Kniha byla zakoupena na serveru eReading.cz.

Kupující: Ing. Roman Dusicka Dusicka

ID 1727-19915300261618962692-178376-0410

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Manželka mezi námi

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Greer Hendricks, Sarah Pekkanen

Manželka mezi námi – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Praha 2018

Přeložila Kristýna Kučerová

Text copyright © 2017 by Greer Hendricks and Sarah Pekkanen

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC. All rights reserved.

Cover photography © Dean Drobot / Shutterstock.com

Translation © Kristýna Kučerová, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-267-1166-7

ISBN e-knihy 978-80-267-1193-3 (1. zveřejnění, 2018)

GREER:

Věnováno Johnovi, Paige a Alexovi, s láskou a vděčností.

SARAH:

Věnováno těm, kteří mi dodali odvahu, abych tuto knihu napsala.

PRVNÍ ČÁST

PROLOG

S UZARDĚNÝMI TVÁŘEMI KRÁČÍ rychle po městském chodníku, plavé vlasy se jí pohupují kolem ramen, sportovní tašku nese přehozenou na předloktí. Dojde k domu, zanoří ruku do kabelky a vytáhne klíče. Na ulici panuje ruch a shon, žluté taxíky se ženou sem a tam, lidé se vracejí z práce a hrnou se do obchodu s lahůdkami na rohu. Já ji ale nespouštím z očí.

Ve vchodu se zarazí a spěšně se ohlédne přes rameno. Jako by mě zasáhl elektrický proud. Může vnímat můj pohled? Schopnost vycítit, že nás někdo pozoruje, je genetické dědictví po předcích, díky němuž se nestávali kořistí dravých zvířat, a máme pro ni vyhrazenou část našeho mozku. I já si tuhle obrannou strategii vypěstovala – mravenčení, jako by mi tělem probíjela statická elektřina, automatický pohyb hlavy při pátrání po páru zvědavých očí. A zjistila jsem, jak je nebezpečné brát toto varování na lehkou váhu.

Ona se však pouze otočí opačným směrem, otevře dveře a zmizí uvnitř, aniž by se na mě podívala.

Nemá tušení, co jsem jí udělala.

Neví, jakou škodu jsem napáchala, jakou zkázu jsem uvedla do pohybu.

Pro tuhle mladou ženu se srdcovitým obličejem a nádherným tělem – ženu, kvůli které mě opustil můj manžel Richard – jsem neviditelná jako holub zobající drobečky na chodníku.

Nemá ponětí, co se jí stane, pokud bude pokračovat v tom, co dělá. Ani to nejmenší.

PRVNÍ KAPITOLA

NELLIE SI NEDOKÁZALA VYBAVIT, co ji probudilo. Ale když otevřela oči, u nohou postele stála žena v jejích bílých krajkových svatebních šatech a dívala se na ni.

Vykřikla a hrdlo se jí sevřelo, natáhla se po baseballové pálce opřené o noční stolek. Jak však její oči začaly přivykat dennímu světlu, bušení srdce se zmírnilo.

Uvědomila si, že jí žádné nebezpečí nehrozí, a trhaně se rozesmála. Iluzi vytvořily svatební šaty zabalené v igelitovém pytli, které včera vyzvedla v salonu a pověsila na dvířka skříně. Živůtek a nadýchaná sukně byly vycpané zmačkaným papírem, aby si zachovaly tvar. Nellie padla zpátky na polštář. Dech se jí zklidnil a ona pohlédla na velké modré číslice na budíku na nočním stolku. Příliš brzy. Zase.

Natáhla paže za hlavu a levou rukou vypnula budík, aby zbytečně nezvonil. Diamantový zásnubní prsten od Richarda na prstě jí připadal těžký a cizí. Ani jako malá nedokázala jen tak usnout. Matka neměla na zdlouhavé uspávací rituály trpělivost, zato otec ji jemně hladíval po zádech a přes tenkou noční košilku na ně psával prstem slova a věty jako Miluju tě nebo Jsi vážně výjimečná a ona se pokoušela vzkaz rozluštit. Jindy zas kreslíval tvary; kruhy, hvězdičky a trojúhelníky. Když jí bylo devět, rodiče se rozvedli a on se odstěhoval. Pak lehávala sama ve velké posteli pod růžovou pokrývkou s fialovými pruhy a zírala na skvrny od zatékající vody, které hyzdily strop.

Když nakonec usnula, obvykle spala tvrdě dobrých sedm osm hodin. Občas s ní matka musela zatřást, aby ji probrala z hlubokého bezesného spánku.

V posledním roce studia na vysoké škole se to po jedné říjnové noci naráz změnilo. Začala trpět nespavostí, spánek jí přerušovaly živé sny a často se budila. Jednou po ránu se v dívčí koleji sešla s kamarádkami ze studentského spolku Chí Omega dole u snídaně a dozvěděla se, že v noci vykřikovala nesrozumitelná slova. Nellie se to tehdy pokusila zahrát do autu: „Jsem jen vystresovaná ze státnic. Zkouška z psychologie je prý hrozně těžká.“ A odešla si od stolu pro další šálek kávy.

Po téhle příhodě se odhodlala k návštěvě školní psycholožky, ale ani tam se nedokázala přimět, aby hovořila o teplé noci na počátku podzimu, která začala lahvemi vodky a smíchem a skončila policejními sirénami a zoufalstvím. Nellie se s terapeutkou sešla dvakrát, ale třetí schůzku zrušila a už se tam nikdy neobjevila.

Richardovi svěřila pár detailů jednou v noci, když se probrala z opakujících se nočních můr. Pevně ji objal a hlubokým hlasem jí šeptal do ucha: „Držím tě, lásko. Se mnou se ti nic nestane.“

Nellie v jeho náručí cítila bezpečí, po kterém patrně toužila odjakživa; i před tím neštěstím. Vedle Richarda se jí konečně podařilo znovu upadnout do zranitelného stavu hlubokého spánku. Jako by opět stála na pevné zemi.

Včera v noci se Nellie ocitla sama ve starém přízemním bytě. Richard odjel služebně do Chicaga a její nejlepší kamarádka a spolubydlící Samantha přespávala u nového přítele. Zdmi dovnitř pronikaly zvuky New Yorku: troubící auta, výkřiky, psí štěkot… Ačkoli kriminalita v Upper East Side patřila k nejnižším v okolí, okna bytu chránily ocelové mříže a dveře se zamykaly na tři zámky; ten největší Nellie namontovala, když se nastěhovala. Přesto potřebovala jednu sklenku chardonnay navíc, aby dokázala usnout.

Nellie si protřela slepené oči a pomalu se vysoukala z postele. Natáhla si froté župan a při pohledu na svatební šaty ji napadlo, zda by pro ně neměla v úzké skříni vyklidit trochu místa. Jenomže sukně byla příliš objemná. V butiku pro nevěsty, obklopená dalšími nadýchanými krinolínami s třpytivými flitry, vypadala elegantně jako drdol mezi natupírovanými hlavami. Ale v přecpané ložnici vedle obyčejného oblečení a vratké poličky na knihy z IKEA připomínala disneyovské šaty pro princezny.

Na změnu bylo pozdě. Svatba se rychle blížila a všechno bylo nachystané do posledního detailu včetně ozdoby na svatební dort zpodobňující plavovlasou nevěstu a pohledného ženicha zachycené v dokonalém souladu.

„Ježíšimarjá, vždyť vypadají jako vy dva,“ řekla jí Samantha, když jí Nellie ukázala fotografii starých porcelánových figurek, kterou jí Richard poslal e-mailem. Ozdoba patřila jeho rodičům a Richard ji uchovával ve sklepě svého domu ve městě. Vyndal ji, když požádal Nellie o ruku. Sam tehdy nakrčila nos. „Nenapadá tě někdy, že on je tak dokonalý, že to snad ani nemůže být pravda?“

Richardovi bylo třicet šest, o devět víc než Nellie, a pracoval jako úspěšný investiční bankéř. Měl vyběhanou, svalnatou postavu, nenucený úsměv, který ostře kontrastoval s temně modrýma očima.

Při první schůzce ji vzal do francouzské restaurace a znalecky se someliérem diskutoval o burgundském. Na druhé rande, které se konalo jednu zasněženou sobotu, se měla teple obléct a on se objevil s křiklavě zelenými plastovými sáňkami. „Znám nejlepší kopec v Central Parku,“ prohlásil. Měl tehdy na sobě vybledlé džínsy a vypadal v nich stejně dobře jako v dokonale střiženém obleku.

Nellie ale nežertovala, když na Saminu otázku odpověděla: „Každý den.“

Potlačila další zívnutí a seběhla sedm schodů vedoucích do maličké kuchyňky s linoleem, které ji záblo pod nohama. Rozsvítila lustr a všimla si, že tu Sam zase vybryndala med, kterým si sladí čaj. Lepkavá tekutina stekla ke straně a v maličkém jantarovém jezírku teď bojoval o život šváb. Ani po několika letech života na Manhattanu se jí z toho nepřestalo dělat zle. Nellie vyndala z dřezu jeden ze Saminých špinavých hrnků a švába pod něj schovala. Ať si s ním poradí sama, pomyslela si. Dala vařit kávu, otevřela si notebook a pročítala e-maily: slevový kupon z Gap; vzkaz od matky, z níž se patrně stala vegetariánka, protože Nellie žádala, aby jí na svatební hostinu zajistila bezmasé jídlo; upozornění na splatnost kreditní karty.

Nellie si nalila kávu do hrnku se srdíčky a nápisem NEJLEPŠÍ UČITELKA NA SVĚTĚ – se Samanthou, která také učila v mateřské škole Learning Ladder, jich měly v kredenci celý tucet – a žíznivě se napila. Na dnešek měla naplánovanou rodičovskou schůzku ve své třídě tříletých Vlčat. Bez kofeinu by mohla v „tichém koutku“ zdřímnout, a ona potřebovala být v plné síle. Jako první určitě přijdou na řadu Porterovi, kteří si nedávno stěžovali, že v dětech nerozvíjí kreativitu ve stylu Spikea Jonze. Navrhovali, aby vyměnila velký dům pro panenky za obří týpí, a dokonce jí poslali odkaz na Land of Nod, kde ho prodávají za 229 dolarů.

Až se odstěhuju k Richardovi, napadlo Nellie, po Porterových se mi bude stýskat asi stejně jako po švábech. Při pohledu na Samantin hrnek ji přepadl pocit viny. Sebrala brouka do ubrousku a spláchla ho do záchodu.

Mobil jí zazvonil ve chvíli, když pustila sprchu. Zabalila se do ručníku a spěchala do ložnice pro kabelku. Telefon v ní ale nebyl; Nellie ho vždycky někam zašantročila. Nakonec ho vyhrabala ze záhybů přikrývky.

„Haló?“

Ticho.

Skryté číslo. Na displeji se rozsvítila kontrolka hlasové schránky. Stiskla tlačítko, aby si vyslechla vzkaz, ale ozval se jen slabý, rytmický zvuk. Dech.

Asi nějaký prodejce, řekla si a hodila telefon zpátky na postel. O nic nejde. Občas prostě bývá přecitlivělá. Je toho na ni moc. Ale za pár týdnů už bude sbalená, přestěhovaná k Richardovi a s kyticí bílých růží vykročí vstříc novému životu. Každá změna je náročná a u ní se teď naráz mění úplně všechno.

Jenomže tohle byl už třetí podobný telefonát za posledních pár týdnů.

Pohlédla ke dveřím a ujistila se, že je ocelová závora zajištěná. Vykročila ke koupelně, pak se vrátila, sebrala telefon a vzala si ho s sebou. Položila ho na okraj umyvadla, zamkla dveře, přehodila ručník přes tyč a vlezla si do sprchy. Hned ale uskočila zpátky, protože ji postříkala studená voda. Otočila kohoutkem a třela si rukama paže. Maličký prostor zaplnila pára a ona si nechala vodu stékat po ramenou a zádech. Po svatbě se jí změní příjmení. Možná si zařídí i jiné telefonní číslo.

Oblékla si lněné šaty a zrovna si na bledé řasy nanášela řasenku – do školky se líčila a pěkně oblékala právě jen na rodičovské schůzky –, když mobil na porcelánovém umyvadle hlasitě, nakřáple zavibroval. Cukla sebou, řasenka se jí obtiskla na kůži a nechala po sobě černou šmouhu pod obočím. Sklonila hlavu a na displeji našla příchozí zprávu od Richarda:

Nemůžu se dočkat, až tě večer uvidím, krásko. Počítám minuty. Miluju tě.

Při pohledu na slova od snoubence najednou uvolnila dech, který od probuzení zadržovala v hrudi. Taky tě miluju, odepsala.

Večer mu o těch telefonátech řekne. Richard jí nalije sklenku vína a při rozhovoru si položí její chodidla do klína. Možná zná způsob, jak to skryté číslo vystopovat. Dooblékla se, přehodila si těžkou kabelu přes rameno a vyšla ven do vlahého jarního slunce.

DRUHÁ KAPITOLA

PROBUDÍ MĚ PÍSKAJÍCÍ KONVICE tety Charlotte. Slabé sluneční světlo se prodírá žaluziemi dovnitř a vrhá pruhovaný stín na mé tělo schoulené do embryonální polohy. Jak to, že už je ráno? Už měsíce spím sama v posteli – ne v manželské, kterou jsme kdysi sdíleli s Richardem –, a přesto stále lehávám na levé straně. Prostěradlo vedle mě je studené. Dělám tu místo duchovi.

Rána bývají nejhorší, protože mám na chvíli úplně čistou hlavu. Odklad trestu. Jak kruté. Schoulím se pod patchworkovou deku a mám pocit nesmírné tíhy, která mě přibíjí k posteli.

Richard je teď patrně s mojí hezkou mladou náhradnicí, upírá na ni tmavě modré oči a konečky prstů ji hladí po tváři. Občas skoro slyším, jak jí říká všechna ta sladká slovíčka, která šeptával mně.

Zbožňuju tě. Budeš se mnou šťastná. Jsi celý můj svět.

Sevře se mi hrdlo, každý úder srdce mě bolí. Zhluboka dýchej, připomínám si. Nefunguje to. Nikdy to nefunguje. Když hledím na ženu, kvůli níž mě Richard opustil, pokaždé mě ohromí, jak je křehká a nevinná. Tolik se podobá mně samé v dobách, kdy jsme se s Richardem seznámili a on bral mou tvář do dlaní tak jemně, jako by to byla vzácná květina, kterou nechce pomačkat.

I v těch prvních, poblázněných měsících mi občas připadalo, jako by to celé bylo trochu nahrané. Ale na tom nezáleželo. Richard byl starostlivý, charismatický, prostě dokonalý. Zamilovala jsem se do něj takřka okamžitě. A nikdy jsem nepochybovala, že i on mě miluje.

Teď se mnou ale skončil. Odstěhovala jsem se z našeho koloniálního domu se čtyřmi ložnicemi, klenutými vchody a tmavě zeleným trávníkem. Tři z oněch ložnic zůstaly po celou dobu našeho manželství prázdné, ale pokojská je přesto každý týden uklízela. Já si pokaždé našla výmluvu a odcházela jsem z domu, když otevírala jejich dveře.

Jekot sanitky třináct pater pode mnou mě konečně donutí vstát z postele. Osprchuju se, vyfénuju si vlasy a přitom si všimnu nevzhledných odrostů. Zpod umyvadla vyndám balení barvy Clairol v karamelově hnědém odstínu, abych si večer vzpomněla, že si ji mám namíchat. Dávno pryč jsou dny, kdy jsem platila – ne, kdy za mě Richard platil – stovky dolarů za barvení a střih.

Otevřu starožitnou skříň z třešňového dřeva, kterou teta Charlotte koupila na bleším trhu a vlastnoručně zrenovovala. Mívala jsem šatnu větší než pokoj, ve kterém teď stojím. Ramínka s oblečením roztříděná podle barev a ročních období. Hromady džínsů od předních návrhářů v různých stadiích vybledlosti. Duhu z kašmírových šál po celé jedné stěně.

Ty věci pro mě nikdy moc neznamenaly. Obvykle jsem nosila legíny a pohodlné svetry. Dělala jsem to úplně opačně než lidé jezdící za prací – do stylovějších šatů jsem se převlékala krátce předtím, než se Richard vracel domů.

Teď jsem ovšem ráda, že když mě Richard požádal, abych odešla, vzala jsem si s sebou pár kufrů nejlepšího oblečení. Jako prodavačka značkového zboží ve čtvrtém patře obchodního domu Saks jsem závislá na provizích, takže je moc důležité, abych vypadala reprezentativně. Civím na ramínka srovnaná ve skříni s téměř vojenskou přesností a vybírám šaty Chanel v tyrkysovém odstínu. Jeden knoflík je poškrábaný a visí poněkud volněji, než když jsem je oblékala minule. Je to už hodně dávno. Nepotřebuju váhu, abych věděla, že jsem hrozně zhubla; při sto šedesáti osmi centimetrech na mně plandá i oblečení velikosti čtyřiatřicet.

Vejdu do kuchyně, kde teta Charlotte snídá řecký jogurt s čerstvými borůvkami, a políbím ji na tvář, která je heboučká jako mastkový pudr.

„Vanesso. Spalas dobře?“

„Ano,“ zalžu.

Stojí u kuchyňské linky, bosá, ve volném oblečení na tai-či, a přes skla brýlí se dívá na nákupní seznam na zadní straně staré obálky, z něhož mezi sousty odškrtává jednotlivé položky. Pro tetu Charlotte je akce klíčem k emoční rovnováze. Pořád na mě naléhá, abych se s ní šla projít po SoHo, doprovodila ji na přednášku o umění v 92Y nebo na film v Lincolnově centru… ale já vím, že mně aktivita nepomáhá. Koneckonců, obsedantní myšlenky člověka následují kamkoli.

Uždíbnu kousek celozrnného toastu a do tašky hodím jablko a proteinovou tyčinku k obědu. Vím, že se tetě Charlotte ulevilo, když jsem si našla práci. Konečně se zdá, že jsem se dostala z nejhoršího. Bez varování jsem jí převrátila život naruby. Obvykle tráví dopoledne v pokoji, který používá jako ateliér, nanáší husté olejové barvy na plátna a vytváří snové krajiny, které jsou mnohem krásnější než svět, v němž žijeme. Ale nestěžuje si. Když jsem byla malá holka a má matka měla své „dny ve tmě“, jak jsem jim tehdy říkala, zavolala jsem její starší sestře, tetě Charlotte. Stačilo zašeptat: „Ona zase odpočívá.“ Teta přijela, hodila tašku s věcmi na přespání na podlahu, natáhla ruce ještě pokryté skvrnami od barev a sevřela mě do náruče, která voněla lněným olejem a levandulí. Vlastní děti neměla, takže si mohla plánovat život podle svého. Měla jsem obrovské štěstí, že mě učinila jeho středobodem, když jsem to nejvíc potřebovala.

„Brie… hrušky…,“ mumlá si teta Charlotte a odškrtává položky na seznamu vyvedené rukopisem s výraznými obloučky a vlnovkami. Ocelově šedé vlasy má stažené do rozcuchaného drdolu. Vybraně prostřený stůl – kobaltově modrá skleněná miska, velký keramický fialový hrnek a stříbrná lžička – vypadá jako předloha pro zátiší. Její třípokojový byt je dost drahý, protože ho teta Charlotte a strýc Beau, který před lety zemřel, koupili ještě předtím, než se ceny nemovitostí vyšplhaly do nebes, přesto si v něm člověk připadá jako ve starém útulném venkovském domě. Dřevěné podlahy kloužou a vržou, každá místnost je vymalovaná jinou barvou – máslově žlutou, safírově modrou, mátově zelenou.

„Večer máš zase setkání s umělci?“ ptám se a ona přikyvuje.

Od chvíle, co s ní bydlím, se v jejím obýváku potkávám jak se skupinou prváků z Newyorské univerzity, tak i s uměleckými kritiky z New York Times a majiteli galerií. „Víš co? Víno koupím já cestou domů,“ nabízím se. Je pro mě důležité, abych nebyla tetě Charlotte na obtíž. Nikdo jiný mi nezbyl.

Zamíchám si kávu a napadne mě, jestli Richard právě vaří kafe pro svou novou lásku, nese jí ho do postele, kde se ona ještě rozespale protahuje pod heboučkou dekou, pod níž jsme spolu kdysi spali. Představuju si, jak se její rty vlní v úsměvu, když nadzvedne přikrývku a pozve ho k sobě. S Richardem jsme se po ránu často milovali. „Je jedno, co se během dne stane, tohle nám nikdo nevezme,“ říkával. Sevře se mi žaludek, odstrčím toast. Podívám se na hodinky od Cartiera, Richardův dárek k pětiletému výročí, a prstem přejedu po hladkém zlatě. Občas mívám pocit, že na šatech – bez ohledu na to, kolikrát jsem je od té doby odnesla do čistírny – vnímám citrusovou vůni mýdla L’Occitane, kterým se myl. Jako by byl ke mně pořád připoután, i když už jen jako průhledný stín.

„Myslím, že by ti udělalo dobře, kdyby ses k nám dnes večer připojila.“

Chvíli mi trvá, než se vzpamatuju. „Možná,“ říkám, ale vím, že to neudělám.

Oči tety Charlotte jsou laskavé; určitě ví, že myslím na Richarda. Ale pravdu o našem manželství nezná. Myslí si, že si našel mladší, odsunul mě na vedlejší kolej jako tolik jiných mužů. Myslí si, že jsem oběť, jen další žena sražená na kolena příchodem středního věku.

Soucit by z jejího výrazu okamžitě vymizel, kdyby věděla, jakou úlohu jsem při zániku našeho vztahu sehrála já.

„Už musím běžet,“ říkám. „Ale kdybys potřebovala ještě něco koupit, pošli mi esemesku.“

Práci v obchodě jsem si sehnala teprve před měsícem a už dvakrát mě upozornili, že chodím pozdě. Musím najít lepší způsob, jak večer usnout; z prášků, co mi předepsala doktorka, jsem po ránu malátná. Nepracovala jsem skoro deset let. Jestli o tohle místo přijdu, kdo mě ještě někdy zaměstná?

Přehodím si přes rameno těžkou kabelu, z níž nahoře vykukují skoro nové lodičky od Jimmyho Chooa, zavážu si okopané tenisky Nike a do uší strčím sluchátka. Do Saks to mám padesát bloků, chodím pěšky a poslouchám psychologické pořady na internetu; občas mě problémy druhých odpoutají od mých vlastních.

Vlahé slunce, které mě ráno pozdravilo, ve mně vzbudilo dojem, že je venku teplo. Zachvěji se při závanu ostrého, pozdně jarního větru a vykročím na svou obvyklou túru z Upper West Side k centru Manhattanu.

První zákaznicí je investiční bankéřka, která se mi představí jako Nancy. Práce ji pohlcuje, říká, ale dnes jí neočekávaně zrušili ranní schůzku. Je drobná, oči má posazené daleko od sebe, krátké vlasy nosí na patku a na její chlapeckou postavu tady bude obtížné něco najít. Mám z toho rozptýlení vlastně radost.

„Musím si pořídit něco pořádného na sebe, jinak mě nebudou brát vážně,“ vysvětluje. „Opravdu. Jen se na mě podívejte. Vždyť po mně v baru pořád chtějí doklady!“

Jemně ji odstrkuji od šedého kalhotového kostýmu a všímám si, že má nehty okousané do masa. Neunikne jí, kam se dívám, a rychle strká ruce do kapes saka. Napadá mě, jak dlouho to v práci ještě vydrží. Možná si najde jiné místo, třeba ve službách, v oblasti ochrany životního prostředí nebo práv dětí, než ji tahle branže úplně zlomí.

Natáhnu se po úzké sukni a vzorované hedvábné blůzce. „Co třeba něco pestřejšího?“ navrhuji.

Kráčíme ke kabinkám a ona mi vykládá o okresním cyklistickém závodě, jehož se chce za měsíc zúčastnit, přestože vůbec netrénuje, o rande naslepo, do něhož ji nutí kolegyně. Cestou beru další kousky a pokradmu si ji měřím, abych odhadla postavu a tón pleti.

A pak si všimnu úchvatných úpletových černobílých květinových šatů od Alexandera McQueena a zastavím se. Zvednu ruku, dotknu se látky a srdce se mi rozbuší.

„Ty jsou pěkné,“ podotkne Nancy.

Zavřu oči a vybavím si večer, kdy jsem měla na sobě skoro stejný model.

Richard se vrací domů s velkou bílou krabicí převázanou červenou stuhou. „Obleč si to dnes večer,“ říká a já si šaty vyzkouším. „Vypadáš nádherně.“ Upíjíme šampaňské na recepci v divadle Alvina Aileyho a smějeme se s Richardovými kolegy. Objímá mě kolem pasu. „Zapomeň na večeři,“ šeptá mi do ucha. „Jedeme domů.“

„Jste v pořádku?“ ptá se Nancy.

„Jistě,“ odpovídám, ale hrdlo se mi bolestivě stahuje. „Tyhle šaty by vám neslušely.“

Nancy se tváří překvapeně a já si uvědomuju, že mluvím příliš pronikavě.

„Tyhle.“ Sáhnu po klasických pouzdrových šatech v rajčatově červeném odstínu.

Pokračuji ke zkušební místnosti, oblečení mi těžce visí na rukou. „Myslím, že pro začátek toho máme dost.“

Rozvěsím šaty na tyč u stěny a pokouším se odhadnout, v jakém pořadí by je měla vyzkoušet. Rozhodnu se pro lila sako, které jí pěkně půjde k olivové pleti. Vždycky je nejlepší začít sakem, protože zákaznice se tak nemusí svlékat.

Dojdu ještě pro pár punčoch a bot na vysokém podpatku, aby se lépe cítila v sukních a šatech, pak vyměním velikost 32 za 34. Nancy si nakonec vybere dvě saka, dvoje šaty – včetně těch červených – a námořnicky modrý kostýmek. Zavolám švadlenu, aby upravila délku sukně od kostýmu, a omluvím se s tím, že jdu namarkovat nákup.

Jenomže mě to táhne zpátky k černobílým šatům. Visí tu troje. Popadnu je do náruče a odnesu do skladu, kde je schovám za řadu poškozených kousků.

Vrátím se s Nancyinou kreditkou a účtenkou ve chvíli, kdy se převléká do svého.

„Děkuji vám,“ říká Nancy. „Sama bych si tohle nikdy nevybrala, ale vlastně se těším, až si to vezmu na sebe.“

Tohle mám na své práci opravdu ráda – když se zákaznice cítí dobře. Zkoušet si oblečení a utrácet za ně peníze obvykle ve většině žen vyvolává otázky jako: Vypadám v nich tlustá? Zasloužím si to? Jsem tohle vůbec já? Tyto pochybnosti dobře znám, protože jsem sama stála ve zkušební kabince a pokoušela se zjistit, kdo bych vlastně měla být.

Přetáhnu přes Nancyino oblečení ochranný vak a podám jí ho. Přitom mě napadne, jestli nemá teta Charlotte pravdu. Když půjdu pořád dopředu, třeba se můj mozek rozhodne následovat pohyb mého těla.

Nancy odejde, já obsloužím pár dalších zákaznic a pak se vrátím do zkušebny, abych odnesla odmítnuté kousky. Rovnám oblečení na ramínka a zaslechnu rozhovor dvou žen v sousední kabince.

„Uf, tenhle Alaïa na mně vypadá příšerně. Jsem tak nafouklá. Servírka určitě lhala, když mi tvrdila, že ta sójová omáčka má nízký obsah sodíku.“

Okamžitě poznávám jižanský přízvuk: Hillary Searlesová, manželka George Searlese, jednoho z Richardových kolegů. S Hillary jsme se během těch let potkaly na spoustě večírků a firemních akcí. Vykládala mi o kladech a záporech veřejných a soukromých škol, Atkinsonovy i zónové diety, St. Barts a pobřeží Amalfi. Dnes bych ale rozhovor s ní nevydržela.

„Haló! Je tady nějaká prodavačka? Potřebujeme jinou velikost,“ zvolá jiný hlas.

Dveře zkušební místnosti se rozletí a objeví se v nich žena. Je hodně podobná Hillary, má dokonce stejné zázvorově plavé zvlněné vlasy, takže to může být jedině její sestra.

„Slečno, můžete se nám věnovat? Ta druhá prodavačka někam zmizela.“

Než stihnu odpovědět, vzduchem se mihnou nevyhovující oranžové šaty od Alaïy a přeletí přes stěnu kabinky. „Máte je ve dvaačtyřicítce?“

Pokud Hillary utratí za šaty 3100 dolarů, tak kvůli provizi vydržím i otázky, jimiž mě zahrne.

„Podívám se,“ odpovím. „Ale Alaïa není zrovna shovívavá značka, bez ohledu na to, co jste měly k obědu… přinesu i čtyřiačtyřicítku, kdyby vám nepadly.“

„Váš hlas mi zní povědomě.“ Hillary vykoukne, své sodíkem nafouklé tělo skrývá za dveřmi. Vyjekne a určitě ji stojí velké úsilí, aby zůstala stát a neodvrátila zrak. „Co tady děláš?“

Její sestra se vloží do hovoru: „Hill, s kým to mluvíš?“

„Vanessa je stará přítelkyně. Je vdaná… ehm, byla vdaná za jednoho Georgeova kolegu. Počkej vteřinku, holka. Jen na sebe něco hodím.“ Když vyjde ven, obejme mě a zaplaví vůní květinového parfému.

„Vypadáš jinak! Co se změnilo?“ Založí ruce v bok a podrobí mě důkladnému průzkumu. „Tak pro začátek, zlato, strašně jsi zhubla. Ty bys s Alaïou problém neměla. Ty tady teď pracuješ?“

Snad nikdy jsem nebyla vděčnější za zvonění mobilního telefonu. „Haló,“ švitoří Hillary. „Cože? Horečka? Určitě? Pamatujete, jak vás minule doběhla? Tak dobře, dobře. Hned tam jedu.“ Otočí se k sestře. „Volali ze školy. Madison je prý nemocná. Upřímně, posílají děti domů, sotva kýchnou.“

Nakloní se ke mně, aby mě znovu objala, a škrábne mě diamantovou náušnicí. „Musíme se sejít na oběd a všechno probrat. Zavolej mi!“

Hillary se sestrou spěchají na vysokých podpatcích k výtahu a já si na židli v kabince všimnu platinového náramku. Chci na ni zavolat jménem, ale vtom zaslechnu její slova. „Chudinka malá,“ říká sestře lítostivým tónem. „Zůstal mu barák, auto, všechno…“

„Vážně? Nesehnala si pořádného právníka?“

„Ta holka je úplně na dně.“ Hillary pokrčí rameny.

Mám pocit, jako bych narazila do neviditelné stěny.

Dívám se, jak se Hillary vzdaluje. Když tiskne tlačítko u výtahu, vrátím se ke kabinkám, abych z podlahy posbírala hedvábné a plátěné kousky. Ale nejdřív si připnu platinový náramek na zápěstí.

Krátce před koncem našeho manželství jsme s Richardem doma pořádali party. Tehdy jsem viděla Hillary naposledy. Začátek večera byl poněkud stresující, protože zaměstnanci firmy, která měla na starost občerstvení, nepřijeli včas. Richard byl podrážděný – kvůli nim, kvůli mně, že jsem je neobjednala o hodinu dřív, kvůli celé situaci –, ale energicky se postavil za provizorní barový pult v obýváku, míchal martini a gin s tonikem, pohazoval hlavou a smál se, když mu jeden z kolegů vmáčkl do ruky dvacku jako spropitné. Já se proplétala mezi hosty a omlouvala se za ubohé kolečko brie a trojúhelníček čedaru, které jsem nachystala, a slibovala, že jídlo brzy dorazí.

„Miláčku? Mohla bys ze sklepa přinést pár lahví Raveneau, ročník dva tisíce devět?“ zavolal na mě Richard přes celý pokoj. „Minulý týden jsem objednal celou bednu. Jsou na prostřední polici ve vinotéce.“

Ztuhla jsem a měla pocit, že se na mě upřely oči všech přítomných. Hillary stála u baru. O konkrétní ročník si patrně řekla právě ona, tahle značka patřila k jejím oblíbeným.

Vzpomínám si, jak jsem se pomalu sunula ke sklepu ve snaze oddálit chvíli, kdy budu muset Richardovi přede všemi jeho přáteli a obchodními partnery říct to, co dobře vím: ve sklepě žádné Raveneau není.

Další hodinu obsluhuju babičku, která si přišla vybrat nové šaty na křtiny své jmenovkyně, a dávám dohromady šatník pro ženu, co se chystá na Aljašku. Tělo mám jako mokrý písek; plamínek naděje, který se rozhořel, když jsem obsloužila Nancy, už dávno zhasl.

Tentokrát vidím Hillary dřív, než slyším její hlas. Dojde ke mně ve chvíli, kdy věším sukni na ramínko.

„Vanesso!“ zvolá. „Jsem tak ráda, že tu ještě jsi. Prosím, řekni mi, že jsi našla…“

Zarazí se v půli věty, když spočine očima na mém zápěstí.

Rychle stáhnu náramek. „Já jsem… já… bála jsem se ho uložit mezi ztráty a nálezy… říkala jsem si, že se pro něj vrátíš… anebo bych ti zavolala.“

Stín zmizí Hillary z očí. Věří mi. Anebo mi alespoň chce věřit.

„Je dceruška v pořádku?“

Hillary přikývne. „Myslím, že se ta malá potvůrka jen chtěla ulít z matiky.“ Zasměje se a navlékne si těžký platinový náramek na zápěstí. „Zachránila jsi mi život. George mi ho dal před týdnem k narozeninám. Dovedeš si představit, jak bych mu teď vysvětlovala, že jsem ho ztratila? Rozvedl by…“

Zrudnou jí tváře a odvrátí oči. Hillary nikdy nebyla bezcitná, vzpomenu si. Kdysi dávno se jí občas podařilo mě i rozesmát.

„Jak se má George?“

„Pořád v práci. Však víš, jaké to je.“

Další krátká pauza.

