejmě, nebyl jsi to náhodou ty, kdo zařídil Oktalinu cestu do Stygie?“

Conan to ani nevyslovil jako otázku.

Silat povzdychla:

„Tak se tam změnila. Jen chvilkami jsem poznávala její starou podobu.“

„Nediv se. StygijŠtí čarodějové ji zabili a její duši ukryli do šperku. Její tělo upravili tak, že nepodléhalo zkáze a dokonce rostlo a vyspívalo. Byla ale mrtvá a toužila jen po klidu smrti. Dopřál jsem jí ho tím, že jsem Zelenou hvězdu zničil. Její tělo se rozpadlo a dům pohltily plameny. Zahynula i ta ďáblice, která ji hlídala.“

Princezna jen třeštila oči. Zato Raxena se dal do strašlivého běsnění. Conan mu musel zuřivě stisknout ústa a chřípí. Raxenův obličej za okamžik zmodral a oči se začaly obracet v sloup. Conan trochu povolil, protože potřeboval svého muže živého.

„Jestli jsem uhádl, tak tvoji páni potřebují další pannu královské krve. V jednom chrámu jsem viděl obraz panny, spojené se Setovým hadem. Z takového spojení může vzejít Setův syn. Ty tisícinásobný blázne! Nikdy by ti nedovolili zasednout na trůn, ani tvým dětem. Na trůn by zasedl malý Set, vyplazivší se z lůna mrtvé panny. S Oktalou jim něco nevyšlo, a tak potřebují další oběť.“

Raxena se pod jeho rukama zmítal jako šílený. Conan však jen zavrtěl hlavou.

„Teď máš vztek a slibuješ pomstu těm, kdo tě podvedli a využili. Jakmile tě pustím, tak jim budeš sloužit, protože oni jsou páni a ty, ač královské krve, jsi jen Setův otrok, tolik o tom vím. Nemůžeš se vymanit z poslušnosti tomuto bohu.“

Raxena zavřel oči, jakoby rezignoval. Potom náhle napjal svaly a tak prudce sebou škubl, že se téměř uvolnil. Conan však zdusil jeho výkřik ještě v hrdle a zavalil prince svým mohutným tělem.

„Máš štěstí, že na tobě nesmí být nic vidět,“ zašeptal mu klidně do ucha. „Takové, jako jsi ty, v Cimmerii položíme pod kůži divokého býka a tančíme na ní tak dlouho, dokud se všechno tekuté ze zrádcova těla nevsákne do Matky Země. Zašlapal bych tě sám tady do těch koberců. Kdybych pořádně zadupal, tak by tě našli až při velkém úklidu. Musíš ale zahynout jinak, tak si to alespoň vychutnej.“

S těmi slovy Conan vzal princeznin nožík a vrazil jej do zrádcova nadbřišku skrze játra a plíce až do srdce. Ránu vedl dvěma prsty, aby dosáhl jen takové síly, jakou by mohla vyvinout útlá princeznina ručka. Směr však řídil se zkušeností bojovníka.

Raxena se vzepjal, ale Conan ho udržel na místě. Potom tělo králova bratra ochablo. Conan naznačil povolení stisku a netrpělivý soupeř se znovu snažil vyprostit. Chroptěl, vykašlával krev a pomalu se hroutil do sebe. Setův had na blednoucím hrudníku vystupoval stále výrazněji. Nakonec Conan umírajícího pustil a ten se plazil ve své krvi a zvratcích ke dveřím. Nikdy je však nedosáhl.

Silat se na tu scénu dívala s hrůzou v očích.

Conan vymáčkl trochu krve ze šrámu na levém předloktí. Než se princezna vzpamatovala, rozerval jí oděv a potřísnil jí stehna krví.

„Teď dobře poslouchej: Tvůj strýce se na tebe, asi jat šílenstvím, vrhl a udělal ti násilí. Ty jsi v prvním vhodném okamžiku popadla svůj nůž a bodla jsi ho tak, že je ve stavu, ve kterém je. Potom jsi omdlela.

Že by ses neprovdala, to se bát nemusíš, Arenjun vyváží dost. Pro ty darebáky ze Stygie ale přestaneš být zajímavá. Další mladá dívka ve vaší rodině už není, a tak se začnou zajímat o některou jinou zemi. Tvůj otec je snad dost chytrý na to, aby to neroztruboval po světě a manžela alespoň příjemně překvapíš.

Já teď odstraním ty tři, o kterých nemusí nikdo vědět. Že jsi zabila i je, to už by ti nikdo nevěřil.“

Conan sice dokázal unést všechny tři Raxenovy muže zároveň, ale na nejistou cestu po střechách byli příliš velkou zátěží. Odnesl proto dva a vrátil se pro zbývajícího.

Silat seděla na lůžku a dívala se, jak zahlazuje poslední nežádoucí stopy. Potom řekla:

„Byl jsi na výpravě za vlasy, to jsem pochopila. Budeš teď mít škodu.“

„Ostříhat tě dnes nemohu a pár příštích nocí budeš pořádně hlídaná,“ zašklebil se na ni přátelsky Conan.

Silat zavrtěla hlavou a vlasy se jí náhle ocitly v ruce. Pod nimi byly vlasy jiné, světlejší barvy.

„Mé proslavené vlasy jsou jen paruka. Opravdové jsou zde a vzít si je můžeš třeba všechny. Jen jedna otrokyně zná toto mé tajemství, a ta nepromluví.“

Natáhla podle zvyku ruku na intarzovaný stolek, potom si ji prudce přitiskla na ústa. Conan vytáhl širokou dýku, ostrou jak břitva. Princezna se usmála a za okamžik mu předala tak cennou trofej.

Na odchodu se Conan otočil:

„I tak bych nebyl úplně škodný. Ti pohůnci tvého strýce mají parousy dost dlouhé, ale vlasy princezny nic nenahradí.“

Potom se otočil a zmizel ve tmě.

7 Zatímco příhoda s Oktalou vešla ve všeobecnou známost, princezna Silat zřejmě dala na Conanovu radu a o jeho účasti pomlčela. Raxena měl na králova bratra dost skrovný pohřeb a o jeho synech se povídalo, že upadli v nemilost.

Conan sám se ještě několikrát vypravil na noční lov, než jeho kořist vážila tolik, aby se z ní dal vyrobit provaz vhodné délky. Cefa sám jej vyvedl za město, kde v opuštěných měděných dolech byla jezírka s jedovatě zelenou vodou, která však nebyla jedovatá jen na pohled. Ještě bylo potřeba nasbírat větve vhodných stromů se tvrdým dřevem. Z jejich popela povstala lázeň, která dala vlasům změknout a přizpůsobit se potřebě pletení.

Svazky provazu byly proplétány zvláštním způsobem, jaký Conan nikdy předtím ani potom neviděl. Práce to byla úmorná, jedna stopa přibyla za několik hodin. Při ní bylo nutno navíc dodržovat předepsané půsty. Jen modlitby k různým bohům Conan odbýval, protože jeho vztah k bohům, (včetně občas zaklínaného Croma) byl chladný.

Trvalo více než sedm dní, než pletení vzalo konec. Poté byl provaz máčen ve vývaru z kůry větví, jejichž popel byl použit na první lázeň. Cefa nad touto lázní pronášel magická slova, ale Conanovi lázeň páchla po koželužské dílně.

Máčení trvalo dlouho, mezi tím si adept musel připravit poslední loužení. Jeho základem byla voda ze starého měděného dolu, varem zahuštěná asi na třetinu objemu. Cefa však svému žákovi ukázal známky hotovosti lázně, drobný hnědavý zákal, tvořící se na stěnách kotlíku.

„Každý rok je trochu jiný, za suchých let není třeba vodu z dolu tolik vařit. Zažil jsem ale i rok, kdy po deštích bylo nutno dvakrát do kotlíku přidávat, než bylo lázně dost.“

Tentokrát trvala příprava závěrečné lázně několik hodin. Po konečných zaříkáních a přidání popelu z netopýřích křídel a trochy hadí krve ji Cefa uznal za způsobilou.

Provaz se v lázni z kůry trochu zúžil, ale na délku se zkrátil jen nepatrně. Cefa to Conanovi vysvětlil tím, že je to dáno způsobem pletení. Smyčky, vedené spíše napříč provazu, se pevněji vzájemně sevřely. Nyní následovalo už poslední máčení. Závěrečné lázně bylo málo. Provaz musel Conan zvlášť pečlivě svinout, aby se do kotlíku vešel. Bylo nutné jej také obracet a posunovat, aby se tekutina dostala ke všem jeho částem.

Po několika hodinách bylo vše hotovo a Conan mohl vyjmout z lázně odznak své příslušnosti k cechu. Nyní jej musil ještě dobře umýt ve vodě, aby ho zbavil žíravých a jedovatých zbytků. Po usušení na slunci se výrobek projasnil a barvy použitých vlasů nabyly na zářivosti. Provaz byl po celé délce dokonalý a hladce unesl žáka i učitele. Oba se vesele vraceli do Arenjunu. Cefa cestou Conanovi prozradil, že se uvažuje o tom, že by za svůj úspěch se Zelenou hvězdou a zejména za to, jak se jí dokázal v případě potřeby vzdát, byl provolán rovnou mistrem. Sám něco podobného pamatoval jako malý chlapec.

Conan zamířil do známého domu, kde na něj čekala Musula. Vklouzl dovnitř a tiše se plížil do zadní komůrky, kde jeho dívka obvykle bývala. Čekalo ho nemilé překvapení: Musula měla návštěvu, která s ní sdílela lůžko. Conan poznal knéze Greva z chrámu u královského paláce, který často dělal prostředníka mezi králem a Cechem. Ten si už několikrát dovolil na ženy a dcery zlodějů, pokud se mu některá zalíbila. S výjimkou občasných slov prokletí se mu nikdy nikdo nepostavil na odpor. I tentokrát si byl jistý, navíc ho doprovázel ozbrojený sluha. Ten však ze stejných důvodů nebral svou práci vážně a zatoulal se za roh pro sladké koláčky.

Tentokrát ovšem Grev nenarazil na povolného Arenjuňana a navíc člena Cechu, závislého na jeho přímluvě u krále. Spoléhal také na svou kroužkovou košili, kterou na sebe bral při cestách mimo chrám a neodkládal ji ani při podobných příležitostech. Tiché výstražné zamručení ho proto zaskočilo.

Otočil se a hleděl na mohutnou postavu s planoucíma očima. Na okamžik se uklidnil, když viděl prázdné ruce příchozího. Ten však zvedl ruku a náhle v ní měl mohutný aquilonský meč. Grev pronesl nějaká uklidňující slova, hlavně zdůraznil, kdo je a jaké má postavení u dvora. Na jeho proslov však navázalo jen tiché zasvištění meče. Vzápětí se na zděšením strnulou Musulu svalilo bezhlavé t5lo a zalilo jí hruď a obličej krví z krčního pahýlu. Hlava zaduněla po prknech podlahy a Conan ji odkopl do kouta.

Nyní stanul nad Musulou, které smrtelný strach zbarvil pleť do bělá.

„Couro!,“ zařval vztekle a udeřil ji přes ústa.

Potom srazil z lůžka Grevovo tělo. Musula jen pokorně zvedla ruce. Kontrast bílého těla a rudé krve Conana zarazil. Hlavní nápor hněvu se vybil v ráně mečem a hlas rozumu začal našeptávat, že se dívka muži tohoto postavení stěží mohla ubránit.

Vzadu kdosi zaječel, to se sluha vrátil s koláčkem a nakoukl po svém zvyku do hlídané komnaty. Strach mu dodal křídla a on se vyřítil ven takovou rychlostí, že pronásledování bylo od samého počátku marné.

„Musíš zmizet,“ řekla nebývalé věcným tónem Musula. „Cech se za tebe nepostaví a vojáci tě snadno najdou.“

Conan vztekle hodil přinesený provaz do kouta. Potom sáhl do kapsáře. Vytáhl kožený váček, ve kterém měl úspory ze svých učednických akcí.

„Nevím proč ti to dávám. Snad jako důkaz, že na tebe se nezlobím.“

Musula povstala z lůžka, ale Conan se nedokázal přimět k tomu, aby zkrvavenou dívku objal. Vše potřebné pro pobyt v divočině měl u sebe. Ještě se otočil a uřízl Grevův měšec.

„Tohle by ti stejně sebrali. Peníze ode mě si schovej, nebo tě okradou. Vojáci nebo Cech, to vyjde na stejno. Možná se někdy vrátím.“

Potom se Conan otočil a za okamžik zmizel ve dveřích. Královští vojáci ho minuli opravdu o malou chvilku. Nalezli bezhlavé tělo a dívku v hlubokých mdlobách. Grevův sluha Conana neznal a Musulina mdloba je zdržela. Conan proto v klidu prošel městskou branou a zmizel v divočině.

8 V nejbližší vsi čekalo Conana nemilé překvapení. Místní vojenská hlídka znala jeho popis a ihned se ho pokusila zadržet. Vojáci naštěstí přecenili své síly a v nastalé bitce se Conanovy vroubky u arenjunského krále rozrostly o dva zabité a tři zmrzačené muže a také dva koně, ukořistěné na vojácích. Conan nyní pochopil význam holubníků, které měly vojenské hlídky v každé pevnůstce na zámořském území.

V další vsi posádka nebyla, ale vojáci tam zrovna přijeli vyhlásit jeho popis a seznámit vesničany s vysokou odměnou, připravenou i pro ty, kdo jen Conana uvidí a prozradí vojákům. Vojáci byli tři, a tak proti nim barbar s chechtotem vyrazil a žádal peníze, protože se před chvilkou shlížel v hladině lesní tůňky.

Tihle vojáci nebyli žádní hrdinové a okamžitě se dali na útěk. Vesničané pak vcelku ochotně prodali Conanovi potraviny. Ten potom pokračoval v útěku, ale od toho dne se už snažil lidským obydlím vyhýbat. Vzhledem k získaným potravinám a možnosti střídat dva koně se nyní pohyboval rychle. Jen dvakrát narazil na vojáky. Jednou se probil jejich středem, zanechávaje za sebou nejméně tři mrtvé. Druhá, větší skupina ho pronásledovala třetí den po útěku z Arenjunu. Snažili se ho hnát směrem na Shadizar. Za noční tmy se však Conanovi podařilo uhnout k jihu a zamířit ke Kothské hranici. Vojáci si toho povšimli až na druhý den, nicméně okamžitě vyrazili za ním. Unikl jim však a stočil se na sever.

Po několika dnech se před jeho očima objevily vrcholky Kezankiánských hor. Zamířil k průsmyku, který se mezi nimi rýsoval. Dva dny se k němu probíjel pustými podhorskými lesy. V této části podhůří nebylo osídleno a Conan nenarazil na žádnou známku přítomnosti lidí. Na několika místech nalezl terén vhodný ke zmatení stop a hojně toho využil. Třetí den se dostal mezi nekonečná pole neproniknutelné kleče a jen jeho instinkt dokázal, že nezabloudil a dorazil až na náhorní planinu.

Zde rostla hlavně nízká a končícím létem narezlá tráva, jen mezi balvany a roztroušenými skalami se udržely chomáče kleče, zakrslých jalovců, jeřábů, plazivých vrb a borůvčí. Zejména to poslední bylo hotovým dobrodiním pro jeho koně. Mlsně spásali modravé trsy a jejich boky, vyhublé namáhavou poutí, se znovu zakulacovaly.

Conan kličkoval mezi skalními útesy a štíty, jejichž vrcholky byly na severní straně pokryty sněhem. Zkušenosti horala ho ochránily před zrádnými bažinami, jejichž povrch se jen nepatrně lišil od bezpečných horských luk.

Když minul vodní předěl a drobné stružky mu již netekly vstříc, ale naopak naznačovaly směr další cesty, padla na celou rovinu nenadálá mlha.

Conan znal mlhy na severních svazích Eiglophiánských hor i na pustých pláních Cimmerie. Tato mlha však byla cítit solí a rybami vzdáleného moře. Byla hustá jak mléko a těžce padla na celou krajinu kolem. V poslední chvíli si Conan stačil zapamatovat směr ke větší skupině balvanů, jejichž okolí vypadalo bezpečně. Dorazil tam s oběma koňmi a rozbil chudičký tábor.

Vystlal si štěrbinu mezi balvany trsy uschlé loňské trávy, ale ta mu pod rukama vlhla tak vydatně, že se na jejích stéblech tvořily kapičky vody. Koně nespokojeně frkali, ale pud jim velel nevzdalovat se příliš od balvanů, tvořících záchytný bod v bílém moři kolem. Conan je zakryl houněmi a spolehl se na přírodu. Na další cestu nebylo ani pomyšlení.

Tábořil v bílé tmě celé dva dny. Jeho otužilé tělo si na všudypřítomný chlad a vlhkost přivyklo bez větších potíží, ale koně viditelně trpěli. Větší, vraník nádherné postavy na štíhlých nohách, začal druhý den pokašlávat. Menší hnědák snášel útrapy mlhy lépe. Hlavně neztrácel chuť a pásl se v okolí tábora.

Conan se neodvažoval rozdělat oheň, přestože byl přesvědčen o tom, že by jeho teplo koním značně ulevilo.

Na sklonku druhého dne slyšel vzdálené ale blížící se hlasy a dusot kopyt. Skupina jezdců se probíjela mlhou. Přestože je neviděl, zněly zvuky lidí a zvířat tak zřetelně že mohl sledovat jejich cestu. Poznal proto, že minuli poslední ukazatel směru a zamířili rovnou do bažiny, rozkládající se na opačné straně od cesty, než byl Conanův úkryt. Ještě před pádem mlhy Conan pozoroval dlouhý jazyk kamenitého terénu, vybíhající hluboko mezi zrádná bahniska a končící slepě. Ten si neznámí poutníci spletli se správnou cestou.

Conan se rozhodoval jen okamžik a potom vyrazil. Na sedláni koně nebyl čas, nehledě na to, že z jeho hřbetu by neviděl až na zem. Jeho paměť udržela téměř bezvadný obraz okolního terénu, takže mohl pádit dlouhými skoky od balvanu k balvanu, využívajíc je jako záchytné body.

Nakonec však i jeho orientační smysl selhal a on minul sledovanou skupinu. Když se na okamžik zastavil, poznal, že se ocitl téměř před ní. Z bílé tmy se k němu nesly zvuky přibližujících se poutníků. Zahalekal na ně, když v tom se před ním vynořila postava v charakteristické přílbě arenjunských ozbrojenců.

Conan se okamžitě přikrčil, ale voják ho nejen spatřil, ale i poznal. Zazněly vzrušené hlasy, podivně zkreslené ozvěnou. Conanovi nezbývalo než vyrazit k dalšímu běhu, tentokráte o vlastní život. Naštěstí byli koně opatrnější než vojáci a odmítli vyrazit naslepo do mlhy. Ozbrojenci je štvali výkřiky i údery bičíků, ale Conanovi se podařilo zmizet z jejich dohledu. Ukryl se za balvan obklopený trsy borůvčí a čekal. Pronásledovatelé ho míjeli tak těsně, že několikrát zahlédl siluetu ozbrojeného jezdce. Všichni se hnali kupředu a za okamžik zase zmizeli v mlze. Netrvalo dlouho a bylo slyšet zmatené výkřiky a ržání koní. Conan si však tentokrát už nehrál na záchrance a zamířil ke svému tábořišti.

Nalézt zpáteční cestu bylo mnohem těžší. Conan naštěstí zaslechl své koně a podle jejich hlasu opravil směr cesty. Začalo se stmívat a bílá tma se pomalu měnila v šedou a černou. Conan se zavrtal do vlhkého pelíšku a čekal na další den.

Ráno nebylo po mlze ani památky. Z modré oblohy shlíželo načervenalé slunce a ozařovalo mírně a poklidně se tvářící krajinu. Conan osedlal koně a přiměl je k poklusu, aby se z vlhké zimy trochu zahřáli. Zamířil po stopách vojáků. V mechu a loňské trávě byly jasně čitelné. Všechny směřovaly mezi bažiny a žádná zpět.

Dorazil až na nejzazší konec bezpečné půdy. Před ním byl povrch bažiny porušen stále se prohlubujícími stopami. Několik sáhů od něj se mezi trsy trávy cosi bělalo. Byla to nehybná lidská ruka s nepřirozeně zakřivenými prsty.

Otočil koně a vrátil se na stezku. Na sklonku dne již postupoval mezi klečí, tentokrát veden vyšlapanou cestičkou. Vraník byl stále horší, večer vyfrkával z nozder pěnu smíšenou s krví. K ránu padl a Conan musel ukončit mečem jeho trápení.

Hnědák se vzpamatoval a bez problémů unesl zvýšený náklad. S jedním koněm pak Conan projel As’tysovým královstvím a zamířil na sever.

Nyní už měl před sebou cíl a znal cestu, takže k sídlu starého léčitele dorazil pátý den.

Již z dálky viděl kouř, nevěstící nic dobrého. Chýše starého muže byla v troskách, ze kterých se kouřilo. Conan se nezdržoval bádáním nad tím, zda krajem táhne nějaká skupina žoldáků bez pána, nebo zda se jeho zachránce stal obětí sporů mezi podhorskými kmeny. Pobídl hnědáka do cvalu a tasil meč.

Dva muži měli vytaženy před troskami chýše léčitelovy skříňky a rozhazovali jejich obsah do okolí. V hlubokém zaujetí nad svým ničivým dílem si ani nepovšimli Conanova meče, přinášejícího smrt oběma jedním švihnutím.

Další útočníci se stihli připravit k obraně, ale Conana se zmocnilo bojové šílenství. Jeho meč bylo možno zahlédnout jen v okamžicích, kdy se broušená čepel zablýskla na slunci. Zasáhnout samotného barbara bylo zhola nemožné, protože se míhal bojištěm sem a tam v naprosto nepředvídatelných směrech. Kdo se dostal na dosah jeho meče, byl ztracen. Krvavou lázeň ukončil až útěk zbývajících několika bojovníků. Hnědák byl příliš zchvácen na to, aby je bylo možno pronásledovat. Conan probíhal bojiště a hledal další soupeře. Přitom se postupně uklidňoval. Zastření mysli pominulo a několik v boji utrpěných šrámů se začalo hlásit.

Starého léčitele našel v křoví za chýší. V poslední chvilce před vpádem nepřátel se mu podařilo se schovat. K jeho nalezení neměli, díky Conanovi, útočníci už čas. Stařík byl viditelně v šoku. Třásl se po celém těle a Conan z něj nedostal jedinou srozumitelnou větu. Usadil ho proto na přikrývku a dal mu jíst ze svých zásob. Potom se pustil do obhlídky bojiště.

Napočítal sedm mrtvých, které odtahal stranou na jednu hromadu. Nakonec přehlédl škody: Chýše shořela, ale nebyl velký problém ji postavit znovu. Dřeva a drnů bylo okolo dost a práci odhadoval na dva, tři dny. Horší bylo zničení téměř všech zásob sušených bylin a dalších věcí, které byly k léčení nezbytně nutné. Při velké píli bude trvat nejméně rok, než je bude možno obnovit.

Vrátil se ke starému muži. Ten usnul s kouskem sušeného masa v ruce. Přikryl ho proto houní a dal se do prohrabávání spáleniště, zda z něj alespoň něco nepůjde zachránit. Po chvíli se dohrabal na severozápadní straně ohněm nepoškozené vrstvy. Zde byly drnové stěny chýše vystavěny do největší výšky jako ochrana před mrazivými zimními větry. Na počátku požáru se drny zhroutily a přikryly nějaké poličky a kus podlahy. Conan nalezl nějaké kožešiny a několik plátěných váčků s bylinami. Rozložil nález vedle léčitele a vyrazil na hlídku.

Následující noc proběhla v klidu. Útočníci byli přestrašeni a dosud se neodvažovali vrátit. Conan však věděl, že je to jen otázka času, kdy naberou dost odvahy a pokusí se ho zaskočit. Jakmile se starý muž ráno probral, ukryl s ním většinu zachráněného majetku do pečlivě zamaskované jámy mezi křovím. Potom se vypravili na cestu do nejbližší vsi, jejíž obyvatelé léčiteli vděčili za mnohé. Bylo lze předpokládat, že se o něj dokáží na oplátku postarat.

Po půldni pomalé jízdy však museli zastavit. Starcovým vyhublým tělem zmítala horečka a jízda na koni mu viditelně škodila. Conan proto rozbil malý a dobře zamaskovaný tábor, kde se hodlal o něj postarat sám.

Jakmile starého muže napojil, bylo možno pozorovat úlevu. Horečka se trochu zmírnila a nemocný si začal uvědomovat své okolí. Volal slabým hlasem Conana. Ten mu nabídl jídlo, ale léčitel odmítl.

„Je to marné, milý hochu. Tahle horečka už zahubila mnoho lidí. A já jsem starý a nemám pro co žít.“

„Zachránili jsme nějaké léky, brzy bude možné začít léčit alespoň nějaké nemocné.“

„To je málo platné. U mě byl vždy mír. Vždy se dodržovalo, že léčitel je nedotknutelný. Byli to místní, poznal jsem některé z nich. Už nemají úctu k ničemu. Mezi takovými se prostě nedá být. A jsem starý na to, abych začínal někde jinde.

Ty, Conane, mě teď nepřerušuj. Cítím, že nemám mnoho času. Když jsem tě měl poprvé u sebe, zdálo se mi, že jsem získal učedníka a časem nástupce. Neřekl jsem ti proto vše.

Když jsi blouznil, slyšel jsem divná slova. Nakonec jsem tě zhypnotizoval. Tehdy jsem se dozvěděl, co nevíš. Ve Venariu tě proklel bůžek – ochránce města, lár Ven. Jím proklet nenalezneš klid a lidé tě budou zrazovat.

Řekl jsem si, že léčitel není v takovém postavení, aby ho někdo zrazoval. Mohl bys tu prožít klidný život bez ohledu na kletbu. Vlastně jsem tě ale také zradil, že jsem ti to neřekl.

Možná by bylo nejlepší, kdyby ses stáhl někam na poušť. Kletbu nezlomíš, ale vyhneš se jí.“

„Každá kletba by se měla dát nějak zlomit…“

„Tato má podmínku, že bys musel přemoci stygijského hadího boha Seta. To je naprosto nepředstavitelné, abys přemohl boha, jako pouhý smrtelník. Tu kletbu opravdu nelze zrušit. Promiň, promiň…“

Nebylo jasné, za co se vlastně starý muž omlouvá. Možná to nevěděl ani on, protože se začal třást horečkou. Během následující noci několikrát požádal o vodu. Ještě se pokoušel cosi říct, ale jeho slova byla natolik nezřetelná, že jim Conan při sebelepší vůli nedokázal porozumět. K ránu stařec vydechl naposled. Zemřel ve spánku a jen náhle ztichlý dech to prozradil jeho společníkovi.

Ráno Conan naložil mrtvého na koně a zamířil s ním zpět k troskám chýše. Uprostřed nich vykopal hrob, který zahrnul hlínou ze stěn a spálenými dřevy na mohylu nadprůměrné velikosti. Mohl být spokojen alespoň s ní.

Potom pochytal zbylé koně pobitých útočníků a zamířil s nimi k jihovýchodu.