„Viděla jsi teď někdy Richarda?“ Snažím se o ledabylý tón, ale nedaří se mi to. Můj hlad po informacích je do očí bijící.

„Občas ho vídám.“

Čekám, ale je zřejmé, že mi toho víc nepoví.

„Fajn. Chceš si vyzkoušet ty šaty od Alaïy?“

„Měla bych jít. Přijdu jindy, zlato.“ Já ale vím, že Hillary nepřijde. To, co vidí – otlučený knoflík na dva roky starých chanelovských šatech, účes, který by snesl profesionální péči – je stav, který, jak Hillary doufá, není nakažlivý.

Rychle mě obejme a má se k odchodu. Ale pak se otočí.

„Kdyby šlo o mě…“ Nakrčí obočí, o něčem dumá. Rozhodne se. „Já bych to asi chtěla vědět.“

To, co následuje, je jako náraz rozjetého vlaku.

„Richard je zasnoubený.“ Její hlas ke mně doléhá z velké dálky. „Je mi to líto… jen mě napadlo, že se ti to nejspíš nedoneslo, a připadalo mi…“

Hukot v mé hlavě zadusí její ostatní slova. Přikývnu a mizím.

Richard je zasnoubený. Můj manžel se s ní doopravdy ožení.

Utíkám do zkušebny. Opírám se o stěnu a svezu se na podlahu, šaty se mi vysoukají nahoru a spálím si stehna o koberec. Schovám hlavu do dlaní a rozvzlykám se.

TŘETÍ KAPITOLA

U STARÉHO KOSTELA S VĚŽIČKOU, kde sídlí školka Learning Ladder, stály z jedné strany tři náhrobky z přelomu století, omleté časem a skryté pod klenbou stromů. Na druhé straně se rozkládalo menší hřiště s pískovištěm a modro-žlutou prolézačkou. Symboly života a smrti u kostela, který byl svědkem bezpočtu obřadů na počest obou těchto událostí.

Na jednom náhrobku bylo vytesáno jméno Elizabeth Knappové. Zemřela ještě před třicátými narozeninami a její hrob se nacházel kousek dál od ostatních. Nellie jako obvykle kráčela delší cestou, aby se hřbitůvku vyhnula. Přesto jí myšlenky zaletěly k mladé ženě.

Život jí mohla zkrátit nemoc nebo porod. Anebo nehoda.

Byla vdaná? Měla děti?

Nellie odložila tašku, aby odemkla západku vybavenou dětskou pojistkou, která uzavírala branku v plotě okolo hřiště. Vítr šuměl v korunách stromů. Elizabeth bylo dvacet šest nebo dvacet sedm; Nellie si teď nemohla vzpomenout. Najednou jí tento nevýznamný detail nešel z hlavy.

Vydala se ke hřbitovu, aby si informaci ověřila, ale zvon v kostele osmkrát zazvonil; jeho hluboké, ponuré tóny vibrovaly vzduchem a připomínaly jí, že schůzky začnou za patnáct minut. Slunce zaclonil mrak a teplota prudce poklesla.

Nellie se otočila, prošla vrátky, zavřela je za sebou a z pískoviště stáhla ochrannou plachtu, aby bylo připravené, až si děti půjdou ven hrát. Prudký poryv větru málem vyškubl jeden konec. Chvíli se s ním prala a pak ho zatížila objemným květináčem.

Spěšně vešla do budovy a seběhla schody do sklepa, kde byly třídy mateřské školy. Zemitá, bohatá vůně kávy oznamovala, že ředitelka Linda už dorazila. Jindy by si Nellie nejprve odložila věci do třídy a teprve pak se šla s Lindou pozdravit, ale dnes minula prázdnou místnost a pokračovala chodbou k Lindině kanceláři, z níž vycházelo žluté světlo. Potřebovala vidět známou tvář.

Vstoupila a spatřila nejen kávu, ale i podnos se sladkým pečivem a Lindu, jak skládá do vějířů papírové ubrousky a klade je k hromádce polystyrenových kelímků. Linda s lesklým černým mikádem a v béžovém kalhotovém kostýmu doplněném páskem z krokodýlí kůže by mohla zavítat na schůzi představenstva kterékoli velké firmy. Takhle se neoblékala jen kvůli rodičům, i ve všední dny vypadala vždycky jako ze škatulky.

„Neříkej mi, že to jsou čokoládové croissanty.“

„Od Deana a DeLucy,“ potvrdila Linda. „Vem si.“

Nellie zasténala. Zrovna dnes ráno na váze zjistila, že do svatby musí zhubnout ještě dvě a půl, ne… čtyři kila.

„Ale no tak,“ naléhala Linda. „Mám jich dost, aby si i rodiče osladili život.“

„Tohle jsou rodiče z Upper East Side,“ vtipkovala Nellie. „Ti cukr a mouku nejedí.“ Znovu zabloudila pohledem k podnosu. „Tak jenom půlku.“ Rozřízla croissant plastovým nožem. Cestou do třídy se do něj zakousla. Místnost nebyla nijak nóbl, zato prostorná a vysokými okny sem pronikal dostatek denního světla. Na měkkém koberci s písmenky propojenými do vláčku, který se táhl po okraji, sedávala její Vlčata se zkříženýma nohama a poslouchala pohádky. V kuchyňce si zase nasazovala šéfkuchařské čepice a rachotila hrnci a pánvičkami, v koutku s kostýmy si pak mohla vybrat cokoli od lékařského pláště přes baletní sukýnku až po astronautskou helmu.

Matka se jednou zeptala, proč se Nellie nechce stát „opravdovou“ učitelkou, a vůbec nepochopila, proč se její dcera při té otázce urazila.

Dotek baculatých důvěřivých ručiček, chvíle, kdy dítě poprvé rozluští písmenka na papíře a s udiveným výrazem přečte první slovo, neotřelost, s níž děti vnímají svět – cožpak se dá vysvětlit, jak je jí to všechno drahé?

Někteří její vrstevníci se cítili povolaní k práci spisovatele nebo umělce. Nellie odjakživa věděla, že chce učit.

Olízla drobek z prstu, vytáhla z kabelky diář a hromádku „vysvědčení“, které bude rozdávat. Rodiče platí dvaatřicet tisíc dolarů za rok, aby sem mohli poslat své děti na několik hodin denně, a Porterovi se svými odkazy na týpí nebyli jediní, kdo vyžadoval, aby se tu věci dělaly určitým způsobem. Každý týden jí chodily e-maily, třeba nedávno od Levinových, kteří pro svého nadaného Reese chtěli víc pracovních listů. Čísla mobilních telefonů všech učitelů byla pro akutní případy uvedena ve školním seznamu, ale někteří rodiče si slovo „akutní“ vykládali poněkud rozvolněně. Jednou jí dokonce v pět hodin ráno volala Bennetova matka, aby se zeptala, co předchozího dne ve školce jedl, protože v noci zvracel.

Nečekané zazvonění telefonu ve tmě Nellie tenkrát donutilo nechat v pokoji rozsvícená všechna světla ještě dlouho poté, co si uvědomila, že vůbec o nic nešlo. Nadbytek adrenalinu musela spálit úklidem skříně a prádelníku.

„To je ale primadona,“ prohlásila její spolubydlící Sam, když jí Nellie rozhovor vylíčila. „Proč si telefon nevypneš, když jdeš spát?“

„Dobrý nápad,“ zalhala Nellie; věděla, že touto radou se nikdy řídit nebude. Neposlouchala hlasitou hudbu ze sluchátek, když běhala nebo jela do práce. A nikdy nechodila pozdě večer sama domů.

Kdyby jí něco hrozilo, chtěla včasné varování.

Nellie si u stolu psala poslední poznámky, když se ozvalo zaklepání na dveře. Zvedla hlavu a spatřila Porterovy – on byl oblečený do proužkovaného modrého obleku, ona do růžových šatů. Vypadali, jako by se chystali na symfonický koncert.

„Vítejte,“ řekla, když k ní došli a podali jí ruku. „Posaďte se, prosím.“ Potlačila úsměv, když se pokoušeli udržet rovnováhu na dětských židličkách kolem stolku s občerstvením. I ona na jedné seděla, jenomže na rozdíl od nich už byla zvyklá.

„Jak víte, Jonah je báječný chlapeček,“ začala. Všechny své pohovory zahajovala chválou, ale v případě Jonaha to byla pravda. Nellie si stěnu v ložnici vyzdobila obrázky svých oblíbených svěřenců a patřila k nim i Jonahova kresba, na které ji zobrazil jako postavu z kresleného filmu.

„Všimla jste si, jak drží tužku?“ zeptala se paní Porterová a přitom si z kabelky vytahovala zápisník a propisku.

„Hm, já…“

„Otáčí ji dolů,“ přerušil ji pan Porter a vzápětí popadl manželčinu propisku, aby to předvedl. „Vidíte, jak se mu přitom křiví ruka? Co myslíte, neměli bychom mu zařídit terapii?“

„Je mu teprve tři a půl roku.“

„Tři a tři čtvrtě,“ opravila ji paní Porterová.

„Jistě,“ přitakala Nellie. „Hodně dětí ještě nemá v tomto věku dostatečně rozvinutou jemnou motoriku, aby…“

„Vy jste z Floridy, že?“ zeptal se pan Porter.

Nellie zamrkala. „Jak to ví… promiňte, proč se ptáte?“ Porterovým v žádném případě nehodlala sdělovat, odkud je. Vždycky si dávala pozor, aby toho o sobě moc neprozradila.

Odrážet otázky nebylo obtížné, jakmile si člověk osvojil pár triků. Když se zeptali na dětství, vyprávěli jste o domečku na stromě, který vám postavil otec, o černé kočce, co si myslela, že je pes, sedala si a žadonila o odměnu. Pokud přišla řeč na vysokou školu, rozpovídali jste se o vítězné sezoně fotbalového týmu a brigádě v restauraci, kde jste jednou při přípravě toastů skoro způsobili požár, takže všichni hosté museli vyklidit sál. Stačilo prostě vykládat dlouhé barvité historky, které odvedou pozornost od skutečnosti, že se vlastně s ničím nesvěřujete. Vynechávat konkrétní informace, díky nimž byste vyčnívali z davu. Mlžit ohledně roku, kdy jste promovali. Lhát jen v případě naprosté nutnosti.

„Víte, tady v New Yorku je to jinak,“ říkal právě pan Porter. Nellie se na něho opatrně podívala. Klidně mu mohlo být o patnáct let víc než jí a podle přízvuku se dalo soudit, že se narodil na Manhattanu. Jejich cesty se dříve určitě nezkřížily. Jak by to mohl vědět?

„Nechceme, aby Jonah zaostával,“ prohlásil pan Porter, opřel se, a když se židlička zakymácela, usilovně se snažil ji nepřevrhnout.

„Můj manžel se vám snaží vysvětlit,“ vložila se do hovoru paní Porterová, „že příští rok se budeme hlásit do předškolní přípravky. A hledáme jen tu nejlepší.“

„Chápu.“ Nellie se přinutila soustředit. „Je to samozřejmě vaše rozhodnutí, ale co kdybyste ještě rok počkali?“ Věděla, že Jonah už je přihlášený na kurz čínštiny, karate a do hudebky. Tento týden ho dvakrát viděla, jak zívá a mne si ospalé oči. Alespoň tady má dost času na stavění hradů z písku a skládání věží z kostek.

„Chtěla jsem vám povědět, co se stalo, když si jeden z jeho spolužáků zapomněl přinést oběd,“ začala Nellie. „Jonah mu nabídl kus svého, což dokazuje, jak je empatický a laskavý…“

Ztichla, když panu Porterovi zazvonil mobil.

„Ano,“ řekl do telefonu. Pohlédl Nellie přímo do očí a vydržel to dost dlouho. Setkali se zatím jen dvakrát na schůzce rodičů a při podzimním shromáždění celé školky. Tehdy na ni takhle necivěl, ani se nechoval divně.

Pan Porter jí mávnutím ruky naznačil, aby pokračovala. S kým to mluví?

„Provádíte pravidelné hodnocení dětí?“ zeptala se paní Porterová.

„Prosím?“

Paní Porterová se usmála a Nellie si všimla, že jí rtěnka ladí s odstínem šatů. „Ve Smithově škole to dělají. Každé čtvrtletí. Studijní předpoklady, příprava k výuce čtení v malých skupinkách rozdělených podle schopností, složitější početní úkony…“

Početní úkony? „Ano, já děti hodnotím.“ Nellie se napřímila.

„To si snad děláte srandu,“ říkal právě pan Porter do telefonu. Nellie cítila, že se na ni znovu dívá.

„Ne s ohledem na početní úkony… tedy… spíš základní dovednosti jako počítání do deseti, rozpoznávání písmen,“ pokračovala Nellie. „Když se podíváte na zadní stranu vysvědčení, najdete tam… kategorie.“

Na chvíli se rozhostilo ticho, jak paní Porterová zkoumala Nelliiny poznámky.

„Řekni Sandy, ať se do toho pustí. Toho klienta nesmíš ztratit.“ Pan Porter ukončil hovor a zavrtěl hlavou. „Je to všechno?“

„Jistě,“ prohlásila paní Porterová a obrátila se na Nellie. „Určitě máte spoustu práce.“

Nellie se usmála, ale rty měla pevně stažené. Ano, chtělo se jí odseknout. Mám spoustu práce. Včera jsem drhla koberec, na který jedno z dětí vylilo čokoládové mléko. Do odpočinkového koutku jsem koupila měkkou přikrývku, aby si váš vystresovaný a přetížený chlapeček mohl odpočinout. Tenhle týden jsem si přibrala tři večerní směny v restauraci, kde dělám servírku, protože to, co si vydělám tady, mi nezaplatí ani základní živobytí – a stejně každý den v osm ráno projdu těmito dveřmi a mám dost energie pro vaše děti.

Zamířila zpátky k Lindě do kanceláře, aby si vzala i druhou polovinu croissantu, když zaslechla dunivý hlas pana Portera. „Zapomněl jsem tam sako.“ Vrátil se do třídy a sebral ho z opěradla židličky.

„Proč jste si myslel, že pocházím z Floridy?“ vyhrkla Nellie.

Pokrčil rameny. „Moje neteř tam chodila do školy, na Grantovu univerzitu. Měl jsem pocit, že jste se jednou zmínila, že jste tam taky studovala.“

Tahle informace v jejím životopisu na webových stránkách školky nebyla. Nemá žádné oblečení se znakem své bývalé univerzity, ani jedinou mikinu, klíčenku, vlaječku.

Linda nejspíš Porterovy informovala o mojí kvalifikaci – vypadají jako rodiče, kteří tohle chtějí vědět, říkala si Nellie v duchu.

Přesto si pana Portera lépe prohlédla a pokusila se představit si jeho rysy na mladé dívce. Žádnou spolužačku se jménem Porterová si nevybavovala. Ale to neznamenalo, že by někdo takový nemohl sedět v lavici za ní nebo vstoupit do školního spolku.

„Za chvíli začíná schůzka, takže…“

Pohlédl do prázdné chodby a pak na ni znovu upřel oči. „Jistě. Uvidíme se na konci školního roku.“ Vykročil a cestou si pohvizdoval. Nellie ho pozorovala, dokud nezmizel za dveřmi.

Richard o své bývalé mluvil zřídka, takže Nellie o ní věděla jen pár věcí. Stále bydlí v New Yorku. Rozešli se krátce předtím, než Richard potkal Nellie. Je hezká, má dlouhé tmavé vlasy a úzký obličej. Nellie se pokusila o hledání na Googlu, kde objevila pár maličkých rozmazaných fotek.

A pořád chodila pozdě, což Richarda popuzovalo.

Poslední blok do italské restaurace Nellie běžela a už teď litovala dvou sklenic Rulandského šedého, které si dala s učitelkami třetí a čtvrté třídy jako odměnu, že přečkaly rodičovské schůzky. Vyprávěly si historky z bojiště: vítězkou prohlásili Marnie, která měla třídu vedle Nellie – rodiče místo sebe poslali au pair, která neuměla pořádně anglicky.

Nellie ztratila pojem o čase a teprve cestou na toaletu se podívala na mobil. Když vycházela z kabinky, málem se srazila s neznámou ženou. „Promiňte!“ vyhrkla instinktivně Nellie. Uhnula, ale upadla jí přitom kabelka a její obsah se vysypal na zem. Žena beze slova překročila rozházené věci a vešla do kabinky. („To je ale chování!“ supěl v Nellie hlas učitelky, když si klekla, aby si posbírala peněženku a kosmetiku.)

Do restaurace to stihla s jedenáctiminutovým zpožděním. Otevřela těžké skleněné dveře a číšník u vchodu zvedl hlavu od kožené knihy rezervací. „Mám tu schůzku se snoubencem,“ vyhrkla zadýchaně.

Rozhlédla se po místnosti a spatřila Richarda, jak vstává ze židle u rohového stolu. Oči mu lemovalo pár vrásek, na spáncích mu tmavými vlasy prokvétalo několik stříbrných pramínků. Změřil si ji od hlavy k patě a rozpustile na ni mrkl. Jestlipak mě někdy při pohledu na něj přestane šimrat v břiše, napadlo ji.

„Promiň,“ omlouvala se, když k němu došla. Políbil ji, odsunul jí židli a ona se nadechla jeho svěží citrusové vůně.

„Všechno v pořádku?“

Kdokoli jiný by se zeptal jen formálně. Ale Richard z ní nespouštěl oči a Nellie věděla, že mu opravdu záleží na tom, jak mu odpoví.

„Bláznivý den,“ vzdychla si a posadila se. „Rodičovské schůzky.“

„Až budeme my dva na takové schůzce sedět kvůli malému Richardovi, připomeň mi, abych všem učitelkám poděkoval.“

Uhladila si sukni na stehnech, Richard se natáhl pro lahev Verdicchia, které se chladilo v kbelíku s ledem. Na stole hořela svíce a vrhala zlatý kruh na těžký krémový ubrus.

„Pro mě jen půl skleničky. Po schůzce jsem si dala rychlý drink s ostatními učitelkami. Linda nás pozvala, prý to byl válečný žold.“

Richard se zamračil. „Škoda, že jsem to nevěděl. Neobjednával bych lahev.“

Nenápadně kývl ukazováčkem na číšníka a objednal vodu San Pellegrino. „Když piješ přes den, bolívá tě hlava.“

Usmála se. Tohle byla jedna z prvních věcí, které mu o sobě prozradila.

V letadle, jímž se po návštěvě u matky vracela z jižní Floridy, tehdy seděla vedle vojáka. Hned po vysoké se přestěhovala na Manhattan, kde chtěla začít nový život. Kdyby matka pořád nežila v jejím rodném městě, nikdy by se tam nevrátila.

Než letadlo odstartovalo, přistoupila k nim letuška. „Jeden pán z první třídy by vám rád nabídl svoje místo,“ řekla mladému vojáku, který vstal a prohlásil: „Skvělé!“

Potom se v uličce objevil Richard. Uzel na hedvábné kravatě povolený, jako by měl za sebou dlouhý den. V rukou držel sklenku a kožený kufřík. Pohlédl Nellie do očí a vřele se na ni usmál.

„To od vás bylo pěkné.“

„O nic nejde,“ opáčil Richard, když si sedal vedle ní. Po bezpečnostních instrukcích se letadlo rozjelo a vzneslo.

Zhouplo se ve vzduchové kapse a Nellie pevně sevřela opěrky.

K jejímu překvapení se jí těsně u ucha ozval Richardův hluboký hlas: „Je to, jako když auto vjede do díry. Vůbec nic se neděje.“

„V hlavě to vím.“

„Ale nepomáhá to. Třeba pomůže tohle.“ Podal jí svou sklenici a ona si přitom všimla, že nemá snubní prsten. Zaváhala. „Někdy mě bolívá hlava, když piju přes den.“

Letadlo zarachotilo a ona si pořádně lokla.

„Dopijte to. Objednám si další… anebo byste si raději dala sklenku vína?“ Tázavě povytáhl obočí a Nellie si všimla srpkovité stříbrné jizvy na pravém spánku.

„Děkuji vám,“ přikývla. Ještě nikdy se jí spolucestující v letadle nesnažil uklidnit; lidé obvykle odvraceli zrak nebo listovali v časopise, zatímco ona bojovala se záchvatem paniky.

„Já vám rozumím,“ prohlásil. „Mám to stejně při pohledu na krev.“

„Vážně?“ Letadlo se lehce zachvělo, křídla se naklonila vlevo. Zavřela oči a těžce polkla.

„Povím vám o tom, ale musíte mi slíbit, že si mě nepřestanete vážit.“

Znovu přikývla, protože nechtěla, aby jeho uklidňující hlas umlkl.

„Před pár lety jeden můj kolega na jednání omdlel a uhodil se do hlavy o hranu konferenčního stolku… nejspíš měl nízký tlak. Anebo mu ta nudná schůzka přivodila kóma.“

Nellie otevřela oči a kratičce se zasmála. Nevzpomínala si, kdy se jí to v letadle naposledy stalo.

„Všem jsem řekl, aby uhnuli, popadl jsem židli a toho chlapíka na ni posadil. Na někoho jsem zakřičel, ať sežene vodu, ale vtom jsem uviděl krev. Zničehonic se mi zatočila hlava, jako bych měl taky omdlít. Toho zraněného chudáka jsem vlastně srazil ze židle, abych si mohl sednout, takže na něj najednou všichni zapomněli a začali pomáhat mně.“

Letadlo se srovnalo. Rozezněla se tichá hudba a letuška v uličce rozdávala sluchátka. Nellie pustila opěrku a pohlédla na Richarda. Culil se na ni.

„Přežila jste to, už jsme v oblacích. Teď už by mělo všechno probíhat hladce.“

„Děkuju vám. Za pití a povídání… A mdloby vám na mužnosti vůbec nic neubraly.“

Během následujících dvou hodin jí Richard prozradil, že pracuje jako investiční bankéř a pro učitelky má slabost od chvíle, kdy ho jedna z nich naučila říkat R. „Právě díky ní jsem se vám nemusel představit jako Vichavd.“ Když se ho zeptala, zda má v New Yorku rodinu, zavrtěl hlavou. „Mám jen starší sestru, a ta žije v Bostonu. Rodiče mi zemřeli už dávno.“ Spojil ruce a zadíval se na ně. „Při dopravní nehodě.“

„Můj otec je taky po smrti.“ Pohlédl na ni. „Mám tenhle jeho starý svetr… občas ho ještě nosím.“

Po chvíli mlčení letuška vyzvala cestující, aby zvedli sklopené stolky a narovnali opěradla.

„Přistání vám nedělá problémy?“

„Možná bych ho přežila líp, kdybyste mi ještě něco vyprávěl,“ navrhla Nellie.

„Hm. Zrovna mě nic nenapadá. Co kdybyste mi dala telefonní číslo pro případ, že bych si na nějakou historku vzpomněl?“

Vytáhl z kapsy saka pero a podal jí ho. Nellie naklonila hlavu, aby mu napsala číslo na ubrousek, a přitom jí dlouhé plavé vlasy spadly na ramena.

Richard natáhl ruku, jemně vzal jeden pramen do prstů a teprve pak jí ho zastrčil za ucho. „Jsou překrásné. Nikdy si je nestříhejte.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

SEDÍM NA PODLAZE V KABINCE a vůně růží, která tu zbyla, mi připomíná svatbu. Z dívky, která mě nahradila, bude krásná nevěsta. Představuju si, jak se dívá na Richarda a stejně jako já slibuje, že ho bude milovat a ctít.

Skoro slyším její hlas.

Vím, jak zní. Občas jí volám, ale výhradně z telefonu s předplacenou kartou a blokovaným číslem.

„Ahoj,“ ozve se vzkaz namluvený veselým, bezstarostným tónem. „Je mi líto, že s vámi nemohu mluvit!“

Opravdu je jí to líto? Anebo cítí zadostiučinění? Její vztah s Richardem je už veřejný, ačkoli začal ještě v době, kdy jsme byli manželé. Ano, měli jsme problémy. Cožpak je nemají všechny páry, jakmile se rozplyne záře líbánek? Ale stejně jsem nečekala, že bude chtít, abych se tak rychle odstěhovala a on mohl vymazat všechny stopy našeho vztahu.

Jako by chtěl předstírat, že jsme se nikdy nevzali. Jako bych vůbec neexistovala.

A co ona? Myslí na mě někdy a cítí vinu za to, co udělala?

Tyhle otázky mě trápí každou noc. Když se občas dlouhé hodiny převaluju ve zmačkaných dekách, zavírám oči, abych se konečně poddala spánku, jenomže pak se mi před očima objeví její tvář. Zprudka se posadím a šmátrám v zásuvce nočního stolku po prášcích. Nepolykám je, ale koušu, aby zabraly rychleji.

Ze zprávy v její hlasové schránce nedovedu odhadnout, jak se cítí.

Když jsem je ale s Richardem jednou večer zahlédla, celá jen zářila.

Zrovna jsem se tehdy blížila k naší oblíbené restauraci na Upper East Side. V jedné psychologické příručce jsem se dočetla, že když budu navštěvovat stará místa, která mi působí bolest, zbavím se moci, již nade mnou mají, a znovu se budu ve městě cítit jako doma.

A tak jsem se vydala do kavárny, kde jsme s Richardem popíjeli latté a četli nedělní New York Times, pak jsem prošla kolem jeho kanceláře, kde se v prosinci vždycky konal přepychový firemní vánoční večírek, a pak se toulala mezi magnoliemi a šeříky v Central Parku. Při každém dalším kroku mi bylo hůř a hůř. Byl to příšerný nápad; ta kniha nebyla ve slevě pro nic za nic, říkala jsem si v duchu.

Přesto jsem to nevzdala a umínila si, že vycházku zakončím skleničkou v restauraci, kde jsme s Richardem několik posledních let slavili výročí. A tam jsem je uviděla.

Možná se i on snažil smazat staré vzpomínky na tohle místo.

Kdybych šla o něco rychleji, srazili bychom se u vchodu. Já se ale schovala u vedlejšího obchodu a nenápadně vykoukla. Spatřila jsem opálené nohy, svůdné křivky a rychlý úsměv, který věnovala Richardovi, když jí otevíral dveře.

Přirozeně, že ji můj manžel chtěl. Který muž by nechtěl? Byla rozkošná jako zralá broskvička.

Přikradla jsem se blíž a pozorovala je přes velké sklo. Richard objednal své přítelkyni pití – asi má ráda šampaňské – a ona usrkla zlatou tekutinu z úzké číše.

Nemohla jsem dopustit, aby si mě Richard všiml; nevěřil by mi, že je to náhoda.

Nebylo to poprvé, co jsem ho sledovala. S ní, abych byla přesná.

Jenomže nohy se ne a ne pohnout. Hladově jsem ji hltala očima, dívala se, jak si přehazuje nohu přes nohu a lem šatů jí odhaluje stehno.

On se k ní tiskl a paží objímal opěradlo její židle. Měl delší vlasy a moc mu to slušelo. Ve tváři stejný výraz kočkovité šelmy, který jsem vídala pokaždé, když uzavřel velký obchod, na kterém dlouhé měsíce pracoval.

Pohodila hlavou a zasmála se jeho vtipu.

Nehty se mi zaryly do dlaní; před Richardem jsem nikdy nebyla do nikoho zamilovaná. A v téhle chvíli jsem si uvědomila, že to je taky poprvé, co někoho nenávidím.

„Vanesso?“

Hlas za dveřmi kabinky mě vytrhuje ze vzpomínek. Britský přízvuk patří mé šéfce Lucille, ženě, která není vyhlášená trpělivostí.

Otřu si prstem oči a vím, že mám nejspíš rozmazanou řasenku.

„Jen to tady rovnám,“ ozvu se chraplavým hlasem.

„Jedna zákaznice potřebuje pomoct s kolekcí Stelly McCartney. Zkušebnu uklidíš potom.“

Čeká, až vyjdu ven. Nemám čas se upravit, zbavit se stop smutku, a moje kabelka leží v šatně pro zaměstnance.

Otevřu dveře, Lucille o krok ustoupí. „Není ti dobře?“ Dokonale vyklenuté obočí se povytáhne.

Využiju příležitosti. „Vlastně ano… udělalo se mi trochu zle.“

„Zvládneš to do konce pracovní doby?“ V jejím hlase není ani náznak soucitu a já se v duchu ptám, zda tento prohřešek bude mým posledním. Ale než stihnu něco říct, odpoví si sama: „Ne, může to být nakažlivé. Měla bys jít domů.“

Přikývnu a spěchám pro tašku. Nechci, aby si to rozmyslela.

Eskalátorem dojedu do přízemí a v zrcadlech, která míjím, zachycuji obraz vlastní zničené tváře.

Richard je zasnoubený, honí se mi hlavou.

Vyjdu ven vchodem pro zaměstnance, zastavím se jen u ostrahy, která mi prohlédne kabelku, a pak se opřu o stěnu sousedního obchodu, abych si obula tenisky. Přemýšlím, že si vezmu taxi, ale vzápětí si musím přiznat, že to, co říkala Hillary, je pravda. Richard si nechal náš dům ve Westchesteru i byt na Manhattanu, který měl ještě za svobodna; občas tam přespával, když se mu obchodní schůzka protáhla do noci. Tam za ním chodila ta holka. Zůstala mu auta, akcie, úspory. Vlastně jsem ani nebojovala. Do manželství jsem nepřinesla nic. Nepracovala jsem. Neporodila jsem mu děti. Lhala jsem mu.

Nebyla jsem dobrou manželkou.

Jenomže teď si říkám, proč jsem se spokojila s almužnou, kterou mi Richard nabídl. Jeho nová nevěsta bude na stůl prostírat porcelán, který jsem vybrala já. Bude se k němu tulit na kožené pohovce, kterou jsem kupovala já. Posadí se vedle něho v našem mercedesu, položí mu ruku na koleno a bude se hlasitě smát, když on zařadí čtvrtou rychlost.

Kolem projede autobus, z výfuku se valí kouř. Šedý oblak mě zahalí. Prosmýknu se kolem domu a vykročím na Pátou avenue. Dvě ženy s obrovskými nákupními taškami mě skoro srazí z chodníku. Vedle mě se proplétá obchodník s mobilem přilepeným k uchu a se soustředěným výrazem. Přecházím ulici a těsně kolem mě prosviští motocyklista. Něco na mě křičí.

Město se kolem mě stahuje, potřebuji prostor. Přejdu Devětapadesátou ulici a vejdu do Central Parku.

Holčička s copánky se rozplývá nad balonkem ve tvaru zvířátka, který má přivázaný k zápěstí, a já se na ni dívám. Mohla by být moje. Kdybych byla schopná otěhotnět, asi bych byla pořád s Richardem. Asi by si nepřál, abych odešla. Zrovna teď bychom se tu scházeli všichni tři na oběd.

Lapám po dechu. Uvolním ruce složené na břiše a narovnám se. S očima upřenýma před sebe kráčím směrem na sever. Soustředím se na pravidelný rytmus tenisek dopadajících na beton, počítám kroky, stanovuji si malé cíle. Sto kroků. Pak dalších sto.

Nakonec opouštím park na křižovatce Šestaosmdesáté ulice a Central Park West a zabočím k bytu tety Charlotte. Toužím po spánku, zapomnění. Už zbývá jen šest prášků, a když jsem naposledy žádala doktorku o recept, hodně váhala.

„Přece na tom nechcete být závislá,“ prohlásila. „Pokuste se přes den trochu hýbat a odpoledne si dejte pozor na kofein. Před spaním si dopřejte horkou koupel, uvidíte, třeba to bude fungovat.“

Jenomže tohle jsou rady pro obyčejnou nespavost. Mně nepomáhají.

Už jsem skoro doma, když si uvědomím, že jsem zapomněla na tetino víno. Vím, že se mi nebude chtít znovu ven, a tak zahnu a vrátím se o blok zpátky k obchodu s alkoholem. Charlotte si přála čtyři lahve červeného, dvě bílého. Vezmu košík a zaplním ho merlotem a chardonnay.

V rukou cítím hladké těžké lahve. Vína jsem se nenapila od chvíle, kdy mě Richard požádal, abych odešla, ale po sametové ovocné chuti, která probudí můj jazyk, toužit nepřestávám. Zaváhám, pak přidám do košíku sedmou a osmou lahev. Vykročím k pokladně, ucha košíku se mi zařezávají do předloktí.

Mladík u kasy markuje a nic nekomentuje. Možná je zvyklý na neupravené ženy v butikových šatech, které sem přijdou uprostřed dne, aby si nakoupily zásoby vína. Já si ho nechávala vozit do domu, v němž jsem bydlela s Richardem, tedy až do chvíle, kdy mi řekl, že mám přestat pít. Pak jsem si pro něj jezdila do obchodu vzdáleného půl hodiny, abych nenarazila na žádnou známou tvář. Ve dnech, kdy se vyvážel odpad, jsem brzy ráno chodívala na procházku a cpala prázdné lahve sousedům do popelnic.

„Je to všechno?“ zeptá se mladík.

„Ano.“ Sahám po platební kartě a vím, že kdybych si místo vína za patnáct dolarů vybrala dražší značku, platbu by mi to zamítlo.

Pokladní mi balí lahve do tašek po čtyřech, já zatlačím ramenem do dveří a s těžkým nákupem v rukou vykročím. Dojdu do domu a čekám, až se s vrzáním otevřou dveře artritického výtahu. Cesta do dvanáctého patra trvá věčnost; mozek je zaujatý představou, jak mi první hlt klouže do krku a hřeje v žaludku. Otupí hrany bolesti. Teta naštěstí není doma. Kouknu na kalendář, co visí u lednice, a vidím tam D-15.00. Asi schůzka s kamarádkami. Charlottin manžel Beau, úspěšný novinář, zemřel před mnoha lety zcela nečekaně na infarkt. Byl láskou jejího života. Pokud vím, tak od té doby s nikým vážně nechodila. Položím tašky na linku a otevřu merlot. Sáhnu po sklenici, pak ji vrátím a vezmu si raději hrnek na kávu. Naliju si, a protože už nedokážu čekat, přiložím ho ke rtům, polknu a vnímám, jak mi víno stéká do krku. Napětí těla trošičku polevuje. Nevím, jak bude teta Charlotte dlouho pryč, a tak si doliju hrnek a i s lahvemi si ho odnesu do pokoje.