„Shem je v neustálé rozepři se Stygií. Třeba tam naleznu radu proti tomu velkému šupinatému bohovi.“

Svatyně

1 Prokletá země. Tak se nazýval pruh území mezi Shemem a Stygií. Před dávnými časy byli Stygijci poraženi a museli území vyklidit až ke břehům řeky Styx. Podařilo se jim udržet pouze několik pevností na jejím pravém břehu jako příslib budoucích zpětných výbojů. Temní čarodějové za řevu a nářku stovek lidských obětí ztracené území prokleli. Sílu jejich nečistých obřadů nedokázali zlomit ani narychlo povolaní nemedijští mágové.

Shemitské osady zde jen živořily. Výběrčí daní často nalezli pouze trosky stavení a kostry dobytčat, zahynulých hlady v opuštěných stájích. V přežívajících osadách se v noci nikdo neopovážil vystrčit nos ze své chýše. Nečetné výpravy za okruh území, chráněného amulety nemedijských mágů, se dály vždy ve dne. Kdyby osadníci tak zoufale nepotřebovali z lesa dříví a některé další suroviny, tak by v životě nevystrčili nos za nejzazší mez svých políček. Stezky, spojující vsi mezi sebou a s vnitrozemím, se podivně klikatily, uhýbajíce místům, kde nemedijští mágové nalezli nejvyšší koncentrace stygijského zla. Přestože byly chráněny kouzelnými amulety, nebyly zcela bezpečné, zejména v noci. Usazení Shemité nebyli tedy ani významným zdrojem příjmů pro královskou pokladnu, ani je nebylo lze použít jako průvodce vlastních vojsk.

Během války Shemu s Khorají se ukázaly být zbytky stygijských předmostí natolik důležité, že bylo rozhodnuto vyslat menší oddíl, který měl střežit hranici. Jeho úkolem bylo ohlášení případného vpádu Stygijců znameními, poslanými řetězem signálních ohňů. Shemitští důstojníci věděli, do jaké země vstupují, a proto najali stopaře a průvodce, který měl vojákům pomoci při cestě neznámým a nebezpečným krajem.

Stopař byl mohutný černovlasý mladík. Název jeho rodné země – Cimmerie – zde většině lidí skoro nebo vůbec nic neříkal. Celý oddíl však velice rychle ocenil jeho schopnost orientace v neznámém terénu. Několik dnů pochodu ukázalo, že stopař vycítí nebezpečí na dálku a dokáže se mu vyhnout. Protože všichni předpokládali, že k opravdovým bojům se Stygií nedojde, brali svou účast na výpravě jako zaslouženou odměnu za předchozí služby.

Postupovali téměř pustou krajinou. Hledali vhodné kopce, vzájemně na dobrý dohled i ve zdejším častém bažinném oparu, a budovali na nich signální stanoviště, obsazená vždy pěti muži. Ti měli nepřetržitě hlídat a v případě potřeby předat kouřové či světelné signály dál do vnitrozemí. Stanoviště měla pomoci také poslovi, nesoucímu podrobnou zprávu o situaci na hranici.

Pohodě nastal konec v okamžiku, kdy oddíl dostihl šlechtic Maro s nevelikou družinou. Pověřovací listiny ho postavily do čela oddílu. Byla to hrubá neomalenost vůči staršímu a v mnohém ohledu schopnějšímu Serratovi, který oddílu dosud velel. Maro však byl urozenější (v jeho žilách kolovalo dokonce pár kapek krve královského rodu) a měl lepší styky. Zlí jazykové rovněž potichu prohlašovali, že vrchní velení potřebovalo slávychtivého a zcela neschopného královského bastarda uklidit z hlavního bojiště, kde mohl napáchat daleko větší škodu.

Zkušení tedy brali Marův příchod jako potvrzení faktu, že ze strany Stygie žádné vážné nebezpečí nehrozí. Místo poklidné služby je však čekala těžká práce pod neschopným velitelem, snažícím se za každou cenu ukázat svou genialitu a nepostradatelnost.

Prvním Marovým činem bylo, že vyhodil starého Serrata z velitelského stanu. Usurpoval největší stan výhradně pro svoji potřebu, i pravidelné porady důstojníků se musely přesunout jinam. Dalším činem byla výprava jeho kumpánů do okolních vesnic, kde měli pro pánovu a svou zábavu obstarat nějaké mladé ženy. Na to, že jsou to osady vlastních lidí, se podle výslovného rozkazu neměl brát zřetel. Už toto násilí brali mnozí jako předzvěst dalších malérů, zejména poté, co se dva kumpáni nevrátili.

Ke stopaři se Maro choval od samého počátku podivně. Dalo by se říct, že ho vysloveně nesnášel.

Pravda, Conan několikrát vyvedl oddíl z nemožné spleti skal a roklin, kam ho Maro zatáhl. Dokonce mu opakovaně ukázal, kde se dali na špatnou cestu a jaká znamení před ní varovala. Marova nenávist se tím však vysvětlit nedala. Projevoval ji od prvního okamžiku, kdy dorazil k oddílu. Zkušený Serrato své důstojníky varoval, aby se do sporu nevměšovali. Znal několik případů, kdy Maro někoho nenávistně zničil a s ním všechny, kdo se tomu snažili zabránit. Důstojníci i mužstvo tedy pouze s napětím čekali, jak střetnutí dvou mužů dopadne.

Právě se chystali vyrazit na další cestu, když si Conan povšiml, že na posledně vybudovaném stanovišti v noci nehořel žádný oheň. Maro se s ním nečekaně shodl v tom, že je nutno zjistit, co se stalo. Byli už na dohled od Styxu a nějaká nepřátelská akce se rozhodně nedala vyloučit. V táboře zanechali důstojníka s deseti muži a ostatní vyrazili zpět.

Přestože bylo stanoviště na blízký dohled, plahočili se celý den, než k němu dorazili. V blízkosti řeky bylo mnoho míst, která nemedijští mágové označili za nebezpečná. Stezka mezi nimi se vinula tak, že za celý den urazili vzdálenost sotva tříhodinového ostrého pochodu. Protože však jeli nalehko a po vlastních stopách, dorazili ke stanovišti před polovinou následujícího dne.

V táboře, zřízeném u pramene při úpatí kopce, nalezli pouze neklidné koně. Conan naléhal, aby mohl jít na vrchol jako první. Maro však pouze netrpělivě mávl rukou a vyrazil se svými kumpány v patách koňmo přímo do svahu.

„Rozrajtují tam všechny stopy,“ obrátil se mladý barbar se hněvem v hlase na Serrata.

Ten jen přikývl a rozhodil ruce v němém gestu bezmoci. Uvažoval přitom, zda může být na světě ještě další takový idiot, jako je Maro.

„Našli jsme mrtvé, našli jsme mrtvé!“ ozval se křik z vrcholku kopce.

To už se nedal zadržet nikdo a všichni vojáci vyrazili vzhůru v neuspořádaném houfu. Conan je s podmračeným výrazem v tváři následoval.

Na samém vrcholku kopce byla zvětralá skalka, kterou využili jako podklad pro ohniště. Stála na ní hranice dřeva. Z jedné strany ohořela, ale oheň kdosi rozkopl a uhasil. Poblíž ní ležela těla tří mužů. Další ležel mezi keři opodál, posledního nebylo vidět.

Muži u hranice měli strašlivá zranění, která musela být zasazena nadlidskou silou. I jejich zbroj byla údery nepředstavitelné síly zcela zničena. Čtvrtý muž se snad snažil utéct, ale smrti neušel. Jeho zčernalé tělo jevilo známky pokročilého rozkladu, přestože bylo jisté, že členové hlídky zahynuli současně. Mrtvý neměl žádná zjevná poranění. Až když jej zvedli, začala z nenápadných ranek na lýtkách vytékat příšerně zapáchající tekutina. Několik vojáků se na místě pozvracelo. I Maro zbledl a tiskl si k nosu lahvičku s jakousi vonnou esencí.

Conan sám se rozruchu kolem mrtvých neúčastnil. Pátral po posledním muži. Chodil nahoru a dolů po rozdupané stezce mezi tábořištěm a vrcholem kopce. Jako ve snách se vyhýbal zmateně pobíhajícím vojákům. Náhle v jedné zatáčce odbočil ze stezky. Prodíral se houštinou, pátraje přitom po stopách. Byl zřejmě spokojený, protože občas pokýval hlavou.

Křoviska znenadání končila a pod Conanovýma nohama byla strmá skalní stěna, jakoby vsazená do úbočí kopce. Přidržoval se křovisek a naklonil se, aby viděl až dolů. Chybějící muž tam skutečně byl. Jeho tělo leželo na jednom z keřů v nepřirozeně zkroucené poloze.

Conan se otočil zpět a hlasitě zahoukal na vojáky chodící po stezce. Potom vyrazil dolů. V sestupu kolem okraje skály mu pomáhaly četné keře, takže byl dole dříve, než se první vojáci objevili nad ním.

Muž spadl z výšky několika sáhů, avšak křoví utlumilo natolik jeho pád, že ještě žil. Bližší pohled však ukázal, že zlomené pahýly několika větví zajely hluboko do jeho těla. Přesto byl částečně při vědomí a zašeptal:

„Pít, bohové… žízeň…“

Conan mu posloužil ze svojí lahvice. Víno s vodou raněného natolik posílilo, že se zmohl ještě na několik slov:

„Hrozný… nepřemožitelný obr… od staré svatyně… asi všichni… umírám…“

Mezi tím slezli dolů další vojáci. Za nimi následoval kupodivu i Maro. Podařilo se mu nespadnout, ale přistál dole v oblacích prachu a s lavinou drobného kamení za patami. Jeho nešikovnost by za normálních okolností vzbudila veselý smích všech přítomných, ale nyní ho vojáci klidně očekávali vedle umírajícího druha.

Maro se přihnal k raněnému a naklonil hlavu k jeho rtům. Ty se však ani nepohnuly. Po shledání se zachránci zřejmě ochablo úsilí, kterým se ubožák držel při vědomí.

„Odneste ho do tábora, vyslechnu ho tam,“ prohlásil rozhodně Maro.

O jeho rozkazech si už odvykli diskutovat. Několik mužů nasekalo větve a mladé stromky na nosítka. Potom čtyři z nich zvedli svého druha z milosrdného a zároveň smrtícího obětí keře. Stalo se to, co všichni očekávali. Pahýly větví se vytáhly z ran, které uzavíraly. Z vojákových zad vytrysklo několik proudů krve a on přešel z bezvědomí přímo do náruče smrti. Byl mrtev dříve, než ho položili na připravená nosítka.

Maro odporně zaklel. Nepatrný pohyb jeho nohy naznačoval, že by nebožtíka nejraději nakopl. Opanoval se však, přehlušil nesouhlasné mručení vojáků a zvolal:

„Kdo ho našel?“

Conan postoupil k nosítkům s mrtvým:

„Našel jsem ho já. Blouznil o tom, že je přepadl strašný obr. Přišel prý od trosek svatyně. Víc beztak nevěděl.“

Maro sevřel rty. Vypadalo to, jakoby chtěl něco říct. Potom se však mlčky otočil nahoru do svahu. Jeho kumpáni ho následovali.

Dva muži se chopili nosítek. Otáčeli se za Marem, ale zahlédli, že Conan vyrazil opačným směrem. Protože už všichni uznávali jeho schopnost orientovat se ve zdejším terénu, následovali ho, a za nimi i ostatní vojáci. Conan je provedl kolem úpatí kopce tak šikovnou zkratkou, že byli i s nosítky v táboře dřív než upachtěný Maro s doprovodem.

Maro si zavolal Conana k sobě. Na místě ho před ostatními povýšil na důstojníka a ze své kapsy zaplatil zálohu na zvýšený žold.

Někteří muži to považovali za krásné gesto. Serrato však tušil, že Maro sleduje nějaký cíl, rozhodně nedobrý pro mladého stopaře. Nechtěl ale kazit Conanovi radost. Sám barbar však nemohl zahnat pocit nejistoty.

„Ten výraz v očích… Určitě jsem ho někde viděl, ale kde?“ mučil si hlavu marnou snahou vzpomenout si.

Nebyl sice žádný důvod k oslavám, ale Maro přesto pořádal ve svém stanu hostinu, na niž pozval všechny důstojníky, jmenovitě pak Serrata a Conana.

Když dorazili, byl už Maro zřetelně přiopilý. Jeho kumpáni se chovali před důstojníky zcela nenuceně. Každý z nich měl v náručí některou z unesených žen a chovali se jako ve veřejném domě. Modřinami poznamenané ženské vnady svědčily o tom, že ne všem zajatkyním se tento způsob života původně líbil. Vcelku se však už snažily projevovat svým pánům co největší přívětivost.

Jakmile Maro spatřil Conana, radostně vyskočil ze svého místa, vzal si znamením slovo a promluvil.

„Máme tu nového, velice schopného důstojníka. Mezi příjemné povinnosti velitele patří i to, aby dbal na možnost uplatnění svých podřízených. Každý má právo ukázat své schopnosti, aby za ně byl patřičně odměněn. Důstojník Conan má dnes svou velikou příležitost: Povede dnešní noční hlídku na zdejším stanovišti a pomstí naše kamarády.“

Mezi shromážděnými důstojníky projel závan nevole. Conan zaslechl Serratova slova:

„Co ti provedl náš průvodce, že se ho snažíš stůj co stůj zabít?“

To už se však vpil do Marovy opilé a odporně sešklebené tváře. Díky tomu opileckému šklebu se mu náhle vyjasnilo v hlavě.

Setkali se ve vykřičeném domě na pokraji Asgalunu. Maro tam vpadl s několika opilými kumpány. Protože všechna děvčata už byla rozebrána a řádně zaplacena, začali se s časnějšími zákazníky o ně tahat. Někteří z nich se zmohli jen na slovní protesty, jiní se o ně alespoň symbolicky popotahovali.

Conan, který dorazil do města toho dne ráno, si tuhle zvůli nenechal líbit. Na jeho děvče, docela ucházející tmavovlásku, se začal sápat sám Maro. Conan ho prudce odstrčil. Marovi to nestačilo, a tak dostal ještě pořádný políček.

Násilník zaječel a vytáhl dýku. Dopustil se tím osudové chyby: Conan se rozzuřil a jedním úderem ho srazil k zemi. Kumpáni, kteří přišli Marovi na pomoc, se rozlétli tak rychle, že už se raději o nic nepokoušeli. Pouze Maro se zvedl a vyrazil s dýkou proti Conanovým zádům. Za život vděčil jen mimořádně dobrému Conanovu rozmaru. Sám Cimmeřan by těžko dokázal popsat, co se v následujícím okamžiku stalo. Jeho tělo zareagovalo zcela mimovolně jako tělo divoké šelmy. Přítomní spatřili jen jakési zavíření. V okamžiku letěla dýka daleko do kouta a poté už visel Maro před Conanem, držícím ho pravicí pod hrdlem. Ten si ho otočil zády a udělil mu několik důrazných kopanců. Potom ho nadhodil a posledním kopancem doslova katapultoval skrze zavřenou okenici přímo doprostřed ulice, kudy stružkou protékala páchnoucí břečka. Pohled na ten závěrečný kopanec demoralizoval Marovu družinu natolik, že se hbitě všichni vytratili.

Conan nic netušil o pozadí celé věci. Nevzrušilo ho ani to, že krátce po této události se téměř všichni hosté pod různými záminkami vzdálili. Znali totiž Marovu násilnickou povahu i pověsti o jeho neobyčejné pomstychtivosti. Conan se však v klidu až do rána věnoval vybojované dívčině a poté zmizel.

Maro tentokrát nemohl podniknout naprosto nic. Přímo z vykřičeného domu spěchal na svatbu. Bral si urozenou dívku, dceru významného dvorského hodnostáře. Nebylo pochyb o tom, že kdyby se nastávající tchán dozvěděl o scéně ve vykřičeném domě pár hodin před svatbou, zničil by Mara jako obtížný hmyz. Tak násilníkovi nezbylo nic jiného než se zalykat bezmocným vztekem. Svatební noc pak strávil s chladivými obklady na nakopaných místech a nezmohl se na nic jiného než krmení rozkošných oušek své novomanželky historkou o tom, jak při honbě za nebezpečnými zločinci nešťastně spadl z koně.

Pohledy obou mužů se nyní srazily. Všichni přítomní postupně zmlkli. Potom se Conan s milým úsměvem ve tváři zeptal: „Kdo se mnou půjde na hlídku?“

Dlužno říci, že si Maro tuhle scénu představoval jinak. Doufal, že se Conan dopustí nějaké nepředloženosti, kterou by mohl využít a potrestat ho smrtí. Dva z jeho kumpánů dosud nic nepili a měli v pohotovosti luky, aby mohli na rozkaz „vzbouřence“ ihned odpravit. Zachoval si však duchapřítomnost a rychle pronesl čtyři jména.

Conan se lehce uklonil, jak to dělali důstojníci při hovoru s velitelem, a požádal o dovolení odejít z hostiny a ujmout se svých povinností.

Maro nemohl než přikývnout. Lomcoval jím vztek a víno v něm zlomilo poslední zbytky zábran. Měl přímo živočišnou potřebu svůj triumf nějak vychutnat.

Jeho opilá tvář se znovu sešklebila:

„Jen se běž ujmout svých povinností, ty hrdino z bordelu. A buď statečný, jak se na shemitského důstojníka sluší. Moji lidé tě pohlídají, abys snad nedostal zaječí úmysly.“

Uspokojení v jeho hlase nabývalo na síle.

„A jestli zaženeš tu nestvůru, co zabila naše kamarády, dostaneš… dostaneš cokoli, o co si řekneš. To ti přísahám u všech bohů před shromážděnými důstojníky.“

Po těch slovech milostivě Conana propustil.

Ten vyrazil ze stanu a drtil mezi zuby:

„U Croma, že jsem toho prašivého bastarda tehdy nepřetrhl vejpůl.“

Potom však zahnal vztek do zapadlého kouta mysli a jal se shánět přidělené vojáky.

2 Conan okamžitě poznal, že Maro vybral na hlídku jednak ty muže, s nimiž měl nějaké neshody, jednak ty, kteří se všeobecně jevili jako neschopní.

Bery a Kerno měli námitky proti vyvražďování osadníků, kteří se snažili Marovým kumpánům bránit v únosech svých žen a dcer. Onda, – pro své mimořádně dlouhé paže přezdívaný „Opičák“, měl zase nevšední talent zmizet krátce před tím, než se vynořila potřeba nějaké naléhavé a hlavně nepříjemné práce. Pokud si někdo povšiml, že Opičák není k nalezení, mohl si být jist tím, že se brzy něco nepříjemného semele.

Gento nebyl ulejvák ani vzpurník, ale ubohý mrzal;, Serrato ho přibral k výpravě jen z dobrého srdce. Říkalo se, že mu Gento kdysi pomohl ve velice ošklivé skrumáži kdy byli obklíčeni přesilou stygijských žoldáků. Tomu na památku té bitky chyběla polovina pravé dlaně i se třemi prsty a navíc byl ještě znetvořen dvěma velkými jizvami v obličeji. Nejhorší však byla jeho levá noha. Tenkrát mu ji probilo kopí jakéhosi černého válečníka, bojujícího v žoldu Stygie. Rána se sice uzavřela, ale uvnitř zůstalo cosi nedobrého. Vždy asi tak za půl roku se v jizvě otevřela jedna nebo i více pištělí, z nichž vytékal ohavně páchnoucí hnis.

Žena od něho sice neutekla, ale opakovaně mu dávala najevo, že je celé rodině na obtíž. Proto umluvil svého příznivce Serrata, aby se dostal na tuhle výpravu. Hodlal za každou cenu padnout v boji, byť by to měla být jen nevýznamná šarvátka. Život ho zřejmě už nebavil a symbolický královský příspěvek rodině padlého vojáka by převýšil jeho několikaleté výdělky. Gento také jako jediný proti rozkazu připravit se na hlídku nijak neprotestoval.

Zbylí tři dávali najevo nevybíranými slovy svou nevoli. Ondu musel Conan dokonce vystopovat v houštinách za táborem. Když však pochopili, že to není pouhý Conanův rozmar, jali se svorně nadávat na Mara, až je musel Conan upozornit na dva jeho kumpány s luky.

Conan považoval za důležité vyrazit co nejdříve. Pokud je nahoře něco zlého, musejí se co nejlépe připravit ve zbývajícím denním čase. Vyrazili proto už za půlhodinku, kdy slunce stálo ještě dost vysoko nad obzorem. Několik vojáků jim nenápadně zamávalo, ale střežili se toho, aby dali své sympatie výrazněji najevo.

První Conanovou starostí byla stará svatyně, jejíž trosky byly vzdáleny jen několik kroků od strážního stanoviště. Zbytky sloupů i zdí centrální chýše většinou nepřevyšovaly okolní bujný podrost a byly pokryty popínavými rostlinami. Jestli zde skutečně bylo něco zlého, bylo to někde ve zřícenině, či spíše pod ní.

Kámen, z něhož byla svatyně postavena, obsahoval množství drobných zkamenělých tvorů. Conan se jimi příliš nezabýval, ale pátral po vchodu do podzemí. Ten však nebyl s to nalézt ani poté, co na několika místech odházel kameny až po starou dlažbu. Než se v troskách začal sám přehrabovat, nenalezl tu jedinou stopu, ani zlomenou větévku, ani spadený list.

K signální hranici ho přivolal pokřik vojáků.

„Nemedijský amulet pukl, jako zašlápnutý šváb,“ vykřikl kdosi.

Výprava měla s sebou několik takovýchto terakotových amuletů, velice účinných ochranných prostředků z dílen nejlepších mistrů bílé magie. Amulety byly umísťovány všude tam, kde stygijské zlo mohlo ohrožovat tábor nebo strážní stanoviště. Zde byl amulet umístěn v blízkosti hranice. Nyní byl rozpadlý na několik kusů. Conan se nad nálezem sklonil a pečlivě ho prohlédl.

„Jestli ho nerozšlápl některý z těch Marových dobytků… Tady se to opravdu mělo co nejlépe prohledat.

U Croma!“ nakonec skoro vykřikl, „to nebyla nějaká škorně, tohle se rozlétlo pořádnou silou. Někdo pak větší kousky dal dohromady, ale sbíráním těch maličkých se nezdržoval. Hádejte, kdo to asi byl?“

„Maro,“ shodli se jeho muži. Kerno pak přidal ještě několik šťavnatých výrazů, kterými charakterizoval nemanželský původ i osobní vlastnosti jejich nového velitele. Conan se však nehodlal zdržovat proklínáním a hned začal chystat vše potřebné na večer. Měl už určitý plán. Začali rubat a snášet dříví na hranici i na přikládání. Další hranice rozkázal postavit okolo stanoviště hlídky, takže mohlo být uzavřeno do ohnivého kruhu. Na trosky svatyně nechal nanosit spoustu chvojí. Naštěstí v okolí vrcholku kopce rostly převážně jehličnaté stromy, jejichž dřevo bylo prosyceno omamně vonící pryskyřicí.

Nakonec, to už vrchol kopce osvětlovaly pouze červánky, rozkázal zapálit několik ohňů ve větší vzdálenosti od signální hranice, aby osvětlovaly okolí. Všichni se pak usadili pod skalkou s hranicí, zády k ní, aby mohli neoslněni pozorovat okolí. Potom se už mohli oddat čekání, jež se nekonečně vleklo.

3 Náhle Conan zpozorněl. Cosi zaslechl. Byl to jakýsi dunivý zvuk, podřízený podivnému rytmu, takřka na hranici slyšitelnosti. I jeho citlivé uši to stačily sledovat jen chvilkami, snad v závislosti na směru větru. Zeptal se ostatních, avšak nikdo z nich nebyl schopen zvuk zachytit.

Po chvilce zamyšlení se zeptal Genlo:

„Jak ten rytmus zní?“

Conan mu v odpověď vyklepal vzdálené dunění prstem na kousek dřeva. Náhle mu Gento nečekanou silou srazil ruku a vyhrkl:

„Stygijské bubny!“

„Myslel jsem si to,“ přikývl Conan.

„Stygijští čarodějové při svých nečistých obřadech často bubnují,“ ozval se Ondá.

Gento chraplavě dýchal, potom ze sebe vzrušeně vyrazil:

„Byl to nejhorší zážitek mého života, tohle stygijské bubnování. Bylo to hnusné…“

Po chvilce ticha se přece jen uklidnil natolik, že mohl pokračovat:

„Bylo to dlouho před tou nešťastnou bitkou, ze které jsem vyšel sice jako slavný, ale mrzák. Byl jsem mladší a v dobré kondici. Bil jsem se jako lev, ale nebylo mi to nic platné. Dostal jsem v potyčce ránu do hlavy, snad kamenem, a probral jsem se spoutaný tenkými provazy, které se mi zařezávaly hluboko do masa.

Probral jsem se jednak bolestí v údech, jednak příšernými zvuky. Byl jsem na jakémsi vyvýšeném místě, osvětleném plameny ohňů. Na největším z nich pekli zaživa několik našich kamarádů, kteří padli do zajetí se mnou. Vedle mě leželi ještě dva. Jeden byl už mrtev, druhý se dosud neprobral z bezvědomí. Takže celé to hnusné čarování jsem nakonec viděl jen já. Přitom jsem byl blízko, protože nás položili na okraj velkého pódia s oltářem.

Stygijští čarodějové v dlouhých černých hábitech, protkaných zlatými a stříbrnými nitěmi, zobrazujícími znaky zla, dohlíželi na to, aby se maso dobře propeklo. Nářek postupně utichl, všichni mučení kamarádi zemřeli. Potom je sundali z ohně a jeden z těch odporných čarodějů je vyvrhl a vyřezal z nich kosti. Jako mladý jsem býval řeznickým tovaryšem. Musel jsem proto mimoděk ocenit zručnost, s jakou to celé prováděl. Určitě měl s touto prací bohaté zkušenosti!

Nahrubo vykostěné maso potom na velikém špalku rozsekal na kousky, veliké asi jako mužský prst. Někteří čarodějové se za zpěvu a bubnování svlékli a ostatní jim k tetování přimalovávali další čáry po celém těle. Barvy připravovaly dvě otrokyně, které pak sťali a jejich těla hodili spolu s oškrábanými kostmi na dohořívající hranici.

Nasekané maso mezi tím jiní naházeli do velikého měděného kotle. Ten odkudsi přinesli, tak daleko od ohně vidět nebylo.

Svlečení čarodějové si pak sedli na kotel a začali do sebe to maso cpát, ale skrze svoje zadky. Ostatní přitom bubnovali a zpívali. Celé to trvalo snad hodinu, snad víc, nevím. Byl jsem příliš zděšený a znechucený na to, abych se díval po hvězdách. Nakonec se ale nazí čarodějové jeden po druhém zvedli od kotle a začali tančit. Za zvuku bubnů se podivně kroutili a svíjeli a ta jejich nacpaná břicha poskakovala, jakoby kamarádi ještě žili. Tančili a svíjeli se kolem hranice. Nakonec začali zvracet. Bylo to odporné, z mých kamarádů, po jejichž boku jsem ještě před pár hodinami bojoval, se staly ohavně páchnoucí cucky vyletující s další nečistotou těm odporným čarodějům z tlam. Padaly na zem a oni je rozšlapávali při svém tanci.