Svléknu šaty, nechám je ležet zmačkané na podlaze a překročím je. Pak se sehnu, zvednu je a pověsím na ramínko. Natáhnu si měkké šedé tričko a flísové tepláky a vlezu do postele. Teta Charlotte mi sem dala malou televizi, když jsem se nastěhovala, ale já ji skoro nepoužívám. Teď ale zoufale toužím po společnosti, třeba i v elektronické formě. Natáhnu se po ovladači a projedu kanály, až nakonec nechám běžet jakousi talk show. Sevřu hrnek v dlaních a dlouze se napiju.

Pokouším se ponořit do dramatu, které se odehrává na obrazovce, jenomže dnešním tématem je nevěra.

„Může manželství posílit,“ trvá na svém žena ve středním věku, která drží za ruku muže vedle sebe. On se zavrtí a upírá zrak do země.

A taky ho může zničit, pomyslím si.

Dívám se na muže. Jaká byla? ptám se v duchu. Kde jsi ji poznal? Na služební cestě, nebo snad ve frontě na sendvič v lahůdkách? Co tě na ní tolik přitahovalo, že jsi překročil hranici zkázy?

Svírám hrnek tak pevně, že mě rozbolí ruka. Mám sto chutí s ním roztřískat obrazovku, ale raději si doliju víno.

Muž překříží nohy v kotnících a zas je narovná. Odkašle si a podrbe se na hlavě. Dělá mi dobře, že je nervózní. Je obtloustlý a vypadá jako násilník; není to sice můj typ, ale chápu, že se některým ženám může líbit.

„Obnovit důvěru je dlouhý proces, ale pokud se oba snaží, je to možné,“ říká žena, kterou titulek dole na obrazovce označuje za párovou terapeutku.

Fádní manželka dál mele o tom, jak si znovu vybudovali vzájemnou důvěru, jak je pro ně manželství nyní hlavní prioritou, jak jeden druhého ztratili a zase našli. Zní to, jako by předčítala z blahopřání od Hallmarku.

Terapeutka se podívá na manžela. „Souhlasíte, že mezi vámi opět panuje důvěra?“

Muž pokrčí rameny. Blbec, pomyslím si a dumám, jak to na něj asi prasklo. „Pracuju na tom, ale je to těžké. Pořád si ji představuju s tím…“ Poslední slovo mu vypípnou.

Takže jsem to špatně pochopila. Myslela jsem, že podváděl on. Vodítka tu byla, ale já si je špatně vyložila. Není to poprvé.

Bouchnu se hrnkem do zubů, když se chci znovu napít merlotu. Svezu se na posteli a přeju si, abych televizi vůbec nezapínala.

Jak se z flirtu stane žádost o ruku? Myslela jsem, že Richard si prostě jen užívá. Očekávala jsem, že jejich románek vychladne a rychle se vyčerpá. Předstírala jsem, že nic nevím, zavírala jsem oči. A navíc, kdo by se Richardovi divil? Já nebyla ženou, kterou si před necelými deseti lety vzal. Přibrala jsem, skoro jsem nevycházela z domu, začala jsem hledat skrytý význam v Richardově jednání, zabývala se náznaky, které jsem si vykládala tak, že už ho unavuju.

Ona je vše, po čem Richard touží. Všechno, čím jsem dřív byla já.

Bezprostředně po té krátké, skoro věcné scéně, která oficiálně ukončila naše sedmileté manželství, Richard nabídl náš dům ve Westchesteru k prodeji a přestěhoval se do svého městského bytu. Měl rád klid a soukromí, které mu byt poskytoval. Patrně své nastávající koupí nový dům na předměstí. Zdalipak má ta holka v plánu odejít z práce a plně se věnovat jen Richardovi? Otěhotnět? Já se o to taky pokoušela.

Nechce se mi věřit, že mi zbyly ještě nějaké slzy, ale teď mi znovu tečou po tvářích a já si dolévám hrnek. Lahev je skoro prázdná, pár kapek vybryndám na bílé prostěradlo. Vyjímají se tam jako krev.

Kolem mě se usazuje známá mlha jako náruč staré přítelkyně. Možná takhle se cítila má matka, když měla své „odpojené“ dny. Kéž bych jí tehdy lépe rozuměla; připadala jsem si opuštěná, jenomže teď vím, že bolest je někdy tak velká, že se s ní nedá bojovat. Člověk jen zaleze do úkrytu a doufá, že se písečná bouře přežene. Teď už je pozdě, abych jí to řekla. Oba mí rodiče jsou mrtví.

„Vanesso?“ Slyším slabé klepání na dveře, teta Charlotte vejde dovnitř. Za silnými brýlemi vypadají její oříškové oči moc veliké. „Měla jsem pocit, že slyším televizi.“

„Udělalo se mi v práci špatně. Radši ke mně nechoď.“ Obě lahve mi stojí na nočním stolku. Doufám, že jsou schované za lampou.

„Mám ti něco přinést?“

„Trochu vody, kdybys byla tak hodná,“ říkám a trochu polykám slova. Musím ji rychle dostat z pokoje.

Nechává dveře otevřené a odejde do kuchyně. Vyhrabu se z postele, popadnu lahve a cuknu sebou, když o sebe třesknou. Pospíchám k šatníku a pokládám je na podlahu, jedna se skoro převrhne, zvednu ji.

Když se teta Charlotte vrátí s podnosem, ležím už zase pod dekou ve stejné poloze.

„Přinesla jsem ti i slané sušenky a heřmánkový čaj.“ Z laskavosti v jejím hlase se mi sevře srdce. Položí tác k nohám mé postele a má se k odchodu.

Doufám, že necítí v mém dechu alkohol. „Víno jsem ti nechala v kuchyni.“

„Díky, zlatíčko. Zavolej, kdybys něco potřebovala.“

Dveře se zavřou, nechám hlavu klesnout na polštář a cítím, jak mě zahaluje závrať. Zbývá šest prášků… kdybych si jednu hořkou bílou tabletu nechala rozpustit na jazyku, třeba bych spala až do rána.

Najednou mám ale lepší nápad. Ta myšlenka se prodere mlhou v mém mozku: Jsou zatím jen zasnoubení. Ještě není pozdě!

Nahmatám kabelku a vyndám telefon. Richardovo číslo v něm mám stále uložené. Dvakrát to zazvoní, pak slyším jeho hlas. Svou barvou by se spíš hodil k vyššímu, silnějšímu muži, než je můj bývalý manžel, a tenhle rozpor mě vždycky mátl. „Zavolám vám za chvíli,“ oznamuje jeho nahraný vzkaz. Richard vždy plní své sliby. Vždycky.

„Richarde,“ vyhrknu. „To jsem já. Doslechla jsem se o tvém zasnoubení a… prostě s tebou potřebuju mluvit…“

Schopnost jasně myslet, kterou jsem před chvílí cítila, mi proklouzne jako ryba mezi prsty. Marně hledám správná slova.

„Prosím, zavolej mi… je to opravdu důležité.“

Hlas se mi zlomí při posledním slově a já stisknu tlačítko ukončit hovor.

Přitisknu telefon na hrudník a zavřu oči. Možná bych se vyhnula smutku, který mi nyní trhá tělo vedví, kdybych se víc snažila vidět varovné signály. Všechno se dá napravit. Ještě nemůže být pozdě. Nesnesu pomyšlení, že se Richard znovu ožení.

Patrně jsem usnula, protože za hodinu, když mi zavibroval mobil, jsem sebou prudce trhla. Pohlédnu na něj a vidím textovou zprávu.

Je mi líto, ale už není co říct. Měj se. R.

V té chvíli mi teprve všechno dochází. Pokud se Richard rozhodl pro jinou ženu, třeba se mi nakonec podaří vybudovat si nový život. Mohla bych zůstat u tety Charlotte a našetřit si na nájem vlastního bytu. Anebo bych se mohla přestěhovat do jiného města, kde mi nic nebude připomínat minulost. Mohla bych si vzít z útulku nějaké zvíře. A možná časem, až zase spatřím tmavovlasého obchodníka v dobře střiženém obleku, jemuž se od slunečních brýlí odráží slunce, tak se mi nezastaví srdce, než mi dojde, že to není on.

Ale dokud bude s ní – se ženou, která tak lehkovážně vstoupila do mého života, aby se ucházela o roli nové paní Thompsonové, zatímco já se tvářila, že o ničem nevím –, nebudu mít klid.

PÁTÁ KAPITOLA

KDYŽ NELLIE HODNOTILA SVŮJ ŽIVOT, měla pocit, že se během svých sedmadvaceti let na tomto světě rozštěpila v několik různých žen; jedináčka, který si dlouhé hodiny o samotě hrál u potoka na konci bloku, puberťačku, která si schovávala peníze za hlídání dětí do postele, protože věřila, že zaženou příšery číhající ve tmě, členku vysokoškolského spolku Chí Omega, která měla na starost společenské akce a občas usínala, aniž by si zamkla dveře. A pak tu byla dnešní Nellie, která odcházela z kina, když hrdince hororu hrozilo nebezpečí, a která si dávala pozor, aby v Gibsonově bistru nezůstala jako poslední servírka, co v jednu hodinu ráno zavírá.

V mateřské školce byla ještě další Nellie: učitelka v džínách, která znala nazpaměť všechny knížky o slonovi a prasátku, co napsal Mo Willems, rozdávala bio sušenky a nakrájené ovoce a na Díkůvzdání pomáhala dětem malovat krocany. Její spolupracovníci u Gibsona znali servírku, která nosí černou minisukni a rudou rtěnku, klidně obsluhuje stůl neurvalých podnikatelů objednávajících další a další rundy, jen aby si vydělala větší spropitné, a bez problémů zvládne odnést podnos plný burgerů. Jedna její verze patřila dnům, ta druhá nocím.

Richard ji znal v obou těchto světech, i když očividně upřednostňoval její učitelskou roli. Měla v plánu odejít z bistra hned po svatbě a ve školce skončit, jakmile otěhotní – oba s Richardem doufali, že to bude brzy.

Ale nedlouho po zásnubách přišel Richard s návrhem, aby dala u Gibsona výpověď.

„Myslíš, abych odešla hned?“ pohlédla na něj tehdy překvapeně Nellie.

Peníze potřebovala, ale také měla ráda lidi, s nimiž tam pracovala. Byla to pestrá skupinka – mikrokosmos nadšených, tvořivých osobností, které se sjely do New Yorku z celé země jako můry přitahované světlem rozzářeného města. Dvě servírky Josie a Margot byly herečky, které se snažily prorazit u divadla. Vrchní Ben se chtěl stát druhým Jerrym Seinfeldem, a když nebylo v restauraci plno, nacvičoval si komické výstupy. Barman Chris, metr osmdesát vysoká kopie Jasona Stathama, kvůli němuž k nim chodila většina zákazníků ženského pohlaví, psal každý den před příchodem do práce svůj román.

Cosi v jejich smělosti, ve způsobu, jímž odhalovali svá srdce a šli za svými sny i přes odmítání, které je neustále pronásledovalo, promlouvalo k té části Nellie, jež se během posledního roku stráveného na Floridě utlumila. Byli jako děti, uvědomila si Nellie, obdařené nezdolným optimismem. Pocitem, že svět se jim otevírá s nekonečnými možnostmi.

„Obsluhuju tam jen tři večery týdně,“ řekla tehdy Richardovi.

„A to jsou tři večery navíc, které bys mohla trávit se mnou.“

Nakrčila obočí. „Takže ty už nebudeš tolik cestovat?“

Povalovali se na pohovce v jeho bytě. Objednali si sushi pro Richarda a tempuru pro ni a před chvílí sledovali Občana Kanea, protože to byl jeho oblíbený film a on v legraci tvrdil, že se s ní nemůže oženit, dokud se na něj Nellie nepodívá. „Stačí, že ti nechutnají syrové ryby,“ utahoval si z ní. Nohy měla položené v jeho klíně a on jí masíroval levé chodidlo.

„Kvůli penězům si nemusíš dělat starosti. Všechno, co mám, je tvoje.“

„Přestaň být tak úžasný.“ Nellie se naklonila a jemně ho políbila na rty. Když se však pokusil o delší polibek, odtáhla se. „Ale mně se to líbí.“

„Co se ti líbí?“ Richard jí hladil na noze. Viděla, jak se mu mění výraz ve tváři a oči v barvě hlubokého moře tmavnou jako vždycky, když zatoužil po sexu.

„Moje práce.“

„Zlato,“ řekl a ruka se mu zastavila, „myslím jen na to, že jsi celý den na nohou a pak ještě musíš běhat po place a celou noc roznášet pitomcům pití. Nechtěla bys se mnou radši někam jet? Minulý týden jsi mohla jet se mnou do Bostonu a povečeřet s Maureen.“

Maureen byla Richardova sestra, o sedm let starší než on. Vždycky si byli blízcí. Rodiče jim zemřeli, když byl Richard v pubertě. Jakmile dokončil školu, nastěhoval se k ní. Maureen nyní žije v Cambridgi, kde je profesorkou ženských studií, a s Richardem si několikrát týdně telefonují.

„Moc ráda by tě poznala. Opravdu byla zklamaná, když jsem jí řekl, žes nemohla přijet.“

„Ráda bych s tebou cestovala,“ prohodila Nellie, „ale co moje Vlčata?“

„Tak dobře. Ale co kdybys třeba po večerech místo do bistra chodila na kurzy malování? Říkala jsi přece, že by tě to bavilo.“

Nellie zaváhala. Tady nešlo o žádné kurzy. „Jenomže já u Gibsona pracuju moc ráda. Stejně už je to jen na chvíli…“

Oba zmlkli. Richard se tvářil, jako by chtěl ještě něco říct, ale pak si sundal bílou ponožku a zamával s ní ve vzduchu. „Vzdávám se.“ Pošimral ji na noze. Vyjekla, on jí chytil ruce nad hlavou a lechtal ji na žebrech.

„Ne, prosím,“ žadonila a lapala po dechu.

„Co ne?“ smál se a lechtal ji dál.

„Vážně, Richarde. Přestaň!“ Pokusila se mu vykroutit, ale on ji držel pevně.

„Zdá se, že jsem objevil tvé slabé místo.“

Najednou měla pocit, že se jí v plicích nedostává kyslíku. Jeho silné tělo ji tížilo, do zad se jí zarýval ovladač. Nakonec vymanila ruce a odstrčila ho, mnohem razantněji, než když se ji předtím snažil políbit.

Jakmile popadla dech, prohlásila: „Nesnáším lechtání.“

Tón jejího hlasu zněl ostře, mnohem ostřeji, než původně zamýšlela. Richard se na ni zkoumavě podíval.

„Omlouvám se, miláčku.“

Upravila si halenku a otočila se tváří k němu. Věděla, že zareagovala nepřiměřeně. Richard si chtěl jen hrát, ale pocit, že je v pasti, v ní vyvolal paniku. Stejné pocity mívala v přeplněném výtahu i podzemním tunelu. Richard byl obvykle na tyhle věci citlivý, ale nedá se očekávat, že by jí pořád četl myšlenky. Byl to tak hezký večer. Večeře. Film. Snažil se být velkorysý a pozorný.

Chtěla to napravit. „Ne, já se omlouvám. Jsem podrážděná… poslední dobou jsem pořád v poklusu. A u nás na ulici je takový hluk, že když otevřu okno, nemůžu spát. Máš pravdu, bylo by fajn si odpočinout. Ještě tenhle týden promluvím s vedoucím.“

Richard se usmál. „Myslíš, že někoho najdou takhle narychlo? Jeden z našich nových klientů sponzoruje moc dobré kusy na Broadwayi. Mohl bych pro tebe a Sam sehnat volňásky na jakékoli představení.“

Za tu dobu, co žila v New Yorku, Nellie viděla jen tři hry; lístky byly neskutečně drahé. Pokaždé seděla na balkoně, jednou za šíleně nastydlým chlapíkem, jindy zas za sloupem, přes který pořádně neviděla na jeviště.

„To by bylo báječné.“ Přitulila se k němu.

Jednou se asi doopravdy pohádají, ale Nellie si neuměla představit, že by se na Richarda skutečně zlobila. To ho spíš ona popudí svou nepořádností. Nechávala oblečení na křesle v ložnici, někdy dokonce na podlaze. Richard si každý večer věšel obleky na ramínko a pečlivě je rovnal, než je uložil do skříně. I trička měl vyskládaná v dokonalých řadách v plastových vložkách do šuplíků. Navíc je měl uspořádaná podle odstínů: jedna zásuvka s černými a šedými, jedna s bílými, jedna s barevnými.

V kanceláři se musel soustředit a věnovat pozornost detailu, pečlivost byla nezbytná. A i když učení v mateřské škole nemohl nikdo pokládat za lehkou práci, o tolik zase nešlo. Navíc měla kratší pracovní dobu a jediné služební cesty, které musela podnikat, vedly jednou za čas pouze do zoologické zahrady.

Richard se o své věci tak dobře staral – a o ni taky. Dělalo mu těžkou hlavu, že musí chodit od Gibsona pozdě v noci, a pokaždé jí zavolal nebo napsal, aby se ujistil, že se domů dostala v pořádku. Koupil jí nejmodernější mobilní telefon. „Budu se cítit líp, když ho budeš mít pořád u sebe,“ řekl jí tehdy. Nabídl se, že jí pořídí i obranný sprej se slzným plynem, ale ona namítla, že už má pepřák.

„To je dobře,“ prohlásil. „Venku je spousta úchylů.“

Jako bych to nevěděla, pomyslela si Nellie a potlačila zachvění. Byla tak vděčná za ten let, vojáka i za svou úzkost, protože díky ní začal jejich rozhovor.

Richard ji objal. „Líbil se ti film?“

„Byl smutný. Měl velký dům a spoustu peněz, ale byl osamělý.“

Richard přikývl. „Přesně tak. Tohle mě taky napadá, když se na něj dívám.“

Nellie zjišťovala, jak rád ji Richard neustále překvapuje.

Na dnešek něco naplánoval – mohlo to být cokoli od minigolfu po návštěvu muzea – a řekl jí, že z práce odejde dřív, aby ji vyzvedl. Měla se obléknout neutrálně pro všechny příležitosti, a tak zvolila své oblíbené modro-bílé pruhované šaty a nízké sandály.

Svlékla tričko a kapsáče, které měla ve školce, hodila je ke koši na špinavé prádlo a sáhla do skříně. Odhrnovala jednotlivé kousky, aby se propracovala k širokým pruhům, ale šaty tam nebyly.

Zašla k Samantě do pokoje a spatřila je na posteli. Těžko si mohla stěžovat, sama měla u sebe v prádelníku minimálně dva Saminy topy. Půjčovaly si knihy, oblečení, dělily se o jídlo… cokoli kromě bot, protože Nellie měla o číslo větší nohu, a make-upu, jelikož Samantha byla smíšeného původu a vyznačovala se tmavými vlasy i očima, zatímco Nellie – inu, ne náhodou Jonah označil její tón pleti za růžovoučký.

Za uši si vklepala parfém Chanel, který od Richarda dostala s náramkem od Cartiera k Valentýnu – a rozhodla se, že na něho počká venku, protože se měl objevit každou minutu.

Vyšla z bytu, seběhla dolů chodbičkou a otevřela hlavní dveře právě ve chvíli, kdy nějaký člověk vcházel dovnitř. Nellie instinktivně uskočila zpátky.

Byla to jen Sam. „Ach! Nevěděla jsem, že jsi doma. Zrovna hledám klíče.“ Sam stiskla Nellie rameno. „Nechtěla jsem tě vylekat.“

Když se Nellie nastěhovala, pustily se ona i Sam do malování. Celý víkend ruku v ruce natíraly kuchyňské skříňky na krémově žlutý odstín a povídaly si o všem možném – o kurzech lezení po skalách, kam se Sam chtěla přihlásit, aby potkala pořádné chlapy, o otci ze školky, který se neustále pokoušel flirtovat s učitelkami, o Samině matce – psycholožce, která chce studovat lékařskou fakultu, o tom, zda má Nellie vzít místo u Gibsona, anebo o víkendech prodávat v obchodě s oblečením.

Když se setmělo, Sam otevřela lahev vína a rozhovor se stočil na osobnější věci. Mluvily do tří do rána a Nellie tu noc vždycky považovala za chvíli, kdy se z nich staly nejlepší přítelkyně.

„Sluší ti to,“ řekla nyní Samantha. „Ale není to na hlídání dětí moc šik?“

„Nejdřív jdu ven, ale v půl sedmé budu u Colemanů.“

„Fajn a ještě jednou díky, že to za mě vezmeš… skoro nemůžu uvěřit, že jsem si domluvila na jeden den dvě věci. To se mi přece nikdy nestává.“

„Taky jsem v šoku,“ zasmála se Nellie, což byl asi Samin záměr.

„Rodiče přísahali, že se vrátí do jedenácti, takže je můžeš čekat o půlnoci. A bacha na Hannibala Lectera, až mu řekneš, že je čas jít do postýlky. Minule se mi chtěl zakousnout do zápěstí, když jsem mu sebrala modelínu.“

Sam měla přezdívky pro všechny děti ze své třídy. Hannibal kousal, Yoda zas filozofoval, Darth Vader dýchal ústy. Ale jakmile bylo potřeba uklidnit dítě v záchvatu vzteku, nikdo to nezvládl lépe než Sam. Také přesvědčila Lindu, aby pořídily houpací křesla a učitelky mohly tišit děti trpící separační úzkostí.

Ozval se klakson, Nellie zvedla hlavu a spatřila blížící se Richardův kabriolet BMW. Zaparkoval vedle bílé toyoty s parkovacím lístkem za předním oknem.

„Pěkná kára,“ zavolala Sam.

„Jo?“ odpověděl Richard. „Dej vědět, až si ji budeš chtít půjčit.“

Nellie si všimla, jak Sam obrací oči v sloup. Jestlipak má pro Richarda taky přezdívku, napadlo ji. Nikdy se kamarádky nezeptala. „No tak, jen to zkouší.“

Sam přimhouřila oči a znovu se podívala na Richarda.

Nellie ji rychle objala a seběhla ze schodů k vozu. Richard vystoupil a otevřel jí dveře.

Měl na sobě sluneční brýle, černou košili a džíny; takhle ho Nellie milovala. „Ahoj krásko.“ Dlouze ji políbil.

„Ahoj.“ Když nastupovala do auta a otočila se, aby si zapnula pás, všimla si, že Samantha pořád stojí u dveří.

Nellie jí zamávala a obrátila se k Richardovi. „Povíš mi, kam jedeme?“

„Ne.“ Nastartoval a vyjel od chodníku směrem na východ k FDR Drive.

Richard během jízdy nemluvil, ale Nellie neuniklo, že se stále neznatelně usmívá.

Když vjeli na Hutchinson River Parkway, sáhl do přihrádky na rukavice a vyndal oční masku na spaní. Hodil ji Nellie do klína. „Dokud tam nedojedeme, nebudeš koukat.“

„To mi připadá trochu ulítlý,“ žertovala Nellie.

„No tak, nasaď si to.“

Přetáhla gumičku přes hlavu. Maska přiléhala těsně, takže nebylo vidět ani pod spodním okrajem.

Richard prudce stočil volant, až ji to přimáčklo ke dveřím vozu. Poslepu nedokázala vyrovnávat pohyby auta a Richard jel jako obvykle hodně rychle.

„Jak dlouho ještě?“

„Pět deset minut.“

Cítila, jak se jí zrychluje tep. Jednou v letadle si podobnou masku nasadila v naději, že se tak zbaví strachu. Jenomže to mělo opačný účinek, cítila ještě větší klaustrofobii než předtím. I teď vnímala pot v podpaží a uvědomila si, že křečovitě svírá kliku u dveří. Už se chystala Richardovi navrhnout, že prostě jen zavře oči, ale pak si vzpomněla, jak se usmíval – culil se jako malý kluk –, když jí házel masku do klína. Pět minut. Šedesát krát pět je tři sta. Pokusila se zabavit odpočítáváním sekund, představovala si vteřinovou ručičku na hodinách, jak obíhá dokola. Vyjekla, když jí Richard stiskl koleno. Věděla, že to myslel jako projev lásky, jenomže měla zaťaté svaly a jeho prsty se jí zaryly do citlivých bodů přímo nad kolenní jamkou.

„Ještě minutku,“ ohlásil.

BMW prudce zabrzdilo a motor ztichl. Natáhla ruku, aby si strhla masku, ale Richardův hlas ji zarazil. „Ještě ne.“

Slyšela ho otevírat dveře, obcházet auto, cítila, jak ji bere za paži a vede po jakémsi tvrdém povrchu. Tráva to nebyla. Asfalt? Chodník? Nellie byla zvyklá na neustálý hluk, který ji ve městě obklopoval, a jeho náhlá nepřítomnost ji dráždila. Kdesi zazpíval pták a vzápětí jeho trylky umlkly. Cesta autem trvala sotva půl hodiny, ale ona měla pocit, že se přesunuli na jinou planetu.

„Už tam budeme.“ Cítila Richardův dech na uchu. „Připravená?“

Přikývla. Byla by souhlasila se vším, jen aby si mohla stáhnout masku.

Richard masku nadzvedl a Nellie zamrkala, protože ji oslepil sluneční svit. Když si její oči zvykly, spatřila před sebou velký cihlový dům s nápisem PRODÁNO na zahradě.

„To je můj svatební dar, Nellie.“ Otočila se k němu. Celý zářil.

„Tys to koupil?“ Zalapala po dechu.

Dům byl zasazený dál od cesty a kolem něho se rozkládal přinejmenším akrový pozemek. Nellie o stavbách moc nevěděla – skromný přízemní domek na jihu Floridy, v němž vyrůstala, by se dal popsat asi jako „krabice“ –, ale tohle byla na první pohled luxusní vila. Svědčily o tom detaily i rozměry: obrovské dřevěné dveře s kouřovým sklem a mosaznou klikou, upravená zahrada s posekaným trávníkem, vysoké lampy lemující cestu jako strážci.

„Já… nevím, co říct.“

„Tak to bych nečekal,“ žertoval Richard. „Chtěl jsem si to schovat jako překvapení po svatbě, ale všechno se dojednalo rychle a já nevydržel čekat.“

Podal jí klíč. „Podíváme se?“

Nellie vyšla po schodech a vsunula klíč do zámku. Dveře se otevřely a ona vstoupila do dvoupodlažní haly, v níž se její kroky odrážely jako ozvěna od naleštěné podlahy. Nalevo uviděla dřevem obloženou pracovnu s plynovým krbem. Napravo oválný pokoj s obrovským oknem a vestavěnou pohovkou.

„Ještě je tu spousta práce. Chci, aby sis to zařídila po svém.“ Richard ji vzal za ruku. „Nejhezčí část je vzadu. Velký pokoj. Pojď.“

Vedl ji domem a ona se konečky prstů dotýkala květovaných tapet na stěně. Pak sebou cukla a rychle odtáhla ruku, aby je neumazala.

Velký pokoj nebyl nijak přehnaný název. Kuchyně vybavená linkou se žulovou deskou v pískové barvě, varnou deskou a lednicí na víno plynule přecházela v jídelnu osvětlenou moderním křišťálovým lustrem. Obývací pokoj měl snížený strop obložený dřevem, kamenný krb a táflované stěny. Richard otevřel zadní vchod a vedl ji na terasu. V dálce se mezi stromy houpala obrovská hamaka.

Richard se na ni podíval. „Líbí se ti tu?“ Mezi obočím se mu vytvořila vráska.

„Je to… neuvěřitelné,“ vypravila ze sebe. „Skoro se bojím něčeho dotknout!“ Krátce se zasmála. „Je to dokonalé.“

„Vím, žes chtěla bydlet na předměstí. Ve městě je moc hluku a stresu.“

Tohle jsem mu řekla? ptala se Nellie v duchu. Sice si stěžovala na zmatek na Manhattanu, ale nedokázala si vybavit, že by mluvila o stěhování. Možná se mu ale při líčení svého dětství na maloměstě zmínila, že by si něco podobného přála i pro své děti.

„Moje Nellie.“ Došel k ní a sevřel ji v náručí. „Počkej, až to uvidíš nahoře.“

Vzal ji za ruku a vedl po schodišti do patra, chodbou kolem menších místností. „Napadlo mě, že bychom z téhle místnosti mohli udělat hostinský pokoj pro Maureen,“ řekl a ukázal prstem. Pak otevřel dveře do ložnice. Prošli kolem dvou sousedících šaten, hned vedle byla světlem zalitá koupelna. Pod řadou oken vířivka Jacuzzi pro dva a zasklený sprchový kout.

Ještě před hodinou vdechovala výpary z cibule, kterou si smažil soused, a kopala se do palce o plechovku coly bez cukru, kterou Samantha nechala za dveřmi. Vždycky byla bez sebe, když dostala pětadvacetiprocentní spropitné nebo v secondhandu objevila pěkné džíny Hudson, a nyní se ocitla v docela jiném životě.

Podívala se ven oknem z koupelny. Řada hustých zelených křovin stínila výhled na sousedův dům. V New Yorku slyšela přes radiátor pár seshora, jak se hádá kvůli zápasu Giants. Tady jí připadal hlasitý i vlastní dech.

Zachvěla se.

„Je ti zima?“

Zavrtěla hlavou. „Někdo se mi asi prošel po hrobě. To je děsivý výraz, viď? Můj otec to říkával.“

„Je tu takové ticho.“ Richard se pomalu, zhluboka nadechl. „Takový klid.“ Jemně ji obrátil k sobě. „Firma, která montuje alarmy, dorazí příští týden.“

„Děkuju ti.“ Samozřejmě že Richard myslel i na tenhle detail. Objala ho a cítila, jak se v jeho pevné náruči uvolňuje.

„Hmmm.“ Začal ji líbat na krku. „Tak hezky voníš. Nechtěla by sis vyzkoušet vířivku?“

„Ale, zlato…“ Nellie se pomalu odtáhla. Uvědomila si, že točí zásnubním prstenem na prstě. „Je to báječný nápad, ale já opravdu budu muset jet. Pamatuješ, Sam mě prosila, abych šla dnes místo ní hlídat… je mi to moc líto.“

Richard přikývl a strčil ruce do kapes. „Tak si asi budu muset počkat.“

„Je to úžasné. Nemůžu uvěřit, že tohle bude náš domov.“

Po chvíli vytáhl ruce a znovu ji pevně stiskl. Pohlédl na ni s něžným výrazem. „Kvůli dnešku si nedělej hlavu. Můžeme slavit všechny ostatní večery až do konce života.“

ŠESTÁ KAPITOLA

V HLAVĚ MI DUNÍ. V ústech kyselá pachuť. Natáhnu se po sklenici s vodou na nočním stolku, ale je prázdná.

Jakoby navzdory mé náladě slunce jasně září přes roztažené žaluzie a útočí mi na oči. Hodiny mi sdělují, že je skoro devět. Budu muset znovu předstírat chorobu a další den se obejít bez provize. Včera jsem měla takovou kocovinu, že můj roztřesený hlas Lucille přesvědčil, že je mi opravdu zle. Zůstala jsem v posteli, vypila druhou lahev vína a nakonec dorazila i tu půlku, která zbyla v salonu po tetě Charlotte a jejích hostech. Obrazy Richarda propojené s její tváří jsem nemohla dostat z hlavy, a tak jsem spolkla ještě prášek.

Sáhnu po telefonu, žaludek se mi zhoupne a já klopýtám do koupelny. Padám na kolena, ale zvracet nemůžu. Břicho mám tak prázdné, až mi připadá propadlé. Zvednu se, roztočím kohoutek a lačně polykám kovově chutnající vodu. Nacákám si ji na obličej a pohlédnu na obraz v zrcadle.

Dlouhé tmavé vlasy mám zacuchané, oči opuchlé. Pod lícními kostmi se mi vytvořily nové propadliny, klíční kosti mi ostře vystupují pod pokožkou. Vyčistím si zuby ve snaze zbavit se pachuti starého alkoholu a navléknu si župan.

Padnu zpátky do postele a šmátnu po telefonu. Vytočím Saks a požádám, aby mě přepojili k Lucille.

„Tady Vanessa.“ Ještě že mi hlas pořád zní chraplavě. „Je mi to líto, ale pořád je mi dost zle…“

„Kdy se asi budeš moct vrátit?“

„Zítra?“ zkouším to. „Pozítří určitě.“

„Dobře.“ Lucille se odmlčí. „Dnes začíná předprodej nových kolekcí. Bude tu blázinec.“

Nechá to viset ve vzduchu. Lucille patrně nezmeškala jediný den v práci. Všimla jsem si, jak hodnotí moje boty, oblečení, hodinky. Jak stahuje rty, když přijdu pozdě do práce. Myslí si, že mě zná, že tohle místo je pro mě terno, a každý den čeká na moji chybu.

„Nemám horečku,“ říkám rychle. „Třeba bych to mohla zkusit.“

„Dobře.“

Zavěsím, znovu si přečtu Richardovu textovku, ačkoli se mi každé slovo vrylo do paměti, pak se donutím vstát, dovleču se do sprchy a otočím kohoutek doleva, aby mi tekla horká voda. Stoupnu si pod ni, kůže mi zrudne, pak se utřu. Vysuším si vlasy, stáhnu je do uzlu, abych skryla odrosty, a slíbím si, že si je večer obarvím. Obléknu si šedý kašmírový svetřík, černé kalhoty a černé baleríny. Abych zamaskovala bledou pleť, nanesu silnou vrstvu korektoru a pudru.

Vejdu do kuchyně, a ačkoli tam teta Charlotte není, připravila mi na pult snídani. Napiju se kávy a kousnu do banánového chlebíčku, který mi tam nechala. Určitě je domácí. Žaludek po pár soustech zaprotestuje, tak zbytek zabalím do ubrousku a hodím do koše. Snad si bude myslet, že jsem ho snědla.