Potichu jsem vzýval všechny bohy co znám, abych se odtamtud dostal. Na poslední chvíli dorazil Serrato. Měl s sebou čerstvé posily a projel shromážděnými Stygijci jako liška kurníkem. Jeho muži se nakonec pustili do čarodějů a já se k nim přidal hned, jak mě zbavili pout. Vztek a hnus mě úplně zbavily pocitu bolesti.

Živého čaroděje jsme chytli jen jednoho. Ostatní, a dokonce i prostí bojovníci kolem nich, bojovali, dokud nepadli mrtvi k zemi. Serrato říkal, že mají nějaký bleskově působící jed, který nosí stále u sebe.

Hoši pěkně zezelenali, když jsem jim řekl, v čem jim čvachtaly boty kolem obětní hranice. Ten zajatý hnus se jen smál, jestli k němu nepůjdou do učení. Vlastnoručně jsem ho rozpáral, to jsem si nenechal od nikoho vzít. Potom jsme mu nasypali, ještě zaživa, do rozpáraného břicha žhavé uhlíky z hranice. Serrato to neviděl rád, ale když jsem vylíčil, jak pekli naše kamarády zaživa, tak nám v tom nebránil. Navíc, když jsem se tomu hnusovi páral ve střevech, našel jsem tam prsten, který patřil bratrovi jednoho z přítomných vojáků. Ten ho potom odnesl domů s tím, že ho položí do hrobu jejich rodičů.“

„Dozvěděli jste se, co to bylo za obřad?“ zeptal se Conan.

„Zajali jsme jen pár žoldáků, které Stygijci drželi od těchto věcí dál. Jeden z nich prý cosi zaslechl, že tomu říkali slavnost oživování, ale nedokázal nám říct, co by to mohlo být.“

Do nastalého ticha prohodil Kerno:

„Když to neudělali s těmi před námi, tak nás to snad taky nečeká.“

Vůbec to neznělo povzbudivě.

Dlouhé chvíle zase byl klid. Vzdálené bubnování kromě Conana nikdo nezaslechl. Všichni však viděli, jak daleko u řeky, kde byla stygijská pevnost, vzplanula záře ohně. Pohasla až poté, co se ubývající měsíc vyšplhal notný kus nad východní obzor.

Conan dohlížel na to, aby ohně okolo nich dostatečně hořely. Zato na signální oheň přikládali jen občas, aby ušetřili dřevo. Vojáci se domnívali, že je to zbytečná starost. Nanosili opravdu mimořádné množství dřeva. Conan však trval na svém.

Půlnoc už podle měsíce i hvězd minula, když se od trosek svatyně ozval jakýsi šelest. Ani Conan nedokázal určit jeho původ. Tiše však přikázal svým mužům, aby se připravili.

Po chvíli, jejíž délku asi jinak zaznamenali napjatí lidé a jinak netečně se hýbající hvězdy na obloze, bylo možné pozorovat mezi troskami jakýsi pohyb. Za okamžik se proti obloze rýsovala obrovitá postava lidského tvaru. Po několika krocích blíž už mohli odhadnout její výšku: mimořádně vysoký Conan jí sahal sotva do pasu.

Přiložili do ohňů smolné větve a chvojí, takže plameny scénu výrazně osvětlily. Obrovitou postavu kryla kompletní zbroj. Dokonce i takové části těla, které ponechávala obnažené zbroj téměř všech národů, jako třeba lýtka, byly kryty dovedně tvarovanými pláty. Pokud mohli posoudit, byl celý povrch zbroje pokryt vyrytými a tepanými tvářemi nečistých božstev či scénami obřadů na jejich počest. Obr neměl štít, ale jeho meč svými rozměry vysvětloval strašlivá poranění padlých členů předchozí hlídky. I obr musel tuto monstrózní zbraň držet oběma rukama.

Ze všeho nejstrašnější však byla obrova tvář. Otevřené hledí přílby bylo vyplněno neurčitou změtí, která ani vzdáleně nepřipomínala lidský obličej.

Než mohl Conan cokoli říct, vyrazil Gento do útoku. S nečekanou mrštností přeskočil plameny jedné z hranic a vrhl se proti nepříteli. Bleskově uhnul švihu obrovského meče (je to moc pomalá zbraň, šeptal si pro sebe Conan) a vrazil svůj až po jílec mezi pláty, kryjící obrovo koleno. Čepel tam zajela téměř bez odporu. Gento uhnul druhé ráně a zabodl svůj meč obrovi do boku, takže celá čepel zajela škvírou mezi pláty do břicha.

„Dostal jsem ho,“ zaječel radostně.

Zakroutil mečem v ráně, ale obr na to nijak nereagoval. Ani se nesnažil tnout po drobném útočníkovi potřetí. Zato Gento zaječel cosi nesrozumitelného a s chroptěním se svalil do trávy. Bylo vidět, že ještě žije a strašlivě trpí. Vydal ze sebe několik výkřiků, ale jejich smysl zůstal jeho druhům utajen. Conan toho z hloubi duše litoval, ale na to teď nebyl čas. Obr se otočil ke hranici a chystal se k útoku.

Kerno vykřikl a hodil po něm hořící větev. Conan druhou zamířil výš, proti obrově tváři. Štěstí mu přálo, větev se zachytila za nějakou sponu na obrově krku, jasně vzplanula a osvětlila jeho tvář v hledí přílby. Na vojáky odtamtud hleděly desítky očí. Byla to však drobná očka četných stonožek, jejichž neustále se proplétající těla tvořila zbytek obrova obličeje.

Mohutný meč zasvištěl vzduchem a oni museli uhýbat. Bylo by šílenství takovou ránu zkoušet odrazit! Všichni skočili za jednu z hranic. Onda na ni hodil náruč chvojí a větví. Div neudusil plamen, ale ten vyšlehl v okamžiku, kdy obr byl už před hranicí. Plamen mu přejel po zbroji a on udělal několik spěšných kroků zpět.

„Hořící větve, hoši,“ zavolal rychle Conan. Všichni čtyři se chopili místo mečů větví, vytažených z ohně a házeli je na obra. Většina se odrazila, ale některé ho musely popálit, protože sebou škubal a ustupoval.

„Na něj,“ zvolal Onda.

„Zpátky, blázni,“ zařval okamžitě Conan. „Spojujte hranice, udělejte kruh. Rychle, rychle!“ rozkazoval dál.

Spojenými silami vytvořili ohnivý kruh. Obr se potácel kolem jeho vnějšího okraje, zasypáván hořícími větvemi či alespoň žhavými uhlíky.

„Tohle kolo jsme vyhráli,“ prohlásil po chvilce Conan, když se obr viditelně neměl k tomu, aby šlapal do ohně. Neustále však měl neodbytný pocit, že to zdaleka není konec, že nepřítel má v záloze ještě další možnosti jak jim znepříjemnit život.

Obr se po chvilce zastavil právě z dosahu plamene a jeho dlouhé ruce se natáhly nad oheň. Conan okamžitě dal přiložit a pozorně sledoval konce obrových rukou. Objevily se tam mohutné stonožky, jaké se vlnily i pod obrovou přílbou. Začaly seskakovat dolů, ale většina z nich skončila s upálenými nožičkami v ohni. Jen několik jich dopadlo až za oheň a ty Conanovi muži bez pobízení smetli větvemi do plamenů. Jakmile vzplanuly přiložené větve, donutil žár obra ustoupit od ohnivého kruhu. Začal okamžitě hledat nové vhodné místo, ale vojáci už věděli, o co se bude pokoušet a hbitě oheň přikládáním a rozhrabováním rozšířili. Kerno si začal libovat, jak se jim daří, ale Onda ho hbitě zpražil:

„V jižních pralesích jsem viděl táhnout mravence. Nezastaví je ani příkop se zapáleným ohněm. Prostě se do něj v jednom místě nahrnou a oheň udusí. Po přiškvařených mravencích z čela útvaru ti další přejdou.“

Conan krátce přisvědčil a dodal:

„Myslím, že bude zkoušet postupně různé způsoby, jak se na nás dostat. Utéct nemáme kam, určitě je tam spousta těch potvor i v trávě. Ty zabily Genta. Na jejich kousnutí zemřel i Ahren z minulé hlídky. Ten pach z jeho rány mi byl povědomý. Už jsem viděl muže zabitého něčím podobným.“

Ohnivý kruh poskytoval zatím shemitským vojákům dobrou ochranu. Díky Conanově prozíravosti měli i dost paliva na to, aby vydrželi až do rána. Aniž by to kdo řekl předpokládali, že nejpozději s východem slunce vezmou stygijské rejdy konec.

Stonožky za ohněm vytvořily jasně viditelnou hromadu, která se začala posouvat blíž ke světlu. Nakonec se převalila do ohně. Páchlo to spáleninou, ale havěť ve vyšších vrstvách byla spálenými tělíčky pod sebou chráněna před žárem a posunovala se nezadržitelně kupředu.

Všichni čtyři zasypali ohrožené místo žhavými uhlíky a chvojím. Útočníci hynuli po stovkách, ale další se dostávali blíž a blíž kýženému cíli. Na poslední chvíli se Gentovi podařilo položit před čelo útočících stonožek několik planoucích jehličnatých větví, Prudký žár hořícího jehličí přinutil i jeho druhy k ústupu. Postup stonožek se však zastavil. Ty, které vyvázly z útoku celé, se otočily zpět do tmy. Ihned na ně začaly padat žhavé uhlíky a hořící větve – nepřítele bylo třeba co nejvíce oslabit. Ze stonožek nakonec zbyla jen černá masa, bublající v žáru. Její zbytky začaly hořet čadivým plamenem.

Útok je přinutil sáhnout do zásoby dříví víc, než kolik bylo záhodno. Nechávali proto oheň hořet jen mírnými plameny a spoléhali se na široký pruh žhavého uhlí, jehož vrstva vydávala citelný žár.

„Kdybychom ten velký oheň udržovali všude kolem, ani by se na nás nemusely obtěžovat vlézt. Jen možná nejsou zvyklé na pečené maso,“ komentoval jejich postavení Béry.

Conan jen položil prst na ústa a muži ztichli. Protože oheň byl nyní rovněž tišší, bylo opět slyšet z dálky stygijské bubny. Zdálo se mu, že jsou slyšet lépe. To potvrdil Kerno, který prohlásil, že bubny slyší. Ostatní muži to potvrdili.

„Museli hodně přidat, abychom to na takovou dálku zaslechli i my,“ snažil se vlichotit do Conanovy přízně Ondá.

Conan jen zavrtěl hlavou a zavřel oči. Jeho muži se věnovali hlídání ohně a opatrnému přikládání.

„Zdá se mi, že používají jiný buben. Zní temněji a jeho zvuk se nese dál. Snad na nás svolávají havěť z většího okolí. Připravte se na to, že bude ještě horko,“ prohodil stručně ke svým druhům.

Delší čas se s výjimkou dunění vzdáleného bubnu nedělo nic. Muži to kvitovali s povděkem, protože každou chvílí se blížil nástup nového dne a přitom hromada zásobního dříví ubývala jen pomalu. Conan jejich naděje nesdílel a vypadal snad až příliš vážně. Neustále se snažil pochytit nějakou změnu v rytmu bubnů nebo jiný příznak toho, že se jeho obavy naplňují.

V bubnování zcela jistě nenastala žádná změna, přesto Conan pocítil, že cosi nedobrého začalo. Jeho jemný sluch zachytil tichý šelest velkého množství drobných nožiček. Zvuk po chvilce zesílil a připomínal odpočívající hejno kobylek.

Conan obětoval jednu ze smolných větví na to, aby osvětlil okolí. Z okolního lesa se k nim blížila masa hmyzu a dalších drobných zvířátek. Pohybovala se tiše. Tiše také zavalila planoucí větev a uhasila ji.

Onda to spatřil také. Jeho tvář byla bílá jako čerstvě navápněná zeď. Zbylí dva muži se bez řečí pustili do přípravy dřeva. Oživili oheň tam, kde příliš pohasínal, dlouhými klacky obnažili do ruda rozžhavené uhlíky. Onda se na ně díval potom se dal do nepřirozeného smíchu. Poskakoval kolem nich a vyrážel ze sebe slova, která nedávala žádný smysl. Conan ho sledoval s úmyslem uzemnit ho dříve, než nadělá nějakou škodu. Bylo však těžké se k šílícímu muži dostat, protože ten se mu začal vyhýbat. Conan se již rozhodl pro rázný útok, když Onda popadl hořící větev a vyběhl přes ohnivý kruh. Namířil si to k táboru, ale na cestě ho cosi polekalo. Otočil se zpět a uháněl kolem ohňů na opačnou stranu. Kerno i Bery později přísahali, že mu na zádech sedělo několik stonožek, ale Conan se na toto tvrzení tvářil nedůvěřivě. Bylo to příliš daleko i pro jeho zrak.

Onda běžel přímo ke zřícenině a planoucí větev se v jeho rukou klátila. Chvílemi bylo slyšet křupání, jak běžel přes vrstvu lezoucí havěti. Nakonec padl k zemi a plamen jeho větve pohasl.

Zbylí vojáci dál chystali obranu, ale Conan rázně zavrtěl hlavou:

„Tohle, hoši, nezvládneme. Je jich mnohem víc než prve. Naší jedinou šancí je les kolem. Musíme zapálit okolní stromy. V tom žáru ty potvory zajdou a my budeme mít vyhráno.“

Oba muži přisvědčili. Dívali se však bezradně na Conana.

„Zápalné šípy zůstaly v táboře a luk s sebou taky nemáme,“ řekl nakonec za oba Béry.

Conan ukázal na hromadu větví, kde bylo možno vybrat několik delších a rovnějších.

„Budu je házet. Vy budete jen chystat svazky větví a zapalovat.“

Oba začali se zápalem pracovat na novém úkolu. Za okamžik již přeletěla první větev ohnivý kruh a zapadla do podrostu nedaleko stromů. Za velkého praskání a syčení byla ihned zavalena spoustou drobných tělíček. Druhá větev dopadla jinam, třetí na další místo. Útočící havěť se musela rozdělit, aby mohla zvládat zárodky ohně na více místech. To alespoň trochu oslabilo seskupení, shlukující se na okraji ohnivého kruhu.

„Alespoň že tam není nic, co by mohlo létat,“ komentoval Conan přehršli hmyzích těl.

„Stygijský Set se plazí, co létá, to s ním není spřízněno,“ citoval Kerno jeden ze článků shemitské víry.

Větve však byly příliš lehké a nebylo možné je, alespoň s přivázaným věchtem hořících větviček, hodit až ke stromům, kde by vznikl neuhasitelný požár.

Kerno se už pustil do odrážení prvních útoků, zatímco Bery připravoval Conanovi další větve. Ten však zahučel:

„Nemá to cenu, ty větve jsou moc lehké.“

V tom okamžiku mu hlavou prolétl kýžený nápad. Do dalšího chvojí zabalil Bery větší kámen a ten s ním dolétl až k lesu. Propadl větvemi a na několika místech je zapálil. Conan rychle vrhl ještě tři podobné střely, ale potom se už všichni museli věnovat odrážení prudkého útoku.

Ten začal hrozivým nástupem ze dvou stran. Bránící se muži tentokrát rozmetali nakupeniny drobných článkovaných tělíček po okolním žhavém uhlí a obratně přikrmovali plameny kolem sebe. Druhý útok byl téměř úspěšný – z ohnivého pásu zbývalo překonat sotva stopu žhavého popela. Obránci se však za předchozího útoku poučili a vedli si daleko obratněji. Na okraji ohnivého kruhu se však objevil nový val, vyšší a širší než předchozí. Zasypávali ho planoucími větvemi, ale stále se zvětšoval. Bylo jasné, že tento útok nebudou s to odvrátit.

V okamžiku, kdy útok započal a první článkovaná tělíčka se začala škvařit v plamenech, osvětlil scénu další oheň a mužům dýchl do tváří žár.

Planuly nejen Conanem zasažené stromy, ale i několik bližších keřů. Požár se rychle šířil podrostem a sebevražedné útoky havěti ho nedokázaly zastavit. Útočníci se ocitli mezi dvojím ohněm. Podrost kolem ohňů vzplanul a s ním vzala za své i část jejich záloh.

Vzduchem zazněly cvrkavé zvuky. Jejich původci chvilku hledali společný rytmus, ale potom chytili notu. Sbor hlasů napodobil zvuk stygijských bubnů.

Planoucí stromy osvětlily i zříceniny stygijské svatyně. Její stěny jakoby tály. Conanovi vytanula v mysli vzpomínka na tisíce kamenných zvířátek, z nichž se skládaly kvádry jejích stěn. Nyní se tito před miliony let zkamenělí tvorečkové podvolili stygijským čárům – a dali se na pochod. Jejich počet od prvního pohledu převyšoval mnohonásobně veškerou havěť, kterou na ně stygijští kněží poštvali.

„Tak to je ta slavnost oživení, jak o ní mluvil Gento!“ křikl Béry.

„Slavnost oživení, oživení, oživení…,“ mumlal si neustále Conan, jakoby v tom slově hledal spásu.

Jeho druhové vylepšovali oheň a probírali zásoby dřeva. Dělali to však sklesle, předem přesvědčení o nevyhnutelnosti porážky.

„Oživení!“ zařval náhle Conan, „tak je umrtvíme.“

Připravil si poslední kámen s chvojím, který už před chvilkou nestačil použít. Mohutně jím zatočil a vrhl ho až mezi trosky svatyně. Chvojí se rozletělo a zapálilo několik stromů. Vzplanuly jasným plamenem a v jeho žáru začala právě oživená armáda tát. Pokoušela se vytvářet shluky, ve kterých by alespoň ti uvnitř přežili, ale žár byl příliš veliký. Po chvilce i takto vzniklé hromady plály oranžovými plameny. Žár od svatyně dokončil i dílo zkázy kolem ohnivého kruhu. Všude hořela tráva a drobní útočníci prchali na všechny strany.

Shemitským vojákům nyní hrozilo, že se zalknou horkem. Conan velel lehnout na zem a přikrýt si hlavy plášti. Peklo trvalo snad půl hodiny, potom se oheň pomalu utišil. Hořely už jen zbytky stromů a keřů. Zato se všude při zemi valil hustý dým, vnikal i do děr a škvír mezi kameny, aby dorazil všechnu skrytou havěť.

To už se také ukázaly na východě červánky. Stygijské bubny utichly, ani Conan již nedokázal zachytit jejich zvuk. Jak bylo v letním období tak daleko na jihu pravidlem, slunce se náhle vyhouplo z červánků a zalilo vrchol kopce oranžovou září. Teprve potom dovolil Conan zbylým vojákům vyjít z ochranného kruhu.

Všude kolem se povalovala křečovitě zkroucená a ohněm znetvořená tělíčka lezoucího hmyzu, pavouků, stonožek a dalších drobných tvorů, které Conan nedokázal pojmenovat. Mezi tím nalézali i tvorečky zcela nevídané. Ti s dotykem slunečních paprsků získali zpět kamennou podstatu.

Genta nalezli na místě, kde padl. Jevil stejné příznaky prudkého rozkladu jako Ahren. Ondu hledali dlouho. Nalezl ho nakonec Kerno. Povšiml si hlavy a ruky, trčících z masy opětovně zkamenělých tvorečků. Ti vytvořili kolem „Opičáka“ tvrdý krunýř, ve kterém se udusil, pokud už nezahynul dříve. Conan rozhodl, že ho vyprostí až muži z tábora.

„Alespoň nám uvěří,“ dodal.

Poté, protože noční hlídka končila půl hodiny po východu slunce, vyrazili i s Gentovým tělem na improvizovaných nosítkách do tábora.

4 Tábor byl vzhůru nohama. Plamenné efekty na vrcholu kopce nemohl nikdo přehlédnout. Maro však důrazně zakázal, aby se kdokoli vydal hlídce na pomoc. Dlužno však říci, že dobrovolníků se mnoho nenašlo.

Nyní všichni vojáci vesele halekali. Viděli, že alespoň někdo noční hlídku přežil.

Conan dorazil, kázal Genta odnést na místo pro mrtvé a podal Marovi stručné hlášení. Marův výraz byl neurčitý, poznamenaný noční pitkou. Bezvýrazně poděkoval a odešel do svého stanu. Conan se zastavil u Serrata, který dal najevo, jak rád ho vidí. Gentovy smrti litoval a prohlásil, že dohlédne, aby jeho rodina dostala vyplaceno, co jí náleží. Potom se na chvilku zavřeli do stanu ještě s několika dalšími důstojníky.

Za slabou čtvrthodinku svolávala trubka nástup. Maro musel s kyselou tváří přede všemi ocenit to, jak se hlídka pod vedením Conana vypořádala se stygijským útokem. Chtěl potom přejít k dalším věcem, ale jeden z důstojníků si vzal slovo a připomenul Marovi jeho včerejší slib. Ostatní se okamžitě přidali, Marovi to bylo krajně nepříjemné ale nezbývalo mu nic jiného, než se všeobecnému přání důstojníků podřídit. Jeho kumpáni navíc vyspávali opici, a tak mu nemohli posloužit ani jako symbolická opora.

„Ano, slíbil jsem důstojníku Conanovi, že pokud zničí to, co napadlo a zabilo naši hlídku, tak mu dám, o co si řekne. Výpověď jeho i zbylých mužů již byla ověřena. Nyní tedy plním své slovo. Řekni, Conane, co ti mám dát.“

Oslovený vystoupil z řady. Chvilku jakoby váhal a potom promluvil:

„Zapřísáhl jsi se všemi bohy před shromážděnými důstojníky. Dobrá, povím to. Chtěl bych… chtěl bych tvou hlavu.“

Shromáždění důstojníci a vojáci zašuměli.

„Je to možná neskromné přání, já vím. My Cimmeřané však dovedeme hlavy lidí, jichž si vážíme, krásně vyudit a vysušit, že jsou jako živé. Potom je vystavíme na oltáři mezi podobiznami svých bohů a prokazujeme jim náležitou úctu. Malým dětem pak vyprávíme, jak se k nám která hlava dostala, aby ji také mohly mít v úctě, až my zemřeme.

Tvé hlavě tedy budou prokazovat úctu celé generace mých potomků a dalších příbuzných. Moc si tě vážím, a proto mám tohle přání.“

Maro sotva věděl, že Cimmerie je kdesi na severu. O jejích obyvatelích nevěděl zhola nic. Vyslechl občas nějakou tu historku o lovcích lebek, patrně ty samé, které inspirovaly Conana. Nicméně přímo cítil, jak se jeho hlava odděluje od těla a odchází kamsi do severních pustin. Vydal ze sebe přiškrcený zvuk, který nebylo možno vyložit ani.jako souhlas, ani jako odmítnutí.

Conan mezi tím postoupil dopředu a významně si plácl na jílec meče.

„Vůbec to nebolí. A ta úcta. Každý den ti budu pálit pod nosem velice vonné tyčinky a kousky lišejníku. A moje ženy ti každou neděli prohlédnou vlasy, aby se do nich nedali moli, a potom tě pěkně učešou,“ jeho hlas zněl tak vemlouvavě a svůdně…

Maro zoufale těkal očima po „svých“ mužích. Docela mu přitom ušlo, že Serrato jen s potížemi drží kamennou tvář a několik dalších mužů podivně rudne v obličeji. Avšak i ti, kteří se neúčastnili schůzky u Serrata, drželi basu. Mužstvo mělo tichou radost z toho, jak je Maro v úzkých. Marovi kumpáni pořád ještě chrápali, zalezlí kamsi stranou, aby je snad někdo omylem nevzbudil.

Conan mezi tím došel až k Marovi a lehkým tlakem ruky ho vedl do velitelského stanu. Teprve až oba zmizeli vevnitř, bylo slyšet Marovo zoufalé naříkání. Potom shromáždění slyšeli Marův i Conanův hlas. Pak vše zmlklo a ven vyšel Conan. Pohazoval si s čímsi velkým a kulatým, zabaleným do pestrobarevného šátku. Bez dechu ho sledovali, jak sedlá koně, nakládá na něj svůj majetek a i s tou věcí v šátku mizí na cestě do vnitrozemí.

Teprve potom se ze stanu vynořil Maro. Hlava mu seděla na ramenou, ovšem trochu otlučená, jak ho Conan na rozloučenou uspal. Chyběly mu však peníze a šperky, jimiž kompenzoval Conanovu sběratelskou ztrátu. Serrato, v jehož hlavě se nápad s přáním vylíhl, se cítil poprvé od Marova příjezdu spokojeně. Samozvanec dostal, co mu patřilo, a sympatický Cimmeřan přitom zmizel z dosahu jeho pomsty.

Mezi tím Conan kličkoval mezi močály. Váček s penězi a skvosty už měl bezpečně uložen. Mezi pozorným sledováním okolí se zabýval hlavně myšlenkami na to, jak promění nabyté bohatství ve víno a náruče krásných dívek. Pocit uspokojení mu však kalila vzpomínka na Venovu Wetbu. Vlastně se opět vyplnila: ve Shemu nesplnil svůj záměr a prchal před zrádným nepřítelem.

Stín Acheronu

1 Conanova kořist tála jako sníh na jarním slunci. Dokázal si ale poručit a vymanil se z víru radovánek dříve, než se mu v měšci udělalo úplně prázdno. Se zbytkem peněz vyrazil na východ. Podařilo se mu získat důvěru stepních nomádů a strávit v jejich tlupě téměř rok.

Osvědčil se v boji a náčelník tlupy mu nabídl svou dceru. To však už v Conanově hlavě zněla chladná slova Venova. Nesnesl čekání na to, odkud přijde zrada či jiný zákeřný úder osudu. Jednoho dne proto sbalil zbytek svých věcí a vykradl se potichu z ležení. Jeho koně měli alespoň na počátku cesty kopyta obalená hadry. Teprve daleko za táborem jim je sňal, aby mohli bezpečně cválat nocí.

Útěk nápadníka náčelníkovy dcery byl tak těžkým prohřeškem, že Conan nepochyboval o tom, že bude velmi důkladně a úporně pronásledován. Zamířil proto k jihovýchodu, kde byla půda ještě sušší a žili na ní lidé daleko tvrdší. Sem se i nejstatečnější muži z tlupy neodvažovali, leda na krátké a rychlé výpady.

Jakmile se Conan přesvědčil, že horký a suchý vítr dokonale ničí jeho stopy, začal se starat především o vodu. Step okolo něj přecházela v poušť. Jeho koně dosud nacházeli dost šťavnaté trávy, ale směrem k jihu se krajina zdála stále pustší. Jen v dáli na západě zahlédl jakýsi tmavý útvar. Pobídl koně, aby se tam dostal před večerem.

Nalezl křoviska s několika stromy, pokroucenými nápory pouštního větru. V jejich stínu bylo malé jezírko, či spíše větší louže, chráněná proti vyschnutí hustým porostem rdesna a lakušníku. Voda chutnala po bahně, ale nebyla to zahnívající břečka z vysychající louže. Jezírko patrně napájel nějaký skrytý pramen.

Četné stopy okolo svědčily o tom, že sem chodí jako k napajedlu větší množství zvěře. Lidskou stopu však nenalezl žádnou, ba ani nějaké starší známky pobytu lidí. Z toho usoudil, že napajedlo leží odlehle od jiných, takže není využíváno karavanami, o jejichž cestách přes pouště na jihu se často hovořilo v Arenjunu i mezi nomády.