Domovní dveře se za mnou hlasitě zaklapnou. Připadá mi, že během uplynulých dvou dní počasí prodělalo dramatickou změnu. Okamžitě mi dochází, že jsem to s oblečením přehnala, jenomže na převlékání už není čas; Lucille čeká. Stanice metra je stejně jen čtyři bloky odsud.

Když vykročím po chodníku, udeří mě do tváře horký, dusný vzduch, páchnoucí vaflemi ze stánku na rohu, nevyvezenými odpadky, proužkem cigaretového kouře, který se ke mně nese. Konečně jsem u vchodu do metra a sestoupím ze schodů.

Slunce okamžitě přestane svítit a vlhkost je tady dole ještě větší. Nechám načíst průkazku a projdu turniketem, cítím, jak mi tvrdá tyč dopadá na bedra.

Do stanice vburácí souprava, ale není to mým směrem. Lidi se nahrnou dopředu až ke kraji, ale já se držím u stěny, co nejdál od smrtících kolejí pod proudem. Občas tam někdo spadne nebo ho tam ostatní strčí. A umře. Policie někdy ani nevyšetří, k čemu vlastně došlo.

U zdi se vedle mě postaví mladá žena. Drobná blondýnka v pokročilém stupni těhotenství. Něžně si hladí břicho pomalými pohyby. Fascinovaně na ni zírám, jako kdyby mě neviditelná síla vrátila v myšlenkách do dne, kdy jsem seděla na studených dlaždicích v koupelně a čekala, zda se na mém těhotenském testu objeví jedna, nebo dvě čárky.

S Richardem jsme chtěli děti. Deset do tuctu, říkával žertem, ačkoli jsme se shodli, že postačí tři. Přestala jsem pracovat. Každý týden k nám chodila pomocnice v domácnosti. Tohle byl můj jediný úkol.

Nejdřív jsem si dělala starosti, jaká asi budu matka, jaké podvědomé vzorce jsem si osvojila v původní rodině. Občas jsem se vracela ze školy a zastihla matku, jak párátkem páčí drobky z rýh na židlích v jídelně. Jindy se na podlaze pod poštovní schránkou válely rozházené dopisy, dřez přetékal nádobím. Velmi brzy jsem se naučila, že nemám klepat na matčiny dveře, když má zhasnuto. Někdy mě zapomněla vyzvednout z kreslení nebo u kamarádky, ale já to vždycky zamluvila a poprosila, aby zavolali tátovi.

Od třetí třídy jsem si sama připravovala obědy do školy. Pozorovala jsem ostatní děti, jak noří lžíce do domácí polévky nebo krabiček Tupperware s těstovinami ve tvaru hvězdiček – někteří rodiče dokonce přikládali žertovné či láskyplné vzkazy –, zatímco já vždycky zhltla sendvič dřív, než si někdo všimne, že chléb je popraskaný, protože jsem na něj mazala burákové máslo, když bylo ještě tuhé z lednice.

Ale měsíce ubíhaly a má touha po dítěti překonala obavy. Byla jsem matkou sama sobě, říkala jsem si, o dítě se zvládnu postarat. Když jsem večer uléhala vedle Richarda, představovala jsem si, jak čtu z knížek doktora Seusse chlapečkovi s dlouhými řasami nebo si ťukám miniaturními hrnečky s dcerou, která má ve tváři rozzářený úsměv.

Otupěle jsem sledovala, jak se na testu objevuje jediná modrá čárka, jasná a ostrá jako bodnutí nožem. Richard byl v ložnici, vybaloval z pytle z čistírny antracitový vlněný oblek. Čekal, až vyjdu. Věděla jsem, že si odpověď přečte v mých očích a že já v jeho pohledu uvidím odraz vlastního zklamání. Rozpřáhne náruč a zašeptá: „To nevadí, zlato. Miluju tě.“

Jenomže tímhle negativním testem – šestým po sobě – mi oficiálně vypršel čas. Dohodli jsme se, že když se to nepodaří po půl roce, Richard si dojde na prohlídku. Můj gynekolog nám vysvětlil, že test spermií je méně invazivní. Stačí, když se manžel zakouká na stránky Playboye a sáhne si do kalhot. Richard žertoval, že je dobře připravený z pubertálních let. Věděla jsem, že mi chce zvednout náladu. A pokud bude Richard v pořádku – o čemž jsem vůbec nepochybovala –, problém je u mě a k lékaři budu muset já.

„Miláčku?“ Richard zaklepal na dveře koupelny. Vstala jsem a upravila si bledě růžovou noční košili bez rukávů. S uslzenou tváří jsem otevřela dveře.

„Promiň.“ Test jsem držela za zády, jako bych se za něj měla stydět.

Pevně mě objal jako vždycky a říkal ty správné věci, jenomže já cítila, že se mezi námi něco mění. Vzpomněla jsem si, jak jsme se krátce po svatbě procházeli parkem kousek od domu a spatřili otce, který učil osmi či devítiletého syna chytat baseballový míček. Měli úplně stejné kšiltovky s logem Yankees.

Richard se tehdy zastavil a řekl: „Už se nemůžu dočkat, až tohle budu dělat s naším klukem. Doufám, že bude mít lepší ruku než já.“

Já se smála, protože jsem věděla, že mám citlivější prsa. Stávalo se mi to před menstruací, ale také to byla známka těhotenství, jak jsem se dočetla. Brala jsem prenatální vitaminy, po ránu chodila na dlouhé procházky a koupila si video jógy pro začátečníky. Přestala jsem jíst nepasterizované sýry a k večeři jsem nepila víc než jednu sklenku vína. Dělala jsem všechno, co doporučovali odborníci.

Jenomže nic nefungovalo.

„Prostě to musíme zkoušet dál,“ říkal ze začátku Richard, to byl ještě optimistický. „Vždyť není tak zle, ne?“

Zahodila jsem šestý těhotenský test do koše v koupelně a přikryla ho ubrouskem, abych se na něj nemusela dívat.

„Napadlo mě…“ začal Richard, přesunul se před zrcadlo nad prádelníkem a uvazoval si kravatu. Na posteli ležel otevřený kufr. Richard často cestoval, ale obvykle jen nakrátko, jednu dvě noci. Najednou jsem věděla, co řekne: navrhne, abych jela s ním. Cítila jsem, že se tma rozplývá, a představovala si, jak mizím z našeho krásného prázdného domu v okouzlující čtvrti, kde nemám vůbec žádné přátele. Jak utíkám od svého posledního nezdaru.

Jenomže Richard prohlásil: „Možná bys měla úplně přestat pít.“

Těhotná žena se vzdaluje, já mrkám a snažím se zorientovat. Dívám se, jak míří ke kolejím, slyším hukot blížící se soupravy. Kola se skřípěním zastaví, dveře se s unaveným výdechem otevřou. Čekám, až se dav nacpe dovnitř, pak trochu nejistě vyrazím.

Překročím práh a slyším varovné cinkání, že se dveře zavírají. „S dovolením,“ říkám chlapíkovi před sebou, ale on se ani nehne. Hlava se mu pohupuje do rytmu hudby, která se nese ze sluchátek; cítím vibraci basů. Dveře se zavřou, ale vlak nejede. Je tak horko, že se mi kalhoty lepí k nohám.

„Posadíte se?“ ozve se a starší pán vstává, aby uvolnil místo těhotné ženě. Ona se vděčně usměje. Má na sobě kostkované šaty, jednoduché a laciné, plná ňadra se jí rýsují pod tenkou látkou, když zvedá ruku, odhrnuje si vlasy z krku a ovívá se. Pleť má růžovou a orosenou, doslova září.

Richardova nová láska přece nemůže být těhotná. Nebo ano?

Nepřipadá mi to možné, ale najednou si představím Richarda, jak stojí vedle ní a pokládá ruku na plné břicho.

Mělce dýchám. Muž v bílém tílku se zažloutlými skvrnami v podpaží se drží tyče nad mou hlavou. Odvracím tvář, ale stejně cítím jeho štiplavý pot.

Vagon sebou cukne a já padám na ženu, která čte Timesy. Ani nezvedne oči od novin. Je to jen pár stanic, říkám si v duchu. Deset minut, možná patnáct.

Vlak zlověstně rachotí po kolejích a prodírá se tmavým tunelem. Cítím, jak se ke mně tiskne cizí tělo. Moc blízko, všichni jsou tu moc blízko. Zpocená ruka mi klouže po tyči, podlomí se mi nohy. Zhroutím se u dveří a schovám hlavu mezi kolena.

„Jste v pořádku?“ ptá se mě kdosi.

Muž v tílku se ke mně skloní.

„Asi je mi zle,“ lapám po dechu.

Začnu se kolébat, počítám rytmické drnčení kol po kolejích. Jedna, dva… deset… dvacet…

„Průvodčí!“ volá nějaká žena.

„Haló. Není tu někde doktor?“

… padesát… šedesát čtyři…

Vlak zastaví na Devětasedmdesáté a já cítím čísi ruce kolem pasu, které mě zvedají. Napolo mě vynesou ze dveří na nástupiště. Odvádějí mě k lavičkám deset metrů od nás.

„Mám někoho zavolat?“ ptá se cizí hlas.

„Ne. Chřipka… jen potřebuju domů…“

Sedím, dokud nejsem schopná zase dýchat.

Potom dojdu pěšky čtrnáct bloků k našemu domu, nahlas odpočítávám všech 1848 kroků, a vlezu si do postele.

SEDMÁ KAPITOLA

NELLIE MĚLA ZPOŽDĚNÍ.

Zase.

Během posledních dní ji bez ustání přepadal pocit, že nic nestíhá, byla vyčerpaná z bezesných nocí a podrážděná z přemíry kávy, kterou nedostatek spánku kompenzovala. Připadalo jí, že se pořád jen snaží někam doběhnout.

Třeba dnes odpoledne: Richard navrhl, že ji odveze do jejich nového domu, jakmile skončí ve školce, aby se tam setkala se zástupcem firmy, která jim bude upravovat patio.

„Můžeš vybrat barvu kamenných dlaždic,“ říkal.

„Copak se nedělají jen šedé?“

Zasmál se, aniž mu došlo, že ona to myslí vážně.

Souhlasila, protože se kvůli první krátké návštěvě jejich nového domova cítila provinile. Jenomže to znamenalo zrušit plánovanou návštěvu kadeřnictví se Sam před rozlučkou se svobodou, kterou pro ni dnes večer kamarádka pořádala. Měli přijít přátelé ze školky i od Gibsona – jedna z mála příležitostí, kdy se oba rozdílné světy střetnou. Promiň, psala Samantě, zaváhala a pak doplnila: musím na poslední chvíli zařídit něco kvůli svatbě…

Nenapadlo ji, jak by to vysvětlila a nenaznačila přitom, že dává přednost snoubenci před nejlepší kamarádkou.

„Ale v šest musím být doma, abych se nachystala na večírek,“ řekla Richardovi. „V sedm máme sraz v restauraci.“

„Do půlnoci doma, Popelko,“ zažertoval a lehce ji políbil na špičku nosu. „Neboj, nepřijdeš pozdě.“

Jenomže ona přijde. Byl hustý provoz a Nellie se do bytu dostala těsně před půl sedmou. Zaklepala na Saminy dveře, ale spolubydlící už odešla.

Chvíli zůstala stát a dívala se na bílé vánoční žárovičky, které Sam propletla laťkami čela své postele, a chlupatý zeleno-modrý koberec, který spolu vláčely po chodníku od luxusního domu na Páté avenue.

„To jako fakt někdo vyhazuje?“ ptala se tehdy nevěřícně Samantha. „Ti bohatí jsou vážně cvoci. Vždyť má ještě cenovku.“ Hodily si ho na ramena a nesly ho domů; když míjely hezkého kluka na přechodu, Sam mrkla na Nellie a schválně se otočila, aby ho konec koberce uhodil do hrudníku. Pak s ním Sam dva měsíce chodila; byl to jeden z jejích delších vztahů.

Nellie zbývalo třicet minut, aby to stihla do restaurace včas, což znamenalo, že musí vynechat sprchu. Přesto si nalila půl sklenky vína, během příprav upíjela – nebyla to drahá značka, kterou vždycky objednával Richard, ale ona ten rozdíl stejně nepoznala – a na plné pecky si pustila Beyoncé.

Opláchla si obličej studenou vodou, nanesla tónovací krém a začala si líčit zelené oči kouřově šedou tužkou.

Koupelna byla tak malá, že Nellie pořád narážela do umyvadla nebo dveří, a při každém otevření toaletní skříňky se na ni vysypala tuba zubní pasty Crest nebo lak na vlasy. Koupel si nedopřála už roky, v bytě byl jen sprchový kout, kde se dalo stěží ohnout, aby si mohla oholit nohy.

Velká koupelna v novém domě měla lavičku a rozprašovač s vůní deštného pralesa. A vířivku.

Nellie si zkoušela představit, jak se do ní noří po dlouhém dni naplněném… čím vlastně? Prací na zahradě, přípravou večeře pro Richarda.

Uvědomuje si Richard vůbec, že jedinou květinu, kterou kdy měla, umořila přemírou vody a že její kuchařský repertoár se omezuje na ohřátí zmražených jídel od Lean Cuisine?

Cestou zpátky do města se dívala z okna auta. Nebylo sporu, že jejich nový domov se nachází v nádherném prostředí: velké domy, rozkvetlé stromy, čisté chodníky. Na rovných asfaltových silnicích se neválely žádné odpadky. I tráva tu vypadala zelenější než ve městě.

Minuli domek ostrahy a Richard zamával na muže v civilu. Nellie si všimla názvu komplexu vyvedeného velkým zdobným písmem na vyklenutém štítu: CROSSWINDS.

Samozřejmě že bude s Richardem jezdit každý den na Manhattan. Získá to nejlepší z obou světů. Bude se scházet se Sam na obědy, zastaví se pro burger na baru u Gibsona a poptá se, jak Chris pokročil s románem.

Ohlédla se na zadní sklo. Po chodníku nekráčela živá duše. Nejezdila tu žádná auta. Klidně by se mohla dívat na fotografii.

Ale jestli brzy po svatbě otěhotní, na podzim se už do Learning Ladder nevrátí, napadlo ji, když pozorovala domy mizející v dálce. Bylo by nezodpovědné děti opustit uprostřed školního roku. A pokud Richard bude pořád jednou za týden či dva cestovat, většinu času zůstane doma sama.

Možná by nebylo marné počkat ještě pár měsíců, než vysadí antikoncepci. Ještě rok by mohla učit.

Podívala se na Richardův profil, prohlížela si jeho rovný nos, pevnou bradu, tenkou stříbrnou jizvu nad pravým okem. Vyprávěl jí, že k ní přišel v osmi letech, když přepadl přes rám kola. Richard držel jednou rukou volant, druhou natáhl k rádiu.

„Takže…“ začala zrovna ve chvíli, kdy naladil svou oblíbenou stanici s klasickou hudbou WQXR.

„Tahle Ravelova skladba je nádherná,“ podotkl a zesílil zvuk. „On sice složil méně věcí než většina jeho současníků, ale mnozí ho pokládají za jednoho z největších Francouzů, víš?“

Přisvědčila. Její slova se ztratila v úvodních tónech skladby, ale možná to tak bylo lepší. Na tenhle rozhovor nebyla vhodná doba.

Piano hrálo crescendo, Richard zastavil na červenou a otočil se k ní. „Líbí se ti to?“

„Ano. Je to… hezké.“ Budu si muset něco nastudovat o vážné hudbě a víně, slíbila si v duchu. Richard si na obojí potrpěl a ona musí být schopná o nich zasvěceně rozprávět.

„Ravel věřil, že hudba by měla být v první řadě emocionální, a teprve ve druhé intelektuální,“ mluvil dál. „Co myslíš?“

V tom je ten problém, napadlo ji, když se nyní prohrabovala kabelkou a hledala oblíbený světle růžový lesk na rty Clinique. Vzdala to – už minule ho nemohla najít – a použila broskvový odstín. Intelektuálně věděla, že ji čekají úžasné změny. Všichni jí můžou závidět. Ale emocionálně toho na ni prostě bylo moc.

Pomyslela na domeček pro panenky ve třídě, který Jonahovi rodiče chtějí vyměnit za týpí. Její žáčci s oblibou přemisťují nábytek v domečku, chodí s panenkami z pokojíčku do pokojíčku, pokládají je před krby, usazují na židle kolem stolu, ukládají k spánku do úzkých dřevěných postýlek.

Do hlavy se jí vetřela myšlenka připomínající odporné pokřikování surovců na školním dvoře: panenka Nellie.

Nellie se napila vína, otevřela skříň, odsunula pouzdrové šaty, které si chtěla dnes večer vzít, a místo nich vytáhla upnuté černé kožené kalhoty, co si koupila ve výprodeji v Bloomingdale, když před lety přijela do New Yorku. Zatáhla břicho, aby dopnula zip, a znejistěla. Však povolí, ujišťovala se v duchu. Přesto je zkombinovala s volným tílkem pro případ, že by si později musela rozepnout knoflík. Napadlo ji, jestli si tyhle věci ještě někdy oblékne. Představila si panenku Nellie v usedlém mikádu, khaki kalhotách, kašmírovém pleteném svetru a hnědých semišových mokasínech, jak nabízí tác s plněnými košíčky.

Nikdy, slíbila si a pustila se do hledání černých lodiček s vysokými podpatky; byly pod postelí. Ona a Richard budou mít dům plný dětí, elegantní pokoje se naplní smíchem a pevnostmi z polštářů, botičkami v koších u dveří. U krbu budou hrát Dostihy a Monopoly. Všichni budou jezdit na hory – Nellie nikdy nelyžovala, ale Richard sliboval, že ji to naučí. A za několik desítek let budou s Richardem sedět na houpačce na verandě, spojeni šťastnými vzpomínkami.

Určitě mezitím ozdobí stěny vlastními obrázky. Měla několik výtvorů od svých předškoláčků, třeba Jonahovu princeznu a Tyleřin výkres trefně nazvaný Modrá na bílé.

Když byla konečně hotová, zjistila, že měla být minimálně deset minut na cestě. Už se chystala odejít z bytu, ale otočila se a popadla dvě šňůry barevných korálků, co visely na háčku u dveří. Se Samanthou si je před pár lety koupily na pouličním trhu ve Village. Říkaly jim korálky pro štěstí.

Navlékla si jedny na krk a rozhlédla se ulicí po taxíku.

„Omlouvám se, promiňte,“ volala Nellie a pospíchala k ženám usazeným kolem dlouhého obdélníkového stolu. Kolegyně ze školky zabraly jednu stranu, spolupracovnice od Gibsona druhou. Před každou ale stály sklenice na víno i panáky a všechny vypadaly spokojeně. Obešla stůl, s každou kamarádkou se objala.

Když došla k Sam, navlékla jí na krk korále. Sam vypadala úchvatně; určitě si ke kadeřnici zaskočila sama.

„Nejdřív pij, pak mluv,“ nařídila servírka Josie a podala jí panáka tequily.

Nellie ho do sebe hodila a vysloužila si ovace.

„A teď jsem na řadě já, abych ti něco dala.“ Samantha vetkla Nellie do vlasů hřebínek s obrovským třpytivým tylovým závojem.

„Působivé,“ zasmála se Nellie.

„A co bys čekala, když dáš svatební závoj na starost učitelce ze školky?“ ozvala se Marnie.

„Co jsi to dneska musela zařizovat?“ zeptala se Samantha.

Nellie otevřela pusu, ale pak se rozhlédla. Všechny ostatní ženy měly mizerně placená místa, a přesto se tu s ní sešly v restauraci vyhlášené pizzou z pece na dřevo. Viděla hromadu dárků na prázdné židli na konci stolu. Věděla, že Sam už hledá novou spolubydlící, protože sama neuplatí nájem. A najednou se jí vůbec nechtělo mluvit o výstavním domě. Navíc to nemělo se svatbou nic společného. Sam by to asi nepochopila.

„Nic zvláštního,“ řekla lhostejně. „Není čas na další rundu?“

Samantha se rozesmála a mávla na číšníka.

„Už ti prozradil, kam pojedete na líbánky?“ zajímala se Marnie.

Nellie zavrtěla hlavou a přála si, aby si číšník s tequilou pospíšil. Problém byl, že Richard chtěl cíl svatební cesty uchovat jako překvapení. Když žadonila aspoň o nápovědu, řekl jen: „Kup si nové bikiny.“ Co když ji bere na pláž do Thajska? Dvanáct hodin v letadle nepřežije, už při pouhém pomyšlení se jí rozbuší srdce.

V uplynulých týdnech se během dvou nočních můr ocitla právě na palubě letadla v příšerných turbulencích. Naposledy se jí zdálo, jak letuška v panice běží uličkou a křičí, aby se všichni skrčili pod sedačky, protože padají. Ty obrazy byly tak živé – vykulené oči letušky, řítící se letadlo, husté valící se mraky za okénkem –, že Nellie po probuzení lapala po dechu.

„To se ti zdá ze stresu,“ komentovala to Sam druhý den ráno, když si v maličké koupelně nanášela řasenku a Nellie se přes ni natáhla pro pleťové mléko. Sam, dcera terapeutky, svou kamarádku s oblibou analyzovala. „Co ti nahání úzkost?“

„Nic. Tedy létání, očividně.“

„Svatba ne? Protože podle mě je to létání jen metafora.“

„Promiň, Sigmunde, ale doutník je prostě doutník.“

Před Nellie se objevil další panák tequily a ona ho vděčně vypila.

Sam se na ni podívala přes stůl a usmála se. „Tequila. To je vždycky správná odpověď.“

Nellie okamžitě zareagovala nacvičenou větou: „I když se nikdo na nic neptá.“

„Ukaž mi ještě jednou ten kámen.“ Josie popadla Nellie za ruku.

„Nemá Richard náhodou pěknýho a bohatýho bráchu? Pro kamarádku, víš.“

Nellie odtáhla ruku a schovala tříkarátový diamant pod stůl – vždycky se cítila trapně, když kvůli němu kamarádky tropily povyk. „Promiň, má jen starší sestru,“ zasmála se.

Maureen přijede v létě do New Yorku stejně jako v předchozích letech a šest týdnů bude učit na Columbijské univerzitě. Nellie se s ní za pár dní konečně potká.

Za hodinu jim číšník odnesl talíře a Nellie začala rozbalovat dárky.

„Tenhle je od Marnie a mě,“ ozvala se Donna, asistentka učitelky ze čtvrté třídy, a podala jí stříbrnou krabici s jasně červenou stuhou. Nellie vyndala černé hedvábné negližé a Josie zahvízdala na prsty. Nellie si dala košilku před sebe, aby zkusmo zjistila, jestli jí padne.

„A to je pro ni, nebo pro Richarda?“ ptala se Sam.

„Úžasné. To vypadá na sexy noc, dámy.“ Nellie položila košilku k parfému Jo Malone, hracím kartám s motivy kámasútry a masážním svícím, které už rozbalila.

„A v neposlední řadě…“ Sam podala Nellie tašku se stříbrným obrazovým rámečkem. V něm byl ručně vyráběný papír a kurzívou vytištěná báseň. „Můžeš si to vyndat a zarámovat si svatební fotku.“

Nellie začala číst:

Vzpomínám na den, kdy jsem tě potkala

a ty sis moje srdce získala.

Ve školce jsi mě zachránila práškem na bolavou hlavu,

nebylo pochyb, že vybočuješ z davu.

První flek v New Yorku, já vedla tvoje kroky

po barech i fitkách, dny, měsíce, roky.

Naučila jsem tě spoustu malých fíglů – u Lindy si malér vyžehlit

a před ječícími děcky se do kumbálu skrýt.

Zabydlela ses v mém bytě s pavouky i oblázky,

šminkami, časáky i dětskými obrázky.

Nájem jsi neplatila včas, však víme, s penězi jsi věčně na štíru.

A já jsem zas bordelář, co cintá med na šály z kašmíru.

Učila jsi děti počítat a psát,

soupeřit spíš slovem, když se chtěly prát.

Tolik jsme se nadřely, a rodičům to nestálo ani za půl slova.

Občas si žáhu zchladili a my v slzách začínaly znova.

Spolu jsme prožily báječných roků pět,

známe jedna druhou – své strachy, naděje, je to náš malý svět.

Brzy mi zmizíš z dohledu a já začínám se bát,

že mě stesk zaplaví a blues mi bude hrát.

Až vstoupíš do kostela v šatech bílých jako sníh

a všichni zaslechnou tvůj šťastný, krásný smích,

vzpomeň si na Sam, která ti kryje záda

a nikdy tě nepřestane mít jako dneska ráda.

Nellie báseň jen stěží dočetla. Vrátila ji v myšlenkách do prvních dní v tomto městě, kdy se zoufale snažila nechat za sebou všechno, co se stalo na Floridě. Vyměnila palmy za beton, hlasitou, hektickou kolej za neosobní byt. Všechno bylo jiné. Ale vzpomínky ji pronásledovaly přes celou zemi a omotávaly se kolem ní jako těžký plášť.

Nebýt Sam, asi by tu nezůstala. Klidně mohla dodnes utíkat a hledat místo, kde by se cítila v bezpečí. Nellie se naklonila přes stůl a objala svou spolubydlící, pak si otřela oči. „Díky, Sam. Je to nádherné.“ Odmlčela se. „Všem vám moc děkuju. Bude se mi stýskat a…“

„Přestaň fňukat. Budeš kousek odsud. Dojedeš vlakem. Pořád se budeme vídat, akorát odteď budeš platit ty,“ prohlásila Josie.

Nellie se zasmála.

„No tak. Vypadneme odsud.“ Samantha odstrčila židli. „Na Ludlow Street hrajou Killer Angels. Jde se tancovat.“

Nellie nekouřila od posledního ročníku na vysoké, ale teď – po dvou lehkých marlborkách, třech panácích tequily a dvou sklenicích vína – nemohla přestat tančit. Cítila, jak jí po zádech stéká pot. Kožené kalhoty asi nebyly nejlepší volbou. Na druhé straně klubu si pohledný barman nasadil na hlavu její závoj a flirtoval s Marnií.

„Skoro jsem zapomněla, jak miluju tanec,“ křičela Nellie do dunící hudby.

„A já skoro zapomněla, jaká jsi příšerná tanečnice,“ vrátila jí to Josie.

Nellie se rozesmála. „Ale baví mě to!“ bránila se. Zvedla ruce nad hlavu, pořádně se zhoupla v bocích a zatočila dokola. Naráz ztuhla uprostřed pohybu.

„Ahoj Nicku,“ vyjekla Josie na vysokého štíhlého kluka ve vybledlém tričku z koncertu Rolling Stones asi z roku 1979 a černých opraných džínách, který se k nim blížil.

„Co tady děláš?“ divila se Nellie a teprve pak si uvědomila, že má ruce pořád nad hlavou. Svěsila je a překřížila na hrudníku, protože tušila, že vlhké tílko se jí lepí k tělu.

„Josie mě pozvala. Před pár týdny jsem se vrátil.“

Nellie vrhla pohled na kamarádku, která se zatvářila jako neviňátko, pokrčila rameny a zmizela v davu.

Nick s Nellie několik let obsluhoval v bistru, pak odjel s kapelou do Seattlu. Frajer Nick, říkali mu, i když nešťastné zamilované dívky, které za sebou nechával, ho překřtily na Hajzlíka Nicka. Byl to ten nejhezčí kluk, se kterým Nellie chodila – i když „chodit“ asi nebyl ten nejvhodnější výraz, protože jejich schůzky se většinou odehrávaly v ložnici.

Nickovy černé vlasy byly dnes kratší, takže zvýrazňovaly ostře řezané lícní kosti. Jeho rysy – tupý nos, husté obočí, široká ústa – by báječně fungovaly i samostatně, ale všechny dohromady tvořily neodolatelnou kombinaci. Ještě neodolatelnější, než si Nellie pamatovala.

„Nemůžu uvěřit, že jsi zasnoubená. Myslel jsem, že je to jenom normální mejdan…“ Natáhl ruku a pomalu ji pohladil po holé paži. Její tělo okamžitě zareagovalo, i když se vzápětí odtáhla a couvla.

„Šťastně zasnoubená. Svatba je za měsíc.“

Nickovy oči pod těžkými víčky se pobaveně zaleskly.

„Nevypadáš jako holka, co se vdává.“

„Jak to myslíš?“

Někdo do ní zezadu narazil a postrčil ji blíž k Nickovi. Objal ji kolem pasu. „Vypadáš sexy,“ řekl tiše a ústa měl tak blízko u jejího ucha, že ji tmavé strniště na jeho bradě polechtalo na kůži. „Holky v Seattlu se s tebou nemůžou měřit.“

Cítila, jak jí cuká v podbřišku.

„Stýskalo se mi po tobě. Po tom, co bylo.“ Prsty mu zabloudily pod tílko a dotkly se holých zad. „Vzpomínáš na tu neděli, kdy celý den pršelo a my nevylezli z postele?“

Voněl po whisky a ona přes tričko cítila jeho horké pevné tělo.

Z pulzující hudby a vedra v přecpané místnosti se jí zatočila hlava. Pramen vlasů jí spadl do očí a Nick ho odsunul. Pomalu sklonil hlavu a upřeně jí hleděl do očí. „Poslední pusa? Jako vzpomínka na starý dobrý časy?“

Nellie se zaklonila, zvedla k němu hlavu a nastavila tvář.

On ji vzal jemně za bradu, přitáhl si ji k sobě a lehce ji políbil. Jazykem jí přejel přes rty a ona je rozevřela. Stiskl ji pevně a jí se z hrdla vydral nechtěný sten.

Nerada to přiznávala i sama sobě, ale ačkoli sex s Richardem byl vždycky dobrý, s Nickem býval prostě senzační.

„Nemůžu.“ Odstrčila ho a dýchala ještě rychleji než před chvílí při tanci.

„No tak, kotě.“

Zavrtěla hlavou, zamířila k baru, nacpala se mezi hosty a ucukla, když ji něčí loket zasáhl do spánku. Šlápla komusi na nohu.

Nakonec našla Marnie, která ji objala kolem ramen. „Čas na tequilu?“

Nellie sebou cukla. Při večeři toho tolik napovídala, že stihla sníst jen jeden kousek pizzy, a k obědu si dala sotva salát. Dělalo se jí trochu zle od žaludku a chodidla ji bolela od tance v lodičkách. „Nejdřív vodu.“ Tváře jí hořely, ovívala se rukou. Barman přikývl, až se mu závoj na hlavě rozkýval, a začal jí plnit sklenici.

„Našel tě Richard?“ zeptala se Marnie.

„Cože?“

„Byl tady, řekla jsem mu, že tancuješ.“

Nellie se prudce otočila a rozhlížela se po tvářích kolem sebe. Nakonec ho objevila na druhé straně sálu.

„Hned se vrátím,“ hlesla na Marnie, která se opírala o bar a ťukala si kořalkou s barmanem.

„Richarde!“ zavolala Nellie. Rozběhla se k němu a při posledních pár krocích uklouzla na hladké podlaze.

„Ale.“ Chytil ji za paži, aby neupadla. „Tady někdo přebral.“

„Co tady děláš?“

Obličej mu zalilo fialové světlo, když kapela spustila další písničku. Nellie z jeho výrazu nedokázala nic vyčíst.

„Jsem na odchodu.“ Pustil ji. „Jdeš se mnou?“

Takže je viděl. Poznala ta podle toho, jak stál; tělo v naprostém klidu, ale uvnitř kypěl energií.

„Ano. Jenom se rozloučím…“ Sam a Josii viděla před chvílí na parketu, ale teď jí zmizely z dohledu.

Otočila se k Richardovi, ale ten už mířil k východu. Rozběhla se za ním.

Venku mlčel a nepromluvil, ani když chytil taxi a řidiči sdělil adresu svého bytu.

„Ten kluk… kdysi jsme spolu pracovali.“

Richard zíral přímo před sebe, takže ho viděla jen z profilu jako cestou do města před pár hodinami. Jenomže večer měl ruku položenou na jejím stehnu, teď seděl s rukama zkříženýma na prsou.

„To se s každým bývalým kolegou takhle nadšeně vítáš?“ Richardův tón byl tak formální, až ji zamrazilo.

Zvedl se jí žaludek. Řidič vyrazil do ulic. Položila si ruku na břicho a stiskla tlačítko, aby si pootevřela okénko. Vítr jí rozcuchal vlasy, udeřil ji do tváře.

„Richarde, já jsem ho odstrčila… já jsem ne…“

Obrátil se k ní. „Co jsi ne…?“ zeptal se s důrazem na každé slovo.

„Nepřemýšlela jsem,“ zašeptala. Spletla se. On se nezlobí, je zraněný. „Moc mě to mrzí. Nechala jsem ho tam stát… chtěla jsem ti jít volat.“

Tohle byla lež, ale Richard se to nedozví.

Konečně mu tvář změkla. „Dovedu ti odpustit skoro cokoli.“ Natáhla se po jeho ruce, ale při jeho dalších slovech se zarazila. „Ale nikdy mě nepodváděj.“

Ani při těch nejvypjatějších obchodních telefonátech ho neslyšela mluvit takhle rezolutně.

„Slibuju,“ zašeptala. Do očí se jí nahrnuly slzy. Richard jí vybral nádherný dům. Odpoledne se jí e-mailem ptal, jestli by se hostům při koktejlu mezi obřadem a obědem zamlouvaly spíš servírované předkrmy, anebo švédský stůl. Anebo obojí? napsal. Dělal si starosti, když mu neodpovídala na zprávy – věděl, že se bojí chodit sama v noci domů. Přišel za ní, aby se postaral, že je v bezpečí.

A ona se líbala s Nickem, který se tahal s polovinou holek od Gibsona a možná si ani nepamatuje její příjmení.

Proč tolik riskovala? Chce se provdat za Richarda, nebojí se.

Pro Nicka měla prostě slabost. Věděla, že i přes dokonale nacvičený šarm v sobě ukrývá i jemnou stránku. Jednou ho slyšela u Gibsona mluvit telefonem s babičkou. Nevěděl, že Nellie balí příbory do ubrousků hned za rohem. Sliboval, že přinese čokoládové trubičky a budou se spolu dívat na Kolo štěstí.