Conan se v oáze usadil. Koně se tu pásli na nebývale syté trávě a vůčihledě se spravovali po strastech předchozího toulavého života. Jejich pán nalezl dostatek lovné zvěře, která mu nejen pomohla zahánět hlad, ale prudké pouštní slunce část uloveného masa ochotně vysušilo do zásoby. Přestože několikrát denně kontroloval z nejvyššího stromu celý obzor, hlavně pak severozápad, s nežádoucí návštěvou raději počítal. Vypadalo to však, že ztratili jeho stopu.

Teprve po týdnu zahlédl na západním obzoru jakýsi pohyb. Po několika hodinách se přesvědčil o tom, že se jedná o pěšího muže. To již byli koně ukryti na druhé straně oázy. Nyní nezbývalo než čekat, co se z celé věci vyvine.

Byl to muž s dlouhými, prošedivělými a sluncem vyrudlými vousy. Jeho oděv byl vyroben z černé látky dobré kvality. Přestože zblízka jevil známky silného obnošení, nikde nebyl roztrhán ani záplatován.

To však se již ze stejného směru objevil za mužovými zády oblak prachu, nasvědčující tomu, že ho kdosi sleduje. Byli to dva jezdci na koních výtečného plemene. Koně pádili tryskem a nejevili nejmenší známky únavy. Jezdci patřili k pouštnímu plemeni. V jejich tělech se mísila krev Turánců, Zingařanů i jiných národů jihu. Jejich postavy byly nevysoké, tváře snědší než u Zingařanů. Vynikali, jako ostatně většina nomádů, jezdeckým uměním, lukostřelbou a znalostmi pastevectví. Vrozená hrdost, které v sobě měla cosi až sebezničujícího, jim nedovolovala se slučovat do větších skupin, jejichž členové by se již vzájemně nemohli znát a uznávat.

„On je slepý a hluchý jak nemluvně,“ zahudroval tiše Conan, když za trsy křoví pozoroval blížící se jezdce i muže, který na ně dosud nijak nezareagoval.

Příchozí si pronásledovatelů povšiml až v okamžiku kdy byli nějakých stopadesát kroků za ním. Vyrazil kupředu, jakoby v oáze byla větší možnost jim uniknout. Jezdci se ani nenamáhali pobídnout své výtečné koně, stejně svou kořist dohnali snad deset kroků před Conanovým křovím.

„Tak jsme tě dopadli, Pelište,“ vykřikl jeden z jezdců, jehož šátek kryjící vlasy blýskal zlatými nitěmi.

„Zdali to ví tvůj otec, Hakire?“ otázal se klidným hlasem pěší.

„Já se mu nezpovídám. Jsem dospělý a brzy budu sedat s náčelníky. Tvé chování se mi nelíbí a já dokážu, že jsi náš nepřítel.“

„Nejlépe tak, že mě úkladně zavraždíš a pošpiníš tak tvář svého otce i celého klanu,“ odpověděl opět oslovený a v jeho hlase zaznělo cosi jako ironie.

Hovor byl veden v dialektu, skládajícího se ze zingarských a turánských slov, takže Conan porozuměl smyslu prakticky beze zbytku.

Jezdci si připravili krátké píky, dlouhé asi tři čtvrtě sáhu, které měli zavěšeny po straně na řemení sedel. Nebylo pochyb, že právě toto mají být zbraně k ukončení života pronásledovaného muže.

„Já teď půjdu k oáze, kde tuším pramen pitné vody. Jestli mě ty, Hakiro, nebo tvůj druh vrazíte píku do zad, zabijete bezbranného, který s vámi nebojoval ani holýma rukama. Moje krev padne na vaše duše a já na vás počkám hned za branou smrti.“

Conan již cosi zaslechl o náboženství Pelištů, mezi něž řečník zřejmě patřil. Náboženské představy nomádů však byly natolik odlišné, že mladíky tato vážně míněná pohrůžka nijak neodradila. Jakmile Pelišt došel ke křoví, nasadil Hakiro svému koni ostruhy a vyrazil s napřaženou píkou. Byl již sáh za Pelištem, když se cosi mihlo vzduchem. Píka byla useknuta vedle koňské hlavy, na její pahýl se pověsilo něco strašlivě těžkého, co strhlo překvapeného mladíka i s koněm na písek.

Druhý z mladíků vyrazil podivný pokřik, ten však ale až ke Conanovi nedorazil. Mohutný muž vstal nad Hakirem – a pouští se rozlehl válečný pokřik severské Cimmerie. Kůň druhého mladíka se začal plašit, jezdec ho strhl stranou, obrátil do opačného směru a nasadil mu ostruhy. Hakiro ohavně zaklel, ale to už se Conan zmocnil jeho zbraní a spoutal ho opaskem.

„Starý náčelník jede,“ poznamenal vyrovnaným hlasem Pelišt.

Oba pak viděli, jak prchající mladík otáčí koně před tlupou jezdců, ale je několika z nich stíhán a doveden zpět. Ostatní mezi tím mířili k oáze. V čele jezdců cválal na překrásném koni starý muž se šedivými vousy.

„Můj syn, spoután?“ vyrazil ztěžka vůdce nomádů, když zarazil svého koně několik kroků od čekajících mužů.

„Ano,“ řekl tvrdě Pelišt. „Kdyby mi tento mladík nepřispěl, nalezl bys jen mou probodnutou mrtvolu.“

Nomád sevřel rty takovým způsobem, že jeho obličej připomínal podivnou masku. Poté se otočil k mladíkovi, kterého mezi sebou vlekli dva z jezdců:

„Čí to byl nápad? To ty jsi vymyslel toto záludné přepadení?“

Mladík byl zřejmě náčelníkovým šklebem i tónem jeho hlasu tak vyděšen, že se zmohl jen na nesrozumitelné koktání. Jeho trhaným výkřikům asi nerozuměli ani ostatní nomádi.

„Je právem stepi napadnout a ukořistit každého, kdo se potuluje po lovištích kmene,“ vyrazil zlostně Hakiro. „Již minula lhůta, po kterou ho chrání voda a sůl našeho tábora.“

Souhlasné mumlání několika mužů vzadu napovídalo že prastarý a posvátný zvyk pohostinství takto může být v kmeni vykládán.

Náčelník se vztyčil v třmenech a ohlédl se po svých mužích. Reptání okamžitě ztichlo.

„Já rozhoduji, kdo je a kdo není mým hostem. Kdo pi] mou krev a já pil jeho, ten je navždy mým bratrem, bez ohledu na to, kolikrát zapadlo slunce nad solí a vodou. Všem jsem jasně řekl, že Džhavar je můj starý přítel, kterému vděčím za mnohé. Moje slovo platí. Nikdo je nesmí pošpinit!“

Hakiro jen otočil obličej do písku, na náčelníkova slova neměl odpověď.

„Odpusť, drahý příteli,“ obrátil se na Pelišta. „To napadení se odehrálo proti mé vůli, nikdy bych si neodpustil, kdyby se ti něco stalo. Uvidíš nyní, jak dovedu trestat.“

„Zadrž,“ zarazil ho rychle Pelišt. „Ti dva dosud nebyli přijati mezi muže, a tak nemohli vědět o tvých slovech. Stačí je proto potrestat jako chlapce.“

Náčelník zdvihl ruku. Na toto znamení se u něj objevili čtyři jezdci, poněkud honosněji odění než ostatní. Během okamžiku byli oba mladíci spoutáni a mezi svázanýma rukama a zády jim byla prostrčena kopí. Dva a dva jezdci pak vzali po jednom z nich mezi sebe a za konce kopí je polo vlekli polo nesli směrem, odkud nomádi přicválali.

„Mohu pro tebe ještě něco udělat, drahý příteli?“ obrátil se náčelník na Pelišta.

„Měl bys odměnit mého společníka, jehož zásah mi beze sporu zachránil život a tvému synovi zabránil stát se vrahem otcovského přítele,“ řekl klidným hlasem oslovený.

Náčelník pobídl koně a stanul nad lhostejně se tvářícím Cimmeřanem.

„Jaké je tvé jméno, vzácný cizinče?“ obrátil se k němu.

„Conan, Cimmeřan,“ zazněla stručná odpověď.

„Vděčím ti za mnohé, zde je můj dar.“

Ke Conanovým nohám dopadl zlatý prsten s velkým nazelenalým kamenem. Ten na to zareagoval uměřenou úklonou. Náčelník se okamžitě otočil a bez jediného pohledu zpět vyrazil do pouště. Jeho družina ho ve sraženém houfu následovala.

„Obávám se, že by nebylo vhodné náčelníkovi prsten někdy v budoucnu ukázat. Muselo ho strašlivě pokořit, když před námi musel sehrát tohle divadélko,“ ozval se po chvilce Pelišt.

Conan se k mluvčímu překvapeně otočil.

„Nemyslím. Pokud jsou to opravdoví barbaři, a ne civilizovaní lidé, tak náčelník nic nehrál. Skutečně by ztratil před svými muži tvář, protože nedokázal svému synovi a tomu dalšímu mladíkovi zabránit v jejich záměru. U nás by musel náčelník syna na místě zabít a i tak by jeho postavení bylo ohroženo. Takhle se to obejde jen pořádnou domluvou. Tu si ovšem oba mladíci i všichni potenciální rebelové budou moc dobře pamatovat,“ a Conan si významně popleskal na dolní konec zad.

„Vida, takto uvažují barbaři,“ ozval se Pelišt. „Jmenuji se Džhavar a vděčím ti nejméně za tolik, co můj starý přítel náčelník. Ty jsi Cimmeřan – dosud jsem se s nikým z tvého lidu nesetkal.“

Potom promluvil podivným jazykem. Conanovi teprve za okamžik došlo, že je to krátké pozdravení v jeho mateřštině. Usmál se a řekl ta slova po svém. Pelišt se je pokusil opakovat. Znělo to nyní lépe, ale pořád byl jeho přízvuk cizí a výslovnost podivná.

„Teď na tuhle zábavu není čas. Rád bych se přiučil tvé mateřštině, ta slova znám jen z knih. Cizí řeči jsou mou celoživotní zálibou. Musím se však věnovat svému poslání.“

„Smím vědět, kam tě tvé poslání vede?“ zeptal se Conan, kterého Pelišt začal zajímat.

„Mířím odtud přímo na jih, do pouště. Je to nebezpečné, ale mám tam nějakou neodkladnou práci.“

„Musíš být velice zkušeným člověkem, aby ses tak sám vypravil do pouště. Jsi zajedno s náčelníkem nomádů…“

„Ach ne, starý Hendi byl na cestě do Argu ve při s nějakými kupci. V shemitském Eruku ho zákeřně obvinili z loupeže a hrozil mu trest. Měl jsem tam nějakou práci… bádal jsem tam ve starých archivech. Připletl jsem se k tomu a podařilo se mi dosáhnout spravedlivého projednání jeho pře, při kterém pak byl úplně osvobozen. Potom jsem musel přetrpět ten strašlivý barbarský obřad pití krve.

Je to už pár let. Nedávno jsem se dozvěděl, že to, po čem pátrám, se nachází někde poblíž. Nechal jsem se kupeckou karavanou dopravit do blízkosti Hendiho lovišť a navštívil jsem ho. Teď ale už budu muset pokračovat.“

„To mi chceš namluvit, že jdeš do téhle pouště bez jízdního nebo nákladního koně, zásob, a hlavně – bez vody?“

„Voda je zde. U pasu mám polní láhev, která mi vydrží tak na dva dny. Den bez vody vydržím a potom se v nejhorším vrátím zase sem. Navíc, to, co hledám, by mělo být opatřeno studnou.“

Conan vytřeštil oči. Potom se věcně zeptal:

„Kolikrát jsi už byl, milý Džhavare, v poušti?“

„Dosud nikdy, jen, co jsem se vezl s kupeckou karavanou. A to byla docela příjemná cesta.“

„Kdybys věděl, do čeho jdeš, tak bys patřil mezi nejodvážnější muže na světě,“ odpověděl mu Conan tak, jak pochytil tu a tam špetku diplomacie.

Pelišt si jeho slova ještě přebíral a Conan ho už táhl ke koním:

„Podívej: Já mám dva koně, z toho jeden nese jen náklad, a to hlavně měchy s vodou. Mohu s nimi jet daleko rychleji než ty ujdeš pěšky. Přesto se nemohu odvážit do pouště na déle než tři – čtyři dny. Potom se voda v měších zkazí tak, že ji nelze pít, nejdříve ji odmítnou koně. Potom padnou a jezdec, obtížen měchy s vodou, dojde ještě dva tři denní pochody. Pak někdo najde jeho kosti, nebo kosti koní. Někdy třeba obojí. Ale nejspíš ho nikdo nenajde, protože písek ho zasype.“

„Líčíš to dost hrozně,“ znejistěl Džhavar.

„Mohu jít s tebou. Potřebuji se ztratit do pouště. Je-li tam někde v dálce pramen, bude docela dobré tam nějaký čas být…“

„Copak?“

„Uprchl jsem z jednoho kočovného kmene. Žijí o něco západněji a tvých přátel se dost bojí. Sem by mohli někteří z odvážnějších bojovníků dorazit, ale dál do pouště nepojedou. Neznají ji a mají z ní strach.“

Pelišt se na podrobnosti nevyptával.

Conan zavedl nového druha do stínu a přiměl ho k tomu, aby se na chvíli natáhl ke spaní. Sám zavedl oba koně k prameni do stínu stromů. Z večera obě zvířata důkladně napojil a vyměnil vodu v měších za čerstvou. Potom vyrazili k jihu.

Podle Pelištových představ měli jít snad dva dny a potom dorazit ke hledanému cíli. Ani třetí den však kolem sebe neviděli nic jiného než holou kamenitou pláň. Přitom měli ze sedel mnohem větší rozhled než stojící muž. Pak zavelel Conan k obrátce. Džhavar už ani moc neodmlouval. Poslední den, než dorazili zpět k oáze, už byli zcela bez vody, jejich koně sotva pletli nohama a oba muži (kteří dokázali pít páchnoucí vodu z měchů déle) je dílem táhli, dílem podepírali.

V oáze seděl Pelišt velice sklesle. První neúspěch na něj silně zapůsobil.

„Mohl bys ušetřit práci, kdybys řekl, co vlastně hledáme,“ řekl Conan.

Pelišt po chvilce váhavě promluvil:

„Někde tady by mělo ležet město, náležící Acheronské říši. Ta padla před tisíci let, ale tady se vše proměnilo v poušť, takže by mohly být trosky ušetřeny rabování. Tato oáza ležela dva dny na sever od toho města. Alespoň to jsem vyčetl ve starých svitcích.“

Conan zavřel oči. Nebylo to únavou, to jen promítal pod víčka obrazy z jejich cesty.

„Musí to být dál,“ řekl nakonec rozhodně. „Nezapomeň, že pouští se mimo cesty postupuje pomaleji. Nemusíme se nejméně tři dny zdržovat sledováním okolí, jenom jet a jet. Pak se ale budeme muset otočit.

Zvířata i my si na to budeme muset dobře odpočinout.“

Shodli se na týdenním odpočinku. Koně se pásli a vůčihledě se jim vracela původní kondice. Oba muži se občerstvili daleko rychleji a jejich hlavním problémem se stal nadbytek času.

Několikrát společně lovili gazely, Džhavar se osvědčil alespoň jako nadháněč. Dlouhé hodiny musel Conan vyprávět o životě v chladné Cimmerii a zvycích svého lidu. Džhavar si dělal poznámky do papyrového svitku zvláštním písmem, připomínajícím trochu rozsypané čajové lístky.

Dostali se i na Conanova dobrodružství a příčiny jeho útěku od nomádů.

„Takže tebe proklel jakýsi bůžek a můžeš se kletby zbavit leda tím, že porazíš stygijského Seta. V Shemu jsi moc nepořídil…“

„Neměl jsem čas se moc vyptávat,“ skočil mu Conan do řeči. „Šel jsem jako průvodce ve vojsku, ale nakonec jsem musel Shem opustit tak rychle, že mi na pátrání nezbyl čas. To, co jsem se stačil dozvědět, vypadá beznadějně. Set je jedním z hlavních stygijských bohů a jeho moc je obrovská.“

Džhavar se obrátil ke Conanovi a řekl krátce:

„Dívej se na mě.“

Conanovi se na okamžik zatočila hlava. A teprve po chvilce mu došlo, že se něco stalo.

„Ano,“ zabručel Džhavar, „zhypnotizoval jsem tě. Taková věc se musí udělat spíš rychle a nečekaně, pokud se jedná o bohy.

Mám pro tebe ale dobrou zprávu:

Ten léčitel, I’taj, už byl asi pošetilý. A Ven tu kletbu pronášel vzrušený a ve spěchu. Není to dobrá kletba.

Vy jste si s I’tajem mysleli, že budeš muset Seta zabít. To je ovšem nemožné, je to bůh, a tedy nesmrtelný.“

„Ale Hyperborejci a některé další národy věří na smrtelné bohy,“ namítl rychle Conan.

„Set je ovšem stygijský bůh a nic takového nezná. Je nesmrtelný a basta.

Prokletí je ale formulováno mnohoznačně: Musíš zvítězit nad Setem. Není nijak upřesněno, jak. Mělo by stačit, abys ho porazil v šaších. Nebo třeba v té divné khitajské hře s černými a bílými kolečky. Nebo obehrál v kostkách. Nebo nějak podvedl. Těch možností je moc a nejsou spojeny s nutností ho zabít. Spíš jde o to, přimět Seta utkat se s tebou tak, abys měl šanci zvítězit. Třeba pomůže nějaká lest. Nebo kněží, sloužící některému z jeho božských konkurentů. Možná by za tučný peníz pomohli nemedijští mágové. Ještě uvážíme, co podnikneme. Je to ale schůdné a můžeš se toho prokletí zbavit.“

Conan se tvářil chvíli rozpačitě, ale pak se i na jeho tváři objevil úsměv.

„Alespoň vím, do čeho se pustit až to tady skončíme,“ řekl pak.

2 Druhá cesta probíhala tak, jak Conan řekl. První dny postupovali zhruba po známé cestě, Conan se jen vyhýbal některým místům, která minule obtížně překonávali. Dostali se mnohem dál do pouště.

Třetí den se Pelišt s beznadějným pohledem rozhlížel po okolí.

„Jen kameny a písek. Možná je to pár sáhů od nás a my to nikdy neuvidíme,“ řekl s beznadějí v hlase.

„Nebude tak zle,“ odporoval mu Conan s podivným přízvukem v hlase. „Podívej,“ a ukázal na hromadu kamenů několik desítek kroků na západ.

Pelišt jen zavrtěl hlavou.

Conan proto popojel. Přední nohy jeho koně se zastavily u podivně leštěného kamene, který tvarem připomínal velký buben, zahrabaný až na dvě tři stopy do země.

Pelišt přijel blíže. Po chvilce řekl tichým hlasem:

„Není to…“

„Takové věci jsem viděl u některých chrámů. Těch kamenů bylo ale mnohem víc na sobě. Ale tady je vidět mnoho kamenů, které sem nepatří. Nejsou to zdejší kameny. Jsou měkké, v poušti by brzy podlehly písku a větru. A nevím o jiném důvodu, proč by sem někdo navozil tolik kamení, než že by něco stavěl.“

„Acheronská říše!,“ vyhrkl jeho společník.

„A musí tu někde být voda. Jsou tu gazely, našel jsem jejich stopy. Ty se od vody nikdy nevzdalují. Musí tu být alespoň malá oáza, kde by se mohly napást.“

Druhý den nalezli daleko od své původní trasy pruhy úrodnější půdy, táhnoucí se pouští od obzoru k obzoru. Na nich rostla tráva a za většími haldami kamenů i nízká křoviska ozbrojená proti hladovým býložravcům mohutnými trny.

Křoviska svědčila o tom, že alespoň jejich kořeny dosáhnou k vodě. Ta však mohla být skryta mnoho sáhů hluboko, Džhavar alespoň Conanovi citoval zprávu kteréhosi kněze, který se s desítkami pomocníků zkoušel prokopat k nejzazším kořínkům pouštních keřů.

Sám Conan byl zneklidněn. Cítil změnu počasí, jaká mohla nepříjemně zkomplikovat jejich návrat do oázy. Vezli s sebou větší zásobu vody, protože vyrobili měch z kůže ulovené gazely a Pelišt do vody přidal místní byliny, které zpomalovaly její kažení. Přesto ale byla jejich časová rezerva nepatrná.

„Večer se budeme muset vydat zpět, jinak zahyneme,“ řekl důrazně svému společníkovi.

Džhavar to vzal na vědomí a viditelně zrychlil tempo, kterým prohledával zbytky města.

Voda tu někde jistě byla, to dosvědčovaly stopy gazel s naprostou jistotou, ale trosky se rozkládaly na obrovské ploše a okolní plochá krajina neumožňovala žádný rozhled

Čím více se věnovali průzkumu okolí, tím víc nalézali trosek a zbytků staveb. Místy se zdi tyčily do výšky až půl sáhu, jinde mizely pod pískem, navátým tisíciletou pílí větru. Jen jedinkrát nalezli kusy dlažby, která kdysi pokrývala ulice.

„Je to tu příliš veliké. Musíme udělat nějaká znamení, abychom neprocházeli znovu to, co jsme už jednou prohlédli.“

Džhavar sesbíral s těmito slovy kameny a vystavěl mužíka, podobného ukazatelům cesty v horách i jinde na této poušti.

Conan jen netrpělivě postával u koní.

Se západem slunce se oba vyšvihli do sedla. Jejich koně se v této krajině necítili dobře, a tak vyrazili nečekaně rychle.

Conanův pocit nadcházející změny počasí se však měl brzy naplnit. Měsíc, který ozařoval kamenný povrch pouště polovinou svého kotouče, najednou zrudl. Džhavar jen vzdychl, nyní i on rozpoznal hrozící nebezpečí.

Bouře, která se prudce přihnala, byla mimo zkušenost obou mužů. Jejich koně poděšeně ržáli, zneklidněni nenadálým nástupem černé tmy. Vzduch se naplnil jemným pískem, ale ostré závany kupodivu chladného větru přinášely i nepříjemně ostré malé kaménky. Pod jejich nárazy nebylo možné jet, jen otočil koně hlavou po větru, přehodit jim nějakou přikrývku přes hlavu a čekat. Brzy se rozpoutal takový hluk, že nebylo možné slyšet vlastní slova. Conan jen natáhl ruku ke svému druhovi, aby je bouře neoddělila. Koně, bičovaní nyní pískem, poskakovali a snad i bolestivě ržáli. To však muži neslyšeli, přestože měli hlavy těsně u jejich tlam.

Pojednou se změnil směr větru. Během okamžiku vál místo zezadu z boku. Conan pochopil, že jde o vzdušný vír, jaký bylo možné občas vídat i na pláních Cimmerie. Ty však byly přece jen členitější a obklopené horami, takže vítr na nich nikdy nedokázal nabrat tolik síly, jako na rovné, stovky mil se táhnoucí poušti. Jeho tlak byl tak silný, že Conanův kůň padl na bok. Po okamžiku uklidnění, kdy se Conan snažil prohlédnout tmu a nalézt druhého koně a Pelišta, udeřil vítr z opačné strany. Bičoval koňský hřbet, naštěstí alespoň zčásti chráněný sedlem. Kůň se zmítal, ale Conan ho držel pevně u země. Nakonec i tohle skončilo a začalo vát slabší vítr z opět z jiného směru. Pořád však byl tak silný, že bral slova od úst a zcela ohlušoval. Oblaky písku nepronikl ani paprsek, vše kolem bylo ve tmě.

Na cestu dál nebylo ani pomyšlení. Conanův kůň měl na nozdrách krvavou pěnu a jeho hřbet byl na místech nechráněných sedlem mnohonásobně poraněný. Tma znemožňovala jakýkoli pokus o nalezení správného směru. Navíc se při posledních změnách větru Džhavar ztratil i se svým koněm. Pořád ještě nebylo možné se ho dovolat a Conan se bál opustit své místo, protože poprvé v životě zcela ztratil orientaci. Utěšoval proto svého koně, snažil se mu čistit rány a krýt ho přikrývkou před novými závany větru, které byly čím dál tím chladnější.

Trvalo hodnou dobu – snad dvě tři hodiny, než se vítr utišil natolik, že byla naděje se společníka dovolat. Na Conanův křik však nikdo neodpovídal a on sám také nikoho neslyšel. Konečně se začala trochu jasnit i obloha a skrze načervenalý prach prorazilo i několik hvězd. Teprve nyní získal Conan přehled o světových stranách. Protože jeho kůň nezměnil polohu, bylo možné odhadnout směr, ve kterém se naposled nacházel Pelišt.

Tma a zbytky prachu ve vzduchu však snižovaly viditelnost natolik, že nebylo možné se vydat na průzkum. Teprve za další dvě hodiny začal světlat východní obzor a povrch pouště vystoupil ze tmy. Byl také nejvyšší čas, protože noční chlad znásobený bouří způsobil, že se Conanův kůň i pod přikrývkami třásl jako kus rosolu. Conan ho pozdvihl za uzdu a vyšvihl se do sedla.

Pohled na okolí ho znepokojil. Písečná bouře změnila reliéf povrchu, některé písečné pahorky nabyly docela odlišného tvaru, zmizely nebo byly vytvořeny novými nánosy. Jen několik rozervaných skal zůstalo na svých místech a Conan strávil hodnou chvíli tím, aby si tyto pevné orientační body vryl do paměti.

Vyrazil směrem, kterým vál nejsilnější vítr. Ten podle jeho odhadu přiměl Džhavarova koně k ústupu ve svém směru. Nyní šlo jen o to, zda kůň a jezdec neskončili pod některou novou dunou. Conan jel vztyčen ve třmenech co nejvýše a každou chvíli pobízel svého koně k výstupu na některý pahorek či dunu aby získal širší rozhled. Volal také, protože v nastalém tichu pouštního jitra se jeho hlas nesl daleko. Křik však zanikal bez odezvy, jen občas se jeho slova vrátila ozvěnou od některé skály.

Denní svit nemilosrdně ukázal vše, co bouře obnažila. Kosti i seschlá těla lidí a zvířat prozrazovaly, že tu kdysi, snad před staletími, byla pohřbena celá karavana. Těla ležela v groteskních polohách, jakoby se snažila v pohyblivém písku plavat a při této činnosti znehybněla. Vše bylo tak dokonale zachováno, že si Conan musel dávat veliký pozor, aby mezi těmito těly nepřehlédl svého společníka. Pásmo s mrtvolami však skončilo a okolo se rozprostřela kamenitá poušť, prostřídaná plochými písečnými pahorky. Džhavar mohl ležet i s koněm pod kterýmkoli z nich, ale Conan se rozhodl pokračovat v pátrání. Slunce už stálo na obloze dost vysoko a citelně připalovalo, když byl konečně úspěšný.

Džhavarův kůň se po písečném svahu dostal na nevysokou skálu a zřítil se na její opačné straně z výšky několika sáhů. Jeho pán si zachránil život tím, že se zachytil v puklině na okraji. Skála ho chránila před větrem, takže přežil zbytek bouře lépe než Conan. I tak byl ale potlučený, protože ho i s koněm zachytil v jednu chvíli vzdušný vír a snad i vynesl na okamžik do vzduchu. Kůň byl mrtev, podle Džhavara už předtím, než se zřítil ze skály. Conan mu dal po chvilce za pravdu, protože na koňském trupu byla strašlivá rána od ostrého kamene v místě dopadu zvířete a nebyla na ní žádná známka krvácení.

Naštěstí padl kůň na opačnou stranu, než byl připoután měch s vodou. Tím se jejich vyhlídky značně zlepšily, protože nemuseli počítat se spotřebou jednoho koně. Naděje se ale začala rozplývat v okamžiku, kdy se Conan pustil do prohlížení svého koně. Zvíře bylo na pokraji svých sil, pokulhávalo a zjevně nebylo s to nést delší dobu ani jednoho jezdce, natož dva. Ani s prázdným sedlem nebyl kůň schopen ničeho jiného než nepravidelného pomalého poklusu.

„Nezbývá, než se pokusit najít vodu,“ řekl kupodivu klidným hlasem Džhavar.

Conan jen mlčky přikývl.

3 Vyrazili zpět ke troskám. Jakmile se slunce vyhouplo výš nad obzor, zamířil Conan ke skupině skal, kde se usadili do stínu.

„Přes nejteplejší část dne to musíme dělat takto,“ prohlásil rozhodně. „Jinak je s námi v dohledné době konec.“

Džhavar se věnoval prohlídce koně. Jeho lid byl spřízněn se stepními jezdci a cit pro potřeby zvířete dědili i ti Pelištové, kteří se usadili ve městech. Výsledek prohlídky byl jednoznačný.

„Kůň padne co nevidět.“

„Myslel jsem si to,“ odpověděl Conan. „Doufám jen, že nám pomůže dopravit zbylou vodu a zásoby alespoň tam, kde jsme skončili s pátráním.“

Přestože svlažovali zvířeti nozdry, bylo čím dál tím slabší. Za podvečera ještě ušlo pár mil, ale pak bylo jasné, že je konec. Conan sáhl po meči, Džhavar jeho rozhodnutí schválil pokývnutím hlavy. Byl však překvapen:

Conan udeřil koně jílcem meče mezi oči. Vložil do úderu takovou sílu, že bylo slyšet prasknutí lebky. Teprve potom čepel projela svaly na krku a rozťala krkavici.

„Pij,“ vyzval Conan překvapeného druha.

Dokud koňské srdce bilo, střídali se u rozťaté tepny. Odkapalo několik min a se zvířetem byl konec, z rány už nevytékala ani kapka.

„Teď už vím, jak se cítí nasáté klíště,“ řekl Conan a hlasitě říhl.

Jeho druh jen funěl. Každý z nich vypil snad tři džbánky krve.

„Bylo to hrozné, ale o to déle nám vydrží voda v měchu,“ ozval se za okamžik Pelišt. „Teď se mi ale pořádně třesou kolena.“

Díky přeplněnému žaludku se projevila únava předchozí noci. Oběma trvalo snad hodinu, než se trochu vzchopili.

Conan vystavěl na blízkém skalisku kamenného mužíka.

„Kdybychom se chtěli vrátit pro sedlo a postroj,“ prohodil. Potom vyrazili dál pod paprsky půlměsíce.

Krátce před půlnocí dorazili na místo, které včera označili jako prohledané. Conan stanovil směr. Vyrazili tam, kde trosky vypadaly nejnadějněji. Šli ještě asi dvě hodiny, potom půlměsíc natolik poklesl k obzoru, že cesta v jeho světle přestala být bezpečná. Conan již s předstihem hledal místo, kde by strávili den. V paprscích zapadajícího měsíce viděl jakési skalisko, poskytující snad dostatečnou ochranu před sluncem.

První sluneční paprsky prozradily, že jejich tábořiště není přírodní útvar, ale trosky lidského díla. Byly to mohutné základy nějakého paláce či chrámu. Na nich se kdysi tyčily štíhlé sloupy, ale z těch zbylo jen pár rozházených a znetvořených kusů. Zato základy byly z daleko tvrdšího kamene, sesazeného s téměř neznatelnými spárami, které se z nějakého důvodu větráním nerozšiřovaly. Conan také po chvíli objevil oblouk. Upozornil na něj Džhavara a ten měl shodný názor: Mohla by to být horní část nějaké brány nebo okna.

Naštěstí ještě nenastoupila naplno denní výheň, když se dali do odvalování kamenů vedle mohutné stěny. Skutečně nalezli otvor, kterým bylo možné se protáhnout dovnitř. Nalezli zhruba čtvercovou komnatu, jejíž dno bylo tvořeno navalenou sutí. Narůstající denní svit ukázal jen prázdné stěny bez jakéhokoli náznaku cesty někam dál.

„Můžeme být v nějaké vysoké komnatě, jejíž dveře jsou celé sáhy pod námi. Je ale také možné, že na konci sutě bychom nalezli už jen ve hloubce jedné či dvou stop podlahu. Některé Acheronské chrámy mívaly takovéto komnaty. Nikdo neví, k čemu sloužily.“

Conan se jen bystře rozhlížel. Převrátil opatrně také pár plochých kamenů:

„Hlavní je, že tu není žádná pakáž. Štíři a podobně. Nerad bych se probudil se žihadlem v zádech.“

„Vypadá to, že tato část trosek je suchá jak troud,“ odpověděl jeho druh. „Také nemám tuhle havěť rád, ale přece jen svědčí o přítomnosti vody, třebas v hloubce.“

Conan mu již neodpověděl a usnul.

Vzbudili se před večerem. Okolní scenérie se nezměnila, jen sluneční stíny se táhly směrem k východu. Denní žár už začal polevovat, přesto Conan svého druha vyzval, aby ještě chvilku počkali. Vyšli až za šera. prozařovaného posledními paprsky zapadajícího slunce a světlem větší poloviny měsíce.

Conan sál pouštní vzduch a potom rozhodl.

„Tam,“ ukázal.

Vyrazili přímo proti vánku, který jim začínal po horkém dni ochlazovat tváře. Před cestou se ještě napili, hlad po krvavé dietě dosud neměli.

V této části bývalého města se setkávali s větším počtem lépe zachovaných budov. Naštěstí trosky mezi nimi většinou zavál vítr pískem a udusal ho tak, že se jim nohy do závějí bořily jen nepatrně. Postupovali proto daleko rychleji než Conan původně očekával.

Pak ale narazili na husté trnité křoviny, skrze něž se jen s obtížemi prodírali. Vedle svojí kůže museli chránit i měchy na vodu, které by ocelově tvrdé trny snadno rozervaly.

„Přece jen má tohle houští něco dobrého,“ prohlásil Džhavar mezi klením nad krvavými šrámy. „Nebývá většinou daleko od vody.“

Prodrali se však středem houštiny a nenalezli nic. Na druhé straně se Conan vyšplhal na zbytek nároží, převyšující o dobrý sáh okolní trosky.

„Dál je to samé. Skupiny podobných keřů a trosky domů,“ hlásil.

Džhavar se zamyslel:

„Podívej se, kde jsou největší houštiny, tam musíme vyrazit.“

Conan slezl a vedl svého druha. Další skupiny keřů už raději obcházeli. Zacházeli ale stále hlouběji mezi ně. Tu a tam se museli prodírat skrze křovinaté pruhy. Keře byly čím dál tím větší a jejich trny delší a ostřejší. Džhavar však byl stále spokojenější:

„Dostáváme se do blízkosti vody. Podívej, támhle jsou dokonce trsy stepní trávy.“

Conan jeho nadšení sdílel jen částečně. Rozhlížel se po vhodném stanovišti k přečkání dne. Daleko pozorněji než dříve se díval pod nohy, protože zde už mohlo žít ledacos. Nakonec vybral zbytky velkého domu, jakousi kamennou oázu mezi křovisky.

„Budou tam hadi,“ oponoval Džhavar.

„Spíš štíři. Hadi půjdou na den do chládku. Kdyby se tady některý vyhříval na kamení, tak ho ani nemusíme péct,“ ušklíbl se Conan.

Slunce rozpálilo kamenné trosky tak, že i stín byl naplněn jejich sáláním. Díra, v níž strávili včerejšek, byla proti tomuto úkrytu přepychově chladná. Nakonec nalezli místo, kde i odražené teplo mělo na cestě překážku a bylo tam alespoň snesitelně. Oba však trpěli horkem. Džhavar, přestože jeho domovem byly horké kraje, o poznání víc.

Ještě horší bylo, že voda v měších se začala kazit. Hlavně měch určený pro napájení koní byl k tomuto účelu vybrán proto, že voda v něm dlouho nevydržela a spotřebovávala se jako první. Později koně odmítali vodu z jakéhokoli měchu. Druhý plný měch si šetřili, jeho kůže byla vyčiněna o poznání důkladněji. Ve třetím měchu měli jen pár hltů vody, zabezpečujících, že kůže nepopraská suchem.

Horko polevilo až před samým západem slunce. Napili se hojně, protože bylo jasné, že voda v koňském měchu bude zítra už nepoživatelná. Pojedli přitom skrovné zásoby. Džhavar zdůrazňoval, že jíst musejí i tehdy, když nemají hlad.

„Poušť je záludná, vyhladovíš ke smrti a nic tě nevaruje,“ zdůrazňoval.

Conan znal podobný jev z prostředí severské tundry a hor.

Po jídle vyrazili. Conan se snažil udržet směr do centra houštin, kde očekával více vláhy. Nebyla to snadná cesta, naštěstí se měsíc zase o kousek přiblížil k úplňku a období noci s měsíčním svitem se protáhlo. Občas slyšeli cupitání nějaké zvěře, ale nezahlédli nic. Před západem měsíce Conan v nočním vánku zřetelně ucítil bahno. I Džhavar cosi větřil, ale nebyl schopen Conanovo pozorování potvrdit.

Museli se usadit v díře, částečně zarostlé křovinami. Z jižní strany byla stíněna kusem zdi, který snad kdysi patřil k nároží nějaké budovy. Ani keře nebyly jistou ochranou před sluncem, měly více trnů než listů. Avšak profukoval tudy mírný vánek, osvěžující oba muže tak, že usnuli ještě před polednem.

Probuzení bylo nemilé: Bylo pozdní odpoledne, na dně jámy už byl souvislý stín. Ze skulin v zemi se vyrojily ploštice, velké jako čtvrt mužské dlaně, světle rezavé. Drze se pustily svými sosáky do měchů, v nichž cítily vodu. Některé se snažily provrtat i kůži spáčů a tím je probudily.

Conan vyletěl jako první a začal tu havěť rozdupávat. Džhavar se přidal. Ploštice prchaly do nenápadných děr mezi kameny. Místa jejich sání citelně pálila a otékala. Horší byl úbytek vody v měších. Ploštice svými sosáky probodaly kůži. Ta zůstávala na některých místech vlhká i poté, co Conan měchy důkladně prohnětl a zjevný průsak vody zastavil.

„Až se pořádně naplní, zatáhnou se. Takhle ale bude ubývat voda rychleji,“ okomentoval škodu.

Nedalo se nic dělat, ztratili vodu alespoň na půl dne.

Conan se snažil vystihnout směr, odkud včera ucítil vodu, ale nedařilo se mu to. Po půlnoci zvolil spíše taktiku křižování ve zvoleném směru, aby zdroj pachu spíše nalezli. Podařilo se jim to až před ránem.

Nebylo proč otálet, postupovali ještě chvíli za denního svitu. Pod úderem horka vypili poslední zbytek vody. Polední žár přečkali v úzké štěrbině mezi balvany. Dávali pozor na ploštice, takže se neodvážili usnout. Jakmile horko trochu polevilo, vyrazili na další výzkum.

Celou noc bloudili mezi troskami a houštinami. Občas ucítili tak zřetelný pach vody, že to jen znásobovalo pocit žízně, který na ně čím dál více doléhal.

Slunce už stálo nad východním obzorem, když konečně nalezli průchod v houštině, vedoucí slibným směrem. Po několika desítkách kroků pocítili, že půda pod jejich nohama je zřetelně vlhká. Houština však bránila v dalším postupu, a tak se museli skrze spleť větví prosekávat.

Po východu slunce narůstalo horko stále víc, ale zde mělo charakter spíše dusna, jaké Conan pamatoval od bažin při řece Styx.

„Musíme být blízko vody,“ řekl svému společníkovi.

Tomu začínaly stékat po čele krůpěje potu – neklamné znamení, že by se měli uložit někam do stínu.

„Vydržíme,“ povzbudil ho ještě.

Mezi trnitými výhony keřů se objevil podrost a začal houstnout s každým sáhem cesty. Po půlhodině perné práce se konečně dostali ke břehu tůně, shora úplně kryté převislými větvemi stromů a keřů. Voda měla bahnitou příchuť, ale byla stokrát lepší než břečka v měších.

Pustili se do zuřivého pití. Džhavar neviděl neslyšel a jen hltal vodu dlouhými doušky. Conan pil jako divá zvěř, která si vždy zanechá v koutku mysli prostor pro sledování možného nebezpečí z okolí. První proto zpozoroval pohyb na hladině, nedaleko od nich. Voda sice nebyla kalná, ale odrazy slunečních paprsků pronikajících mezi listovím činily hladinu nepřehlednou. Přesto bylo možno pozorovat cosi tmavého a velkého pod ní.

Conan chytil svého druha za ruku, aby ho upozornil na nebezpečí. Nestačil mu ale nic říct. Hladina se rozevřela. Objevil se netvor s hlavou pokrytou tlustými šupinami, připomínajícími stromovou kůru. Hlava byla vybavena obrovskou zubatou tlamou. Malá očka nad jejími koutky byla vyvýšena a mohla se proto upírat obě současně na zamýšlenou kořist.

Conan tasil a Džhavar si připravil sekyrku, kterou si před chvilkou razili cestu houštinami. Jejich soupeř jim dopřál chvilku, kterou využili k dosažení pevné země za svými zády. Zřejmě mu to nevadilo, protože se na mělčině ukázal jeho hřbet a posléze i boky. I tělo bylo kryto podobně jako hlava. Pohyb vody nasvědčoval tomu, že za tělem je pod hladinou ještě ocas.

Chvilku stáli všichni tři strnule. Conan neměl mnoho zkušeností s ještěry, ale z doslechu věděl, že vidí špatně vše, co se nehýbá. Setrvával proto ve stále stejné pozici a přiměl k tomu i Džhavara.

Jestli je netvor neviděl, rozhodně je cítil. Bylo vidět, jak se jeho nozdry pohybují a snaží se zachytit jejich pach. Přesto se zvíře pohybovalo nejistě. Blížilo se však krok za krokem – přední pracky už zčásti vystoupily z vody – a natahovalo k nim hrot čenichu s nozdrami se stále rostoucí jistotou.

Džhavar nevydržel a zasadil plazovi úder mezi nozdry. Byla to rána, kterou by určitě uťal větev silnou jak mužská paže. Sekyra zanechala na pancíři sotva viditelnou rýhu.

Netvor byl úderem zaskočen. Nereagoval hned; Džhavar se zaradoval, že rána zaúčinkovala, ale pak nastalo peklo.

Obrovitá tlama se rozevřela snad na půl sáhu a ukázala čelisti s řadami hrotitých zubů. Conan využil příležitost a ťal do ní, protože zde očekával podle historek o podobných zvířatech zranitelné místo.

Intuice nezklamala. Zvíře odskočilo zpět a voda u něj se začala barvit krví. Boj však zdaleka nebyl u konce. Teprve nyní jejich protějšek začal chápat střetnutí nikoli jako dostižení kořisti a příjemné nasycení, ale jako boj.

„Dozadu, mezi trnité větve!“ houkl Conan na svého druha.

Ten pochopil a začal couvat mezi silné výhony křovin, pokryté trny, dlouhými na dvě stopy. Byly hustě propleteny a přes nebezpečí poranění nabízely jakousi ochranu.

Conan se mezi tím snažil zopakovat svůj úder na tlamu ale protivník se rychle učil. Meč zazvonil o kostěné šupiny na sevřených pyscích. Tlama vzápětí vyrazila k protiútoku. Mohutné zuby však naštěstí sjely po ostří meče – tohle zvíře opravdu nemělo zkušenost v boji s ozbrojenými lidmi.

Conan se stahoval za Džhavarem, zubatá tlama ho následovala v nepříjemné blízkosti. Naštěstí byl Conanův první odhad správný a zvíře bylo příliš mohutné na to, aby prolezlo škvírami mezi výhony keřů.

Nyní vynikla tvrdost trnů, které se dokázaly nepříjemně hluboko zarazit do ještěřího těla. Ty, které se udržely na dřevě, zanechávaly hluboké krvácející rány. Conan si pečlivě všímal struktury pancéřované kůže a rozložení zranitelných míst.

Džhavar mezi tím zasténal a hlasitě vyzval Mithru na pomoc. Bylo to poprvé, co ho Conan slyšel se modlit.

Situace skutečně vypadala čím dál hůř. Ještěr si nevšímal poranění a opíral se do keřů takovou silou, že praskaly větve o síle mužské paže. Nevadili mu ani zuřivě se hemžící rudí mravenci, kteří se vyhrnuli z trouchnivého středu dřeva. Zato oba muži s klením uhýbali roztříštěným větvím.

Křovina houstla a možností k ústupu bylo stále méně.

„Musíme se rozdělit,“ ozval se opět Conan.

Džhavar přikývl. Protože byl po Conanově pravici, začal se vzdalovat tím směrem. Conan šel na opačnou stranu. Záleželo na tom, koho si ještěr vyvolí za první oběť.

Džhavar se zřejmě zdál být snadnější kořistí, a tak se zvíře otočilo na jeho stranu. Conan ho chladnokrevně nechal projít, zatímco Džhavar chvatně ustupoval na nejzazší možná místa. Potom hrot Conanova meče vylétl jako šipka a zabořil se hluboko mezi kostěné destičky. Conanovi se vyplatilo důkladné sledování střetů ještěří kůže s trny. Napoprvé se mu podařilo správně odhadnout vztah mezi vzorováním kůže a rozmístěním destiček. Zasáhl štěrbinu mezi nimi. Čepel meče se zbarvila krví a znovu se ozvalo netvorovo zařvání.

Conan zajel mezi nejbližší keře. Za jeho zády se rozpoutalo peklo. Dřevo praštělo. Rány strašlivého ocasu dokázaly roztříštit větve o síle Conanova stehna. Celé ještěří tělo se několikrát křečovitě prohnulo. Kde nepovolilo dřevo, povolila bahnitá půda a pohnul se celý keř i s kořeny. Kolem létaly kusy trnitých větví, které hrozily způsobit stejně těžká zranění, jaká bylo možno očekávat od ještěřích drápů. Conan utrpěl několik nepříjemných šrámů a Džhavarův křik vypovídal o podobných problémech.

Teprve po několika desítkách sáhů plahočení mezi trním se Conan odvážil pohlédnout zpět. Ještěra hned neviděl, ten se zmítal mezi větvemi. Jak je rozrážel na strany, vytvořil kolem sebe trnitou ohradu, kterou musel na další cestě za uprchlíky překonat. Conan nejdříve koketoval s pokušením proklouznout mezi větvemi a zasadit protivníkovi další ránu, ale po chvilce tuto myšlenku zavrhl. Větve kolem mohutného těla se třásly a poskakovaly pod jeho údery. Štěrbiny mezi nimi sice byly, ale rozvíraly a zavíraly se naprosto chaoticky. Nedělal si iluze o tom, jak by dopadl v okamžiku, kdyby ho sevřely mezi sebe.

Stranou zahlédl Džhavara, který postřehl situaci a vyrazil zpět ze své pichlavé skrýše. Z jeho strany byl přístup k plazovi volnější. Mezi několika větvemi tam byly bezpečné průchody. Conan na něj zamával a pak mu dal gestem najevo, že není možné chodit blíž. Třesk větví a zlobné ryčení netvora v trnité pasti hrozily pohltit každé slovo.

Džhavar přikývl a plácl do jakéhosi dřeva, které s sebou táhl. Conan mohl teprve po chvilce vidět, že je to kus větve s velikými trny. Asi se mu jej podařilo nějak uvolnit od kmene. Výsledek poněkud připomínal hrotnaté palice, určené na prorážení příleb.

Džhavar se rozmáchl a udeřil. Jeho zbraň zasáhla kostěnou destičku. I další pokusy byly neúspěšné. Conan vyrazil na pomoc, ale další úder, spíše náhodně, zasáhl citlivé místo. Tři trny zajely více jak stopu hluboko do živého.

Conan byl hluboce přesvědčen o tom že v místě poranění musely být pod kůží jen svaly. Sám by se býval snažil mířit jinam. Přesto na tento úder reagoval netvor zlostným řevem, a skokem snad na dva sáhy vysoko. Potom mohutný ocas udeřil do nakupeného dřeva a rozmetal jeho kousky na všechny světové strany. Naštěstí většinu zachytily okolní keře. Ještěr začal couvat. Již proraženou cestou mu to šlo docela dobře. Za okamžik se za ním zavřela vodní hladina. Jen kapky krve a spousty roztříštěných větví na břehu dokazovaly, že to všechno nebyla jen fantazie nebo přelud.

„Měchy naplníme kousek dál,“ prohlásil Conan, „tady je voda moc kalná.“

Džhavarův pohled představoval směsici úžasu a obdivu. Conan však jako dítě divočiny považoval souboj s vodním ještěrem za odbytou záležitost a staral se jen o to, co přijde dál.

„Vody tu musí být hodně. Jinak by se ta bestie neměla čím živit. Vsadím se, že kromě ryb požírá i zvířata u napajedla. S námi se ale spletla.“

Džhavar zatím nabral dech, a tak mohl věcně reagovat:

„Jestli se pořádně nemýlím, je tahle potvora potomkem Cherovým.“

Conan viditelně zpozorněl.

„Tohle jsem už slyšel. Myslím, že v Shemu.“ Během prvních slov se ovládl natolik, že jeho hlas zněl klidně.

„Cher je uctíván ve Stygii. Je bratrem nebo bratrancem Setovým a většinou je jeho kult spojen s kultem Seta. Seta a jeho příbuzenstvo uctívali už v Acheronské říši. Je proto možné, že náš přítel je potomkem tvorů za tímto účelem chovaných v chrámech zdejšího města.“

Mezi řečí se prodrali k další zátoce, kde voda nebyla zkalená bojem. Džhavar se ujal měchů, Conan hlídkoval.

Hladina však zůstávala klidná. Tato zátoka byla také viditelně mělčí a užší, takže sem patrně obyvatel jezírka tak často nezavítal.

Jak pozorovali už během boje s vodní nestvůrou, křoviny se sice blížily až k vodě a shora ji kryly mohutnými převislými větvemi, ale na vlhkém břehu rostly řidčeji. Rozhodli se proto pokračovat podél jezírka, jakkoli se zdálo být nepravidelného tvaru.

Obcházením několika zátok si skutečně zašli, ale místy si mohli zkrátit cestu brodem. Až na zacházky pokračovali stále stejným směrem. Protější břeh byl dobře viditelný. I tam vybíhaly od hlavní části vodní plochy zátoky, ale na první pohled i ony končily po několika málo krocích.

První to řekl Džhavar:

„Podobá se to řece. Ty zátoky jsou buď zbytky přítoků nebo slepých ramen. Jakoby tu v poušti zůstal kus řeky.“

„Možná její tok pokračuje pod pískem a živí některé oázy. Slyšel jsem o takových případech,“ odpověděl Conan. V tu chvíli šel vpředu s rukou na meči.

Než si Džhavar rozmyslel odpověď – ve vlhkém vedru u vody hlava prostě odmítala poslušnost – zvedl Conan ruku k jednoznačnému gestu: Stát!

Džhavar se po chvíli přiblížil až ke svému druhovi. Nechápal, co v něm vyvolalo takový záchvat opatrnosti. Conan poznal jeho rozpaky, a tak ukázal na břeh před nimi.

Linie břehu se po několika krocích výrazně srovnala. Mohly za to opracované kameny, jimiž byl vyzděn. Kameny byly letité a pokryté vrstvou různobarevných mechů a lišejníků. Přesto působily nějak nepřirozeně. Džhavarovi trvalo hodnou chvíli, než si v mysli propojil to, co Conan postřehl v jediném okamžiku: Mezi kameny nebyly žádné výhonky trnitých keřů, přestože za jejich linií rostly hustě jako všude okolo. Teprve potom si Džhavar povšiml dřevěných pahýlů v několika škvírách a nakonec postřehl i úhledné hromádky za poslední linií kamenů, kam čísi ruka naskládala osekané výhony. Bylo na nich ještě zvadlé listí a obnažené dřevo svítilo novotou, takže nemohly ležet moc dlouho. Krátce: někdo to tu udržoval a byl tu ještě před několika dny.

„Ty znáš ty svoje Acheronce. Jak se budou chovat k cizincům?“ zeptal se Conan.

„Pokud se od pádu Acheronu nezměnili, tak cizince může potkat jen dvojí osud. Buď bude zotročen, nebo obětován při nejbližších mystériích. Osobně nemohu říct, co z toho bych si vybral raději…

Osud otroků je všude nevalný, ale pro Acheron to platilo desateronásobně. Na druhé straně – některá zvláště odpudivá stygijská mystéria jsou jen slabým odvarem Acheronských.

Nemyslím si ale, že by se nás někdo ptal, co s námi mají udělat.“

„Měchy máme plné. Když budeme šetřit, dostaneme se až k oáze. Odtud se budeš moci vrátit…“

„A nikdy se nedozvím, zda tu opravdu žijí poslední potomci Acheronských, nebo jen nějací nomádi. Do smrti budu mít čím si lámat hlavu a co si vyčítat.“

„U Croma! Já jsem zvědavý na ty uctívače Seta. A mám k tomu docela dobrý důvod.

Jenom mi řekni, zda očekávat jejich obydlí u vody nebo někde výš. Nerad bych na ně narazil nepřipravený.“

„Pokud se nezměnily jejich náboženské představy, měl by někde na břehu tohoto jezera stát chrám. Jezero samo by mělo být posvátné.

Podívej se, jestli tu někde neuvidíš vyobrazení hada.“

Conan zapátral a objevil na jednom z prvních kamenů dláždění rytinu. Musela být původně výrazná, vysekaná na dva tři prsty hluboko do kamene. Mech a lišejníky ji však učinily téměř neviditelnou.

„Troufám si tvrdit, že je tohle jezero jediný zdroj vody široko daleko. Proto udělali posvátnou jenom jeho část a zbytek využívají běžně. Spíše jsme tedy měli štěstí, že jsme nenarazili v té divočině na zdejší lidi.“

„Asi nechodí až ke hranicím posvátného okrsku.

Bude tu někdo hlídat?“

„Měl by, ale pokud o nás nevědí a jsou tu jedinými obyvateli široko daleko… Přesto ale musíme být opatrní.“

Conan přikývl. Upravil si zavazadla na zádech tak, aby měl volné ruce. Jeho prsty několikrát posunuly meč v pochvě. „Dýku měj při ruce, ale nevytahuj ji. Na tomhle slunci musí být záblesk čepele vidět na míle daleko.“

4 Vyrazili. Po několika krocích sešel Conan až k vodě, jejíž hladinu lemoval jakýsi kamenný chodník. Byli asi stopu nad ní. Tím se snižovala pravděpodobnost, že budou spatřeni z výše položených částí břehu. Protější břeh byl zatím pustý. Teprve po několika desítkách kroků i tam začalo kamenné dláždění.