Nick byl také první kluk, se kterým po vysoké spala. Přestala na něj myslet ještě předtím, než poznala Richarda. Ale když se k ní na parketu sklonil, ztratila se v omamném okamžiku vědomí, jak moc po ní touží. Cítila sílu jeho paží.

Kéž by to mohla svést na kořalku. Ale pravda byla mnohem horší.

Na krátký vzpurný okamžik dala přednost bezstarostnosti před stálostí. Chtěla naposledy okusit město, než se usadí na předměstí.

„Jsem tak ráda, žes pro mě přijel,“ řekla a konečně cítila, jak ji Richard objímá. Zhluboka se nadechla.

Některých rozhodnutí v životě bude vždycky litovat, ale to, že si vybrala Richarda, k nim patřit nebude.

„Děkuju ti,“ vydechla a opřela si hlavu o jeho hruď. Slyšela jeho pravidelný tep, který ji uspával, když nic jiného nezabralo.

Už dlouho měla pocit, že v jeho minulosti se ukrývá hluboká bolest, s níž se jí dosud nesvěřil. Snad to má něco společného s jeho bývalou anebo mu srdce zlomili ještě mnohem dřív.

„Nikdy neudělám nic, co by ti ublížilo.“ Věděla, že ani v jejich svatební den nesloží svatější slib.

OSMÁ KAPITOLA

OTÁČÍM HLAVU, VE DVEŘÍCH VIDÍM SILUETU tety Charlotte zezadu osvětlenou lustrem z chodby. Nevím, jak tam stojí dlouho ani zda si všimla, že civím tupě do stropu.

„Už je ti líp?“ Vejde do pokoje a roztáhne žaluzie. Dovnitř se nahrne slunce, cuknu sebou a zakryju si oči.

Řekla jsem jí, že mám chřipku. Ale teta Charlotte dobře ví, jak spolu emoční a fyzické zdraví souvisí, jak pocity lapají tělo do pasti a dusí je jako popínavá réva. Koneckonců, starala se nejen o mě, ale i o mou matku během jejích záchvatů.

„Trochu.“ Ke vstávání se ale nemám.

„Mám si dělat starosti?“ Její tón se pohybuje na hraně mezi hravostí a ostrostí. Je mi povědomý, pamatuji si ho z dob, kdy pomáhala matce z postele do sprchy. „Jen na chvilku,“ chlácholila ji s rukou kolem pasu. „Potřebuju převléknout postel.“

Z tety Charlotte by byla báječná máma. Děti však nikdy neměla; tuším, že to souvisí právě s tím, jak se dlouhé roky starala o mou matku i o mě.

„Ne, půjdu do práce.“

„Budu celý den v ateliéru. Mám zakázku na portrét. Ta žena chce namalovat svůj akt, aby ho mohla věnovat manželovi, který si ho pověsí nad krb.“

„Vážně?“ Sedám si a pokouším se do svého hlasu nacpat trochu energie. Ale myšlenky na Richardovu snoubenku pronikají jako palčivá bolest zubu do všech aspektů mého života.

„Já vím. Nemám ráda ani společné šatny u bazénu.“

Zmůžu se na úsměv a ona se chystá k odchodu. Jenomže pak se uhodí bokem o hranu prádelníku a tiše vykřikne.

Vyskočím z postele a najednou jsem to já, kdo drží tetu Charlotte kolem pasu a vede ji k židli.

Ona mě pohladí po paži a snaží se zahnat mé obavy. „Nic mi není. Staří lidé bývají nemotorní.“

A mně to najednou dojde: teta stárne. Přestože protestuje, přinesu jí na bok led, pak umíchám vajíčka a přihodím do nich sýr a šalotku. Umyju nádobí a otřu linku. Než odejdu do práce, pevně tetu Charlotte obejmu. Znovu ta samá myšlenka: na světě nemám nikoho kromě ní.

Děsím se setkání s Lucille, ale k mému překvapení mě přivítá s omluvou: „Neměla jsem tě včera nutit, abys přišla do práce.“

Všímám si, že Lucille spočinula pohledem na mé kabelce od Valentina. Richard mi ji přinesl jednou večer před služební cestou do San Franciska. Kůže kolem přezky je už lehce ošoupaná, vždyť ta taška je čtyři roky stará. A Lucille patří k ženám, které si takových detailů všímají. Vidím, jak si měří mé staré tenisky Nike a holý prsteníček. Oči jí ztvrdnou. Jako kdyby mě viděla poprvé.

Včera jsem jí volala, když mě to skolilo v metru. Na celý rozhovor si nevzpomínám, ale vybavuji si, že jsem plakala.

„Kdybys potřebovala dřív odejít, tak mi dej vědět,“ říká.

„Děkuju.“ Skloním hlavu, stydím se.

Dnes je tu rušno, tím spíš, že je neděle, ale ani to nestačí. Myslela jsem, že práce mě rozptýlí, ale přesto mám hlavu plnou myšlenek na tu ženu. Představuji si její ruce na vyklenutém břiše. Richardovy ruce na jejím břiše. Připomíná jí, aby si vzala vitaminy, nabádá ji, aby hodně spala, v noci ji tiskne k sobě. Jestli je těhotná, on už možná sestavuje postýlku a dovnitř pokládá plyšového medvídka.

V dobách, kdy jsem se pokoušela přijít do jiného stavu, čekal měkoučký usměvavý plyšový medvěd v pokoji, který jsme miminku vyhradili. Richard o něm zpočátku mluvil jako o našem talismanu.

„Půjde to,“ říkával, aby mě zbavil starostí. Ale po šesti měsících neúspěšných pokusů si zašel k lékaři na rozbor spermatu. Hodnoty měl normální. „Podle doktora jsou čiperné jak Michael Phelps,“ žertoval a já se pokoušela vyloudit na tváři úsměv.

A tak jsem si domluvila návštěvu u odborníka. Richard prohlásil, že se pokusí přehodit schůzku, aby mohl jít se mnou.

„To nemusíš.“ Snažila jsem se o lehký tón. „Pak ti všechno povím.“

„Určitě, miláčku? Pokud klient odejde dřív, můžeme spolu zajít na oběd, jestli ještě budeš ve městě. Požádám Dianu, aby nám zarezervovala stůl v Amaranthu.“

„Oběd by byl skvělý.“

Ale hodinu před návštěvou, když jsem nastupovala do vlaku, mi zavolal, že jede do ordinace. „Klienta jsem odvolal. Tohle je důležitější.“

Byla jsem vděčná, že nevidí výraz v mé tváři. Doktorka mi určitě bude pokládat otázky. Otázky, na které nechci odpovídat před manželem. Vlak uháněl ke stanici Grand Central, já zírala z okna na holé stromy a domy se zatlučenými okny pomalované graffiti. Mohla bych lhát. Anebo se pokusit promluvit s lékařkou o samotě a všechno jí vysvětlit. Pravda nepřipadala v úvahu.

Ostrá bolest mě přiměla sklopit zrak. Kůžičku u nehtů jsem si na jednom prstu rozedřela do masa. Strčila jsem prst do úst a sála krev.

Vlak vjel se skřípěním na nádraží mnohem dřív, než jsem stihla vymyslet plán, a taxík mě rychle dovezl k elegantní budově na Park Avenue.

Richard na mě čekal v hale a patrně si nevšiml mého znepokojení. Anebo si myslel, že jsem jen vyděšená kvůli prohlídce. Měla jsem pocit, že kráčím mlhou, když ve výtahu stiskl tlačítko čtrnáctého poschodí a pak couvl, abych mohla vystoupit první.

Richardův urolog nám doporučil doktorku Hoffmanovou. Elegantní štíhlá dáma těsně po padesátce nás s úsměvem přivítala krátce po našem příchodu do čekárny a odvedla nás do ordinace. Pod pláštěm jsem zahlédla fuchsiový odstín. Kráčeli jsme za ní chodbou, a přestože měla na nohou boty s osmicentimetrovými podpatky, skoro jsem jí nestačila.

Seděli jsme s Richardem vedle sebe na polstrované pohovce u jejího uklizeného stolu. Já mačkala ruce v klíně a točila úzkými zlatými kroužky na prstě.

Doktorka Hoffmanová se nejprve pokusila rozptýlit naše obavy a vysvětlit, že mnohým párů trvá déle než šest měsíců, než počnou dítě. „V pětaosmdesáti procentech se to podaří během jednoho roku,“ ujišťovala nás.

Zmohla jsem se na úsměv. „Takže…“

Ale Richard se do toho vložil. „Statistiky nás nezajímají.“ Vzal mě za ruku. „Chceme dítě hned.“

Měla jsem tušit, že to nebude snadné.

Doktorka Hoffmanová přisvědčila. „Jistě, nic vám nebrání vyzkoušet léčbu, ale je časově i finančně nákladná. A má vedlejší účinky.“

„Se vší úctou, tohle se nás taky netýká,“ pronesl Richard. Naskytl se mi obrázek, jak se asi chová v práci – velitelsky, přesvědčivě. Je nemožné mu vzdorovat.

Jak mě vůbec mohlo napadnout, že před ním zatluču něco tak zásadního?

„Miláčku, máš úplně ledové ruce.“ Richard mi protřel dlaně.

Doktorka Hoffmanová se obrátila přímo ke mně. Vlasy jí splývaly v módních volných vlnách, pleť měla hladkou a bez vrásek. Kéž bych si oblékla něco lepšího než jednoduché černé kalhoty a krémový rolák, který měl navíc na lemu rukávu skvrnu od krve, které jsem si právě všimla. Schovala jsem ten kousek látky pod poraněný prst a pokusila se zvednout koutky úst.

„Dobrá tedy. Začneme tím, že položím Vanesse několik otázek. Richarde, co kdybyste počkal v čekárně?“

Richard se na mě podíval. „Chceš, abych odešel, zlato?“

Zaváhala jsem. Věděla jsem, jakou odpověď očekává. Uvolnil se z práce, aby mě mohl doprovodit. Bylo by horší, kdybych ho teď požádala, aby mě nechal o samotě, a on to pak stejně zjistil? Možná by doktorka Hoffmanová cítila etickou potřebu mu to sdělit anebo by se sestra, co si přečte mou kartu, jednou nechtěně podřekla.

Skoro jsem nedokázala jasně uvažovat.

„Lásko?“ naléhal Richard.

„Promiň. Samozřejmě je v pořádku, když tu zůstaneš.“

A přišly otázky. Hlas doktorky Hoffmanové byl nízký a melodický, ale každý dotaz znamenal ránu z děla. Jak často máte menstruaci? Jak dlouho trvá? Jakou antikoncepci jste používala? Žaludek jsem měla jako z kamene. Věděla jsem, kam míří.

Nakonec se doktorka Hoffmanová zeptala: „Byla jste někdy těhotná?“

Upírala jsem oči na tlustý šedý koberec s malými růžovými čtverečky. Začala jsem je počítat.

Cítila jsem na sobě plamen Richardova pohledu. „Nebylas nikdy těhotná.“ Suché konstatování.

Na ono období svého života jsem nezapomněla, jen zůstalo zamčené uvnitř.

Tohle bylo důležité.

Nemohla jsem lhát.

Podívala jsem se na doktorku Hoffmanovou. „Byla jsem těhotná.“ Hlas mi zněl skřípavě, odkašlala jsem si. „Bylo mi teprve jedenadvacet.“ Došlo mi, že „teprve“ je prosba vyslaná k Richardovi.

„Tys byla na potratu?“ Nebylo těžké podle tónu hlasu uhodnout Richardův výraz ve tváři.

Zvedla jsem hlavu k manželovi.

A věděla jsem, že pravdu nedokážu říct.

„Já… byl to samovolný potrat.“ Znovu jsem si odkašlala a vyhnula se jeho pohledu. „Po několika týdnech.“ Alespoň tohle byla pravda. Šest týdnů.

„Proč jsi mi to neřekla?“ Richard se opřel, jako by se chtěl ode mě vzdálit. Ve tváři se mu zračil šok… a ještě něco. Zlost? Zrada?

„Chtěla jsem… já… asi jsem nevěděla jak.“ Tak hloupá odpověď. Byla jsem blbá, když jsem si myslela, že se to nikdy nedozví.

„Řekla bys mi to vůbec někdy?“

„Poslyšte,“ přerušila nás doktorka Hoffmanová. „Podobné rozhovory bývají velice emotivní. Chcete tu nechat chvíli o samotě?“

Hovořila klidně, silné stříbrné pero, jímž si psala poznámky, trčelo ve vzduchu, jako by se jednalo o zcela běžnou přestávku v konverzaci. Jenomže já si nedokázala představit, že i ostatní ženy svým manželům podobné věci tají. Věděla jsem, že doktorce Hoffmanové budu muset v soukromí prozradit pravdu.

„Ne. Ne. To je v pořádku. Budeme pokračovat?“ řekl Richard. Usmál se na mě, ale po pár vteřinách překřížil nohy a pustil mou ruku.

Když bylo konečně po výslechu, doktorka Hoffmanová mi nabrala krev a prohlédla mě, zatímco Richard seděl v čekárně a psal e-maily na BlackBerry. Před odchodem z ordinace mi lékařka položila ruku na rameno a jemně je stiskla. Bylo to skoro mateřské gesto a mně se stáhlo hrdlo, jak jsem se pokoušela zadržet slzy. Doufala jsem, že si s Richardem zajdeme na oběd, ale on prohlásil, že schůzku s klientem odložil na jednu hodinu a musí se vrátit do kanceláře. Ve výtahu jsme jeli mlčky s dalšími lidmi, každý z nás se díval upřeně před sebe.

Když jsme vyšli ven, podívala jsem se na Richarda. „Omlouvám se. Měla jsem…“

Během návštěvy v ordinaci si vypnul zvonění na telefonu, jenomže přístroj teď začal bzučet. Richard zkontroloval číslo na displeji a políbil mě na tvář. „Tohle musím vzít. Uvidíme se doma, zlato.“

Odcházel ulicí, já sledovala jeho záda a přála si, aby se otočil, usmál se nebo mi zamával. Ale on prostě zašel za roh a zmizel.

Nebylo to poprvé, co jsem Richarda zradila. Ani naposledy. A ani to nebyla ta největší zrada. Zdaleka ne.

Ne, nikdy jsem nebyla tou ženou, se kterou si myslel, že se žení.

Když řady zákaznic v Saks prořídnou, stavím se v kuchyňce na kávu. Žaludek se mi zklidnil, ale hlavu mi ve spáncích svírá bolest. Lisa, prodavačka z oddělení bot, sedí na pohovce a ukusuje sendvič. Je jí přes dvacet a svým vlastním, plným způsobem je to hezká blondýna. Odvrátím pohled.

V jedné z psychologických nahrávek, které poslouchám, se mluví o fenoménu Baader-Meinhof. Dozvíte se novou informaci – název neznámé kapely, nový typ těstovin – a najednou máte pocit, že se objevuje všude. Také se tomu říká iluze četnosti.

Mě teď na každém kroku obklopují mladé blondýny.

Když jsem dnes ráno přišla do práce, jedna si zkoušela rtěnku u pultu Laury Mercier. Další ohmatávala látku u Ralpha Laurena. Lisin sendvič putuje k ústům a já vidím na její levé ruce třpytivý prsten.

Richard a jeho snoubenka se budou brzy brát. Přece nemůže být těhotná, že ne? Tahle otázka se mi stále vrací. Cítím, jak zadržuju dech, tělem se mi rozlévá chlad, ale silou vůle přemůžu záchvat paniky.

Musím se s ní dnes vidět.

Musím mít jistotu.

Bydlí kousek od místa, kde právě stojím. Člověk se na internetu dozví o lidech mnohé – počínaje tím, zda si dnes k obědu dali k buritu zakysanou smetanu, a konče jejich nadcházející svatbou. Jiné tak snadno nevystopujete. Ale skoro u každého můžete zjistit pár základních faktů. Adresu. Telefonní číslo. Kde pracují.

Pozorováním se dozvíte další.

Jednou v noci, to jsme byli ještě manželé, jsem Richarda sledovala až k jejímu bytu a zůstala stát před domem. Nesl jí kytici bílých růží a lahev vína.

Mohla jsem zabouchat na dveře, vmáčknout se dovnitř za ním, ječet na něj a domáhat se, aby jel domů.

Neudělala jsem to. Vrátila jsem se, a když se za pár hodin ukázal, přivítala jsem ho s úsměvem. „Máš tady večeři. Chceš ji ohřát?“

Říká se, že manželka se to vždycky dozví poslední. To nebyl můj případ. Já se prostě rozhodla zavírat oči. Ani ve snu by mě nenapadlo, že jim to vydrží.

Má lítost je jako otevřená rána.

Hezká prodavačka Lisa si rychle sbírá věci, i když sendvič ještě nedojedla. Hodí zbytky do koše, pokradmu se na mě podívá. Mračí se.

Nemám ponětí, jak dlouho už na ni civím.

Vyjdu z kuchyňky a po zbytek směny přívětivě vítám zákaznice. Nosím jim oblečení. Přikyvuju a odpovídám, když se mě zeptají, jak jim sluší šaty nebo kostým.

Každou chvíli se dívám na hodinky a vím, že zakrátko už budu moci uspokojit svou rostoucí potřebu.

Když mohu konečně odejít, samo mě to táhne k jejímu bytu.

K ní.

DEVÁTÁ KAPITOLA

NELLIE SE SKLONILA NAD TOALETOU, a když se jí žaludek vrátil na své místo, zhroutila se na mramorovou podlahu v Richardově koupelně.

Začínaly se jí vynořovat obrazy z včerejšího večera. Panáky. Cigarety. Polibek. A výraz v Richardově tváři cestou taxíkem do jeho bytu. Nemohla uvěřit, že si takhle málem zničila svou budoucnost po jeho boku.

Velké zrcadlo na protější stěně odráželo její obraz: řasenka rozmazaná pod očima, stříbrné flitry ze závoje ve vlasech a čisté tričko s logem Newyorského maratonu – pozornost od Richarda.

Vyškrábala se na nohy a sáhla po ručníku, aby si otřela ústa, pak se zarazila. Byl sněhobílý s tmavě modrou obrubou. Jako všechno v Richardově bytě velmi elegantní – kromě mě, pomyslela si Nellie. Raději si vzala papírový kapesník, který pak hodila do mísy. Richard nikdy neměl v koši odpadky, tak tu přece po sobě nenechá špinavý ubrousek.

Vyčistila si zuby a opláchla obličej ledovou vodou, ze které jí na bledé tváři naskákaly červené skvrny. Ačkoli by se nejraději vrátila pod Richardovu luxusní deku, rozhodla se ho najít a vyslechnout si vše, co se jí chystá říct.

Ale místo snoubence objevila v kuchyni na lesklém žulovém pultu lahev minerálky Evian a Ibuprofen. Vedle ležel vzkaz na ručním papíře s jeho monogramem: Nechtěl jsem tě budit. Odjel jsem do Atlanty. Vrátím se zítra. Ať je ti líp. Miluju tě, R.

Hodiny na sporáku ukazovaly 11.43. Jak to, že spala tak dlouho? A jak mohla zapomenout na Richardovu cestu? Ani si nevzpomínala, že by se jí o Atlantě zmínil.

Vysypala z lahvičky dvě tablety, zapila je studenou vodou a z Richardova úhledného hůlkového písma se pokusila vyčíst jeho náladu. Obrazy z předešlé noci byly útržkovité a nesouvislé, ale vzpomínala si, že ji dovedl k posteli, odešel a zavřel dveře. Netušila, zda se nakonec vrátil a usnul vedle ní.

Zvedla bezdrátový telefon a vytočila číslo jeho mobilu, jenomže ji to přesměrovalo do hlasové schránky. „Brzy se ozvu,“ sliboval.

Při zvuku jeho hlasu si uvědomila, jak moc jí chybí.

„Ahoj zlato.“ Usilovně hledala slova. „Hm… jen jsem ti chtěla říct, že tě miluju.“

Vykročila zpátky k ložnici a na chodbě míjela pár velkých zarámovaných fotografií. Nejraději měla tu u oceánu, na které malý Richard svírá Maureeninu ruku. Maureen vedle něj vypadala jako obr. Richard dnes měřil sto osmdesát centimetrů, ale pořádně prý vyrostl až v šestnácti. Vedlejší fotografie byl skupinový portrét Richarda a Maureen s rodiči. Nellie viděla, že pronikavé oči zdědil po matce, plné rty po otci. Na konci visel černobílý snímek matky a otce pořízený ve svatební den.

To, že si vyzdobil stěny rodinnými fotografiemi, o Richardovi mnohé vypovídalo. Právě na tyto tváře se chtěl dívat každý den. Škoda že jeho rodiče už nežijí, napadlo ji, ale aspoň má sestru. Nellie se s Maureen pozná zítra u večeře v jedné z Richardových oblíbených restaurací.

Ze zamyšlení ji vytrhlo zvonění telefonu. Richard, napadlo ji, a radostně se rozeběhla zpátky do kuchyně ke sluchátku.

Hlas, který se ozval, byl však ženský: „Je tam Richard?“

„Hm, ne.“ Nellie zaváhala. „To jste vy, Maureen?“

Ticho a pak žena opáčila: „Ne. Zavolám mu později.“ Následoval monotónní zvuk oznamovacího tónu.

Kdo může Richardovi v neděli volat a nic nevzkázat?

Nellie zůstala chvíli stát a pak se podívala na číslo volajícího. Bylo blokované. U Richarda v bytě už několikrát přespala. Ale dnes poprvé tu byla sama.

Z obývacího pokoje za jejími zády byl z prosklené stěny úžasný výhled na Central Park a pár obytných budov. Došla k oknu a zadívala se ven, očima bloudila po domech. Většina oken byla potemnělá nebo cloněná žaluziemi či záclonami. V některých ale tabulky čirého skla nic nestínilo.

Zdálo se jí, že z jistého úhlu rozeznává stínové obrysy nábytku či postav uvnitř.

A to znamenalo, že z těch baráků je vidět i do Richardova bytu.

Párkrát si všimla, jak Richard večer zatahuje žaluzie pomocí komplikovaného elektronického systému na stěně, který byl propojený s osvětlením. Stiskla tlačítko a lustry na stropě zhasly. Venku bylo pod mrakem, takže byt se okamžitě ponořil do stínů.

Znovu stiskla a žárovky se rozsvítily. Pomalu vydechla a zkusila další knoflík. Tentokrát se trefila a žaluzie se zatáhly. Ačkoli dole v hale seděl vrátný, Nellie rychle došla zkontrolovat dveře. Bylo zamčeno. Richard by ji nikdy neponechal bez ochrany, i kdyby se zlobil sebevíc, napadlo ji.

Nellie se vysprchovala, umyla se Richardovým citrusovým mýdlem z L’Occitane a šamponem dostala z vlasů pach zatuchlého kouře. Zaklonila hlavu a zavřela oči, aby si je opláchla, pak zavřela vodu a zabalila se do Richardova županu. Celou tu dobu myslela na ženský hlas v telefonu.

Žádný přízvuk. Věk se nedal odhadnout.

Nellie otevřela Richardovu toaletní skříňku, vyndala gel, kapku si vetřela do vlasů a mokré prameny stáhla do ohonu. Převlékla se do trička a legín, které si nechávala u něj v bytě, protože tu a tam využila posilovnu v domě, pak našla zmačkané tílko a kožené kalhoty pečlivě složené na malé plátěné tašce u nohou postele. Nacpala své věci do tašky, vyšla z bytu a zkontrolovala, zda zámek zapadl na místo.

Cestou k výtahu potkala jedinou Richardovu sousedku na patře, paní Keeneovou, která se právě chystala ven s bišonkem na vodítku. Kdykoli do sebe narazili dole v hale, Richard předstíral, že si potřebuje vybrat schránku, anebo si vymyslel jinou výmluvu, aby se staré paní vyhnul. „Umluví tě k smrti, když ji necháš,“ varoval Nellie.

Nellie se domnívala, že žena je osamělá, a tak se na ni usmála, když mačkala knoflík pro přivolání výtahu.

„Zrovna jsem si říkala, že už jsem vás dlouho neviděla, drahoušku!“

„Vážně? Byla jsem tu před pár dny,“ odpověděla Nellie.

„Tak na mě příště zaklepejte, dáme si spolu čaj.“

„Máte roztomilého pejska.“ Nellie ho rychle pohladila po chlupaté srsti. Vypadají, jako by oba chodili ke stejnému kadeřníkovi, napadlo ji.

„Fluffels vás má rád. A kdepak máte svého milého?“

„Richard musel odjet služebně do Atlanty.“

„Služebně? V neděli?“ Pes očichával Nellie boty. „Má tolik práce, viďte? Pořád pospíchá na letiště. Nabízela jsem mu, že mu dám pozor na byt, když bude pryč, ale on říkal, že to po mně nemůže chtít… A kampak se chystáte vy?“

Osamělá a upovídaná, pomyslela si Nellie. Přijel výtah a Nellie podržela loktem dveře, dokud paní Keeneová se psem nenastoupila.

„Já jdu vlastně taky do práce. Učím ve školce a musím před koncem roku uklidit třídu.“

Zítra je čeká poslední den, a ačkoli ostatní učitelky plánovaly dát třídy do pořádku až pár dní po odchodu dětí a spojit to s příjemným večírkem s propašovaným vínem, Nellie se do toho musela pustit hned, protože koncem týdne odjíždí na Floridu.

Paní Keeneová souhlasně přikyvovala. „To je ale hezké. Jsem moc ráda, že si Richard našel takovou hodnou slečnu. Ta poslední nebyla moc přátelská.“

„Vážně?“

Paní Keeneová se naklonila blíž. „Viděla jsem ji mluvit s vrátným Mikem, zrovna minulý týden. Byla hodně rozrušená.“

„Ona byla tady?“ Richard se jí o tom nezmínil.

Záblesk v očích paní Keeneové Nellie prozradil, jak moc si stará dáma užívá, že je poslem právě této zprávy. „Ale ano. Dávala Mikeovi tašku od Tiffanyho, tu modrou barvu poznám, a říkala, aby ji vrátil Richardovi.“

Dveře výtahu se otevřely a pes paní Keneeové vyběhl k další sousedce, která právě vešla do domu s mopsem.

Nellie vykročila halou, která připomínala malou uměleckou galerii: skleněný stůl mezi dvěma křesly zdobila obrovská orchidej, krémově vymalované stěny oživovaly abstraktní malby.

Pozdravil ji nedělní vrátný Frank. Měl silný přízvuk Bronxu a Nellie ho měla ze všech členů ochranky v bílých rukavičkách, kteří hlídali obyvatele tohoto domu na Upper East Side, nejraději.

„Dobrý den, Franku,“ opáčila Nellie a byla mu vděčná za široký, skoro bezzubý úsměv. Vrátila se pohledem k paní Keeneové, která ale už vzrušeně rozprávěla s druhou sousedkou. Všechno nasvědčovalo tomu, že Richardova bývalá prostě přinesla vrátit nějakou věc, kterou jí kdysi daroval, možná se s ní vůbec neviděl. Kdo ví, co bylo v té tašce? Očividně se rozešli ve zlém.

To se stává často, říkala si v duchu Nellie. Ale stejně ji to neuklidnilo.

Frank na ni mrkl a pak ukázal ven: „Zdá se, že bude pršet. Máte deštník, zlato?“

„Tři. U sebe doma.“

Rozesmál se. „Tak si tady jeden půjčte.“ Sáhl do mosazného stojanu u dveří.

„Jste báječný.“ Natáhla k němu levou ruku. „Slibuju, že ho vrátím.“

Všimla si, že se podíval na prsten, pak ještě jednou a teprve potom se vzpamatoval a odvrátil zrak. O jejich zasnoubení věděl, ale Nellie obvykle otáčela diamant do dlaně, aby ho schovala, když vyrážela do města. Richard jí to sám navrhl, člověk přece musí být opatrný.

„Díky,“ řekla Frankovi a cítila, jak se jí do tváří hrne krev. Připadalo jí trochu okázalé nosit na sobě věc, která patrně stála víc, než činil roční Frankův plat… určitě víc, než byl její vlastní roční plat.

Bydlí snad Richardova bývalá někde blízko? dumala Nellie. Možná se spolu míjejí na ulici.

Neuvědomila si, že si hraje s uzávěrem, dokud se deštník prudce nerozevřel. Hlavou jí projela otcova slova: Nikdy neotevírej deštník ještě v domě. Nosí to smůlu.

„Ať nezmoknete,“ volal za ní Frank, když Nellie vykročila do zataženého šedého dne.

Sam měla na sobě dlouhé tričko na spaní s nápisem POŘÁDEK JE PRO BLBCE.

Nellie zašustila papírovým sáčkem, ve kterém přinesla bagely s vejcem, čedarem, slaninou a kečupem – jejich oblíbený lék na kocovinu. „Dobré odpoledne, zlatíčko.“

Saminy sandály ze včerejší noci ležely skopnuté za dveřmi, u nich kabelka a o metr dál minisukně. „Saminy strasti,“ zažertovala Nellie.

„Ahoj.“ Sam nalila kávu do hrnku, ale ke kamarádce se neotočila. „Co se s tebou včera stalo?“

„Jela jsem k Richardovi. Té tequily bylo moc.“

„Jo, Marnie povídala, že se ukázal,“ pronesla úsečně Sam. „Hezký, že ses rozloučila.“

„Já…“ Nellie se rozplakala. Ještě ke všemu naštvala Sam.

Sam se obrátila. „Co je? Co se děje?“

Nellie zavrtěla hlavou. „Všechno.“ Spolkla vzlyk. „Je mi strašně líto, že jsem ti neřekla, že odcházím…“

„Díky, že to říkáš. Musím přiznat, že jsem byla nakrknutá, tím spíš, že jsi i na večeři přišla pozdě.“

„Já nechtěla odejít, ale… Sam… já se líbala s Nickem.“

„Já vím. Viděla jsem vás.“

„Jo a Richard nás viděl taky.“ Nellie si osušila oči papírovým ubrouskem. „Byl vážně naštvanej…“

„Vyžehlila jsi to?“

„Trochu. Dnes ráno musel do Atlanty, takže jsme spolu nemluvili… Ale Sam, dnes ráno mu do bytu volala ženská, když jsem tam byla sama. Nepředstavila se. A pak mi sousedka řekla, že minulý týden za Richardem přišla jeho bývalá.“

„Co? On se s ní pořád vídá?“

„Ne,“ oponovala rychle Nellie. „Jen mu přišla něco vrátit. Nechala to u vrátného.“

Sam pokrčila rameny. „To zní dost nevinně.“

Nellie si nebyla jistá. „Ale mezi nimi to skončilo už před několika měsíci. Proč mu to vrací až teď?“ Sama nevěděla, proč se kamarádce nesvěří s podezřením, že se jednalo o dárek, který své bývalé Richard dal, když byli spolu. A jestli byl od Tiffanyho, tak stál určitě spoustu peněz.

Sam upila kávu a podala hrnek Nellie, která si taky srkla. „A proč se na to Richarda nezeptáš?“

„Asi… mám pocit, že bych se tím neměla zabývat.“

„Aha.“ Sam se zakousla do bagelu a žvýkala. Nellie se stáhl žaludek, když rozbalovala svůj sendvič. Chuť k jídlu byla ta tam.

„Já myslela, že ona už je úplně mimo. Tohle byla asi vážně jenom náhoda, ale ty divné telefonáty…“

„Je to ona?“

„Já nevím,“ zašeptala Nellie. „Ale nepřipadá ti podezřelé, že začaly krátce po našem zasnoubení?“

Sam na to neměla odpověď.

„A dnes ráno, když jsem telefon zvedla, slyšela jsem jen dech. Úplně stejně jako předtím. Jenomže pak se ta ženská zeptala na Richarda a… bude to znít šíleně, když to řeknu nahlas.“

Sam odložila bagel a rychle Nellie objala.

„Nejsi šílená, ale musíš si promluvit s Richardem. Byli spolu dlouho, ne? Zasloužíš si něco vědět i o téhle části jeho života.“

„Já to zkoušela.“

„To není fér, že o tom s tebou nechce mluvit.“

„Je to chlap, Sam. Nemá potřebu všechno rozebírat jako my.“ Jako ty, pomyslela si Nellie v duchu.

„Mně připadá, že jste o tom vůbec nezačali.“

Nellie to nechala být. Se Sam se hádaly zřídka a ona se v tom nechtěla babrat. „Řekl mi, že se jeden druhému odcizili. To se přece stává, ne?“

Jenomže Richard říkal ještě něco. A teď se to zdálo být obzvlášť důležité.

Nebyla ženou, za kterou jsem ji považoval.

Přesně jeho slova. Nellie tehdy zarazilo znechucení, které se Richardovi objevilo ve tváři, když je pronesl.

Sam by k tomu určitě něco podotkla.

Jenomže kamarádka se tvářila stejně záhadně jako tehdy, když jí Nellie oznámila, že Richard koupil dům. A úplně stejný výraz nasadila, když Nellie přišla domů se zásnubním prstenem.

„Máš pravdu,“ vyhrkla Nellie. „Zeptám se ho znovu.“

Bylo jí jasné, že Sam ještě neskončila, ale ona cítila povinnost Richarda bránit. Chtěla přece, aby ji kamarádka uchlácholila kvůli jeho bývalé, ne aby zdůrazňovala nesrovnalosti v jejich vztahu.

Nellie posbírala pár igelitových tašek nacpaných do mezery mezi lednicí a stěnou. „Musím běžet do školky a začít vyklízet třídu. Půjdeš se mnou?“

„Jsem zmožená. Spíš se natáhnu.“

Pořád to mezi nimi nebylo ono.

„Ještě jednou se omlouvám, že jsem utekla. Byl to fakt skvělý večírek.“ Nellie strčila do nejlepší kamarádky ramenem. „Co děláš dneska večer? Můžeme si dát pleťovou masku a koukat na Notting Hill. Objednat si čínu. Zvu tě…“

Sam sice měla pořád stejný výraz, ale nabídku smíru přijala. „Jasně. To zní dobře.“

Jaká byla Richardova bývalá?