Celkem ušli snad dvě stovky kroků, když se břeh před nimi stočil. Tentokrát to nebyla zátoka, protože protější břeh sledoval stejnou křivku. Za zatáčkou, kam Conan opatrně nahlédl, přecházel do kameny vyzděných stěn se schodištěm, připomínajících polovinu velkého bazénu.

Ve vodě se zde brodilo sem a tam několik postav. Voda jim sahala až po krk, takže nebylo možné na první pohled rozeznat jejich pohlaví. Nad okrajem stěny byla kamenná tribuna, z níž hledělo na vodu několik desítek lidí. Proti slunci byli chráněni plátěnou stříškou, napjatou mezi kamennými sloupy.

Conan vyhledal co nejbezpečnější místo k pozorování. Přesunuli se poněkud výše na břehu, kde už začínaly keře. Mezi jejich větvemi byly dostatečné průhledy. Byli asi dva sáhy nad hladinou, ve výši dolních míst na tribuně.

Nyní mohli pozorovat ještě jednu skupinku zdejších obyvatel. Byl to vytáhlý hubený muž, doprovázený několika hudebníky s podivnými trubkami a velkým bubnem. Vyšli na terasu vedle tribuny. Vytáhlý muž dal znamení a bubeník začal bubnovat. Buben byl velký, více než sáh v průměru. Jeho hlas zněl dunivě a rezonoval v hlavách a hrudích posluchačů. K bubnu se přidaly i trubky a doplňovaly rytmus bubnování táhlými tóny, připomínajícími vzdechy.

Džhavar první postřehl, že muž na terase dává svou holí znamení lidem ve vodě. Ti chodili jak ukazoval sem a tam po dně.

„To je oběť vodním démonům. Mezi ně patří i Cher,“ vyrazil tiše.

„Jestli tu měli jen toho jednoho, tak se hned tak nedočkají,“ ušklíbl se Conan.

Jakoby čekal na jeho slova, objevil se jejich „starý známý“. Na vodní hladině se udělala čára a směřovala mezi kamenné stěny. Jestli ji zpozorovali i lidé ve vodě, tak na sobě nedávali nic znát.

Obyvatel jezera však proplul mezi připravenými oběťmi a zamířil ke schodům pod tribunou. Tam se začal pomalu drápat na souš.

Jeho počínání vzbudilo v přihlížejících vlnu vzrušení. Na tribuně, postavené nad nábřežím na více než sáh vysoké kamenné terase, zachovali klid. To se změnilo až v okamžiku, kdy se z vody vynořil zkrvavený bok. Výš už vodní nestvůra vylézt nedokázala. Převalila se ránou nahoru a v křečích zcepeněla.

Vzrušené výkřiky z tribuny dolétly až ke Conanovi a jeho společníkovi. Dlouhý muž zmizel. Za okamžik sbíhal dolů po schodech vedle terasy, jeho doprovod mu sotva stačil. Vzrušeně se začal zaobírat padlým zvířetem. Z jeho gestikulace bylo záhy jasné to hlavní: Veškerá pomoc je marná. Další přítomní několikrát nestvůrné tělo obrátili a Conan i z dálky pozoroval, jak je bezvládné.

Záhy objevili ránu na boku. Výsledkem bedlivé prohlídky bylo nalezení dalších ran. Zavládlo vzrušení, a to i mezi lidmi na tribuně i ve vodě. Nikdo z nich se však neodvážil přiblížit ke skupině kolem padlého těla.

„Teď už museli přijít na to, že se jim do revíru zatoulala škodná,“ řekl Conan. „Měli bychom se stáhnout zpět.“

Džhavar však zavrtěl hlavou:

„Pokud se dá jen trochu spolehnout na staré texty, a po téhle podívané v ně mám větší důvěru než dříve, budou nás hledat hlavně mimo areál chrámu. Podle jejich náboženství si bohové nitro posvátného okrsku pohlídají sami.“

„U Croma! Nemám chuť na boj s cizími bohy.“

„Nepředpokládám, že by tu nějací ještě zbyli. Acheronská říše padla před staletími. Jejich bohové se přestěhovali do Stygie, někteří snad až do Černých království. Tihle lidé zde jsou jen malým zbytečkem kdysi mocného a slavného národa. Dožívají tu se svými rituály. Vykonávají je tak, jak to po staletí činili jejich předkové, ale bohové jsou pryč.“

Hlas trubek urychlil rozhodování.

„Svolávají své bojovníky. Rychle, ti by nás tu mohli zahlédnout,“ sykl Džhavar.

Conan už také postřehl nebezpečí, a tak se oba muži proplížili několik desítek kroků blíž k tribuně. Byla tam malá, již napůl zborcená kamenná chatrč. Džhavar do ní vlétl, následován Conanem.

„Tady jsme v bezpečí. Tu měly královské dcery obcovat s bohy, aby vylepšily krev dynastie,“ hlásil Džhavar.

„Asi má zdejší panovník jen syny,“ prohodil Conan, když přejel očima zpustlý vnitřek chýše.

„Nebo už na ten starý rituál zapomněli. Já o něm četl v textech, pocházejících z doby vrcholné moci Acheronské říše. Tohle byla provincie. Možná tu nikdy královská rodina nesídlila a ta chýše byla postavena jen z tradice. Staré kulty jsou hrozně rigidní.“

„Jen doufám, že tu zrovna dnes nepřijdou uklízet k milostným hrátkám zdejší princezny s Cherem nebo jinou příšerou,“ dodal ještě Conan. To se už ale oba usadili k oknu s výhledem do nitra posvátného okrsku.

Tam se však nedělo nic zajímavého. Lidé na tribuně se rozcházeli. Terasa byla již předtím prázdná. Z vody vystupovaly připravené oběti. Podle zplihlých oděvů, přitištěných k tělům, bylo vidět, že jsou mezi nimi muži i ženy. Muži byli oholeni, ale jejich vlasy byly kratší a v týle spletené do uzlu. Ženy měly vesměs dlouhé rozpuštěné vlasy.

„Ta mezi prvními, s narudlými vlasy, s tou by nebylo špatné se blíže seznámit,“ prohlásil Conan.

Džhavar se jen usmál, jako by byl nad podobné záležitosti povznesen. Potom však dodal:

„Je docela možné, že ji uvidíme. V noci bych rád navštívil vnitřní chrám. Někde tam by měla být i ubikace budoucích obětí.“

Oběti mezi tím vystoupily z vody a pod dohledem dvou kněží zamířily někam za tribunu. Scéna se pomalu vyprázdnila. Zůstala jen stráž u zabitého netvora. Netrvalo však dlouho a objevili se další muži. Nesli tyče a provazy. Delší dobu udatně zápolili s mrtvým tělem, než se jim podařilo podvléct pod ním provazy a přivázat k tyčím. Potom tělo zvedli a vynesli.

„Nevypadají moc šikovně. Na takovou prací by Cimmeřanů stačila sotva třetina a zvládli by to rychleji.“

„Nezapomeň, že boha, i když uhynulého, se mohou dotknout jen kněží. Mnozí z nich teď poprvé dělali nějakou těžší práci.“

Čas do setmění pak už strávili mlčky. Conan prohlížel a čistil, spíše symbolicky, jejich zbraně. Džhavar seděl v koutě chýše. Občas si se zavřenýma očima cosi mumlal, občas se pokoušel na hliněnou podlahu cosi nakreslit. Několikrát svůj výtvor smazal, k večeru však byl spokojen a ve zbytcích denního světla ho překresloval na vnitřek své vesty.

5 Noc padla stejně rychle, jako ta předchozí. Po krátké domluvě nechali v chýši věci, které bezprostředně nebudou potřebovat. Conan trval na tom, aby vzali zásobu potravin a vodu v menším měchu. Zbylé věci v chýši zamaskoval zbytky starých krámů nejasného původu a účelu.

Mířili směrem, kterým odcházeli od vody kněží, diváci i oběti. Stavby nad vodou jim zakrývaly výhled, takže Conan byl z další cesty poněkud neklidný. Džhavar však tvrdil, že acheronské chrámy byly stavěny vcelku podobně, takže by se měl v nejdůležitějších objektech vyznat.

Zaskočila ho však velká zeď, táhnoucí se několik desítek kroků za linií břehu. Byla zakončena mohutným cimbuřím, ale světlo měsíce nemilosrdně ukazovalo četné šrámy a vypadané kameny. Zahlédli také temnou obdélníkovou skvrnu, která nemohla být ničím jiným než průchodem za hradbu.

Po chvilce se dostali až k němu. Conan nahmatal zbytky závěsů, ale branku již odnesl čas. Přestože tudy vedla cesta k nejuctívanější části sídla, nikdo tu nehlídal.

Prošli skrz a otevřel se jim pohled na další stavby, z nichž alespoň některé byly spoře osvětleny pochodněmi. Ty vydávaly jasné, červené až oranžové světlo a nezvykle páchly. Džhavar Conanovi pošeptal, že v poušti bývají občas naleziště skalní smůly, která dobře hoří a dá se použít pro výrobu pochodní.

„Nechápu, proč to tak udělali. Musí jich být už velice málo, když postavili hradbu až tady. Jinak byl posvátný okrsek vždy nedělitelný a chránily ho zvláštní hradby.“

Džhavara představa takového pádu mocné říše viditelně vzrušovala.

Conana však zajímala jiná věc:

„Žádný důstojník zdravého rozumu by nenechal hradby nestřežené. Ani tak hluboko v poušti ne.

U Croma! Stačilo by pár desítek mužů a leželo by nám to tu u nohou jako Venarium.“

V té chvíli se ovšem objevil závažnější problém: Džhavar sice měl pečlivě namalované schéma obvyklého acheronského chrámu, ale potmě na ně neviděli. Nakonec Conan s hněvivým sykáním riskoval přesun blíže k pochodním, kde mohli na pomalovanou kůži Džhavarovy vestv alespoň trochu vidět.

Hlavní stavby vcelku souhlasily. Džhavar ovšem Conana upozornil na to, že některé z nich mohou mít jiný účel, než mívaly v minulosti – konec konců, příkladem bylo i jejich útočiště.

„To je dobré – místo skladu najdeme třeba komnaty chrámové stráže,“ ušklíbl se Conan.

„Tak zlé to asi nebude, ale překvapení nejsou vyloučena,“ odpověděl mu klidně Džhavar.

Dohodli se na tom, že se podívají do hlavního chrámu. Tam by v noci neměl nikdo být a přitom by alespoň část jeho prostor měly ozařovat kahance s věčným světlem.

Plížili se stíny mezi sochami podivných tvarů. Na těch, které byly alespoň trochu osvětleny, viděl Conan části hadích a ještěřích těl. Když jednu chvíli oddychovali před skupinou takových soch, okomentoval je Džhavar slovy:

„To je Set a jeho příbuzenstvo. Zdejší chrám bude asi, podle té vodní oběti, zasvěcen Cherovi, ale Seta zde budou uctívat také.“

Za skupinami soch byl park, kde byly vysazeny keře a jehličnaté stromy. Jejich pryskyřice silně aromaticky voněla. Mezi výsadbou byly trávníky, kterým se Conan hodlal vyhnout. Sice nehodnotil stopařské umění zdejších obyvatel příliš vysoko, ale „stopy na téhle trávě by muselo vidět i slepé nemluvně“. Naštěstí zde bylo množství dlážděných cestiček, křižujících se pod všemi možnými úhly. Trochu klikatě ale beze stopy se dostali k bočnímu vchodu do stavby, kterou Džhavarův plán označoval za hlavní svatyni.

Vyřezávané dveře byly zavřené ale nezajištěné. Conan je s rukou na meči pomalu pootevřel. Nasál pach vnitřku budovy a potom vklouzl dovnitř. Džhavar ho těsně následoval.

Byli v šeré chodbě s bohatě zdobenými stěnami a klenbami. Kámen byl leštěný a světlo nedaleké lampy se na něm mnohonásobně odráželo.

Conanovou první starostí bylo zavření dveří. Pozorně si také prohlédl a vyzkoušel uzavírací mechanismus. Poté se dal do systematického prohlížení okolí. Že je zde pusto, to mu napovídal pocit, na který se mohl vcelku spolehnout. Zajímal se ale, jak jsou uspořádány cesty. Pokoušel se odhadnout směr chodeb a uspořádání budovy. Reflex arenjunských zlodějů v něm začal zcela spolehlivě pracovat.

Džhavar byl mezi tím u vytržení. Prohlížel si pomalované kamenné reliéfy a polohlasem je ve svém rodném jazyce komentoval. Conan poznal míru jeho vzrušení v okamžiku, kdy ho druh oslovil. Ten se za dobu jejich společné cesty obdivuhodně zdokonalil jak v arenjunském nářečí zingarštiny, tak i v cimmerijském jazyce. Nyní však hovořil se vzrušením v hlase, měl silný přízvuk a pletl obě řeči dohromady a ještě do toho míchal cizí slova:

„To je úžasné, něco nepředstavitelného! Studoval jsem to všechno celá léta, a teď to mám před sebou.“

Potom jmenoval božstva a popisoval výjevy na reliéfech, což bylo pro Conana jednak nesrozumitelné, jednak mu to bylo lhostejné. O cizí bohy se barbar zajímal jen ve výjimečných případech. Chápal však, že se jeho společník potřebuje vymluvit.

Džhavar se naštěstí uklidnil už za několik min. Přesvědčivě se ujal vedení s tím že zamíří do hlavní svatyně. Conan svého druha následoval a do jeho paměti se neomylně vtiskovala celá trasa jejich cesty. Navíc si doplňoval povšechnou představu o rozložení místností v budově.

Chrám byl neobyčejně rozlehlý a některé detaily svědčily o jeho neobyčejné starobylosti. Nalezli schodiště, kde stupně byly prošlapány téměř na stopu hluboko, přitom byly z tvrdé žuly. Na chodbách a dalších schodištích byla znát místa, kde byly zvláště prošlapané kameny vyměňovány. Sochy a reliéfy na zdech byly starší a novější. Povrch těch prvních byl výrazně patinovaný a mezi barvami byl obnažen kámen. Nejstarší sochařská díla nesla stopy oprav. Nebylo zde nic ze zlata nebo jiného kovu – vyjma ryze technických součástí dveří. Nebyly zde ani žádné obrazy. To, co Conan nejprve za obrazy považoval, byly mělké, bohatě polychromované ploché reliéfy.

Džhavar tiše vysvětlil, že Acheron původně neznal kov, a tak byl tento materiál vzat na milost pouze jako ryze technická záležitost.

„To ovšem neznamená, že by nedokázali kov zpracovat. O železe nebo oceli jsem ve starých textech nenalezl zmínku, ale bronz dokázali vyrobit takový, že si nezadal s dobrou ocelí. V několika chrámech jsem takové bronzy viděl. Rozhodně si v případě střetu s jejich bojovníky dávej pozor a nespoléhej se na lepší zbroj.“

K neexistenci maleb se Džhavar už nestačil vyjádřit – dorazili do hlavní chrámové síně.

Před jejich zraky se rozevřel prostor dobrých dvacet sáhů vysoký, nejméně sto kroků dlouhý a přes polovinu z toho široký. Jeho rohy byly zakulacené a zakulacení přecházelo na stropě v ovál. Uprostřed oválu byla obrovitá kopule, nejméně pětadvacet kroků v průměru, její výšku nebylo možné odhadnout. Od stěn a vchodů do sálu směrem ke středu podlaha stupňovitě klesala. Pod kopulí byl obrovitý kamenný oltář.

Vše bylo jasně ozářeno desítkami plaménků v kahancích vyřezávaných z kamene.

Barbarovy smysly sice nepostřehly nic konkrétního, ale celá prostora na něj působila nevyslovitelně odpudivým způsobem. Džhavar si povšiml, jak jeho druh podezřívavě čichá okolo sebe, a tak podal vysvětlení:

„Ten nezvyklý pach, který vydávají kahany, je dán použitým tukem. Podle starých spisů bylo možné v hlavní prostoře acheronských chrámů svítit pouze lidským tukem. Používali buď tuk z obětovaných zajatců nebo tuk ze ženského mléka.“

Conan se znechuceně zašklebil. Potom se oba vydali do nitra chrámové prostory. Když se ohlédli, Conan téměř vykřikl: Nad středem stěny, jejímiž dveřmi prošli, byl mohutný propletený had. Jeho tělo bylo stočeno do charakteristického tvaru, který mu hned připomenul léta starou venarijskou historii. Potom se opanoval a šeptem se obrátil na Džhavara:

„Není to Set?“

„Ano, je to Set, či spíše jeho obraz. Nemyslím však, že by se tu nalézal ještě některý z bohů. Všichni patrně odešli do Stygie, kde vzniklo nové středisko odporných a zvrácených kultů.“

Džhavar pátral po místě, kde byly ukládány svitky s posvátnými texty. Rozložení chrámové prostory téměř přesně odpovídalo popisům, a tak šel prakticky najisto.

Vedle schůdků vedoucích na oltář byla malá dvířka, jejichž výška nutila vstupujícího automaticky ke hluboké pokloně. Zde měly být uloženy svitky, čtené při temných obřadech nad krvavým oltářem. Džhavar dvířka otevřel a nahlédl do komnaty za nimi. Protože nic neviděl, půjčil si z jednoho asi půldruhého sáhu vysokého sloupku kahan se třemi knoty. Tím ozářil prostoru dostatečně. Jeho zklamání však bylo veliké. Na podlaze byla pouze vrstva jakéhosi materiálu, který mohl být plátny či pergameny. Mezi tím byly tu a tam vidět bohatě vyřezávané tyče ze vzácných dřev, na něž se kdysi svitky s texty natáčely.

Džhavar jen zaúpěl:

„Bohové, oni snad zapomněli číst!“

„Tomu bych se nedivil. Tady v poušti něco takového nepotřebují. To, co vědí, si řeknou a zapamatují. Konec konců – naši zpěváci si dokážou zapamatovat desítky velice dlouhých písní.“

„Písně,“ odfrkl Džhavar. „Acheronské texty měly jiné poslání. Jejich kněží dokázali překonat čas. Jejich stavitelské umění dosud nebylo nikým překonáno. Měli znalosti z historie, sahající hluboko do minulostí. Údajně až do doby, kdy celý náš svět pokrývala vrstva ledu a jen černá království a další jižní země byly té pohromy uchráněny. Tenkrát žili na zemi vedle lidí i další podobní tvorové. Acheronští kněží se stýkali s jejich mudrci a měli od nich prý zprávy z dob, kdy na zemi ještě vůbec žádní lidé nebyli.

Možná, že právě tady tlejí nenahraditelné poklady nevyčíslitelné ceny.“

„My jsme ovšem přišli o hezkých pár let později,“ doplnil ho Conan.

„To budou stovky let,“ opravil ho Džhavar. „Tato půda byla vyrvána poušti a její dech výborně uchovává tkaninu i pergamen. Všechno to ale přeschlo a zkřehlo tak, že se to rozpadá na prach.“

„Kam zamíříme teď?“ ukončil Conan tento pláč nad dávno rozlitým mlékem.

„Nemyslím, že bychom tu měli ještě prodlévat. Zanesu zprávu svým bratřím. Potom se spolu rozhodneme, zda ponecháme tento zbyteček kdysi mocné říše osudu, nebo se pokusíme k nim vyslat poselstvo. Možná, že prostřednictvím přátelských styků by se nám mohlo podařit zachránit alespoň ústní tradici.“

„Já se chci ještě podívat po té dívce. Nelíbí se mi, že má být sežrána takovou ohavnou příšerou.“

„Nezapomeň, že tu jsi zabil.“

„Zabil jsem jednu ale jich musí být více. To nebylo zvíře staré staletí. Kněží asi mají celé stádo a vyberou vždy to, které má být uctíváno. Vím o takových kultech. V Cimmerii tak některé kmeny uctívají býky.“

„Můžeš mít pravdu. Oběti asi získaly jen odklad. Podle mých propočtů musíme zpět a potom se pokusit dostat na opačnou stranu budovy. Budou tam asi také kněží. Bude to nebezpečné.“

Conan jen vzdorně pohodil hlavou. Po tolika dnech samoty v poušti se mu docela stýskalo po řádném boji. Na svůj meč, svou sílu a dovednost se mohl spolehnout. Poslední dny na něm nezanechaly žádnou stopu. Proto rázně vykročil směrem, který Džhavar naznačil.

Obrovitý had z leštěného kamene na zadním průčelí sálu se pohnul. Jeho hlava se trochu pootočila, snad aby jeho oči mohly lépe sledovat dvojici mužů, procházející pod ním. Ti si ničeho nepovšimli, jejich pozornost by spíše vzbudila podstatně menší lidská postava.

Oba muži se ocitli v centru chrámové stavby. Zde se nacházela zahrada, jejíž trávníky a květinové záhony byly přístupny jen nemnoha zasvěceným – vedle četných otroků, kteří se museli denně starat o její perfektní stav.

Conan vedl své a Džhavarovy kroky po dlážděných chodnících nikoli z útlocitu vůči tak pracně vypěstovaným květinám, ale proto, že by v nich zanechali snadno patrnou stopu. Na druhé straně zahrady je čekal ochoz, oddělený od rostlin a cestiček kamenným stupněm. Dál byla tma, zde nesvítil žádný kahan. Džhavar se to snažil vysvětlit citacemi z posvátných textů, ale neměl čas svou myšlenku rozvést do takových detailů, kterým by Conan dokázal porozumět. Ten ho proto přerušil:

„Bude tma v celé téhle části chrámu?“

„Měla by být.“

„Tak okamžik počkej,“ řekl a rychle vyběhl zpět. Než se Džhavar vzpamatoval, byl zpět i s jedním z kahanů, které osvětlovaly chodbu mezi hlavním sálem a zahradou.

„Právě jsi se dopustil příšerné svatokrádeže, kterou acheronské právo trestalo mnohadenním umíráním na mučidlech,“ oznámil mu Džhavar. „Nic si z toho ale nedělej, naše střetnutí se zubatým přítelem by při vyměřování trestu mělo rozhodně přednost,“ dodal ještě suše.

Conan neodpověděl, jen zvedl kahan do výše a vyrazil do tmavých chodeb.

I v této části chrámu byla zachována základní struktura chodeb a komnat, kdy komnaty byly soustředěny do oválu, obklopujícího centrum budovy a chodby směřovaly jednak paprskovitě a jednak opisovaly větší ovály. I zde bylo mnoho komnat osvětleno okny ve stropě, čímž se stavitelé vyrovnávali s tím, že neměly kontakt s obvodními zdmi.

„Možná by bylo docela dobré se dostat tam nahoru, možná by se tam postupovalo lépe,“ prohodil Conan poté, co překonávali už třetí uzamčené dveře.

„Pokud staré zprávy nelžou, a já jim věřím stále víc, tak na tuhle možnost acheronští stavitelé pamatovali. Nemyslím si, že bychom tam přežili moc dlouho,“ zněla Džhavarova odpověď.

Bloudili touto částí budovy dobrou hodinu, než se dostali do míst, určených obětem. Nebyly všechny obsazeny, a tak si mohli několik prázdných ubikací prohlédnout. Conana překvapilo bohaté zařízení komnat. Představoval si je jako kobky pro otroky.

„Oběti jsou velice často urozené, někdy dokonce z příbuzenstva samotného panovníka. Bylo vždy ctí být vybrán mezi ně, alespoň pro rodilé Acheronce,“ komentoval zařízení komnat Džhavar.

Conan odfoukl, což mělo znamenat nesouhlas s podobnými zvyklostmi.

Na další řeči však už nebyl čas, zahlédli světlo, které svědčilo o přítomnosti stráží.

„Musíme se plížit. Nebo… raději půjdu sám,“ prohodil tiše Conan. Zároveň sfoukl kahanec. Zůstali potmě, ale vzdálené záblesky už okolí ozařovaly alespoň natolik, že se mohli zhruba orientovat.

Chodba zatáčela, sledujíc ovál, který byl hlavním geometrickým rysem uspořádání stavby. Sochy a reliéfy na zdech nebyly obarveny, ale vyleštěny do vysokého lesku. Patrně byla i starší sochařská díla pravidelně ošetřována, protože se leskla všechna zhruba stejně. Možná pro to byl nějaký podklad v acheronském kultu, ale Džhavar si tuto vědomost nechal pro sebe.

Temné dveřní otvory vedly do prázdných komnat, jejich zařízení už blíže nezkoumali, jen pokračovali dál.

Pojednou Conan skočil zpět ke Džhavarovi a zatáhl ho do nejbližšího z temných otvorů. Teprve pak zaslechl i jeho druh kroky. Chodbou proti nim kráčel muž s přílbicí a dýkou, avšak bez ochranných plátů. Záblesky ve výstřihu bílé haleny mohly pocházet jak od nějakého šperku, tak od kroužkované košile pod svrchním oděvem. Muž držel v jedné ruce pochodeň, vybavenou nálevkovitým lapačem odkapávající hořlaviny. Pro použití v komnatách plných drahého nábytku, koberců a dalších cenností to bylo opatření velice praktické.

Džhavar se snažil skoro nedýchat, ale Conan dobře věděl, že muž je zčásti ohlušen jak svými kroky, tak i zvuky, které vydává plamen pochodně. Jeho chůze navíc napovídala, že jde za nějakým konkrétním a vzdáleným cílem, aniž by dával nějaký zvláštní pozor na dění v okolí.

Jakmile se plamen pochodně skryl za ohybem chodby, vyrazil Conan okamžitě dál. Nyní se pohyboval mnohem jistěji; vzhled a výzbroj jednoho ze strážců ho poněkud povzbudily.

Zdrojem světla před nimi byla komnata ozářená pochodněmi. V ní se pohybovalo několik podobně oděných mužů a žen, kteří tu nejspíše hlídali budoucí oběti. Bavili se spolu polohlasně v jazyce, vzdáleně připomínajícím stygijštinu. Džhavar se pokoušel rozluštit význam jejich slov a zřejmě se mu to alespoň zčásti dařilo, protože se chvilkami tvářil velice spokojeně.

Conan se díval na hemžení před nimi a po chvíli zhnuseně ohrnul rty:

„Bez pořádného rámusu se tudy neprotáhneme. Teď jde jen o to, co se stane, když na ně vpadneme.’’

„To bych rozhodně neradil,“ odporoval Džhavar. „Někde tu musí být jejich ubikace, kde je osádka dalších směn. Nevím sice, zda tu mají nějaké dorozumívací zařízení – třeba zvonek na šňůře, nebo jestli jsou další na doslech. Určitě by se strhla bitka, kde by jich pořád přibývalo. A já nemám na to, abych ti kryl záda.“

„Budiž,“ řekl Conan. „Budeme se tedy muset opravdu podívat na střechu. Snad to nebude takový problém – dostat se do vedlejší komnaty.“

Džhavar s Conanem souhlasil.

Střešní okna nebyla ve středu stropu, ale přímo nad stěnami. Protože ty byly bohatě zdobené, dostal se nahoru i Džhavar. Pro Conana byl takovýto výstup hračkou. Během okamžiku byl nahoře a zkoumal zařízení okna. To chránil na zdejší poměry důmyslný zámek z bronzu.