Štíhlá a nádherná, pomyslela si Nellie, když docházela k budově Learning Ladder. Možná se jí líbila vážná hudba a uměla ve víně rozpoznat specifické tóny. Určitě na rozdíl ode mě dokázala vyslovit charcuterie, pomyslela si Nellie a zastyděla se při vzpomínce, jak na to slovo musela ukázat v jídelním lístku.

Nellie na ni zavedla řeč krátce po jejich seznámení, byla zvědavá na ženu, se kterou předtím trávil život. Vyměňovali si tenkrát v neděli ráno části Timesů, když se předtím pomilovali a společně osprchovali. Nellie si čistila zuby novým kartáčkem, který jí Richard koupil, a měla na sobě tričko, co si v bytě nechala při předchozí návštěvě. Tehdy ji napadlo, proč nejsou nikde po jeho ex žádné stopy. Žili spolu řadu let, ale nezůstala tu jediná zapomenutá gumička ve skříňce pod umyvadlem, krabička bylinkového čaje vzadu ve spíži ani hezký polštářek, co by změkčil ostré hrany Richardovy kožené pohovky.

Tohle byl stoprocentně pánský byt. Jako kdyby se v něm bývalá manželka vůbec nevyskytovala.

„Napadlo mě… vůbec jsme se nebavili o tvé bývalé… Proč to skončilo?“

„Nemělo to žádný hlavní důvod.“ Richard pokrčil rameny a otočil stránku obchodní přílohy. „Odcizili jsme se…“

A pak pronesl větu, kterou teď Nellie nemohla dostat z hlavy. Nebyla ženou, za kterou jsem ji považoval.

„A jak jste se seznámili?“ Nellie rozpustile bouchla do novin, které četl.

„Ale no tak, zlato. Teď jsem s tebou. Ona je to poslední, o čem bych chtěl mluvit.“ Jeho slova sice byla laskavá, tón hlasu ale zdaleka ne.

„Promiň… jsem jenom zvědavá.“

Už nikdy o tom nezačala. Koneckonců, i ona měla ve své minulosti témata, o kterých se s ním nechtěla bavit.

Teď už jeho letadlo určitě přistálo v Atlantě, pomyslela si, když odsouvala západku na brance u hřiště a kráčela ke školce. Možná je na jednání anebo sám v hotelovém pokoji. Je posedlý myšlenkami o Nelliině bývalém příteli, stejně jako ona nemůže dostat z hlavy jeho bývalou ženu?

Nedokázala si představit, jaké by to bylo, kdyby viděla Richarda líbat se s jinou ženou. Co když si teď myslí, že i ze mě se stane někdo jiný, než za koho mě pokládá, napadlo ji.

Vzala do ruky mobil, aby mu zavolala, ale pak se zarazila. Už mu nechala vzkaz. A nebude ho teď vyslýchat kvůli návštěvě exmanželky. On si její důvěru zaslouží, ona tou jeho otřásla.

„Ahoj!“ Nellie zvedla hlavu a spatřila mladíka, který vedl v kostele aktivity pro mládež, jak jí drží otevřené dveře. „Díky,“ vyhrkla a pospíchala k němu. Věnovala mu široký úsměv, protože si nevzpomínala na jeho jméno.

„Už jsem chtěl zamknout. Nenapadlo mě, že se tu někdo v neděli ukáže.“

„Musím začít vyklízet třídu.“

Přikývl a zvedl hlavu k obloze. Slunce stínily husté, pohyblivé mraky. „Vypadá to, že jste utekla dešti,“ řekl vesele.

Nellie zamířila do sklepa a na schodech rozsvítila. Kéž by sem šla hned od Richarda, když byl kostel ještě plný farníků. Nečekala, že tu bude prázdno.

Vstoupila do třídy a skoro rozšlápla osamělou papírovou korunku. Sklonila se, sebrala ji, narovnala záhyby. Zevnitř bylo roztřeseným písmem napsáno: Brianna. Nellie dívenku podpis učila. „Pamatuj si, že B má dvě velká bříška, která čouhají ven,“ říkala jí, když děvčátko pořád psalo písmeno obráceně. Holčička byla tak pyšná, když se jí to nakonec podařilo.

Vlčata si vyráběla korunky na závěrečný den. Děti se pak postavily do řady za oponu a čekaly, až Nellie jednomu po druhém položí ruku na ramínko a zavelí: „Běž.“

Pak pochodovaly uličkou, rodiče vstávali, tleskali a fotili. Brianna bude smutná, že korunku ztratila, dala si takovou práci s nálepkami a vypotřebovala půl lahvičky lepidla, aby připevnila různobarevné bambulky. Nellie zavolá jejím rodičům, že drahocennou věc našla.

Zastrčila korunku do igelitové tašky a pak zůstala stát v netypickém tichu.

Její třída byla skromná a ve srovnání s tím, co měly děti doma, tu byly jen základní hračky, ale ony se sem každé ráno nahrnuly, odkládaly krabičky s obědem do přihrádek a věšely bundičky a svetříky na háčky. Nellie mívala nejraději hru, kdy ukazovaly různé předměty a vyprávěly o nich; byla totiž předvídatelně nepředvídatelná. Annie jednou přinesla maličké frisbee, které našla v toaletní skříňce. Nellie pesar vrátila její matce, když si dcerku přišla odpoledne vyzvednout. „Aspoň že mi nevzala vibrátor,“ zažertovala Anniina maminka a Nellie si ji okamžitě zamilovala. Jindy zas Lucas otevřel krabičku na oběd a vytáhl živého křečka, který okamžitě vycítil šanci k úniku a vyskočil. Nellie ho hledala dva dny.

Nečekala, že odchod ji bude tak bolet.

Začala ze zdí sundávat motýly, které s dětmi vyráběla z barevných papírů, a řadila je do desek s výkresy, které pak pošle každému z nich domů. Ostrý okraj jednoho z nich ji řízl do měkkého polštářku na ukazováčku.

„Kruci,“ cukla sebou. Už dlouho si dávala pozor na jazyk, vlastně od chvíle, kdy šokovala malého Davida Connelyho a musela ho přesvědčovat, že opravdu řekla jen „doprčic“. Strčila si prst do úst a natáhla se do skříňky pro náplast.

Zrovna si ji lepila na prst, když na chodbě zaslechla hluk.

„Haló?“ zavolala.

Žádná odpověď.

Došla ke dveřím a vykoukla. Úzká chodba byla prázdná, linoleum odráželo záři stropních světel. V ostatních třídách byla tma, dveře zavřené. Ve starém kostele to občas zavrzalo, asi se hnula prkna na podlaze.

Bez smíchu a zmatku jí najednou školka připadala divná. Sáhla do kabelky a vyndala mobil. Richard zatím nevolal. Zaváhala a pak mu napsala: Jsem v Learning Ladder… Zavolej, jestli můžeš. Jsem tu sama.

Sam sice ví, kam jsem odešla, říkala si v duchu, jenomže ta spí. Nellie jen chtěla, aby to Richard věděl také.

Začala ukládat telefon zpátky do tašky, ale nakonec si ho zastrčila za pas lycrových legín. Znovu vyhlédla do chodby a dlouho poslouchala.

Potom se vrátila k obrázkům na stěnách a nezastavila se, dokud nebyly zdi holé. Sundala ze stojanu rozpis činností vyvedený velkými písmeny. Natáhla se, aby dosáhla na kalendář na nástěnce. Pro jednotlivé dny v týdnu a symboly aktuálního počasí používala kartičky opatřené suchými zipy. U pátku bylo pořád přilípnuté rozesmáté sluníčko.

Nellie se podívala z okna. K zemi pomalu dopadaly první kapky deště.

Vtom si letmo všimla ženy stojící u branky.

Ve výhledu jí clonila vysoká budova. Nellie rozeznala jen béžový pršiplášť a zelený deštník, pod nímž nebyla vidět tvář. Dlouhé hnědé vlasy rozevláté ve větru.

Asi tam někdo venčí psa.

Nellie se naklonila, aby viděla z jiného úhlu. Žádný pes tam nebyl.

Anebo si nějaký rodič přišel prohlédnout budoucí školku pro své dítě? Proč by sem ale chodil v neděli, když je zavřeno?

Mohl by to být někdo z farníků… jenomže bohoslužba skončila před hodinou.

Nellie vytáhla z kapsy telefon a přitiskla tvář k oknu. Žena se naráz pohnula, rychle vykročila a zmizela mezi stromy. Pak si jí Nellie všimla za rohem u tří hrobů.

Blížila se ke vchodu na opačné straně kostela.

Občas se dveře zajišťovaly těžkou cihlou, aby zůstaly otevřené pro večerní aktivity, třeba setkání Anonymních alkoholiků.

Ale něco ve způsobu, jakým se žena rychle odvrátila – ten prudký trhavý pohyb – připomněl Nellie osobu, kvůli níž upustila na toaletě kabelku v ten den, kdy se konaly rodičovské schůzky.

Nellie už tam nemohla zůstat ani minutu. Popadla tašky, papíry nechala rozházené na stole a vyrazila ke dveřím. Telefon jí zabzučel v ruce. Cukla sebou. Byl to Richard.

„To jsem ráda, že voláš,“ vydechla.

„Jsi v pořádku? Připadáš mi rozrušená.“

„Jenom jsem sama ve školce.“

„Jo, tos mi psala. Jsou dveře kostela zamčené?“

„Nevím jistě, ale už odcházím.“ Nellie běžela nahoru po schodech. „Bůhvíproč je to tady trochu strašidelné.“

„Neboj se, zlato. Zůstanu s tebou na telefonu.“

Vyšla z budovy, ohlédla se, zpomalila a popadla dech. Na konci bloku si rozevřela deštník a vykročila k rušné hlavní ulici. Teď, když byla venku, věděla, že to přehnala.

„Tolik se mi stýská. A kvůli včerejšku se cítím příšerně.“

„Hele, já o tom přemýšlel. Ano, viděl jsem, žes ho odstrčila. Vím, že mě miluješ.“ On se mi vážně snad jen zdá, pomyslela si.

„Kéž bych mohla být dneska s tebou.“ Nechtěla, aby Richard věděl, že zapomněla na jeho služební cestu. „Až to tady dovyklízím, budu už jenom tvoje.“

„Ani nevíš, jakou z toho mám radost.“ Jeho hlas pro ni znamenal bezpečí.

A v té chvíli se rozhodla, že přestane učit. Na podzim bude cestovat s Richardem. Pořád bude mít kolem sebe děti – jejich děti.

„Musím zpátky za klientem. Už se cítíš líp?“

„Mnohem líp.“

A pak Richard pronesl slova, která jí zůstanou navždycky v hlavě: „I když nejsem vedle tebe, jsem pořád s tebou.“

DESÁTÁ KAPITOLA

BYDLÍ NA RUŠNÉ ULICI. New York má tucty takových bloků – ani luxusní, ani chudinské, spíš kdesi uprostřed. Připomíná mi to čtvrť, kde jsem žila v době, kdy jsem poznala Richarda.

Bez ohledu na prudký déšť, který před chvílí ustal, je kolem dost lidí, takže nijak nevyčnívám. Na rohu je autobusová zastávka, vedle lahůdky a v dalším vchodu malé kadeřnictví. Otec s kočárkem se vyhýbá dvojici, která se drží za ruce. Žena táhne tři nákupní tašky. Kluk, co rozváží čínská jídla, prosviští kaluží a pocáká mě, za ním se line vůně pokrmů připevněných na nosiči kola. Dřív by můj žaludek pošimralo aroma šťavnatého smaženého kuřecího s rýží nebo krevet ve sladkokyselé omáčce.

Napadá mě, jak dobře se asi ona zná se svými sousedy.

Třeba právě zaklepala u bytu o patro výš a předala balíček od UPS, který jí omylem nechali přede dveřmi. Možná nakupuje ovoce a pečivo v obchodě, kde sedí za kasou majitel a zdraví ji jménem.

Komu bude chybět, až zmizí?

Jsem připravená na dlouhé čekání. Chuť k jídlu mě dávno opustila. Mé tělo nevnímá horko ani zimu. Nic nepotřebuju. Zanedlouho – alespoň mi připadá, že tu stojím sotva pár chvil – se mi zrychlí tep a zatají dech, protože ona právě vychází zpoza rohu.

Nese tašku. Zamžourám, abych rozeznala logo salátového baru Chop’t. Taška se jí při chůzi pohupuje ve stejném rytmu jako vysoko vyčesaný culík.

Pod nohy jí skočí kokršpaněl a ona se zastaví, aby se nezamotala do vodítka. Majitel si psa přitáhne a já vidím, jak plavovlasá žena pokývne hlavou, cosi prohodí a pak se skloní, aby chlupáče pohladila po hlavě.

Ví vůbec, jaký vztah má Richard ke psům?

Stojím bokem k ní, u ucha držím mobil a rozevřený deštník mi zakrývá obličej. Kráčí směrem ke mně a já si ji bedlivě prohlížím. Má na sobě tříčtvrteční legíny a volnou bílou halenu, kolem pasu uvázanou větrovku. Salát a cvičení, určitě chce ve svatebních šatech vypadat úchvatně. Před domem se zastaví, sáhne do kabelky a vzápětí zmizí uvnitř.

Složím deštník a masíruju si čelo, abych se dokázala soustředit. V duchu si říkám, že se chovám jako blázen. I kdyby byla těhotná – a já tomu nevěřím –, stejně to zatím nebude vidět.

Tak proč jsem sem chodila?

Zírám na zavřené dveře. Co bych jí řekla, kdybych zaklepala a ona otevřela? Mohla bych ji prosit, aby zrušila svatbu, mohla bych ji varovat, že toho bude litovat, že mě podváděl a jí udělá totéž, ale ona by mi nejspíš přibouchla před nosem a zavolala Richardovi.

Nechci, aby se dozvěděl, že ji sleduju.

Ona si myslí, že je v bezpečí. Představuju si, jak oplachuje plastovou misku od salátu a hází ji do koše na tříděný odpad, nanáší si na obličej bahenní masku, možná volá rodičům kvůli posledním detailům svatebního obřadu.

Ještě pořád zbývá trochu času. Nesmím jednat impulzivně.

Domů to mám daleko. Zahnu za roh, kráčím tam, odkud ona přišla. V dalším bloku míjím Chop’t, obrátím se a vejdu dovnitř. Přečtu si nabídku a pokouším se uhodnout, na co asi měla chuť, abych si mohla objednat totéž.

Když mi prodavačka podá salát – v plastové misce uložený spolu s vidličkou a ubrouskem do bílé papírové tašky –, usměju se a poděkuju. Naše prsty se dotknou a mě napadá, zda obsluhovala i ženu, která zaujala mé místo.

Než vyjdu ze dveří, cítím, jak se mi najednou svírá břicho hlady. Všechny večeře, které jsem zaspala, snídaně, které jsem vynechala, obědy, které jsem házela do koše, se nyní proti mně spojily a přivodily téměř neovladatelnou touhu zaplnit prázdnotu uvnitř.

Přistoupím k pultu se židličkami po straně, ale tolik spěchám, že ani neodložím věci a nesednu si. Prsty se mi třesou, když otevírám misku a vidličkou si cpu do úst sousto za soustem. Držím si misku pod bradou, aby mi ani kousek neupadl, polykám křupavou zeleninu a na vidličku napichuji nakrájená vejce a rajčata.

Polknu poslední sousto, břicho mám plné. Ale v sobě stále cítím stejnou prázdnotu.

Vyhodím misku a vydám se k domovu.

Vstoupím do bytu a spatřím tetu Charlotte nataženou na gauči, hlavu má podepřenou polštářkem, na očích mokrou žínku. V neděli večer obvykle vede kurz arteterapie v Bellevue, nepamatuju se, že by ho někdy zmeškala.

A taky jsem ji nikdy neviděla, aby si takhle zdřímla.

Zaplaví mě strach.

Při zvuku zavíraných dveří zvedne hlavu a sundá žínku. Bez brýlí vypadá její tvář mnohem jemnější.

„Jsi v pořádku?“ Je to ironie, stejná slova mi opakuje od chvíle, kdy mě taxík vysadil se třemi kufry na chodníku před jejím domem.

„Jen příšerná migréna.“ Chytí se kraje pohovky a vstane. „Dneska jsem to přehnala. Koukni se do obýváku. Myslím, že jsem vyklidila dvacetiletý nepořádek, když mi odešla modelka.“

Pořád má na sobě svůj malířský stejnokroj – džíny a modrou kostičkovanou košili svého zesnulého manžela. Košile je obnošená a ozdobená vrstvami kapiček a skvrn. Sama o sobě představuje umělecké dílo, plátno zobrazující její tvořivý život.

„Jsi nemocná.“ Ta slova ze mě vyletí sama. Vysoký hlas odráží mou paniku.

Teta Charlotte ke mně dojde a položí mi ruce na ramena. Jsme skoro stejně vysoké a ona se mi dívá přímo do tváře. Její oříškové oči jsou věkem vybledlé, ale pozorné jako vždy.

„Nejsem nemocná.“

Teta Charlotte se nikdy nevyhýbá nesnadným rozhovorům. Když jsem byla mladší, dokázala mi jednoduchými, upřímnými a pro mě srozumitelnými slovy vysvětlit podstatu duševních potíží mé matky.

I když tetě věřím, stejně se zeptám: „Přísaháš?“ Hrdlo se mi stahuje, do očí se mi derou slzy. Nemůžu ztratit tetu Charlotte. Ji ne.

„Přísahám. Nikam se nechystám, Vanesso.“

Obejme mě a já vdechuji vůně, které mě obklopovaly celé dětství: lněný olej z jejích barev, levanduli z jejího parfému.

„Jedla jsi? Zrovna jsem chtěla něco uklohnit.“

„Nejedla,“ zalžu. „Ale večeři udělám já. Mám náladu na vaření.“

Možná je to moje vina, že je vyčerpaná. Možná si od ní beru až příliš.

Protře si oči. „To by bylo skvělé.“

Kráčí za mnou do kuchyně a posadí se na stoličku. V lednici najdu kuře, máslo a houby a začnu maso opékat na pánvi.

„Jak pokračuješ s portrétem?“ Oběma nám naliju sklenici perlivé vody.

„Při sezení mi usnula.“

„Vážně? Nahá?“

„To bys byla překvapená. Přetažení Newyorčani si u mě často a rádi zdřímnou.“

Míchám jednoduchou citronovou omáčku, teta Charlotte se nakloní nad hrncem a nadechne se. „Voní to báječně. Jsi mnohem lepší kuchařka než tvoje matka.“

Ruka s prkýnkem, které oplachuju, se mi zastaví.

Tak jsem si zvykla maskovat, co cítím, že je pro mě snadné nasadit úsměv a povídat si s tetou Charlotte. Ale připomínky jsou všude – v bílém víně, které liju do omáčky, v hlávkovém salátu, který odsunuju, abych v lednici dosáhla na houby v zásuvce na zeleninu. Zapojím se do odlehčeného tlachání s tetou a vznáším se nad myšlenkami, které se mi honí hlavou, jako labuť, která pluje po hladině a nohama čeří vodu.

„Máma byla jako tornádo,“ říkám, a dokonce se zmůžu na úsměv. „Vzpomínáš, jak dřez vždycky přetékal hrnci a pánvemi, pult byl špinavý od olivového oleje a drobků? A ta podlaha! Lepily se mi na ni ponožky. Nikdy se neřídila pravidlem, že člověk má uklízet už během vaření.“ Sáhnu do velké keramické mísy na lince pro sladkou cibuli. „Ale její jídla byla báječná.“

Když měla matka dobré dny, připravovala složité tříchodové večeře. Na policích trůnily ohmatané svazky Julie Childové, Marcelly Hazanové a Pierra Franeyho a já ji často nacházela začtenou s takovým zaujetím, které jsem si vyhrazovala pro Judy Blumeovou.

„Byla jsi asi jediná školačka, která dostala v úterý večer jen tak domácí hovězí bourguignonne a citronový dort,“ poznamená teta Charlotte.

Otočím kuřecí prsa, syrová strana zasyčí na rozpálené pánvi. Vidím před sebou matku – vlasy má rozcuchané horkým vzduchem z trouby, žongluje s kastroly na sporáku, tře česnek a nahlas si přitom zpívá.

„Ale no tak, Vanesso!“ říkávala, když se na mě podívala. Roztočila mě kolem dokola, nabrala do hrsti sůl a hodila ji do hrnce. „Nikdy nesmíš vařit přesně podle receptu,“ opakovala mi. „Dej tomu svůj vlastní šmrnc.“

Já věděla, že po takovém dni brzy přijde propad a matčina energie se vyčerpá. Ale cosi v té její svobodě bylo úchvatné, ta čirá, bouřlivá radost, i když mě to jako malou holku děsilo.

„Ona byla jiná,“ říká teta Charlotte. Opře se loktem o modré kachličky na pultě a bradu položí do dlaně.

„To byla.“ Jsem ráda, že se matka dožila mojí svatby, a svým způsobem jsem vděčná, že nevidí, jak jsem dopadla.

„Taky tě baví vařit?“ Teta Charlotte si mě bedlivě prohlíží. Jako by mě zkoumala. „Jsi jí tolik podobná a máte skoro stejný hlas, takže mívám někdy pocit, že ji slyším vedle v pokoji.“

Napadá mě, zda se jí hlavou honí další nevyslovená otázka. Matčiny problémy se vystupňovaly, když překročila třicítku. Mně je teď přece zhruba stejně.

Během manželství jsem s tetou Charlotte ztratila kontakt. Byla to moje chyba. Ocitla jsem se v ještě horším stavu, než bývala moje matka, a věděla jsem, že teta Charlotte mi jednoduše nemůže přispěchat na pomoc. Na to jsem zašla příliš daleko. Rozzářená dívka plná nadějí, která se provdala za Richarda, je pro mě dnes zcela nepochopitelná.

Ta holka je úplně na dně, prohlásila Hillary. Měla pravdu.

V duchu se ptám, zda matku při záchvatech taky ničily obsedantní myšlenky. Vždycky jsem si představovala, že když se ukládala na lůžko, měla hlavu úplně prázdnou, nečinnou. Ale to se už asi nedozvím.

Odpovídám tedy na jednoduchou otázku: „Vaření mi nevadí.“

Nesnáším to, pomyslím si, když krájím cibuli.

Když jsme se s Richardem vzali, vůbec jsem si v kuchyni nevěděla rady. Moje večeře za svobodna sestávaly z donesené číny nebo – pokud jsem se zděsila při pohledu na osobní váhu – v mikrovlnce připravené hotovky od Lean Cuisine. Občas jsem jídlo úplně vynechala, chroupala krekry se sýrem a zapíjela je vínem.

Přesto panovala tichá dohoda, že po svatbě budu každý všední den vařit. Nechodila jsem do práce, takže se to zdálo víc než rozumné. Střídala jsem kuřata, steaky, jehněčí a ryby. Nebyla to honosná jídla – bílkoviny, sacharidy a zelenina –, ale Richard mé úsilí oceňoval.

Ten den, kdy jsme navštívili doktorku Hoffmanovou a on se dozvěděl, že jsem na vysoké přišla do jiného stavu, jsem se poprvé pokusila připravit nějakou specialitu.

Chtěla jsem uvolnit panující napětí a věděla jsem, že Richard má rád indickou kuchyni. Po odchodu od doktorky Hoffmanové jsem si našla recept na jehněčí vindalú, který se mi nezdál ani moc složitý.

Zvláštní, jak člověku některé detaily utkví v paměti, třeba porouchané kolečko u nákupního vozíku, které zaskřípalo pokaždé, když jsem zabočila do další uličky v supermarketu. Chodila jsem sem a tam, hledala kmín a koriandr a pokoušela se zapomenout na Richardův výraz, když se dozvěděl, že jsem otěhotněla s jiným mužem.

Volala jsem Richardovi, abych mu řekla, že ho miluju, ale on mi to nevzal. Jeho zklamání – ba hůř, rozčarování – mě ničilo víc než jakákoli hádka. Richard nekřičel. Když se zlobil, stáhl se do sebe, aby znovu získal kontrolu nad emocemi. Obvykle mu to netrvalo dlouho, ale já se tehdy bála, že jsem ho zatlačila příliš daleko.

Vzpomínám si, jak jsem jela domů tichými ulicemi v novém mercedesu, co mi Richard koupil, a míjela velkolepá koloniální sídla od stejného architekta, který navrhl i náš dům. Občas jsem zahlédla chůvu na procházce s malým děckem, ale v okolí jsem zatím žádné přátele neměla.

Pustila jsem se do vaření plná naděje. Nakrájela jsem jehněčí na stejné kousky a pečlivě se řídila receptem. Vzpomínám si, jak do obýváku velkým oknem svítilo slunce jako každý den k večeru. Na iPodu jsem si přes reproduktory pustila Back in the USSR od Beatles. John, Paul, George a Ringo mi vždycky zvedli náladu, protože tátovi hráli ve starém sedanu pokaždé, když mě během kratších matčiných záchvatů, které trvaly jeden či dva dny a nevyžadovaly pomoc tety Charlotte, brával na zmrzlinu nebo do kina.

Představovala jsem si, že až Richardovi naservíruji oblíbené jídlo, pomazlíme se v posteli a popovídáme si. Nechtěla jsem mu svěřit všechno, ale byla jsem ochotná přiznat pár detailů. Možná nás to odhalení dokonce sblíží. Ukážu mu, jak je mi to strašně líto, jak bych nejraději všechno vymazala a začala znovu.

A tak jsem poletovala po kuchyni vyzbrojená sadou nožů Wüsthof a nádobím Calphalon a vařila večeři pro manžela. Asi jsem byla šťastná, ale stejně se sama sebe ptám, zdali si se mnou paměť nezahrává a neposkytuje mi dar iluze. Všichni si vrstvíme iluze na své vzpomínky jako filtry, přes něž nahlížíme na život.

Snažila jsem se postupovat přesně podle receptu, ale zapomněla jsem koupit pískavici, protože jsem neměla ponětí, co to je. A když jsem měla přidat fenykl, nemohla jsem ho najít, ačkoli bych přísahala, že jsem ho házela do vozíku. Křehoučký klid emocí, který jsem se pokusila vybudovat, se začal drobit. Já, která dostávám úplně všechno, nejsem schopná ani uvařit pořádné jídlo.

Když jsem otevřela lednici, abych do ní vrátila kokosové mléko, všimla jsem si poloplné lahve chablis. Chvíli jsem na ni váhavě hleděla.

S Richardem jsme se dohodli, že přestanu pít, ale pár hltů mi přece neuškodí. Nalila jsem si půl sklenky. Už jsem skoro zapomněla, jak lahodně chutná na jazyku jeho osvěžující mineralita.

Z velkého dubového příborníku v jídelně jsem vyndala vyžehlené modré prostírání a ubrousky. Prostřela jsem hezký porcelán, který jsme dostali od Hillary a George jako svatební dar. Po svatbě jsem musela na internetu pročítat stránky o etiketě, abych se dozvěděla, jak formálně prostřít stůl. Matka si sice libovala v neobvyklých jídlech, ale stolování jako takové ji vůbec nezajímalo; když se občas stalo, že jsme měli všechno nádobí špinavé, jedli jsme z papírových talířů.

Doprostřed stolu jsem postavila svícny a pustila vážnou hudbu, vybrala jsem Wagnera, jednoho z Richardových oblíbených skladatelů. Pak jsem se uvelebila s vínem na gauči. Teď už v domě byla spousta nábytku – pohovky v obýváku, umělecká díla na stěnách včetně mého portrétu, který teta Charlotte malovala, ještě když jsem byla malá, orientální koberec v živých modrých a červených tónech před krbem –, ale místnosti mi pořád připadaly nevýrazné. Toužila jsem po dětské židličce v jídelně a měkkých hračkách rozházených po koberci… Uvědomila jsem si, že poklepávám prsty na sklenici, až to tiše zvoní, a raději jsem s tím přestala.

Richard obvykle chodil domů kolem půl deváté, ale ten den jsem otáčení klíče v zámku a žuchnutí kufříku na podlahu zaslechla teprve po deváté.

„Miláčku?“ zavolala jsem. „Zlato?“

„Za chvilku.“

Poslouchala jsem, jak stoupá do schodů. Netušila jsem, zda mám jít za ním, a tak jsem zůstala na gauči. Když jsem opět zaslechla jeho kroky, padl mi zrak na sklenici s vínem. Doběhla jsem ke dřezu, rychle ji vypláchla a strčila zpátky do skříňky, ačkoli byla ještě mokrá; nechtěla jsem, aby ji viděl.

Neuměla jsem rozpoznat, v jaké je náladě. Mohl na mě být naštvaný, ale také za sebou prostě mohl mít jen těžký pracovní den. Richard mi připadal napjatý celý týden. Věděla jsem, že jedná s náročným klientem. U večeře jsem se pokoušela o rozhovor a bezstarostným hlasem maskovala svoje obavy.

„Je to dobré.“

„Vzpomněla jsem si, jak jsi mi říkal, že jehněčí vindalú je tvoje oblíbené jídlo.“

„To jsem říkal?“ Richard sklonil hlavu, aby si vložil do úst rýži na vidličce.

Byla jsem zmatená. Říkal to. Anebo ne?

„Omlouvám se, že jsem ti neřekla o…“ Ztichla jsem. Nedokázala jsem to vyslovit.

Richard přikývl. „Zapomeneme na to,“ prohlásil tiše.

Byla jsem připravená na jeho otázky. Tahle slova mě skoro zklamala. Možná jsem se s ním přece jen o tuhle část svého života chtěla podělit.

„Dobře,“ dostala jsem ze sebe.

Začala jsem sklízet ze stolu a neuniklo mi, že nechal na talíři polovinu jídla. Než jsem všechno uklidila, už spal. Schoulila jsem se vedle něho, naslouchala jeho pravidelnému dechu a nakonec jsem také usnula.

Ráno Richard odjel brzy do kanceláře. Po poledni, když jsem si v kadeřnickém salonu nechávala dělat melír, mi telefon pípnutím oznámil příchozí e-mail. Byl z místního Francouzského kulinářského institutu.

Ma cherie, stálo tam. Je t’aime, Richard. Když jsem otevřela přílohu, uviděla jsem dárkový certifikát na deset lekcí vaření.

„Holčičko?“ hlas tety Charlotte zní ustaraně. Otřu si oči a ukážu na prkýnko. „To ta cibule.“ Nevím, jestli mi věří.

Po večeři si jde teta Charlotte brzy lehnout a já uklízím kuchyň. Pak se vrátím k sobě do pokoje a naslouchám zvukům, které vydává starý byt ukládající se k spánku – hučení lednice, bouchnutí dveří v bytě o patro níž. Spánek mi uniká, jako bych si ho během posledních měsíců nahromadila do zásoby a potlačila tak přirozený rytmus.

Myšlenky se mi točí kolem tématu poslední psychologické přednášky: obsese.

„Naše geny nejsou naším osudem,“ přesvědčoval mě hlas z nahrávky. Přesto připustil, že závislosti bývají dědičné.

Myslím na to, jak za sebou má matka zanechává stopu destrukce.

Myslím na to, jak si zarývá nehty do dlaní, když je rozrušená.

A jako obvykle myslím i na ni – na tu druhou.

V hlavě se mi začíná rodit plán. Možná tam celou tu dobu byl a jen čekal, až ho objevím. Až budu dost silná, abych ho uskutečnila.

Zase ji vidím, jak se sklání, aby pohladila po hlavě pejska, který jí vběhl pod nohy. Vidím ji, jak u baru přehazuje jednu štíhlou nohu přes druhou a vine se k Richardovi – u našeho baru. A vzpomínám si na ten den, kdy jsem za Richardem přišla, abych ho překvapila a vytáhla na oběd, to jsme byli ještě svoji. Zrovna spolu vycházeli z budovy. Ona měla na sobě růžové šaty. On ji pouštěl jako první do dveří a přitom se jí jemně dotkl na zádech. Tahle je moje, oznamovalo jeho gesto.

I mě se takhle kdysi dotýkal. Jednou jsem mu řekla, jak mám ráda lehoučký, sexy dotek jeho prstů.

Vstanu, potichu tápu ve tmě, až ve spodní zásuvce prádelníku najdu telefon s předplacenou kartou a notebook.

Ne, Richard se nesmí znovu oženit.

Začínám s přípravami. Až ji příště uvidím, budu nachystaná.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

NELLIE LEŽÍ VE TMĚ A POSLOUCHÁ, jak se dovnitř otevřenými okny linou zvuky města. Zatroubí auto, někdo vyzpěvuje písničku Y.M.C.A., v dálce se rozeřve alarm.

Na předměstí bude mnohem větší klid.

Sam odešla před hodinou, ale Nellie se rozhodla, že tu zůstane.

Kdyby Richard volal, chtěla být doma. A navíc ji zmatky posledních čtyřiadvaceti hodin úplně vyčerpaly.

Když se vrátila ze školky, napatlaly si se Sam kobaltově modrou masku z řas a čekaly, až jim přivezou objednanou čínu – vepřová žebírka s knedlíčky, kuře ve sladkokyselé omáčce a jako úlitbu Nelliině předsvatební dietě hnědou rýži.

„Vypadáš, jako kdyby tě vyhodili z kapely Blue Man Group,“ smála se Sam, když Nellie roztírala masku po tvářích.

„A ty jako sexy Šmoulinka.“

Po ranním napětí a nevysvětlitelném pocitu ohrožení, který ji přepadl ve školce, bylo tak příjemné zažertovat si se Sam.

Nellie vyndala ze zásuvky u dřezu plastové vidličky, které se jim tam nahromadily společně s balíčky s pálivou omáčkou, hořčicí a papírovými ubrousky různých vzorů. „Dneska budeme stolovat na stříbře,“ vtipkovala. V tu chvíli jí došlo, že tohle je asi poslední jídlo, které si spolu před svatbou dávají.

Čína dorazila, masky šly dolů. „Vyhozených deset babek,“ prohlásila Sam, když si prohlížela pleť. Pak se usadily na gauč, pustily se do jídla a povídaly o všem možném – jen ne o tom, co se Nellie honilo hlavou.