„Je vidět, že za ta staletí se nic nenaučili,“ komentoval ho po krátké prohlídce Conan.

V Cechu mu sice vysvětlovali, jak použít zahnutý drát k otevírání zámků, ale Conan na tento použil daleko účinnější prostředek: Pod mohutným tlakem jeho ruky skrojila ocelová dýka bronzový plech a obnažila vnitřní mechanismus. Západka se pak poddala jeho prstům. Tiše to cvaklo a okno bylo odemčeno.

Conan se protáhl na střechu a Džhavar ho následoval.

Střecha paláce se skládala ze souměrných šestiúhelníků, zužujících se ve směru, kde se tyčila centrální kupole této části stavby. Pro Conanův orientační smysl bylo naprostou samozřejmostí určit směr, vedoucí nad zajímavé komnaty. Jeho ostatní smysly však byly napjaty, protože Džhavarovo varování o nebezpečích pohybu po střeše rozhodně nebral na lehkou váhu.

Zatím ale nic nenasvědčovalo tomu, že zde nějaké pasti jsou, ale Conan nehodlal riskovat. Naštěstí svítil měsíc a kovový plech, kryjící střechu, se v něm silně leskl. Toto osvětlení mělo ovšem nevýhodu v tom, že případná hlídka někde na kupoli by je musela vidět jak na dlani.

Žádné známky poplachu dosud nepozorovali, a tak se rozhodl, že tu hlídky nebudou. Vyrazil tedy tiše vpřed, následován Džhavarem. Šel hluboko sehnutý a pozorně sledoval povrch před sebou. Nalezl několik míst, která se mu nelíbila. Upozornil na ně Džhavara. Oba se jim vyhýbali.

„Je v podstatě jedno, jestli je to spoušť samostřílu, otrávený hrot, nebo znamení, na které se seběhnou všichni ozbrojenci s chrámu. Musíme si na to dávat pozor. Možná tu budou i další zrady,“ komentoval nález Conan.

Hřeben, oddělující další šestiúhelník, mu dal za pravdu. Byl posázený na dvě stopy vysokými tenkými hroty, které byly v měsíčním světle téměř neviditelné. Conan je chvíli zkoumal špičkou dýky a potom prohlásil:

„Bude se to muset překročit hodně dlouhým krokem.“

Džhavar ho však zatahal za rukáv:

„Tohle by přece byla první věc, na kterou by pomyslel zkušenější zloděj.“

Conan opět dlouze zkoumal střechu za hřebenem.

„Celé se mi to nelíbí. Máš pravdu, něco tu nehraje. Za tím hřebenem se skrývá nějaké nebezpečí. Půjdeme trochu stranou.“ Nakonec dorazili až k místu, kde se dva hřebeny setkávaly. Teprve tady byl Conan spokojen. Pečlivě označil místo přechodu kouskem látky.

Jakmile byli na druhé straně, vyrazil k podezřelým místům za hřebenem. Střecha byla vypracována do hladka, takže po ní klouzaly i podkované škorně.

„Kdo se pokusí hřeben překročit, ten se posadí na hroty. Kdo ho přeskočí, ten sjede dolů,“ ukázal na nejnižší část střechy před nimi, kde byly rozmístěny početné hroty.

Za chvilku byli u okna, kde zkontrolovali, zda jdou správným směrem. Přes další hřeben se dostali už ve větším klidu, byl upraven stejně, jako ten předchozí. Za ním se dostali k oknu do první ze zajímavých komnat. V pološeru pod sebou však spatřili pouze skupinku mužů, rozložených na lehátkách při stěnách komnaty.

Další hřeben skrýval zase jinou past: za bezpečně vypadajícím přechodem přes hřeben byla sklápěcí dvířka, vedoucí kamsi dolů. Naštěstí se v měsíčním svitu dobře rýsovala. Conan na ně zatlačil dlaní a sledoval, jak se zlehka otevírají.

„Jít sem za bezměsíčné noci by mohlo být docela zajímavé. Vsadím se, že ti bastardi mají normálně střechu hlídat, takže při měsíčku by se sem neměl nikdo dostat.“

„Nezapomeň, že tu žijí po staletí úplně izolováni. Museli ztratit spoustu běžných návyků,“ odpověděl Džhavar.

Okno zde bylo umístěno atypicky, dost vysoko pod hřebenem. Bylo to tím, že komnata dole byla poměrně malá. Džhavar ihned poznal na druhově tváři, že jsou u cíle.

Před nimi se ovšem objevil problém, jak otevřít bezhlučně okno. Conan však dýkou prořízl dřevo kolem západky a vypáčil ven uvolněný špalík nad ní. Přestože dřevo bylo staré, člověku neoplývajícímu jeho nadlidskou silou by se něco podobného nemohlo povést.

Potom nezbývalo než opatrně otevřít okno a spustit se dolů. Conan nasál pach komnaty. Jeho čich rychle rozlišil vůni dívčího těla, voňavek a kadidel. Zavanul sem i pach chodeb, jimiž před chvílí kráčeli, a kouř kahanů. Rozeznával i slabý pach dalších lidí, kteří se patrně pohybovali v blízkosti dveří do komnaty nebo chodili kontrolovat budoucí oběti.

Conan se chystal spustit dolů, když spatřil, jak do komnaty kdosi vešel. Zavřít okno již nebylo možné, a tak riskoval skok dolů. Cestou ještě usměrnil svůj let odrazem od stěny. Potom dopadl příchozímu na záda. Křuply kosti a tělo pod ním bylo bezvládné. Utlumilo však do značné míry zvuk jeho seskoku.

Nezdržoval se dál touto náhodnou obětí a přiskočil k lůžku. Dívka na něm se začala probírat. Úder nad ucho ji poslal opět do nevědomí. Conan měl tuto stránku svojí akce promyšlenu už dříve, nehodlal se spolehnout na domluvy v neznámém jazyce. Dívka znehybněla, ale dýchala hlasitě a pravidelně. Conan si ji přehodil přes pravé rameno a poté vylezl po nástěnných ozdobách k oknu. Dával si pozor, aby nezanechal mnoho stop. Usnadňovala mu to i pečlivost zdejších služebníků: všechny výstupky byly zbaveny prachu.

Nahoře prostrčil dívku oknem jako první, Džhavar ji pomáhal vytáhnout na střechu. Potom oknem proklouzlo i Conanovo mohutné tělo. Nakonec si Conan neodpustil malé čtveráctví: Z vyloupnutého dřevěného špalíku odštípl několik třísek. Potom ho vrátil na místo a třískami zaklínkoval. Když je přidupl podpatkem své levé škorně, mohl si spokojeně mlasknout: okno drželo jako před vloupáním.

„Pokud se někdo nevypraví na střechu, budou muset moc přemýšlet, jak se jim vypařila. Neuškodí, když si tím budou lámat hlavu místo toho, aby organizovali pronásledování.“

Zamířili zpět. Conanova pečlivost při označování prošlé cesty se jim nyní vyplatila. Střecha skrývala další nebezpečí – i s tak dobře vyvinutým orientačním smyslem, jakým Conan oplýval, nebylo snadné najít správnou zpáteční cestu. Džhavar to vysvětloval drobnými nepravidelnostmi, záměrně rozmístěnými po jednotlivých segmentech střechy tak, aby mátly při orientaci. Conan na to jen krčil rameny, ale cestu podle svých značek nalezl bezpečně.

Spustili se zpět do nepoužívané komnaty a vydali se na cestu z chrámu. Džhavar nalezl dveře poměrně snadno, ale ty byly uzavřeny a zjištěny zakovanými závorami. Stejné to bylo i u dalších dveří. Teprve třetí byly pootevřeny a zívaly měsíční nocí. Conan opatrně vyhlédl, ale nikdo zde nehlídal.

Dveře vedly na malé prostranství, ohrazené asi dva sáhy vysokou zdí. Byly zde drobné kamenné chýše, z nichž se ozývalo chrápání a oddechování mnoha spáčů. Jakmile se Džhavar rozhlédl po obloze, rychle řekl:

„Jsme v části, určené jako ubikace pro chrámové otroky. Je to u severovýchodního okraje chrámu, na nejméně čestném směru podle jejich náboženství. Za hradbou by měla být jen část města, vyhrazená chudině. Ostatní obydlí budou na sever od chrámu.“

Spustili se z hradby. Byly tu skutečně chudinské chatrče, ale naprostá většina z nich byla rozpadlá a neobyvatelná. Nikde také nenarazili na známky pobytu lidí.

„Město je skutečně z větší části zpustlé,“ prohlásil Džhavar. „Skrze tyto chýše bychom se měli dostat ke hradbě. Jen mi není jasné, co tam najdeme.“

Netrvalo dlouho a bylo to jasné. Městská hradba se před nimi roztáhla znenadání do stran, v předjitřním šeru vypadala nepřístupně. Teprve po několika desítkách kroků mohli rozeznat podrobnosti. Hradební zeď byla rozpukaná. Obrovské kameny v ní byly zčásti vypadané a otvory po nich se proháněl vítr. Jiné kameny setrvaly statečně na svém místě, ale rozpadly se natolik, že bylo snadné se mezi nimi protáhnout. Pata hradby byla do výše jednoho až dvou sáhů zasypána sutí a pískem. Kde byly větší otvory, tam vítr navál písečné návěje až skoro k nim. Jen tu a tam naznačovaly naskládané menší kameny čísi snahu o nemožnou opravu. Nároky na ni však viditelně převyšovaly možnosti nasazených sil. Nebylo těžké se skrze zeď dostat na protější stranu.

Conan si nadhodil dívčí tělo na rameni a vyrazil k nejslibnějšímu otvoru. Na druhé straně sice nebyla písečná návěj, ale asi půl sáhu pod otvorem začínal suťový kužel. Seskočil na něj, trochu zakolísal pohybem bezvládného těla na rameni, a seběhl dolů. Džhavar se spustil na suť opatrněji, nicméně ho následoval během okamžiku. Oba se ještě jednou podívali k temné zdi, zpevněné hranatými baštami a ve výši pěti, šesti sáhů nad zemí rozšířené do mohutně vypadajících ochozů. Jakmile získali odstup několika desítek kroků, trhliny a otvory se jakoby zacelily a před nimi se tyčil starobyle a výhružně se tvářící kamenný kolos.

Nezdržovali se však pozorováním scény za sebou. Byli si vědomi toho, že pronásledovatelé mohou vyrazit každým okamžikem. Zamířili proto do pouště. Conan s přehledem vyhledával kamenité plochy, kde nezanechávali žádné stopy.

S nadcházejícím úsvitem se zdvihl lehký vánek, který začal pohybovat pískem. Na některých místech písek jakoby tekl. Conan změnil taktiku a začal vyhledávat právě takovéto pruhy tekoucího písku, přestože se větrem nesená zrníčka nepříjemně zarývala do kůže na nohou.

„Pokud by použili psy, mohli by nás vystopovat i na kamení. Na tomhle písku ale nemají šanci,“ odůvodnil svůj záměr. Staral se také o to, aby se dostali co nejrychleji za pahorky, které obklopovaly město. Do rozbřesku tak postoupili dobrých pět mil.

Slunce se už vyhouplo nad obzor, když zaslechli vzdálené hlasy trubek a poté i temný zvuk bubnů. Conanovi to mimoděk připomnělo stygijské bubnování.

„Objevili zmizení oběti,“ konstatoval Džhavar, vlastně zbytečně. Conan jen pokývl hlavou. Po několika krocích dodal:

„Myslím, že si budeme moci po chvíli odpočinout. Jen bych se rád dostal na severní stranu támhletěch skal.“

Skály z nažloutlého kamene, prokvétajícího růžovými a červenými žilkami, se tyčily několik desítek kroků od nich. Tímto směrem nebylo vidět žádné trosky, město končilo skutečně hradbou. Dojem naprosté pustiny zvyšovalo několik koster stromů, vybělených sluncem a místy oleštěných větrem hnanými zrnky písku. Na úpatí skal vymizely i tyto známky někdejšího života. Štěrbiny mezi skalními věžemi měly na dně pevnou skálu, na níž jen tu a tam byla slabá závěj písku. Brzy se v nich dostali do stínu, doprovázeného přetrvávajícím nočním chladem. Byla to znatelná úleva, protože slunce již několik min po úsvitu citelně pálilo. Škvíry a průrvy mezi skalami se směrem vzhůru rozšiřovaly, takže nebyl problém se v nich orientovat. Jen asi dvakrát se dostali do situace, kdy průrva byla dole příliš úzká či strmá, takže se museli dát jinou cestou. Na několika místech byly stěny skalních soutěsek pokryty rytinami, jejichž patina prozrazovala značnou starobylost. Na mnoha dosud rozluštitelných byla vyobrazení mohutných hadů.

„Zde musel být uctíván Set a jeho příbuzenstvo ještě dříve, než stálo dole na pláni město,“ poznamenal Džhavar. Conan jen pokrčil rameny a pokračoval v cestě. Pozoroval, že se jeho břemeno postupně probírá a chtěl najít vhodné místo pro první rozmluvu.

Konečně nalezli takové místo, se kterým byl Conan naprosto spokojen. Tam složil dívku na zem a věnoval trochu vzácné vody na to, aby ji přivedl k vědomí. Podařilo se mu to až překvapivě rychle.

Džhavar se pustil do řeči Conanovi neznámým jazykem, poněkud připomínajícím stygijštinu. Trvalo to chvíli, než začala odpovídat. Její výslovnost byla zřetelně odlišná – Džhavar znal jazyk pouze v psané podobě. Jak mezi řečí sdělil Conanovi, staré acheronské písmo nezaznamenávalo některé hlásky, které nebyly pro pochopení slova zcela nezbytné. Nicméně se rychle vpravoval i do mluveného jazyka a chvilkami útržkovitě překládal informace od zajatkyně.

Jmenovala se Virx a náležela do širšího příbuzenstva panovnické dynastie. Její rodiče patřili ke dvorské šlechtě a oba měli mezi svými předky královské levobočky. To bylo jedním z důvodů, proč ji určili mezi Cherovy oběti.

Dívka toho řekla mnohem víc, ale Džhavar odpovídal na Conanovy dotazy jen netrpělivým vrtěním hlavou. Často opakoval otázky, snad aby se ujistil, že byly správně pochopeny. Mezi řečí se snažil s Virx navázat kontakt i Conan. Šlo to snadno – od samého počátku na něj vrhala víc než výmluvné pohledy.

V úkrytu zůstali po celý den. Po poledni se Conan vyšplhal na jednu ze skal, ale nepodařilo se mu zahlédnout žádné známky pronásledování.

S nástupem nočního šera vyrazili. Dívka šla uprostřed mezi nimi. Jakmile narazili na bezpečnější úsek cesty, pokoušel se Džhavar obnovit hovor. Jejich nová společnice však byla čím dál unavenější a její odpovědi se stávaly úsečnými. Džhavar se proto věnoval Conanovi a snažil se mu stručně přetlumočit vše, co se dozvěděl:

Město skutečně patřilo ke staré Acheronské říši. Jeho jméno bylo snad Setcheron, snad nějak podobně.

Postrádalo kontakt s okolím a jeho obyvatelé byli hluboce přesvědčeni, že přežili konec světa. Hlavní moc zde byla v rukou kněží, udržujících magií v činnosti prameny, zavlažující malá políčka a zahrady mezi troskami původního města. I křovinaté houštiny měly pro město značný význam – dvakrát ročně na nich rostly jedlé ořechy, tvořící základ stravy prostého lidu i šlechticů a kněží. Lidí ve městě nebylo mnoho, ale dívka nedokázala jejich počet upřesnit. Džhavar to komentoval tím, že její představy o počtech větších než sto jsou jen velmi nejisté. Jak také zjistil, ztratila se ve městě znalost písma a vše se předávalo jen pomocí tradovaných veršů.

Džhavar také upřesnil, že oboustranným pokrevním příbuzenstvím s královskou dynastií by měla Virx nárok na místo v královské rodině, díky příbuzenským sňatkům v rodinách obou jejích rodičů kolovalo v jejích žilách více královské krve než u uznaných levobočků.

„Jako ledaskde jinde – schopný a ambiciózní kněz či generál by na sňatku s ní mohl vybudovat nežádoucně strmou kariéru,“ okomentoval tato slova Conan.

Virx v té chvíli zakopla a bez Conanovy podpůrné ruky by upadla na zem. Tak pokračovala po jeho boku a chvilkami se o něj slibně otírala.

Džhavar ještě pokračoval o dalších poznatcích ze života v tomto jedinečném koutku prastaré civilizace, ale Conan už vnímal především horké a pružné tělo po svém boku.

Během nočního pochodu se stáčeli směrem ke své původní trase, kterou se chtěl Conan navrátit do normálního světa. Když vyšli ze skal, byla před nimi plochá kamenitá poušť, na níž měsíční svit neodhaloval žádnou stopu života, a to ani dávno zaniklého.

Jakmile poloha měsíce začala ukazovat na blížící se úsvit, sháněl se Conan po nějakém útočišti před denním žárem. Jediným slibným místem bylo několik obrovitých balvanů poněkud stranou jejich cesty. Protože se východní obzor začínal rdít, zamířil Conan k nim.

Odhad měl opět správný. Větrem hnaný písek vyhloubil na několika místech do úpatí balvanů hluboké zářezy, kam se zrovna tak vešel sedící člověk. Nalezli vhodný i na severní straně jednoho z největších. Conan ještě vybudoval z menších kamenů malou zídku, která je měla ochránit před vysušujícím denním větrem.

S příchodem dne si Conan s Džhavarem rozdělili hlídky. Kromě prvně hlídkujícího Džhavara se ostatní uložili ke spánku.

Setcheronský had

1 Trůnní sál Setcheronského královského paláce zel prázdnotou. Trůn stál na svém místě, žádná ze zlatých ozdob se doposud neztratila. Odevšad ale čišela pustota, zdůrazňovaná roji netopýrů pod stropem. Jen tu a tam se dostavil některý z otroků, aby očistil odznaky světské moci od jejich trusu.

Ne, setcheronská dynastie dosud nevymřela. Její poslední členové však už po mnoho desetiletí nebyli korunováni a nemohli proto účinně čelit narůstající moci Cherova kněžstva.

Druhý konec paláce zato zvučel životem. Běhali tam za přesně vytčenými cíli četní otroci, komandovaní houfy kněží. Byli tu i vojáci, přestože jejich hlavní stan byl na druhém konci města. Jen jediná prostora byla tichá. Velikostí připomínala trůnní sál a nebyla to podoba pouze náhodná. V nepříhodně veliké prostoře seděli dva muži. Přestože byli oděni do prostých světlých kněžských říz, muselo být každému pozorovateli jasné, že zde sedí mocenská špička paláce. Tento dojem by pak byl umocněn i množstvím rafinovaně rozmístěných strážců, střežících klid osazenstva sálu.

Nezasvěcený pozorovatel by mohl nabýt dojmu, že to spolu hovoří dvě mumie nebo zázrakem oživlé pitoreskní sochy nějakých božstev. Tak byli staří, olezlí a šerední. Jejich pleť pokrývaly četné stařecké skvrny; jejich těla byla nikoli štíhlá, ale již stařecky vyzáblá. Ruce se jim však netřásly a pohyby rtů na bezzubých ústech dávaly tušit energii, která obě těla dosud naplňovala. Ze všech jejich gest a pohybů vyzařoval vypočítavý chlad, jaký musel každého na potkání zneklidnit či vylekat.

Oba muži chvilkami hovořili v náznacích, často používali významné pomlky. Nebylo to proto, že by se obávali nepovolaných uší. Zvykli si tak hovořit ještě v dobách, kdy se teprve začínali probíjet na výsluní nejvyšší moci ve státě. Zvyk pak umocňovalo neobvyklé souznění duší, díky jemuž nepotřebovali ke svému rozhovoru souvislou řeč.

Podstatnou část jejich rozmluvy bychom mohli přetlumočit asi následovně:

„Tak ty říkáš, že se ve městě objevili cizinci, Nachonesi.“

Nejvyšší Cherův kněz, Cedrex, byl touto novinkou vzrušen.

„Podařilo se mi zajistit jejich stopy. Naši mužové vycvičení k vyhledávání uprchlých otroků nalezli místo, kde se dva příchozí utkali se smrtelnou podobou našeho pána Chera. Jejich proklatá zlovolnost bezostyšně využila hradbu houštin k tomu, aby zasadili našemu pánovi těžké rány a uprchli.

Následující noci dokonce vnikli do chrámu a unesli jednu z připravovaných obětí.“

Velekněz zareagoval na ta slova hněvivým svraštěním obličeje.

„Virx s nimi určitě nešla dobrovolně. Podle některých známek ji omráčili a odvlekli. Je však na ni spoleh, určitě se zachová jako její legendární prabába Fenxir, které se rovněž stalo něco podobného.“

„Musíme je dohnat a zničit!,“ pronesl důrazně velekněz.

„Ano, vyslal jsem za nimi vojáky. Udělají řetěz malých oddílů a pročešou poušť ve směru útěku našich nepřátel.“

„To je bláznivý nápad! Nenajdou je, nebo je barbaři zničí v boji. Bude třeba vyslat kněží, s podobou boha v čele. Tak je to třeba!“

„Kněží už pějí litanie v Setově svatyni. Ale vojáky necháme jednat. Správně říkáš, oni selžou a my ne. A potom už nebude žádná armáda. Jen ozbrojenci s nižším svěcením, podléhající našemu bohu.“

Cedrixovi trvalo hodnou chvíli, než slova svého protějšku strávil. Poté se jeho obličej vyjasnil:

„Ano, vojáci jsou nespolehliví. Pokud je nepodřídíme boží autoritě, budeme na ně muset pořád brát ohledy. A oni pořád dávají najevo, že by chtěli krále.“

„Takto jim můžeme zasadit poslední ránu,“ zašeptal horlivě Nachones.

„Tak, to je dobře. Teď mi řekni ještě něco o těch cizincích. Co vypověděly jejich stopy?“

„Přišli z pouště, tam jejich stopy zničil vítr. Potom prošli troskami Pustého města a dostali se až na břeh Skryté řeky. Tam spáchali onen příšerný zločin. Potom se dopustili několika dalších svatokrádežných činů. Přihlíželi obětování ve vodě a usadili se v jedné ze zapovězených staveb. Potom v noci…“

Nachones se bedlivě rozhlédl. Bylo to počínání zhola nesmyslné, protože špeh, schopný projít přes tak početné stráže, by se mu určitě neukázal. Přesto ho toto gesto poněkud zlidštilo.

„…v noci pronikli do chrámu. Dostali se na střechu. Dokázali se vyhnout nastraženým pastem a unést tu dívku z hlídané komnaty. Potom prošli bývalou chudinskou čtvrtí a skrze starou Daxerovu zeď zmizeli v poušti.

To vše vědí nižší kněží. To nejstrašnější jsem si nechal na konec. Nikdo o tom neví, protože stopař, který mě na to upozornil, už není na živu.

Oni pronikli až do Setovy svatyně a dostali se do starého skladu. Nejméně jeden z nich musel pročítat písmo na zbytcích svitků, které tam leží.“

Tentokrát Cedrex zareagoval okamžitě. Vzrušením téměř poskočil:

„Něco takového. Taková příšerná troufalost! Naši osvícení předchůdci ne nadarmo pobili všechny, kdo tomu zvrhlému umění holdovali. Jestli by se taková hereze rozšířila, odvěký řád věcí by byl zničen!

Musíme je dostat, zničit, zabít!“

Teprve po chvíli se velekněz uklidnil.

„Ten plán s vojáky je dobrý. Já se pak ujmu vedení trestné výpravy. Musíme je zničit dříve, než stačí někoho nakazit.“

Nachones se hluboce uklonil a očekával další veleknězova slova. Nedočkal se jich, jen tichého mlasknutí, po kterém následoval výmluvný pohyb rukou.

Vycouval ze dveří, ukláněje se způsobem, jakým by se měl dvořan uklánět pouze před králem. Byl to vlastně hrdelní zločin, ale zároveň to velekněze příznivě nalaďovalo.

Jakmile byl z dohledu a doslechu stráží, zamnul si Nachones dlaně:

„Ano, vyrazí na výpravu. Tam už se dá zařídit nějaká nešťastná náhoda. Konec konců, proč by ti barbaři nemohli být ozbrojeni lukem nebo něčím na házení. A když ne, tak budou mít v ruce nějakou naši zbraň. Už sedíš, Cedrexi, na trůně božského Chera příliš dlouho!“

Neodvažoval se však touto myšlenkou blíže zabývat. Sklopil hlavu a vyrazil zařizovat vše potřebné pro trestnou výpravu kněží.

2 Conana vyburcoval pocit vlhka, v poušti naprosto neobvyklý. Zatímco civilizovaný člověk by se s úlekem a trhnutím probudil, překonal barbar hranici mezi spánkem a bděním naprosto neznatelně. Ani rytmus jeho dechu se nijak nezměnil. Jen nepatrně, na malou škvírku pootevřené oko pátralo po příčinách tohoto nečekaného jevu.

Džhavar na hlídce usnul a v malém tábořišti hospodařila Virx. Právě ničila druhý měch s vodou. Voda z toho prvního se už vsakovala do písku. Conan dívku dokonale překvapil. Srazil ji do bezvědomí a většinu vody se mu podařilo zachránit. Potom dívku důkladně spoutal. Teprve během této činnosti se začal probouzet Džhavar.

Pelišt byl překvapen a nedovedl si počínání dívky vysvětlit. Conan ji začal křísit, tentokrát důraznými políčky na sucho. Po chvíli otevřela oči. Jakmile zpozorovala, že je spoutána, stáhla se její tvář do nevýslovně odpudivého šklebu. Nejprve se odmítala o čemkoli bavit, hrot Conanovy dýky jí však rozvázal jazyk.

Tentokrát byla její výpověď stručnější a Džhavar pouze překládal Conanovy otázky:

Ano, počet obyvatel a další údaje o životě ve městě a jejím původu souhlasily. Ve městě však byla i jednotka vojáků, chránící jeho obyvatele před znečištěním od okolních barbarů. Ti vojáci jdou jistě po stopách které se snažila během předchozí noci zanechávat.

Největším překvapením, a to pro Conana i Džhavara, bylo sdělení, že se Virx těší na své obětování.

„Jakmile splynu s bohem, lačnícím po mém těle, stanu se součástí nesmrtelnosti a čeká mě věčná blaženost,“ prohlásila s fanatickou vírou v očích.

„Obávám se, že budeš žít právě jen tak dlouho, abys poznala mylnost svého přesvědčení,“ odpověděl jí suše Džhavar. Virx však jen odvrátila hlavu a přestala odpovídat.

Conan se s Džhavarem začal radit o vzniklé situaci. Nějakou vodu sice zachránil, ale pro tři, i dva, jí bylo na předpokládanou dobu pochodu příliš málo.

„Nebudeme schopni se ani vrátit do města pro nové zásoby, nehledě k tomu, že po nás teď půjdou. Ta nám zavařila. Nejraději bych ji podřezal a vypil její krev, jak jsme to udělali s koněm.“

Conanova slova byla prudká a trpká, ale Džhavar chápal, že nejsou míněna zcela vážné.

Jejich bezprostřední starostí byli vojáci.

„V noci vyrazíme, ale zpět. Jí dáme pouta a roubík. Vojáci jdou po naší stopě a myslí si, že před nimi utíkáme.“

„Možná jdou za námi i ve dne a za chvilku se objeví tu.“

Conan na Džhavarova slova jen zavrtěl hlavou:

„Ne. Tím peklem prostě člověk neprojde. Byl jsem u pouštních kmenů. Žijí v poušti celý život a přes poledne jsou zalezlí ve stínu jako to děláme my. Zdejší vojáci žijí ve městě, do pouště chodí jen na hlídky. Jsme moc daleko, aby to zvládli najeden zátah, kdy využijí čerstvých sil. Teď někde odpočívají jako my a jestli vylezou o něco dříve, budou pochodovat pěkně pomalu i po setmění. Navíc v úplné tmě nemohli najít naše stopy. Museli jít jen za večera a z rána. Pokud bychom měli dost vody, vůbec bychom se jich nemuseli bát.“

„Ale takhle…,“ nedokončil Džhavar.

„Teď se musí bát oni nás. Určitě mají vodu a zásoby. A my jim to hezky vezmeme. Ještě se budou divit.“

Vyrazili v okamžiku, kdy se jejich stíny prodloužily na zhruba čtyřnásobek výšky. Virx ponechali dobře svázanou a obloženou balvany tak, aby nemohla uniknout. To již mezi skalami na cestě k městu začaly kralovat stíny, a přitom bylo vidět na cestu i do okolí. Conan vystihl, že vojáci nebudou sledovat jejich stopu, ale pouze povšechný směr cesty. Po zkušenostech s pouštními bojovníky si dokázal představit trasu, kterou by mohli zvolit. Podle ní vybral vhodné místo pro zálohu, Džhavara zároveň pověřil sledováním další vytypované trasy.

Čekali dost dlouho. Teprve tři hodiny po setmění bylo slyšet z Conanova směru hlasy. Oba muži se proto přesunuli na vyhlédnuté místo, které shledali jako nejpříhodnější pro bleskové přepadení. Pronásledovatelé pochodovali bezstarostně a někteří se mezi sebou hlasitě bavili.

Džhavar však byl schopen zachytit pouze útržky vět, nedávající celkový smysl.

„Asi vůbec nečekají, že by na nás mohli tuto noc narazit,“ prohodil ke Conanovi.

Jeho ušklíbnutí mohl potmě leda vytušit, ale v odpovědi zazněl pohrdavý tón:

„Snad by se z některých stali dobří vojáci. Muselo by na ně přijít pár opravdu dobrých důstojníků a dalo by to léta práce.“

Potom se už beze zbytečných slov přesouvali přímo do cesty pochodujících vojáků.

Zaútočili bez varování, jakmile se první z mužů dostali na dosah meče. Zavládl zmatek, vojáci nebyli na podobné situace vůbec vycvičeni. Na mnoha místech, i vzdálených od místa střetnutí, se pustili do sebe vzájemně, takže bojiště chvílemi připomínalo hospodskou rvačku.

Conan si udržoval přehled a ještě stačil stručnými povely řídit Džhavara. Ten se ukázal být alespoň průměrným bojovníkem, což na městské vojáky stačilo. Conan pak jimi procházel s naprostou jistotou a zanechával za sebou jen mrtvé a umírající. Jedno svým protivníkům musel přiznat: nepodlehli panice a bojovali až do trpkého konce. I to byla v tuto chvíli výhoda, protože nemuseli honit uprchlíky po okolí, nebo riskovat, že přivolají posily. Nejdéle vzdoroval hlouček kolem důstojníka, zřejmě velitele této hlídky. Zde byli i dva tři bojovníci, na které Džhavarovo umění nestačilo. Conan však mezi ně vpadl tak prudce, že nedokázali své výhody využít. Důstojník začal řvát jakési rozkazy, to už se opět připojil Džhavar a rychle zlikvidoval muže s mohutným rohem v rukou. Vzápětí zabil Conan důstojníka, který tak na okamžik přežil všechny své muže.

„Proč jsi tak vyjel proti tomu trubači?“ zeptal se Conan Džhavara.

„Nevěřil bys, jak daleko se dokáže nést zvuk tohoto nástroje. U nás se podobné rohy používají k signalizaci dodnes. Systém signálů jsme kdysi převzali z Acheronu, dá se jimi poslat prakticky jakákoli zpráva. I ta, kde jsme, a že jsme si na ně počíhali. Další hlídky by byly přinejmenším opatrnější.“

„Tenhle důstojník byl hlupák. Vpochodoval přímo do léčky jako na přehlídce. Neměl ani vysunuté hlídky a jeho muži vůbec nebyli připraveni k boji.“

„Nezapomeň, že podle Virx vojáci pouze chytají uprchlé otroky. S nikým tu neválčili už stovky let a pokud se bili mezi sebou, tak se neměli od koho přiučit bojovému umění. Vsadil bych se, že ve zdejší škole pro důstojníky recitují pár zveršovaných textů o válečném umění a z nich sotva polovině trochu rozumějí.“

Conan jen mávl rukou a dal se do prohledávání padlých. Přestože nesené zásoby bojem utrpěly, nashromáždili brzy dostatek vody i potravin, aby se bezpečně dostali k oáze.

„Tu holku si teď pořádně pohlídáme a přes den ji budeme svazovat,“ prohlásil Conan. Potom vyrazili na zpáteční cestu.

Ke svému úkrytu dorazili za falešného svítání, způsobeného kuželem mihotavého zvířetníkového světla. Conan podle měsíce a hvězd odhadl čas do rozednění na dobré čtyři hodiny, a tak vyrazili. Virx, stručně informovaná o krachu pronásledovatelů, schlípla a dala se bez odporu vést na řemeni z gazelí kůže.

Conan opět volil takovou cestu, aby jednak nezanechávali mnoho stop, jednak poněkud uhnuli z dosavadního směru. Svítání je zastihlo v dosti ploché krajině, pokryté jen menšími kameny, zčásti ohlazenými větrem. Zde nebylo možné nalézt útočiště před denním žárem. Pokračovali proto dál, ke skupině balvanů v dáli na obzoru. Byla to krušná cesta, slunce pálilo stále víc a Virx jim vždy po několika krocích padala. Nebylo jasné, nakolik je to s ní vážné a nakolik se jen snaží zpomalit jejich pochod. Nakonec si ji Conan přehodil přes rameno, a tak dorazili dobré tři hodiny po úsvitu k vyhlédnutému místu.

Nalezli trosky jakési pradávné skály. Nyní byla vysoká pouze tři sáhy a kolem ní bylo rozeseto množství větších a menších kamenů. Nalézt mezi nimi alespoň trochu stinné místo byl úkol téměř nadlidský. Conan ho vyřešil odkutálením několika kamenů při úpatí největšího balvanu. Vznikl nepohodlný, ale stinný pelech, ve kterém přečkali nejhorší žár. Vyrazili brzy z večera, protože se oba muži chtěli dostat do oblasti, kde je zastihla písečná bouře. Tam nebyla nouze o skaliska nebo naopak jámy. Conan odhadoval, že tam dorazí během následující noci. Virx již nevzdorovala, a tak postupovali uspokojivým tempem. Úsvit je zastihl už na známém místě: u těla Džhavarova koně. Přestože od jeho úhynu uplynulo jen několik dnů, byla mršina úplně vyschlá, že na poklep zněla jak dřevo. Džhavar si koně prohlížel, ale nenalezl známky toho, že by na něm hodovali nějací mrchožrouti. Zato nalezl několik drobností, které za bouře ztratil. Vítr je mezi tím odkryl.

Utábořili se nedaleko, v dolíku, krytém navíc z poledního směru skaliskem. Den zde přebyli daleko pohodlněji, dokonce se mohli i vyspat. Virx byla dobře svázána a konce jejího provazu si Conan přivázal k pasu. Dívka se několikrát přesvědčila, že mohutný barbar reaguje i ve spánku na její sebemenší pohyb. Usnula proto také.

Večer pokračovali v cestě. Conan místy nalezl zkratky, na které se koňmo nemohli odvážit. Tím dohnali nějaký čas. Zrána už bylo tu a tam vidět trsy polosuché a pichlavé, ale bezpochyby živé trávy. Virx na ně hleděla s údivem. Následující noc už kráčeli polopouští a místy se museli vyhýbat trnitým křoviskům. Z místa jejich denního tábora již zahlédli zelenou skvrnu v dáli – porosty kolem oázy, z níž vyšli.

Na poslední úsek cesty si troufli už brzy odpoledne. Písek, zastiňovaný chumáči trávy, se nerozpálil do takového žáru, aby cesta byla tak obtížná jako v poušti. Zelená skvrna na obzoru se chvílemi skrývala za mírné pahorky, chvílemi zase vystupovala. Blížila se pozvolna, ale zcela jasně.

Za jedním z pahorků se před nimi rozvinul řetěz mužů v černobílých splývavých hábitech.

„Setovi kněží, tak nás přece vyčmuchali,“ vykřikl zlostně Džhavar.

Conan jen sáhl po svém meči. Od podivných kněží se dalo očekávat ledacos překvapivého, ale dobrý meč je dobrý meč. Potom oba vykročili a dívka je následovala.

„Nemá cenu uhýbat, za kněžími jsou vojáci,“ prohodil Conan ke svému druhovi. „Půjdeme přímo proti nim, ať ukážou, co dovedou. Jestli mají tak špatné kněží jako vojáky, nějak si s nimi poradíme.“ Poté ještě uvolnil Virx ruce a odvázal ji z řemenu.

Jeden z kněží, stojící zhruba uprostřed řady, vystoupil několik kroků kupředu. Strhl si plátěnou pokrývku hlavy, pod níž se skrývala zlatá a stříbrná čelenka, posázená pestrobarevnými drahokamy. Conan měl čas jenom na letmý pohled, ale výcvik arenjunského zloděje mu okamžitě vybavil v mysli odhad ceny, jež by jinému způsobila šok a ztrátu soustředění. Barbar však měl zapsáno hluboko v krvi, že kořist je třeba nejprve vybojovat.

Kněz vztáhl ruce a promluvil proti příchozím. Porozuměl mu i Conan, protože použil stygijštinu. Jeho slova přinášela prokletí na hlavy drzých vetřelců, kteří si dovolili znesvětit svatyni, unést připravenou oběť a ještě zabít živý obraz boha.

„Ale nyní poznáte hněv božského Seta. A s vámi zahynou i ti, kteří selhali v boji s vámi. Set vás zničí.“

Na knězova poslední slova byli před stojící vyvedeni mladíci ve vojenských uniformách. Conan si domyslel, že se jedná o muže z chrámové stráže a neúspěšných pronásledujících oddílů. Postřehl také, že ač konce zlatých řetězů, jimiž byli spoutáni, drží vojáci, každého z hlídačů ještě střeží muž v kněžském oděvu.

„Nejsou si jisti loajalitou vojáků,“ prohodil ke Džhavarovi.

Než ten stačil domyslet důsledky tohoto faktu, scéna se změnila. Řada kněží se rozevřela, aby se skrze ni proplazil mohutný had. Kněží, předurčené oběti i jejich doprovod, padli k zemi. Džhavar jen vydechl:

„To musí být sám Set. Snad se jim ho podařilo přivolat do těchto ztracených končin.“

Conan však neviděl Seta. Viděl mohutné zvíře, na jehož těle se jasně ukazovaly následky strázní při cestě přes poušť. Jeho boky byly místy rozedrané do živého masa a v očích bylo vidět únavu a beznaděj. Poušť nebyla a nemohla být pro toto zvíře domovem. Musel do něho vstoupit bůh, lidské síly rozhodně nestačily na to, aby takové zvíře přiměly k poslušnosti.

Had se plazil s jistou vznešenou důstojností. Jeho hlava byla přitom vztyčena asi do výše jednoho sáhu, takže i na mohutného Conana hleděl trochu shora. Asi deset kroků před Conanem se zastavil a zvedl hlavu do dvojnásobné výše. Hadí tlama se pootevřela a rozeklaný jazyk z ní vyskakoval na vzdálenost dobrých pěti stop.

Po přestávce, kterou bylo možno označit za důstojnou, had zasyčel srozumitelnou cimmerijštinou:

„Tak jsme se setkali, Conane. Tentokrát neunikneš tak, jak jsi unikal mým služebníkům. Zahyneš a můj malý bratranec bude konečně pomstěn.“

„Nebo padneš ty a já se zbavím jeho kletby,“ opáčil Conan rychle a tasil meč.

Ta slova musela být strašlivým rouháním, na jaké bůh v hadím těle nebyl zvyklý. Džhavar pochopil jako první a vyslal proti hadově hlavě kletbu v pelištském jazyce. Její obsah zůstal Conanovi utajen, nicméně zapůsobila obdobně jako Conanova odpověď.

Kterýsi z odsouzených vojáků využil strnulé nehybnosti svého kněžského doprovodu. Srazil nejprve svého vojenského hlídače a potom obtočil řetěz svých pout kněžímu kolem krku. Ten sice tasil ze záňadří dýku, ale než stačil bodnout, rozdrtil mu sevřený řetěz krční obratle. Tohoto příkladu následovali další zajatci. Doprovázející vojáci zůstávali zcela neteční, ve dvou případech dokonce pomohli svému vězni proti knězi.

Hadí hlava se rozkolébala ze strany na stranu. Tvor působil dojmem, jakoby si nevěděl rady. Příliš mnoho neposlušnosti, příliš mnoho rouhačů.

V tom vyběhla kupředu Virx. Vykřikovala něco v tom smyslu, že Set je její miláček. A potom – za zpěvu melodie, kterou slyšeli Conan se Džhavarem při oběti ve vodě, předstoupila před hadí hlavu. Ta se prudce sklonila a chňapla po ní. V okamžiku trčely z hadí tlamy vedle hrotů jazyka ještě dvě lýtka s chodidly.

Had se zvedal do původní polohy. Conan však okamžitě postřehl, že pohyb je pomalý a tělo pracuje z posledních sil. Několikadenní cesta přes poušť prostě byla za hranicí jeho možností.

Vyrazil jako blesk a sekl mečem přes hadův krk. Mohutné tělo se bleskově otočilo, ale jeho rovnováha byla narušena. Hlava Conana těsně minula a had dostal strašlivý úder dýkou za čelist. Rána nezasáhla obratle, ale podle polohy hlavy se zdálo, že byly ochromeny některé důležité svaly.

Had se nyní již nepokoušel srazit Conana úderem mohutné hlavy, ale snažil se ho obtočit smyčkami svého těla. Conan vždy uhnul, ale bylo jasné, že nemůže těmto útokům čelit věčně. Smyčky kolem něj se stahovaly a on z nich vždy těsně před sevřením vyklouzl. Přitom pořád hlídal hlavu, která mohla zasadit rozhodující úder. Během souboje stačil had pozřít dívku celou, připomínala ji jen boule na jeho krku asi půl sáhu za hlavou. Bylo to však ještě příliš vysoko na to, aby had dokázal přesně zacílit úder. Jedinou Conanovou nadějí byly četné rány, které hadímu tělu zasazoval střídavě mečem a dýkou, kdykoli se naskytla sebemenší příležitost.

Ostatní postupně přestali bojovat a sledovali podívanou, jaká se naskytne jedinkrát za život.

Conan stále uhýbal kličkám hadího těla. Jeho protivník se nyní snažil přehodit své tělo přes něj, aby ho zavalil a znehybnil svou váhou. I tomuto útoku se Conan mrštně vyhnul a vykutálel se z pod hadího těla. Další útočnou taktikou byl současný útok hlavou i koncem ocasu. Ten byl v posledním sáhu tlustý jen jako mužská paže a jeho švihnutí bylo citelnější než úder bičem z hroší kůže.

První úder Conana srazil k zemi, ale had nedokázal své výhody využít. Místo zachycení do kliček nebo zavalení tělem se pokusil úspěšný útok zopakovat. Conan však tentokrát byl připraven. Bleskově se odkutálel z místa, kam udeřila do kamení hadí hlava. Místo útoku dýkou na ni se otočil a jeho meč se prudkým švihem střetl s hadím ocasem. Toho odlétl dobrý sáh a hodnou chvíli se kroutil mezi trsy trávy.

Conan se o ocas dále nestaral a okamžitě zaútočil na hlavu. Využil rychlosti švihu meče a zasáhl dolní čelist hadí tlamy. Musel poranit i jazyk, protože z něj začala odstřikovat tmavá krev. Hadí hlava vylétla vzhůru do výšky tří sáhů a Conan dalším úderem meče otevřel bělavé břicho od konce krku na dobré tři stopy. Z rány se vyvalila krev.

Ozval se úděsný sykot, ve kterém bylo možno rozeznat stygijská slova plná nenávisti a prokletí. Hadí tělo se překvapivě prohnulo dozadu a hlava slétla z výšky tří sáhů jako blesk. Conan stačil jen trochu uhnout, takže hlavní síla úderu zasáhla pouze levé rameno. Celá paže byla ochromena až do konečků prstů, ze kterých vylétla dýka.

Strašlivý úder by Conana zcela jistě usmrtil nebo alespoň poranil do bezvědomí, nebýt dvou šťastných okolností. Rána se svezla po rameni a naseknutá hadova dolní čelist při tom praskla. Tím úder pozbyl sílu.

Po bojišti se nyní motali napůl omráčený Conan a had kterého bolest zbavila schopnosti rychle svou výhodu využít. Conan však byl cvičen i proti aesiřanským palicím, schopným rozdrtit současně hlavu, krk a horní polovinu hrudníku. Nyní potřásl hlavou a zamával levou paží. Protože cítil, že ji ještě neovládá, nezdržoval se zvedáním dýky a vyrazil proti hadí hlavě. Jeho výpady mečem několikrát zasáhly okolí nozder. Úderům proti oku se had opakovaně vyhnul v posledním okamžiku. Okolí jeho levého oka bylo vážně poraněno a zalévalo se krví. Conan toho využíval a snažil se držet po hadově levé straně. Vynakládal na to velké úsilí a stále musel čelit pokusům dostat ho na neporaněnou stranu hlavy.

Jednomu z nich Conan podlehl a ocitl se proti zdravému oku. Nyní měl následovat pečlivě zacílený hadův útok, ale místo toho se zatřpytil meč, jehož čepel proletěla vzduchem a zmizela po jílec v hadově pravém oku. Teprve v tom okamžiku někteří diváci pochopili, že Conan se na hadovu pravou stranu dostal záměrně.

Had se počal strašlivě zmítat, jílec meče mu trčel z oka. Conan mezi tím skočil pro dýku. Jeho levice se pořád pohybovala velmi neochotně a zbarvení kůže na rameni a paži prozrazovalo obrovskou zhmožděninu.

Dýka nedokázala proniknout tak hluboko, aby zasáhla důležité vnitřní orgány, ale Conan jí páral hadovo břicho na všech dostupných místech, takže ten stále více krvácel. Nakonec se mu podařilo několik řezů spojit a ve vzniklém otvoru proniknout do hloubky. Ozvalo se zřetelně slyšitelné zasyčení, se kterým vnikl vzduch do hadovy hradní dutiny. Poté se z otvoru začala valit světlá a silně zpěněná krev.

Od tohoto okamžiku byl had v agónii, neschopný jakékoli cílené akce. Conan mu vyrval svůj meč z oka a přeťal mohutné tělo těsně pod místem, kde vyboulenina prozrazovala polohu těla nebohé dívky.

Virx z hadích útrob zmítaných smrtnou křečí sice vyšla, ale na první pohled bylo jasné, že pozdě. Její končetiny byly mnohonásobně zlomené a trup byl slitý podlitinami. Nejhrůznější byl pohled na její obličej. Jeho výraz svědčil pro to, že se naplnila Džhavarova slova o tom, že bude žít právě tak dlouho, aby si uvědomila nesmyslnost své víry. Džhavar se však netvářil, že ho to těší.

Nebyl však čas zabývat se hadovou obětí. Mohutné tělo se kroutilo v posledních záchvěvech života a tu z něj vyšla záře, která se slila do podoby černého hada, obklopeného zlatavou aureolou. Visel ve vzduchu asi sáh nad dokonávajícím tělem. Potom se jeho hlava vztyčila a zlostně vyrazila proti Conanovi. Džhavar však vyskočil dopředu, v ruce měl pelištský amulet, jindy visící na jeho hrudi. Amulet zachytil světelný paprsek, který vylétl z hadí tlamy a odrazil jej zpět. Následovalo strašlivé zaúpění, černý had sebou mrskl a během chviličky zmizel za jihovýchodním obzorem. Zároveň se ovzduší naplnilo nářkem lára z Venaria, jehož prokletí bylo zlomeno.

Kněží byli výsledkem souboje zaskočeni a konečná porážka jejich božstva jim vzala poslední kuráž. Zato vojáci osvobodili všechny zajatce a vyrazili proti zbylým kněžím. Zarazil je až velitelský hlas právě toho muže, kterého Conan považoval za velitele nezdařeného pronásledování. Ten nyní prokázal svou autoritu a kněží kteří přežili, měli v několika okamžicích na rukou i nohou zlaté řetězy.

Důstojník poté vykročil k oběma dobrodruhům. I on znal slušně stygijsky, takže nebyl problém se s ním v základních věcech domluvit. Obracel především na Džhavara, který dokázal v posledním okamžiku zapudit Seta.

„Náš lid je nevědomý a kněží by ho mohli začít popouzet proti králi, kterého nyní ustanovíme. Jestliže však kněze vybijeme, nebude mít kdo přivolávat požehnání na úrodu, plodnost na ženy, prasnice a ovce. Nebude nikoho, kdo by znal zažehnávání proti zlým nemocem a požehnání zbraním v případě války. Nebude nikoho, kdo by dokázal pohlédnout do budoucnosti a moudře poradit králi v obtížných chvílích. Povstanou spousty kouzelníků a falešných zaříkávačů, kteří zbabrají, co budou moci.

Jsi ty, nebo tvůj druh znalý těchto potřebných věcí?“

Než se Džhavar zmohl na slovo, přitočil se k němu Conan a promluvil tiše cimmerijsky:

„Ty to zvládneš a ještě ti zbude spousta času na studium starých knih. Až si vychováš pár pomocníků, naučíš je číst a psát, a oni ti opíšou všechno zajímavé. Najdeš spojení se svými druhy a proslavíš se po celém světě a pro všechny časy.“

Džhavar budil dojem, že dlouze přemýšlí a potom odvětil už jazykem, který odposlechl od Virx:

„Dobrá, ujmu se vás, protože mě bohové učinili nástrojem vašeho osiření.“

Nastal jásot, pouze zajatí kněží se tvářili jak lumpové cestou na popraviště. Vojáci z nich strhali roucha a šperky a pomohli Džhavarovi se obléci a okrášlit přiměřeně k nabyté důstojnosti. Potom se průvod vydal neprodleně na zpáteční pochod.

Conan zůstal na místě. Pochoval tělesné pozůstatky Virx a na její hrob umístil hlavu zabitého hada. Z jeho těla pak vyřezal nejlepší kousky masa a nakrájel je na proužky, které zavěšeny na jeho výstroji za několik dnů vyschnou. Potom zamířil ke vzdálené zelené skvrně oázy.

Poznámka

Musím se přiznat k tomu, že ve mě vzbuzují značné rozladění fantasy, v nichž hrdinové bez zardění měří a váží (hmotní) podle jednotek SI. Nějak si nedovedu představit Conana, jak jede na koni moderní Paříží do Mezinárodního ústavu měr a vah a tam si vynáší rysky (třeba na svůj ocelový meč) podle platinoiridiového standardu metru. Nebo jak kupuje na bleším trhu levné digitálky. Z toho důvodu používám zásadně dobové měrné jednotky. Aby se v nich vyznali i ti čtenáři, kteří si je nedokážou představit nebo odvodit z kontextu, uvádím následující tabulku:

Délkové míry:

Palec – 1,5 – 3 cm, nejčastěji 2,5

Stopa – asi 25 cm

Loket – zpravidla 60 – 80 cm

Krok – nejčastěji ve stejném rozmezí jako předchozí, ale používaný pro měření budov, vzdáleností v terénu apod.

Sáh – 2,2 – 2,5 m, zpravidla užívaný jen k měření výšky

Míle – 1,5–2 km

Etalony existovaly jen pro loket, a to vždy v rámci určitého tržiště. Větší a menší jednotky nebyly na sebe vzájemně celočíselně převoditelné.

Hmotnostní míry:

Mina – malá hmotnostní jednotka, zpravidla 5 – 10 g

Libra – velká hmotnostní jednotka, její konkrétní hodnota kolísala mj. i v závislosti na tom, co se vážilo, nejčastěji v rozmezí 0,5 – 2 kg

Objemové míry:

Džbánek – jeho objem kolísal v závislosti na měřené tekuté nebo sypké komoditě. Pro víno platí hodnota kolem 1/4 l, pro pivo kolem 3/4 1, pro mouku, obilí, olej atd. platily zase odlišné míry. V některých oblastech se používaly i větší míry – amfora, sud apod., občas i celočíselně převoditelné na odpovídající džbánky (nejčastěji násobky a zlomky tuctu či kopy).

Čas:

Den se měřil od východu po západ slunce. Jeho délka kolísala v závislosti na ročním období a zeměpisné šířce, např. v Cimmerii byl poměr délky dne v létě a v zimě větší než 2 : 1. Zmatek byl i v tom, co se považovalo za východ nebo západ slunce (protětí obzoru slunečním kotoučem, rozbřesk a soumrak, ranní a večerní kuropění atd.). Tím značně kolísal i odhad délky kratších časových jednotek.

Hodina – 1/12 dne

Mina – 1/60 hodiny (někde 1/12 hodiny), reálně od 30 sekund do několika minut. Vodní hodiny byly někdy seřizovány tak, aby za jednu minu času nakapala jedna mina vody. Vzhledem k proměnlivé délce dne se musely průběžně seřizovat podle slunečních hodin.

Je jasné, že s výjimkou některých obchodních transakcí se jednalo o lepší či horší odhady, nikoli exaktní měření v moderním slova smyslu. Míry odvozené z proporcí lidského těla kolísaly i podle tělesných rozměrů měřícího.

A. S. Pergill

SCIFI • THRILLER • FANTASY

SVAZEK 18

A. S. PERGILL

CONAN

a kletba

venarijského

lára

Fantasy román

Vydal Radomír Suchánek – nakladatelství

NÁVRAT jako svou 294. publikaci

v roce 1995

Z dodané sazby vytisklo SPEKTRUM,

Brno, Vídeňská 113

Tematická skupina 13

Doporučená cena včetně DPH 98 Kč

ISBN 80–7174–302–X

Venarium padlo.

Městské ochranné božstvo spřádá plán na jeho obnovu. Plenící Conan však tuto naději mimoděk zmaří. Na jeho hlavu padne kletba. Nevěda o ní putuje Cimmeřan do jižních zemí, kde se střetává s nestvůrami, přátelí se zloději, bojuje jako žoldák…

Je ale neustále citelněji pronásledován zradami a nezdary. Postupně se dozvídá o kletbě. Tu však může zlomit jen vítězství nad stygijským hadím bohem Setem…