„Vloni Straubovi darovali na konci roku Barbaře kabelku Coach,“ vzpomínala Sam. „Myslíš, že taky dostanu něco pěknýho?“

„Doufám.“ Richard minulý týden věnoval Nellie kabelku od Valentina, když si všiml, že na té, kterou obvykle nosí, má skvrnu od inkoustu. Pořád ji měla pod postelí v ochranném obalu, nehodlala riskovat, že ji náhodou umažou dětské ručky. Kamarádce se o dárku vůbec nezmínila.

„Vážně nechceš jít se mnou?“ zeptala se Sam, když se cpala do Nelliiných džín AG.

„Ještě jsem se nevzpamatovala ze včerejška.“

Nellie si přála, aby Sam zůstala doma a dívala se s ní na film, ale věděla, že její spolubydlící má i další kamarády. Koneckonců, za týden bude Nellie pryč.

Napadlo ji, že zavolá matce, ale jejich rozhovory ji pokaždé trochu znervóznily. Matka viděla Richarda jen jednou a okamžitě spustila o velkém věkovém rozdílu. „On už měl dost času, aby se vyřádil, cestoval a žil,“ řekla tehdy Nellie. „Nechceš si to taky užít, než se usadíš?“ Nellie odpověděla, že chce cestovat a žít s Richardem, a matka jen pokrčila rameny. „Dobře, holčičko,“ přitakala, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

Bylo už po půlnoci, ale Sam byla pořád pryč; možná s novým přítelem, možná se starým.

Bez ohledu na únavu a všechny rituály, které Nellie vyzkoušela – heřmánkový čaj a oblíbenou meditační hudbu –, pořád čekala na rachocení Samina klíče v zámku. Jak to, dumala, že člověk nejvíc baží po spánku právě tehdy, když mu uniká?

Myšlenky se jí pořád vracely k Richardově bývalé. Když byla odpoledne v Duane Reade pro pleťové masky, stála ve frontě za ženou, která mluvila do mobilu a plánovala, jak se s někým sejde na večeři. Byla drobná, tělo vytvarované jógou, ze rtů se jí během hovoru linul zurčivý smích. Byla by Richardův typ?

Nelliin vlastní telefon ležel na dosah na nočním stolku. Každou chvíli na něj pohlédla a připravovala se na to, že zazvoní a osoba na druhém konci opět zavěsí.

Noc se táhla, ticho začínalo působit zlověstně, jako kdyby se jí vysmívalo. Nakonec vstala a došla k prádelníku. Nahoře trůnil Moogie, její plyšový pejsek z dětství, nakloněný na stranu, hnědobílý kožíšek ošoupaný, ale pořád měkoučký. I když si připadala hloupě, vzala si ho s sebou do postele.

Nějak se jí podařilo usnout, ale v šest ráno se před domem rozběsnila sbíječka. Vypotácela se z postele a zavřela okno, ale neodbytný rámus nezmizel.

„Jdi s tím krámem do prdele!“ zařval soused.

Nellie si přetáhla polštář přes hlavu, ale bylo to marné.

Dopřála si dlouhou sprchu, kroužila hlavou, aby uvolnila bolavou krční páteř, pak si oblékla župan a začala ve skříni hledat bleděmodré šaty se žlutými kytičkami – na dnešní poslední den ve školce budou dokonalé. Pak si ale vzpomněla, že jsou s několika dalšími věcmi pořád v čistírně.

I tahle pochůzka se ocitla na seznamu úkolů načmáraném na rubu rozvrhu spinningových lekcí: naskládat knihy do krabic od Richarda, koupit si bikiny, změnit na poště doručovací adresu. A na spinningu tenhle měsíc taky ještě nebyla.

Přesně v sedm jí zazvonil telefon.

„Dostala jsem tu reklamu na deodorant! Krasavice číslo tři!“

„Josie?“

„Promiň, prosím tě, nechtěla jsem volat tak brzy, ale všechny ostatní už jsem vyzkoušela. Margot za mě může vzít první půlku šichty. Potřebuju, aby to někdo ve dvě převzal.“

„Ale já…“

„Mám roli! Teď už mi určitě dají hereckou kartu!“

Nellie měla spoustu důvodů, proč odmítnout. Ve školce skončí v jednu. Musí si zabalit věci. A večer jde s Richardem a Maureen do restaurace.

Jenomže Josie byla dobrá kamarádka. A o tuhle kartu usiluje už dva roky.

„Tak jo, zlom vaz. Anebo se říká zlom nohu?“

Josie se rozesmála. „Miluju tě,“ zakřičela.

Nellie si protřela spánky, kde jí začínala tepat bolest.

Otevřela notebook a napsala sama sobě e-mail s předmětem: UDĚLAT!!! Čistírna, sbalit knížky, Gibson ve 14.00, Maureen v 19.00.

Cinknutí ji upozornilo na nové zprávy: Linda připomínala učitelkám, aby přišly dřív, Leslie, bývalá spolužačka z vysoké, která bydlí na Floridě, jí blahopřála k zasnoubení. Nellie zaváhala a pak e-mail bez odpovědi vymazala. Teta se ptala, zda Nellie nepotřebuje před svatbou s něčím pomoct. Potvrzení, že pravidelné měsíční příspěvky na charitu odešly z účtu. Další byl e-mail od svatebního fotografa: Mám vám vrátit zálohu, anebo se to podaří přesunout?

Nellie se zamračila, protože ta slova nedávala smysl. Natáhla se po telefonu a vytočila číslo, které bylo uvedené pod e-mailem.

Fotograf to vzal po třetím zazvonění, hlas měl rozespalý.

„Moment,“ ucedil, když se zmínila o e-mailu. „Jen dojdu do kanclu.“

Slyšela jeho kroky, šustění papíru.

„Jo. Tady to mám. Minulý týden nám někdo volal, že se svatba odkládá.“

„Cože?“ Nellie začala chodit sem a tam po malém pokoji, takže opakovaně míjela svatební šaty. „Kdo volal?“

„Brala to moje asistentka. Říkala mi, že jste to byla vy.“

„Já jsem nevolala! A datum jsme nezměnili,“ bránila se Nellie a svezla se na postel.

„Promiňte, ale pracujeme spolu už skoro dva roky a nikdy se nám nic podobného nestalo.“

S Richardem chtěli malou svatbu jen s pár hosty. „Když to uspořádáme v New Yorku, budu muset pozvat všechny kolegy,“ říkal tehdy Richard. Objevil úchvatné letovisko na Floridě kousek od domu její matky – dům s bílými sloupy u oceánu obklopený palmami a červenými i oranžovými ibišky – a všechno platil, včetně pokojů pro hosty, jídla i vína. Dokonce koupil i letenky pro Sam, Josie a Marnie.

Když si společně prohlíželi internetové stránky fotografa, Richard obdivoval jeho práci nesoucí prvky novinářského stylu. „Všichni fotí strnulé, naaranžované postavy. Tenhle chlapík zachycuje emoce.“

Nellie několik týdnů šetřila, protože chtěla právě tyhle fotky věnovat Richardovi jako svatební dar.

„Poslyšte…“ Hlas se jí třásl jako vždycky, když hrozilo, že propukne v pláč. V letovisku možná mají jiného fotografa, ale to nebude ono. „Nechci dělat problémy, ale tohle je očividně vaše chyba.“

„Zrovna koukám na ten vzkaz. Ale počkejte, ještě si něco ověřím. V kolik hodin se koná obřad?“

„Ve čtyři. A chtěli jsme se fotit i před ním.“

„Dobře, mám tu něco domluveného na třetí, ale pokusím se to nějak vymyslet. Je to zásnubní portrét, tak jim snad nebude vadit, když to o hodinku odložíme.“

„Děkuji vám,“ vydechla Nellie.

„Není zač. Je to váš svatební den. Všechno musí být perfektní.“

Ruka se jí třásla, když pokládala telefon. Asistentka to určitě zvorala a on to teď za ni žehlí, říkala si v duchu. Asi si je spletla s jiným párem. Ale kdyby nepřišel e-mail, měli by jen rozmazané obrázky z matčina laciného foťáku.

Měl pravdu, opakovala si v duchu, všechno musí být perfektní.

A všechno bude perfektní. Až na to, že… Došla k horní zásuvce prádelníku a vyndala saténový sáček se světle modrým kapesníčkem s monogramem. Patřil jejímu otci, a jelikož táta ji nemůže vést k oltáři, Nellie si chtěla kapesníčkem obalit kytici. Chtěla na té symbolické cestě cítit jeho přítomnost.

Táta býval stoik. Nikdy nekřičel ani neplakal, ani když jí sděloval svou diagnózu rakoviny tlustého střeva. Jen jednou, když dokončila střední školu, viděla v jeho očích slzy. „Jen myslím na všechny ty věci, o které přijdu,“ řekl. Políbil ji na temeno hlavy a slzy zmizely jako ranní mlha odpařující se ve slunci.

Za šest měsíců odešel.

Nellie narovnala jemný kapesník a omotala si ho kolem prstů. Kéž by se táta mohl potkat s Richardem. Určitě by se mu líbil, tím si byla jistá. „Vedeš si dobře,“ řekl by jí. „Vedeš si dobře.“

Přiložila si kapesník ke tváři a pak ho vrátila do sáčku.

Podívala se na hodiny na sporáku. Čistírna otevírá v osm, program ve školce začíná v devět. Když teď vyrazí, bude mít dost času si vyzvednout květované šaty, převléknout se a připravit se na děti.

Nellie se opřela o bar a čekala, až Chris připraví dirty martini pro stůl 31, skupinu právníků slavících narozeniny. Pohrávala si s novým náramkem na zápěstí. Byl z velkých zářivých korálků a uvázaný na neforemný uzel. Jonah jí ho dal na rozloučenou.

Muži u stolu jeli třetí rundu a pomalu se blížila šestá, čas, kdy chtěla odejít. Nellie neřekla Richardovi, že vzala za Josie šichtu, ale na večeři s Maureen nesmí přijít pozdě.

V bistru byl ze začátku klid. Povídala si s bělovlasým párem z Ohia, poradila jim, kde koupí skvělé bagely, a doporučila novou výstavu v Metropolitním muzeu. Oni se pochlubili fotkami pěti vnoučat, postěžovali si, že to nejmladší má potíže se čtením, a Nellie jim nadiktovala pár titulů knih, které by mohly pomoct.

„Jste zlatá,“ prohlásila stará paní, když si papírek strkala do kabelky. Nellie si všimla zlatého kroužku na levé ruce a napadlo ji, jaké to asi bude za několik desítek let, až bude novým známým ukazovat fotky vlastních vnoučat. Zásnubní prsten se mezitím stane součástí její ruky, už to nebude těžká, nezvyklá věc na prstě.

Ke konci směny se ale podnik zaplnil hloučky dvacátníků a třicátníků.

„Mohl bys dodělat moje stoly?“ požádala kolegu Jima, když procházel kolem baru.

„Kolik ti jich zbylo?“

„Čtyři. Nechtějí jíst, jen tu tak trčí.“

„Sakra, teď zrovna toho mám nad hlavu. Za pár minut?“

Znovu se podívala na hodinky. Doufala, že se doma osprchuje a převlékne do černých krajkových šatů. Od Gibsona vždycky páchne po hranolcích. Teď si ale bude muset vzít znovu květované letní šaty, které měla ve školce.

Chystala se zvednout tác s martini pro právníky, když ji někdo chytil kolem ramen. Otočila se a uviděla vedle sebe vysokého kluka, kterému bylo jedenadvacet nejspíš teprve včera. Doprovázelo ho pár přátel, kteří vyzařovali hrubou energii sportovců před důležitým zápasem. Jindy byly pánské partičky její oblíbení zákazníci, protože muži na rozdíl od žen nechtěli platit zvlášť a dávali vysoké spropitné.

„Kam si máme sednout, abyste nás obsluhovala vy?“ Kluk měl na sobě tričko s nápisem Sigma Chí, řecká písmena jí tančila přímo před očima.

Odvrátila pohled. „Je mi líto, já za pár minut končím.“

Vykroutila se a couvla.

Otočila se pro podnos s pitím a přitom zaslechla jednoho z partičky říkat: „Ke stolu ji asi nedostanu, ale do postele bych mohl.“

Podnos se zakymácel, sklenice převrhly. Byla celá politá ginem a nálevem z oliv. Sklo se roztříštilo na podlaze a mladíci začali jásat.

„Sakra!“ vyjekla Nellie a otírala si tvář rukávem.

„Soutěž mokrý tričko!“ hulákal jeden z nich.

„Uklidněte se, pánové,“ ozval se Jim. „Jsi v pořádku?“ zeptal se Nellie. „Zrovna jsem ti chtěl říct, že to za tebe beru.“

„V pohodě.“ Přiběhl sběrač nádobí s koštětem a ona pospíchala dozadu, mokré tričko si držela od těla. Popadla sportovní tašku, na toaletě sundala oblečení a otírala si kůži papírovými ručníky. Další si namočila a pokusila se jím omýt. Pak sáhla do tašky pro květované šaty. Byly lehce zmačkané, ale aspoň čisté.

Dívala se na sebe do zrcadla, ale zarudlé tváře ani rozcuchané vlasy nevnímala.

Viděla samu sebe ve věku jedenadvaceti let. Probudila se na koleji den poté, co se všechno změnilo; hrdlo bolavé od pláče, tělo roztřesené, přestože bylo zabalené v teplém pyžamu a dece.

Vyšla ze záchodu a hodlala se těm kreténům velkým obloukem vyhnout. Tlačili se v hloučku u baru se sklenicemi piva v rukou a chraplavě se smáli.

„Nechtěli jsme, abyste kvůli nám odcházela,“ řekl jeden z nich. „Pusu na usmířenou?“ Rozpřáhl ruce. Stejně jako ostatní stál zády k baru, nejspíš proto, aby mohl házet očima po holkách v bistru.

Nellie si ho upřeně měřila a měla sto chutí mu vylít pivo do obličeje. A proč ne? Končí tady, padáka dostat nemůže.

Udělala krok a všimla si čehosi na baru, těsně za ním. „Jasně,“ pronesla sladce. „Obejmout se můžeme.“

Hodila tašku na pult, nechala se sevřít v náručí a přetrpěla, když se k ní přitiskl.

„Hezký večer, pánové,“ řekla a posbírala si věci.

Rychle chytila taxi. Jakmile se uvelebila vzadu, otevřela tenké kožené pouzdro, které sebrala společně se svou taškou z barového pultu. Nahoře z něho vykukoval růžek kreditní karty.

Na konci bloku řidič zastavil na červenou a ona nenápadně vyhodila pouzdro z okna na rušnou křižovatku.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„BYLA JSI V SAKS?“ ptá se teta Charlotte, když se vrátím domů. „Nevím, proč jsem si myslela, že máš dneska volno… no nic. Z FedExu ti přišel balíček. Dala jsem ti ho do pokoje.“

„Vážně?“ divím se s předstíraným zájmem a vyhýbám se odpovědi na její otázku. Ne, dneska jsem v práci nebyla.

„Nic jsem si neobjednávala.“

Teta Charlotte stojí na stoličce v kuchyni a přerovnává skříňky. Sleze a nechává misky a hrnky, které začala třídit, vyrovnané na pultě.

„Je to od Richarda. Všimla jsem si jeho jména na zpáteční adrese, když jsem to podepisovala.“ Dívá se na mě a čeká, jak zareaguju.

Tvářím se klidně. „Asi jsem si u něj ještě něco zapomněla.“ Nesmí vědět, jak se cítím kvůli jeho zasnoubení. Nechci, aby si později vyčítala, že mi nepomohla.

„Vzala jsem k večeři salát.“ Zvedám bílý papírový sáček vyzdobený černými písmeny a tančící zeleninou. Minule mi chutnal a navíc Chop’t jsem měla po cestě. „Jen to dám do lednice a půjdu se převléct.“ Nemůžu se dočkat, až otevřu balíček.

Čeká na mě na posteli. Ruce se mi třesou, když vidím úhledná hůlková písmena a číslice. Richard mi skoro každý den před odchodem do práce nechával ručně psané vzkazy: Jsi tak krásná, když spíš. Už se nemůžu dočkat, až se budeme večer milovat.

Časem se tón vzkazů měnil. Zkus si dneska trochu zacvičit, miláčku. Udělá ti to dobře.

A ke konci manželství je vystřídaly e-maily. Teď jsem ti volal, ale nebralas to. To zase spíš? Musíme si o tom dnes večer promluvit.

Nůžkami rozstřihnu lepenku a otevřu svou minulost.

Nahoře je naše svatební album. Zvedám těžké saténové desky. Pod ním leží nějaké oblečení, bezvadně poskládané. Když jsem se stěhovala, brala jsem si většinou teplejší věci. Richard mi teď poslal ty letní. Vybral kousky, které mi vždycky nejvíc slušely.

Úplně na dně je polstrovaná šperkovnice. Otevřu ji a spatřím diamantový náhrdelník. Nikdy jsem si ho na sebe nevzala, protože mi ho dal po jedné z našich nejhorších hádek.

Nechala jsem toho u něj mnohem víc. Nejspíš moje věci daroval charitě.

Ví, že na hadřících mi nikdy moc nezáleželo. Ale chtěl, abych dostala album a náhrdelník. Proč?

V krabici není žádný vzkaz.

Uvědomuju si, že ten vzkaz je jasný z obsahu balíčku.

Otevřu album a zírám na mladou ženu v krajkových šatech se širokou sukní, která se na Richarda usmívá. Skoro se nepoznávám, jako kdybych se dívala na úplně cizího člověka.

Napadá mě, jestli si jeho snoubenka vezme i jeho jméno: Thompsonová. I já se tak pořád jmenuju.

Představuju si, jak otáčí tvář k Richardovi, až jim kněz spojí ruce. Celá září. Vzpomene si v tu chvíli Richard na mě, na to, jak jsem v podobné chvíli vypadala, než tu myšlenku rychle zaplaší? Zavolá někdy omylem mé jméno? Mluví s ní o mně, když se spolu tulí v posteli?

Mrštím albem přes celý pokoj. Na stěně po sobě nechá skvrnu a s hlasitou ranou spadne na zem. Celá se třesu.

Kvůli tetě Charlotte jsem hrála divadlo. Ale maska už nedokáže zakrýt, co se ze mě stalo.

Pomyslím na prodejnu s alkoholem v ulici. Mohla bych si koupit lahev nebo dvě. Sklenička by mi pomohla udusit vztek, co mě spaluje.

Strčím sice krabici do skříně, ale stejně si představuju Richarda, jak jí zvedá bradu a připíná jí kolem krku diamantový náhrdelník, pak se sklání, aby ji políbil. Nesnesu představu jeho rtů na jejích ústech, jejich spojených dlaní.

Dochází mi čas.

Musím ji vidět. Dneska jsem několik hodin čekala před jejím bytem, ale ona se neobjevila.

Bojí se? ptám se v duchu. Cítí, co ji čeká?

Rozhodnu se, že si dopřeju poslední lahev vína. Vypiju ji a znovu si projdu celý plán. Nakonec se odhodlám udělat před cestou do obchodu ještě jednu věc. A jako zázrakem mi díky tomu padne do klína nečekaná šance.

Dodám si odvahu a zatelefonuji Maureen. I po těch letech je Richardovi ze všech lidí stále nejbližší.

Nějakou dobu jsme spolu nemluvily. Náš vztah začal vcelku příjemně, ale během manželství s jejím bratrem se její city ke mně proměňovaly. Udržovala si odstup. Jsem si jistá, že se jí Richard svěřoval. Není divu, že si na mě dávala pozor.

Ale kdysi dávno jsem se pokusila s ní navázat nezávislý vztah. Pro Richarda bylo důležité, abychom se my dvě sblížily. A tak jsem jí jednou za týden či čtrnáct dní volala. Poměrně brzy nám ale došla témata. Maureen měla doktorát a každý rok na jaře běhala Bostonský maraton. Skoro nepila, jen tu a tam sklenku šampaňského, vstávala v pět ráno a cvičila na klavír, i když se na tenhle nástroj začala učit až v dospělosti.

Brzy po svatbě jsem s Maureen a Richardem jela na hory, kde pravidelně oslavovali její narozeniny. Oba dva bez problémů zvládali černé sjezdovky a já je zdržovala. Nakonec jsem ze svahu odcházela v poledne a choulila se u krbu s horkým punčem, než se vrátili, zčervenalí a nadšení, a vzali mě s sebou na večeři. Zvali mě i dál, ale já už s nimi podruhé nejela a ten týden, kdy odjížděli do Aspenu, Vailu nebo do Švýcarska, jsem trávila doma.

Teď vytáčím číslo jejího mobilního telefonu.

Vezme to po třetím zazvonění. „Počkej moment.“ Pak slyším, jak tlumeně říká: „Křižovatka Dvaadevadesáté a Lexingtonské, prosím.“

Takže už je ve městě, jezdí sem každé léto a učí na Columbijské univerzitě.

„Vanesso? Jak se máš?“ ptá se odměřeně. Neutrálně.

„Dobře,“ lžu. „A ty?“

„Fajn.“

Jedna z přednášek, které jsem si stáhla, popisovala psychologický experiment, při němž vědci promítali lidem různé tváře a účastníci experimentu měli rychle rozpoznat příslušnou emoci. Bylo to úchvatné. Ani ne za vteřinu, bez dalších vodítek dokázal skoro každý jen z jemné změny výrazu správně odlišit znechucení a strach, překvapení a radost. Já si ale odjakživa myslím, že hlasy odhalují skoro totéž a mozek je schopen rozluštit nepostřehnutelné nuance jejich tónů.

Maureen se mnou nechce mít nic společného. Bude se snažit hovor rychle ukončit.

„Jen mě tak napadlo… nezajdeme zítra na oběd? Nebo na kafe?“

Maureen vydechne. „Mám toho teď docela dost.“

„Můžu přijít za tebou. Napadlo mě… ta svatba. Richard…?“

„Vanesso. Richard už se přes všechno přenesl. Měla bys udělat totéž.“

Zkouším to znovu. „Potřebuju jen…“

„Přestaň, prosím. Prostě už toho nech. Richard mi říkal, že mu pořád voláš… Já vím, že tě rozhodilo, jak to mezi vámi skončilo. Ale on je můj bratr.“

„Viděla jsi ji?“ vykoktám. „On se s ní nemůže oženit. On ji nemiluje… nemůže…“

„Souhlasím, že je to dost nečekané.“ Maureenin hlas zní o něco mírněji. „A vím, že je pro tebe těžké vidět ho s jinou ženou. Vůbec pomyslet, že je s někým jiným. Ale tak to je, Richard prostě žije dál.“ A pak se poslední tenoučké vlákno, které mě pojí s Richardem, přetrhne jediným pípnutím telefonu.

Stojím jak opařená. Maureen vždycky Richarda ochraňovala. Zdalipak se spřátelí s novomanželkou, až spolu půjdou na oběd…

A pak mým zamlženým mozkem jako stěrač na předním skle projede jasná myšlenka. Roh Dvaadevadesáté a Lexingtonské. Tam je Sfoglia. Richard tu restauraci vždycky miloval. Je skoro sedm, čas večeře.

Maureen určitě diktovala adresu řidiči taxíku. Restaurace je dost daleko od Columbijské univerzity, ale kousek od Richardova bytu. Je možné, že tam jede za ním, za nimi?

Musím se k jeho snoubence dostat, až bude sama a Richard mě neuvidí.

Když hned vyrazím, stihnu to na roh dřív než ona. A pokud ne, požádám o stůl někde blízko dámských toalet a půjdu za ní, až se tam vydá.

Stačí mi dvě minuty.

Pohlédnu na svůj obraz ve zkoseném zrcadle vedle šatníku.

Musím sice spěchat, ale taky musím vypadat slušně, abych splynula s davem. Rychle si učešu vlasy a nanesu rtěnku. Na bledé pleti mi vystupují kruhy pod očima, a tak do nich rychle vklepu korektor a lícní kosti zvýrazním tvářenkou.

Popadnu klíče a zavolám na tetu Charlotte, že si musím něco zařídit. Nečekám na odpověď a vybíhám ven. Výtah je moc pomalý, ženu se ze schodů, kabelku přitisknutou k boku. Uvnitř je všechno, co potřebuju.

Ulice jsou ucpané auty. Dopravní špička. V dohledu ani jeden autobus. Taxík? Mířím k East Side, prohlížím žlutá auta, ale všechna jsou plná. Pěšky mi to potrvá dvacet minut. Dávám se do běhu.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

NEŽ TAXÍK DOJEL K CÍLI, Nellie se zbavila tísnivého pocitu, který v ní vyvolal mladíkův dotek. Nebylo to těžké, už dávno se naučila roztřídit emoce, které se v ní utvářely. Přesto však potřebovala strávit v restauraci alespoň chvíli o samotě na toaletě. Určitě by neuškodila nová vrstva lesku na rty a kapička parfému.

Když ovšem vstoupila dovnitř, číšník ji informoval, že u stolu už na ni čeká nějaká dáma.

„Vezmu vám tašku?“

Nellie odevzdala zářivě modro-žlutý pytel Nike s mokrou uniformou a připadala si jako buran. Ani nevěděla, jestli má číšníkovi dát spropitné. Bude se muset zeptat Richarda, ona se přece jen lépe orientuje v podnicích, kde servírka přinese menu společně s pastelkami pro děti.

Nellie za ním kráčela kolem baru, stříbrovlasého muže ve smokinku hrajícího na klavír, přes sál s vysokým stropem. Žaludek měla jako v kleštích. Maureen byla o šestnáct let starší vysokoškolská profesorka. A já? pomyslela si. Rozcuchaná učitelka z mateřské školky, co páchne jako fritéza. Tenhle večer není dělaný na takové setkání.

V okamžiku, kdy spatřila Maureen, si ovšem vydechla. Richardova sestra vypadala jako jeho negativ. Vlasy střižené do klasického mikáda, jednoduchý kalhotový kostým. Přes brýle na čtení upírala oči na stránky časopisu Economist a kousala se do spodního rtu úplně stejně jako Richard, když se soustředí.

„Ahoj,“ řekla Nellie a sklonila se, aby Maureen objala. „Nevadí ti to? Mám pocit, že budeme jako sestry… a já nikdy neměla sestru.“

Maureen se usmála a zastrčila časopis do kabelky. „Moc ráda tě poznávám.“

„Omlouvám se, vypadám příšerně.“ Nellie se svezla na židli naproti Maureen. Měla povídavou náladu, asi vedlejší účinek napětí, které se v ní vařilo. „Jdu rovnou z práce.“

„Ze školky?“

Nellie zavrtěla hlavou.

„Dělám ještě servírku… tedy, dělala jsem. Dala jsem výpověď. Dnes jsem jen zaskakovala za kamarádku. Jsem trochu přetažená a bála jsem se, že přijdu pozdě.“

„Mně připadá, že vypadáš dobře.“ Maureen se stále usmívala, ale její další slova Nellie zaskočila. „A jsi stoprocentně Richardův typ.“

Richardova první žena byla přece bruneta, ne? „Jak to myslíš?“ Nellie sáhla do košíku s chlebem. Poslední, co dnes jedla, byl banán cestou do školky před více než deseti hodinami. Na stole stála mělká miska s olivovým olejem, fialovými kapkami vinného octa a větvičkou tymiánu. Ulomila si kousek pečiva a pokusila se ho lehce namočit v misce, aniž by zničila barevný ornament.

„Prostě tak. Roztomilá. Hezká.“ Maureen založila ruce a naklonila se.

Richard jí říkal, že Maureen je vždycky naprosto upřímná; právě toho si na ní cenil. Její poznámka určitě nebyla myšlena pejorativně, ujišťovala se v duchu Nellie, roztomilá a hezká přece není urážka.

„Pověz mi něco o sobě,“ vyzvala ji Maureen. „Richard se zmínil, že pocházíš z Floridy.“

„Hm… A neměla bych se ptát spíš já? Jaký byl Richard jako malý kluk? Povíš mi historku, kterou by mi sám neprozradil?“ Pečivo bylo teplé a posypané bylinkami a Nellie si s chutí ulomila další sousto.

„Kde začít?“

Než stihla Maureen pokračovat, Nellie zahlédla Richarda, jak míří k jejich stolu a upřeně se na ni dívá. Neviděli se od chvíle, kdy ji po večírku odvedl do postele. Bez zaváhání se sklonil a políbil ji na rty. Takže je to v pořádku, pomyslela si. Odpustil mi.

„Promiň.“ Vlepil sestře pusu na tvář. „Letadlo mělo zpoždění.“

„Vlastně jsi tu brzy. Maureen se mi právě chystala prozradit všechna tvoje nejskrytější a nejtemnější tajemství,“ žertovala Nellie.

Jakmile promluvila, Richard mírně ztuhl, ale vzápětí se usmál. Čekala, že obejde stůl a posadí se vedle ní, ale on si vybral židli po Maureenině pravé ruce, našikmo od Nellie.

„Jasně, všechny ty letní dny, co jsem trávil v golfovém klubu.“ Richard rozložil ubrousek a položil si ho na kolena. „A taky mě jednou zvolili předsedou debatního kroužku.“

„Ostuda,“ přidala se Maureen. Smetla bratrovi z klopy smítko. Nellie to připadalo jako mateřské gesto. Richard byl sice sirotek, ale měl alespoň starší sestru, která ho očividně zbožňovala.

„Vsadím se, že jsi v golfovém ohozu vypadal úchvatně,“ řekla Nellie.

Richard místo odpovědi mávl na číšníka. „Umírám hlady. Ale nejdřív potřebujeme něco k pití.“

„Perlivou vodu s citronem, prosím,“ objednala si Maureen.

„Můžete mi pro snoubenku přinést vinný lístek?“ Richard mrkl na Nellie. „Ještě jsem neviděl, abys odmítla skleničku.“

Nellie se zasmála, ale uvědomovala si, že Maureen to může pochopit docela jinak. Bála se, že je cítit omastkem. Ale co když Richardově sestře neunikl ani pach ginu, když se zdravily?

„Jen sklenku Rulandského šedého, díky.“ Nellie se pokusila skrýt rozpaky a namočila poslední kousek chleba v kyselém oleji.

„Já si dám Highland Park s ledem,“ prohlásil Richard.

Po číšníkově odchodu nastala krátká pauza, pak Nellie vyhrkla: „Přišla jsem rovnou od Gibsona. Nějaký blbec na mě vylil pití. Mokré oblečení mám v tašce do posilovny a…“ Co to blábolí?

„Myslel jsem, že jsi tam skončila,“ řekl Richard.

„Skončila. Jen jsem vzala směnu za Josie. Dostala první roli v reklamě a nikdo jiný neměl čas…“ Nellie zmlkla v půlce věty, protože sama nevěděla, proč má vůbec potřebu to vysvětlovat.

Číšník jim přinesl pití a Richard pozvedl sklenici k Maureen. „Co tvoje kolena?“

„Lepší se to. Ještě pár hodin fyzioterapie a budu moct zase běhat.“

„Byla jsi zraněná?“ zeptala se Nellie.

„Jen natažený sval. Ale od posledního maratonu se to pořád ozývá.“

„Já bych nikdy nezaběhla maraton!“ přiznala se Nellie. „Po čtyřech kilometrech mám dost. Vážně tě obdivuju.“

„Není to pro každého,“ usmála se Maureen. „Spíš pro ty soutěživé.“

Nellie sáhla do košíku s pečivem pro další kousek, ale pak ho vrátila, protože si uvědomila, že nikdo další nic nejí. Pokusila se nenápadně smést drobky z talířku.

„Líbil se mi tvůj článek o genderové stratifikaci a teorii intersekce,“ obrátil se Richard na Maureen. „Zajímavý pohled. Jaké byly reakce?“

Rozpovídali se, Nellie tu a tam přikývla, usmála se a hrála si s korálky na Jonahově náramku, ale nenapadla ji jediná věc, kterou by mohla přispět do debaty.

Rozhlédla se po okolních stolech a zahlédla zelený záblesk, když vrchní zvedl kreditní kartu ze stříbrného tácku. Vzpomněla si na kartu AmEx, kterou vyhodila z okna taxíku. Doufala, že kartu už má v rukou nějaký zlodějíček a obchází s ní obchody s elektronikou. Anebo chudá matka, která potřebuje nasytit děti. To by bylo ještě lepší.

Ulevilo se jí, když jim přinesli jídlo, takže mohla předstírat, že se plně soustředí na své kuře s kuskusem.

Maureen si toho patrně všimla a obrátila se na Nellie: „Předškolní výchova je nesmírně důležitá. Jak ses k tomu dostala?“ Elegantně si natočila na vidličku tagliatelle a vložila sousto do úst.

„Vždycky jsem měla ráda děti.“

Nellie cítila dotek Richardovy nohy pod stolem.

„Těšíš se, až budeš tetička?“ zeptal se Richard Maureen.

„Určitě.“

Nellie napadlo, proč se Maureen nevdala a nemá děti. Richard se jí jednou svěřil, že jeho sestra nejspíš muže zahanbuje svou inteligencí. A matkou byla vlastně Richardovi, říkala si v duchu.

Maureen na ni pohlédla. „Richard byl rozkošné miminko. Už ve čtyřech letech uměl číst.“

„Není to úplně moje zásluha. To ona mě to naučila.“

„Už jsme ti zařídili hostinský pokoj,“ prohlásila Nellie. „Budeš k nám muset často jezdit.“

„A vy ke mně. Ukážu vám svoje město. Byla jsi někdy v Bostonu?“

Nellie měla plnou pusu kuskusu, tak jen zavrtěla hlavou a co nejrychleji polkla. „Já zatím moc necestovala. Jen pár států na jihu.“ Nedodala, že jimi projížděla cestou z Floridy do New Yorku. Šestnáct set kilometrů tehdy zvládla za dva dny. Chtěla svému rodnému městu dát co nejdřív vale.

Maureen mluví plynně francouzsky, vzpomněla si teď Nellie, a před pár lety ji pozvali, aby učila na Sorbonně.

„Nellie si teprve teď nechala udělat pas,“ oznamoval Richard. „Už se nemůžu dočkat, až jí ukážu Evropu.“

Nellie se na něho vděčně usmála.

Chvilku si povídali o svatbě – Maureen se zmínila, že moc ráda plave a už se moc těší na oceán –, a když číšník odnesl talíře, oba sourozenci odmítli dezert, takže Nellie předstírala, že má taky dost, ačkoli měla obrovskou chuť na pěnu z červeného pomeranče. Richard vstal, aby jí odsunul židli, a Nellie vyhrkla: „Ach, Maureen, skoro jsem zapomněla. Něco pro tebe mám.“

Koupila to bez rozmyslu. Minulý týden se procházela po tržišti na Union Square a všimla si stánku se šperky. Upoutal ji jeden náhrdelník. Světle fialové a modré skleněné korálky na pavučinkovém stříbrném drátku vypadaly, jako když plují. Uzávěr měl tvar motýla. Ten přece udělá radost každému.

Richard už Maureen požádal, aby šla Nellie za svědka, a i když ona by dala přednost Samantě, souhlasila. Vzhledem k tomu, o jak malou svatbu se bude jednat, to dávalo smysl. Maureen si chtěla vzít fialové šaty. Náhrdelník se k nim bude dokonale hodit.

Prodavačka jí ho uložila na vatový polštářek v hnědé lepenkové krabičce (recyklovaná, říkala) a převázala provázkem. Nellie doufala, že se Maureen bude líbit a že Richard pochopí, že je to víc než šperk – gesto, jímž dává najevo své přání být si s budoucí švagrovou také blízká.

Sáhla do kabelky pro krabičku. Dva růžky byly lehce pomačkané a víčko se zkrabatilo.

Maureen dárek opatrně rozbalila.

„To je rozkošné.“ Ukázala náhrdelník Richardovi.

„Napadlo mě, že by sis ho mohla vzít na svatbu,“ řekla Nellie. Maureen si šperk okamžitě připnula, i když se tloukl se zlatými náušnicemi. „Jak pozorné.“

Richard stiskl Nellie ruku. „Moc milé.“

Nellie však rychle sklonila hlavu, aby neviděli, jak se červená. Znala pravdu. Náhrdelník, který jí před týdnem přišel hezký a umělecký, vypadal na Maureenině krku lacině a dětinsky.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

POSPÍCHÁM MĚSTEM, IGNORUJU MUŽE, který se mi pokouší nacpat do ruky letáček. Nohy se mi třesou, ale já pokračuju dál ke vchodu do Central Parku.

Na další křižovatku se dostávám ve chvíli, kdy na semaforu blikne červená, a tak zůstávám stát na rohu a těžce oddychuju. Maureen už je nejspíš v restauraci. Richard určitě objednal dobré víno a na stole leží chutné pečivo. Možná si všichni tři právě ťukají sklenicemi a připíjejí na budoucnost. Richard pod stolem asi tiskne ruku své snoubenky. Vždycky měl silné ruce, když se mě dotýkal.

Rozsvítí se zelená a já se rozběhnu přes ulici.

Do Sfoglie jsme spolu chodili často, ale najednou se to změnilo.

Ten večer si živě pamatuju. Sněžilo a já se kochala bílými huňatými vločkami, které přetvářely město, přikrývaly ulice, změkčovaly hrany a schovávaly špínu. Richard mě požádal, abych na něj počkala v restauraci, kam přijde rovnou z kanceláře. Dívala jsem se z okna taxíku a usmála se, když jsem si všimla chlapečka v pruhované čepici, jak vyplazuje jazyk a ochutnává zimu. Hrudník jsem měla stažený; doktorka Hoffmanová pořád nedokázala vysvětlit, proč nemůžu otěhotnět, takže mě čekala další série vyšetření.

Richard zavolal, když můj taxík brzdil před restaurací. „Přijdu o pár minut později.“

„Dobře. Myslím, že mi stojí za to počkat.“

Slyšela jsem, jak se zasmál, zaplatila jsem řidiči a vystoupila. Chvilku jsem zůstala stát na chodníku a vstřebávala energii. Vždycky jsem se těšila na schůzku s Richardem ve městě.

Došla jsem k baru, u něhož byla jedna volná stolička. Objednala jsem si minerálku a poslouchala hovor kolem sebe.

„Zavolá,“ ujišťovala mladá žena po mé pravé ruce svou přítelkyni.

„A co když ne?“ zeptala se ta druhá.

„Víš, co se říká? Nejlepší způsob, jak dostat z hlavy jednoho chlapa, je lehnout si pod druhýho.“

Obě vyprskly smíchy.

Já už se s kamarádkami dlouho neviděla a najednou se mi po nich zastesklo.

Všechny pořád pracovaly na plný úvazek a o víkendech, kdy chodily ven a probíraly své partnery, jsem já zůstávala s Richardem.

Po pár minutách přede mě barman postavil sklenici bílého vína. „Od toho pána na konci baru.“

Ohlédla jsem se a spatřila muže, jak zvedá svůj koktejl. Vzpomínám si, že jsem sklenici uchopila do levé ruky, aby viděl můj snubní prsten, maličko jsem upila a zase ji odložila.

„Nemáte ráda Rulandské šedé?“ zeptal se mě vzápětí mužský hlas.

Ten chlapík byl menší, ale svalnatý a měl kudrnaté vlasy. Pravý opak Richarda.

„Ale ne, je dobré… díky. Čekám tu na manžela.“ Znovu jsem se napila, aby mé odmítnutí nevyznělo příliš příkře.

„Kdybych já byl váš manžel, nenechal bych vás čekat na baru.“

Zasmála jsem se a sklenici dál držela v ruce.

Zabloudila jsem pohledem ke dveřím a spatřila Richarda. Všechno to viděl – muže, víno, můj vysoký nervózní smích. Vykročil ke mně.

„Miláčku!“ zvolala jsem a vstala.

„Myslel jsem, že budeš u stolu. Doufám, že nám ho pořád drží.“

Kudrnatý muž se vytratil a Richard kývl na servírku.

„Mám vám s sebou vzít to víno?“ zeptala se mě.

Beze slova jsem zavrtěla hlavou.

„Ani jsem se pořádně nenapila,“ šeptala jsem Richardovi, když jsme mířili ke stolu.

Zaťal zuby. Neodpověděl.

Jsem pohroužená do vzpomínek a ani si neuvědomím, že jsem vstoupila do silnice, dokud mě čísi ruka nepopadne za paži a nestáhne zpátky. Vzápětí se kolem přežene zběsile troubící dodávka.

Stojím na rohu a čekám na zelenou. Představuju si Richarda, jak objednává pro svou novou lásku těstoviny s kalamáry a přesvědčuje ji, že to musí určitě ochutnat. Vidím, jak se napolo zvedá, když se ona omluví a vzdálí na toaletu. Napadá mě, jestli se Maureen nahne k Richardovi, spokojeně kývne a řekne: „Je mnohem lepší než ta minulá.“

Ten večer, kdy mi cizí muž poslal sklenici vína a já se párkrát napila, abych nepůsobila nezdvořile, se úplně pokazil. Restaurace s neomítnutými cihlami a intimními výklenky byla okouzlující, ale Richard se mnou skoro nemluvil. Pokoušela jsem se zapříst rozhovor o jídle, zeptat se, jaký měl den, ale po chvíli jsem to vzdala.

Odstrčila jsem nedojedené těstoviny a slova, která v té chvíli pronesl, mě zasáhla jako prudká rána.

„Ten kluk na vysoké, co tě přivedl do jiného stavu… jsi s ním pořád v kontaktu?“

„Cože?“ zalapala jsem po dechu. „Richarde, ne… nemluvila jsem s ním roky.“

„Co dalšího přede mnou skrýváš?“

„Já ne… n… nic!“ vykoktala jsem.

Jeho hlas působil v elegantní atmosféře s usmívajícím se číšníkem, který se blížil s nabídkou dezertů, naprosto nepatřičně. „Kdo byl ten chlap, co jsi s ním flirtovala na baru?“

Tváře mi při novém obvinění zrudly. Uvědomila jsem si, že pár u vedlejšího stolu zaslechl jeho slova a teď nás upřeně pozoruje.

„Nevím, kdo to byl. Poslal mi pití. Nic víc.“

„A ty ses napila.“ Richard sevřel rty a přimhouřil oči. „I když to může ublížit miminku.“

„Žádné miminko není, Richarde! Proč se na mě zlobíš?“

„Nechceš se mi ještě s něčím svěřit, když už si prozrazujeme svoje tajemství, miláčku?“

Zamrkala jsem, abych zahnala slzy, pak jsem prudce odstrčila židli, až dřevěné nohy zavrzaly na podlaze. Sáhla jsem po kabátu a utekla do padajícího sněhu.

Stála jsem na ulici, slzy se mi řinuly po tvářích a přemýšlela jsem, kam půjdu.

Pak se objevil. „Promiň, zlato.“ Věděla jsem, že to myslí upřímně. „Měl jsem příšerný den. Nebylo správné, že jsem si to vylil na tobě.“

Rozpřáhl náruč a já mu do ní po chvíli váhání vklouzla.

Hladil mě po vlasech a můj pláč se změnil na hlasité vzlyky. Potichu se zasmál. „Lásko moje.“ Po jedu už v jeho hlase nebylo ani stopy, nyní ho vystřídala sametová něha.

„I já se omlouvám.“ Skoro mě nebylo slyšet, protože jsem měla hlavu opřenou o jeho hruď.

Pak už jsme do Sfoglie nikdy nešli.

Už jsem blízko. Proběhla jsem park a zbývají mi poslední tři bloky. Pálí mě na prsou. Lapám po dechu. Chtěla bych si sednout, aspoň na minutku, ale nemůžu si nechat ujít příležitost se s ní vidět.

Přinutím se ještě zrychlit, přeskakuju kanály, proplétám se kolem shrbeného pána s holí. Dobíhám k restauraci.

Rozrazím dveře a pospíchám chodbičkou kolem pultíku u vchodu. „Haló!“ volá za mnou dívka s jídelními lístky v ruce, ale já jí nevěnuju pozornost. Přejedu pohledem bar a hosty u stolů. Oni tu nejsou. Ale vzadu je další sál a Richard ho měl vždycky radši, protože je tam větší klid.

Hosteska je mi v patách. „Přejete si?“

Ženu se k zadnímu sálu, na schůdcích klopýtnu a chytím se stěny, abych neupadla. Prohlížím stůl za stolem.

„Byl tady tmavovlasý muž s mladou blondýnou?“ Nemůžu popadnout dech. „Možná s nimi seděla ještě jedna žena.“

Hosteska mrká a couvá ode mě. „Dnes večer tu byla spousta lidí. Já ne…“

„Rezervace!“ skoro křičím. „Podívejte se, prosím… Richard Thompson! Anebo to bude na jméno jeho sestry, Maureen Thompsonová.“

Blíží se ještě někdo další. Podsaditý muž v tmavomodrém obleku se staženým obočím. Vidím, jak se po sobě s hosteskou dívají. Muž mě vezme za paži. „Co kdybyste šla ven? Nechceme přece rušit ostatní hosty.“

„Prosím! Musím vědět, kde jsou!“

Muž mě vede k východu, pevně mě svírá.

Cítím, že se začínám třást. Richarde, prosím, neber si ji…

Řekla jsem to nahlas? Celá restaurace naráz ztichla. Lidi na mě zírají.

Přišla jsem pozdě. Ale jak je to možné?

Vždyť by se ani nestihli najíst. Zkouším si vybavit Maureeniny instrukce řidiči taxíku. Říkala snad něco úplně jiného? Anebo mě zradila vlastní mysl, která mi našeptala to, co jsem chtěla slyšet?

Muž v obleku mě dovede až na roh ulice. Pláču, nahlas a nekontrolovatelně. Jenomže tentokrát mě nikdo neobejme. Žádné ruce mi něžně neodhrnují vlasy z čela. Jsem úplně sama.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

NELLIE BYLA PŘESVĚDČENÁ, že už jednou zamilovaná byla – tehdy na vysoké. Večer zajížděl za roh koleje a ona za ním utíkala přes nádvoří s měkoučkou trávou, vlahý vzduch ji hřál na holých nohou. Z kufru staré alfy romeo vytáhl měkkou bavlněnou deku, rozprostřel ji na pláž a podal jí lahev bourbonu. Přiložila ústa k hrdlu, na němž před chvilkou spočívaly jeho rty, a jantarová tekutina ji hřála v krku i v břiše.

Po západu slunce se svlékli a rozběhli k oceánu. Potom se zabalili do deky. Milovala slanou chuť jeho kůže.

Přednášel jí básničky a ukazoval souhvězdí na noční obloze. Byl nestálý, plný rozporů, volal jí třikrát denně a pak ji klidně celý víkend ignoroval.

Nic z toho nebylo skutečné.

Netrápilo ji, že na den či dva zmizel, až do toho říjnového večera, kdy ho opravdu potřebovala. Volala mu pořád dokola, nechávala stále naléhavější vzkazy. Ale on se neozval.

Za pár dní se ukázal s lacinou kytkou karafiátů a ona se nechala utěšit. Nenáviděla ho, že ji nechal na holičkách. Nenáviděla sebe, že pláče, když řekl, že musí jít.

Příště budu chytřejší, přísahala si tehdy. Už nikdy se nezapletu s mužem, který se otočí zády, když padám.

Richard ale dělal ještě mnohem víc.

Jako by ji chytal dřív, než klopýtla.

/ / /

„Maureen je báječná,“ řekla Nellie Richardovi, když ruku v ruce kráčeli k jeho bytu.

„Ty se jí taky moc líbíš.“ Richard jí stiskl dlaň.

Ještě chvíli si povídali a on pak ukázal na prodejnu zmrzliny přes ulici. „Vím, že jsi měla chuť na dezert.“

„Srdce křičí ano, dieta říká ne,“ zasténala Nellie.

„Dneska jsi byla naposledy v práci, viď? To si zaslouží oslavu. Jak to ve školce šlo?“

„Linda chtěla, abych přednesla krátký projev. Na konci jsem se zakoktala a Jonah si myslel, že nemůžu přečíst poznámky, a tak na mě zakřičel: ‚Prostě mluv dál. To dáš!‘“

Richard se rozesmál a chtěl ji políbit, jenomže právě v tu chvíli se ozval její mobil: Až vysvitne slunce, budeme svítit i my dva. Písnička Umbrella od Rihanny jí oznamovala hovory od Sam.

„Ty to nevezmeš?“ Richard se netvářil, že by mu nečekané vyrušení vadilo, a tak Nellie hovor přijala.

„Stavíš se ještě dneska?“

„Neměla jsem to v plánu. Co se děje?“

„Nějaká ženská si přišla prohlídnout byt. Prý slyšela, že hledám spolubydlící. A co odešla, nemůžu najít klíče.“

„Minulý týden jsi je nechala v igelitové tašce od nákupu a málem je vyhodila.“

„Ale já se dívala všude. Stála před domem, když jsem přišla, a já bych přísahala, že jsem je strčila zpátky do kabelky.“

Teprve když se Richard šeptem zeptal: „Je všechno v pořádku?“ si Nellie uvědomila, že se zastavila.

„Jak vypadala?“ vyhrkla.

„Úplně normálně. Štíhlá, tmavý vlasy, trochu starší než my. Prý je čerstvě sama a začíná znovu. Bylo to hloupý, ale mně se chtělo příšerně na záchod a ona se pořád na něco ptala, jako by měla fakt zájem. Nechala jsem ji samotnou v kuchyni jen pár vteřin.“

Nellie ji přerušila: „Jsi tam teď sama?“

„Jo, ale na noc přijde Cooper, pro jistotu. Poprosím ho, aby něčím zabarikádoval dveře. Do prdele, zámečník mě bude stát majlant …“

„Co se děje?“ šeptal Richard.

„Počkej moment,“ řekla Nellie kamarádce.

Richard měl mobil v ruce dřív, než mu Nellie všechno dopověděla. „Diane?“ Nellie věděla, že mluví se svou dlouholetou sekretářkou, schopnou šedesátnicí, s níž se už párkrát setkala. „Nerad tě takhle pozdě ruším… vím, vím, to říkáš vždycky… jo, je to soukromé… mohla bys sehnat zámečníka, aby u jednoho bytu co nejdřív vyměnil zámek? Ne, u mě ne… jistě, adresu ti dám… Je jedno, kolik to bude stát. Děkuju. A zítra přijď klidně později, jestli chceš.“

Zavěsil a strčil si telefon do kapsy.

„Sam?“ řekla Nellie do mobilu.

„Slyšela jsem ho. Vyřiď, že moc děkuju.“

„Vyřídím. Zavolej, až přijde zámečník.“ Nellie ukončila hovor.

„V New Yorku je spousta šílenců,“ poznamenal Richard.

„Já vím,“ zašeptala Nellie.

„Ale je dost možné, že Sam ty klíče prostě někam založila.“ Richardův hlas měl stejně konejšivý tón, jako když se poprvé potkali v letadle. „Proč by ta ženská brala klíče, a nechala tam Saminu peněženku?“

„Máš pravdu.“ Nellie zaváhala. „Víš, Richarde… všechny ty telefonáty… někdo volá a pak zavěsí.“

„Stalo se to jen třikrát.“

„A pak znovu. Nebylo to totéž. Do bytu ti volala nějaká žena, když jsi odjel do Atlanty. Myslela jsem, že jsi to ty, a tak jsem to bezmyšlenkovitě vzala… Nechtěla se představit a já…“

„Drahoušku, to byla jen Ellen z kanceláře. Zastihla mě potom na mobilu.“

„Aha.“ Nellie cítila, jak z ní padá napětí. „Já myslela… chci říct, byla neděle, takže…“

Richard ji políbil na špičku nosu. „Gelato. A pak určitě zavolá Sam, že našla klíče pod ledničkou.“

„Máš pravdu,“ zasmála se Nellie.

Richard ji obešel, aby kráčel mezi ní a silnicí; vždycky to tak dělal. Objal ji a oba vykročili.

Sam zavolala, že zámečník už skončil, a Nellie se odebrala do koupelny, aby se převlékla do gázové noční košile bez rukávů a vyčistila si zuby. Richard ležel v posteli jen v boxerkách. Když si k němu vlezla, všimla si, že fotografie ve stříbrném rámečku na nočním stolku je otočená ke zdi. Byla na ní ona, jak v džínových šortkách a tílku sedí na lavičce v Central Parku. Richard vždycky říkal, že se na ni po probuzení dívá, když u něho není.

I Richard si toho všiml a fotku obrátil zpátky. „Byla tu uklízečka.“

Vzal dálkové ovládání a vypnul televizi, pak se k ní přitiskl celým tělem. Nejdřív si myslela, že jeho doteky pod dekou znamenají to, co obvykle, jenomže on ji vzápětí pustil a odvalil se stranou.

„Musím ti něco říct,“ pronesl vážným hlasem.

„Tak jo,“ řekla pomalu Nellie.

„Golf jsem hrál teprve po dvacítce.“

Ve tmě mu neviděla do tváře. „Takže ty letní dny v klubu?“

Vydechl. „Dělal jsem caddyho. Číšníka. Plavčíka. Nosil jsem hole. Sbíral mokré ručníky. Když si děcka objednala párky v rohlíku, které stály tolik, co já dostával za hodinu, obsluhoval jsem je. Ten podělanej klub jsem nenáviděl…“

Nellie mu bloudila prsty po paži, hladila jeho černé chloupky. Ještě nikdy jí nepřipadal tak zranitelný.

„Vždycky jsem si myslela, že jsi vyrůstal v bohaté rodině.“

„Řekl jsem ti, že táta dělal do financí. Byl účetní. Vyplňoval daňová přiznání pro instalatéry a kutily ze sousedství.“

Nellie mlčela, nechtěla ho přerušovat.

„Maureen dostala vysokoškolské stipendium a mně potom pomáhala platit školné.“ Richardovo tělo pod jejím dotekem ztuhlo. „Bydlel jsem s ní, abychom ušetřili, a nabral jsem si spoustu půjček. A makal jsem jako šílenec.“

Nellie vycítila, že o této fázi svého života Richard jen tak někomu nevypráví.

Chvíli jen tiše leželi a Nellie si začínala uvědomovat, že Richardovo odhalení dává v jistém ohledu smysl. Jeho způsoby byly dokonalé, skoro nacvičené. Dokázal se zapojit do každého rozhovoru, ať už mluvil s řidičem taxíku, nebo houslistou z filharmonie na charitativní akci. Uměl s lehkostí používat stříbrný příbor, stejně jako si vyměnit olej v autě. Na nočním stolku měl nejrůznější časopisy, ESPN i New Yorker, a hromádku životopisných knih. Nejednou ji napadlo přirovnání s chameleonem, který bez úsilí zapadne kamkoli.

Ale on se to musel všechno naučit. Anebo ho to naučila Maureen.

„A tvoje matka?“ zeptala se. „Vím, že byla v domácnosti…“

„Jo. A taky hulila Virginia Slims a koukala na seriály.“ Mohl to být vtip, jenomže v něm nebyla ani špetka humoru. „Máma nikdy na vysokou nechodila. S úkoly mi vždycky pomáhala Maureen. Tlačila na mě, pořád mi opakovala, že jsem dost chytrý, abych dokázal všechno, co si umanu. Vděčím jí úplně za všechno.“

„Ale tví rodiče… milovali tě.“ Nellie pomyslela na fotografie na zdi. Věděla, že zemřeli při autonehodě, když bylo Richardovi patnáct, a že od té doby žil s Maureen, ale nikdy si neuvědomila, jak obrovskou roli sestra sehrála v jeho životě.

„Jistě,“ prohlásil. Nellie se chtěla ptát dál, ale Richard ji zarazil. „Jsem grogy. Necháme toho, ano?“

Nellie mu položila hlavu na prsa. „Díky, žes mi to řekl.“ To, že věděla, jak se pral – že i on dělal číšníka a nebyl vždycky tak sebevědomý –, v ní vyvolalo pocit veliké něhy.

Byl tak potichu, až si myslela, že usnul, ale pak se na ni najednou překulil a začal ji líbat, jazykem jí vnikl do úst a kolenem roztáhl nohy.

Nebyla na něho připravená, takže jen sykla, když do ní vstoupil, ale nepožádala ho, aby přestal. Tiskl tvář do jejího krku, rukama se opíral o polštář u její hlavy. Rychle skončil, zůstal na ní ležet a těžce oddychoval.

„Miluju tě,“ hlesla Nellie.

Nebyla si jistá, zda ji slyšel, ale on zvedl hlavu a něžně ji políbil na rty.

„Víš, co mě napadlo, když jsem tě poprvé uviděl, moje Nellie?“

Zavrtěla hlavou.

„Usmívala ses na chlapečka na letišti, vypadala jsi jako anděl. A já si pomyslel, že mě můžeš zachránit.“

„Zachránit tě?“ zopakovala.

„Přede mnou samotným,“ zašeptal.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

PŘED LETY, KRÁTCE PO PŘESTĚHOVÁNÍ do New Yorku, jsem se cestou do práce rozhlížela po okolí: tyčící se budovy, útržky konverzace v mnoha jazycích, žluté taxíky ženoucí se po silnicích, volání prodavačů nabízejících všechno od preclíků až po kabelky Gucci. Najednou se všichni naráz zastavili. V davu jsem zahlédla pár policistů u šedé deky, kterou někdo nechal zmačkanou na chodníku. Opodál stála sanitka.

„Skokan,“ ozvalo se. „Před chvilkou.“

Uvědomila jsem si, že deka zakrývá pomlácené tělo. Stála jsem tam asi minutu, připadalo mi neuctivé přejít ulici a minout to místo, ačkoli přesně k tomu nás policie vyzývala. A pak jsem u obrubníku uviděla botu. Modrou lodičku na nízkém podpatku, ležící na boku, s lehce ošoupanou podrážkou. Takovou si člověk obuje do práce, kde po vás chtějí formální oblečení, ale vy jste přitom pořád na nohou. Pokladní v bance, možná recepční v hotelu. Policista se sklonil a uložil botu do plastového sáčku.

Nemohla jsem na ni přestat myslet. Na ženu, které patřila. Ráno vstala, oblékla se, došla k oknu a vykročila do prázdna.

Následující den jsem pročítala noviny, ale objevila jsem jen kratičkou noticku o nehodě. Nikdy jsem se nedozvěděla, co ji dohnalo k tak zoufalému činu, zda ho plánovala, nebo se v ní v jediném okamžiku všechno zlomilo.

Myslím, že dnes, po všech těch letech, jsem našla odpověď: bylo to obojí. I ve mně se najednou cosi otevřelo, ale uvědomila jsem si, že jsem celou dobu směřovala právě k tomuto okamžiku. Telefonáty, sledování, všechno to ostatní, co jsem dělala… kroužila jsem kolem jeho nové snoubenky, přibližovala se k ní, odhadovala ji. Připravovala jsem se.

Její život s Richardem začíná. A já mám pocit, že můj život končí.

Ona si už brzy oblékne bílé šaty. Nanese si make-up na čistou mladou pleť. Vezme si něco půjčeného a něco modrého. Hudebníci pozvednou nástroje k serenádě a ona zamíří uličkou k oltáři a jedinému muži, jehož jsem skutečně milovala. Až se s Richardem podívají jeden druhému do očí a řeknou „ano“, nebude už návratu.

Musím tu svatbu překazit.

Jsou čtyři ráno a já vůbec nespala. Zírala jsem na hodiny, přemítala, co musím udělat, přehrávala si nejrůznější scénáře.

Ona se ještě neodstěhovala z bytu. Zjišťovala jsem si to.

Dnes si na ni počkám, zastavím ji.

Představuju si její vytřeštěné oči, ruce, které vyletí nahoru v obranném gestu.

Mám chuť na ni zařvat: „Je pozdě! Měla ses držet od mého manžela dál!“

Když se venku konečně rozední, vstanu, dojdu ke skříni a bez váhání vyberu Richardovy oblíbené smaragdové hedvábné šaty. Líbilo se mu, jak zdůrazňují zelenou barvu mých očí. Kdysi mi obepínaly tělo, dnes jsou tak volné, že je musím přepásat řetízkovým páskem. S důkladností, o niž se nepokouším už několik let, se nalíčím; dám si načas, rozetřu podkladovou bázi, natočím řasy a přidám dvě vrstvy řasenky. Z kabelky vyndám nový lesk na rty od Clinique a lepkavou bledě růžovou tyčinkou přejedu rty. Obuju si tělové lodičky s těmi nejvyššími podpatky, protože mi dělají dlouhé a štíhlé nohy. Pošlu Lucille esemesku, že dnes nepřijdu, ačkoli vím, že mi se vší pravděpodobností odpoví, že už nemusím chodit vůbec.

Než se vypravím k jejímu bytu, čeká mě ještě jedna zastávka. Objednala jsem se hned na ráno do salonu Serge Normanta na Upper East Side. Mám dost času, abych to k ní stihla.

Nebylo těžké zjistit její denní rozvrh; vím, co má dneska v plánu.

Potichu vyklouznu ven, aniž bych nechala tetě Charlotte vzkaz.

Přijdu do salonu, kadeřnice mě pozdraví. Vidím, jak se dívá na mé odrosty, které jsem si neobarvila. „Jak byste si to přála?“

Podávám jí fotografii krásné mladé dívky a žádám, aby vystihla přesně tenhle teplý máslový odstín.

Dívá se na fotku a na mě. „To jste vy?“

„Ano,“ přitakám.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

HUDBA SPUSTÍ PACHELBELŮV KÁNON, říká si v duchu Nellie, a já půjdu k oltáři s otcovým modrým kapesníčkem ovázaným kolem kytice bílých růží. „Ctít a milovat… dokud vás smrt nerozdělí,“ pronese pastor.

Nellie se za pár hodin bude chystat na letiště. Nové červené bikiny nacpala do jednoho ze dvou kufrů a zkontrolovala seznam úkolů. Svatební šaty poslali do letoviska napřed FedExem a správce jim potvrdil, že dorazily. Zbývalo zabalit ještě toaletní potřeby.

Na stěnách, kde dřív visely obrázky, nyní vystupovaly bílé obdélníkové skvrny. Nechávala tu postel, skříň a lampu. Sam měla už novou spolubydlící, instruktorku pilates, která přijede zítra. Pokud nebude o nábytek stát, Nellie zařídí jeho odvoz. „Budu ti platit nájem, dokud se sem místo mě někdo nenastěhuje,“ oznámila kamarádce.

Bylo zřejmé, že Sam nechce nabídku přijmout, tím spíš že Richard hradil její cestu na Floridu a nedávno ještě zaplatil výdaje za zámečníka.

Nellie věděla, že Sam si tu nemůže dovolit bydlet sama. „Ale no tak,“ řekla jí, když si Sam sedla na postel a sledovala přítelkyni, jak balí. „Je to fér.“

„Díky.“ Sam ji rychle a pevně objala. „Nesnáším loučení.“

„Za pár dní se uvidíme,“ oponovala Nellie.

„Tak jsem to nemyslela.“

„Já vím,“ přitakala Nellie.

A pak byla Sam pryč.

Nellie zrovna vypisovala šek na měsíční nájem, když zazvonil telefon. Zírala na svůj podpis a uvědomila si, že už se takhle asi nikdy podepisovat nebude. Pan a paní Thompsonovi, pomyslela si. Znělo to tak úctyhodně.

Než přijala hovor, zkontrolovala jméno volajícího. „Ahoj mami.“

„Ahoj zlatíčko, jen jsem si chtěla ověřit číslo letu. Jsou to American, že jo?“

„Jo. Vydrž.“ Nellie otevřela notebook a v e-mailech hledala potvrzení od aerolinek. Do telefonu řekla: „Přistávám v sedm patnáct.“

„Dají ti večeři?“

„Pokud za večeři považuješ balíček buráků.“

„Můžu ti něco uvařit.“

„Nebudeme to komplikovat, prostě něco koupím cestou domů… Mimochodem, už sis vybrala lázeňské procedury? Richard nám objednal masáže a kosmetiku, ale je potřeba jim sdělit, jakou chceš – hloubkovou, švédskou, však víš. Dívala ses do té brožurky, co jsem ti posílala e-mailem?“

„Nemusí to pro mě dělat. Víš, že mi dělá problém při takových procedurách vydržet v klidu sedět.“

Byla to pravda, Nelliina matka raději odpočívala procházkou po pláži při západu slunce, než by si lehla na břicho na masérský stůl. To ovšem Richard nevěděl. Chtěl pro ni něco zvláštního. Cožpak mu teď Nellie může říct, že máma jeho velkorysou nabídku odmítla?

„Jen to zkus. Vsadím se, že se ti to bude líbit víc, než si myslíš.“

„Tak mi objednej to samé co sobě.“

Nellie věděla, že dnes už má hodně daleko do dcery, která se čertila při každé nenápadné rýpavé poznámce starostlivé matky. „Tolik cukru,“ mumlala máti, když před ní Nellie naposledy snědla balíček Skittles, a opakovaně se ptala, jak Nellie snese tu „klaustrofobii“ na Manhattanu.

„Tak se aspoň před Richardem tvař nadšeně, prosím.“

„Zlato, proč si pořád děláš starosti s tím, co si on myslí?“

„Nedělám si starosti, jen to oceňuju. Je na mě tak hodný.“

„A ptal se tě, jestli chceš jít den před svatbou na kosmetiku?“

„Co? Na tom přece nezáleží.“

Jen Nelliina matka dokáže udělat aféru z pitomé lázeňské procedury. Ne, není pitomá! Je to Richardův dárek.

„Něco ti povím. Říkala jsi mi, že na kosmetice ti nebývá dobře. Proč jsi to Richardovi nepřiznala? Koupil dům, který jsi ani neviděla. Chceš vůbec bydlet na předměstí?“

Nellie zaťala zuby a matka pokračovala: „Promiň, ale mně připadá, že on je prostě moc silná osobnost.“

„Viděla jsi ho jen jednou!“ bránila se Nellie.

„Jsi ještě mladá. Mám strach, aby ses nespálila… Vím, že ho miluješ, ale moc tě prosím, zůstaň věrná sama sobě.“

Ne, pomyslela si v duchu Nellie, nenechám se vyprovokovat k hádce, kterou chceš vyvolat. „Musím jít balit. Za pár hodin se uvidíme.“ Až se trochu posilním vínem v letadle.

Nellie ukončila hovor a došla si do koupelny pro toaletní potřeby. Naskládala si do taštičky líčidla, zubní pastu a tělová mléka a pak se zadívala do zrcadla nad umyvadlem. Ačkoli vůbec nespala, pleť měla dokonalou.

Došla do ložnice, zvedla telefon a zavolala do letoviska, aby zrušila kosmetiku. „Můžu si místo toho objednat zábal těla z mořských řas?“

Stráví s matkou jen několik dní, než přiletí Richard a všichni se vypraví do letoviska na svatbu; to zvládne. A navíc Sam a teta dorazí o den dřív, takže můžou napětí trochu zmírnit.

Uložila toaletní taštičku do otevřeného kufru a pokusila se ho zapnout. Zip dostala ale sotva do poloviny.

„Sakra!“ Pokusila se zmáčknout víko. Problém byl, že pořád nevěděla, kam pojedou na svatební cestu. Richardova poznámka o bikinách mohla znamenat tropické kraje, ale i na ostrově s teplým klimatem může být v noci chladno. Zabalila si tedy ležérní šaty, plážové šátky, sportovní oblečení, pár kousků na večer, kdyby v hotelu vyžadovali formální oděv, lodičky i pantofle.

Bude muset začít znovu. Začala tahat z kufru všechny věci, které předtím tak pečlivě poskládala. Troje lepší oblečení místo čtvera, rozhodla se a do hnědé krabice u skříně vrátila jedny lodičky s vysokými podpatky. A plážový klobouk, který v katalogu J. Crew vypadal tak úžasně, taky nepoveze.

Měla si to srovnat dřív, letadlo startuje za tři hodiny a Richard pro ni už jede, aby ji odvezl na letiště. Přeskládala oblečení a podařilo se jí do zavazadla vměstnat všechno kromě klobouku. Položila ho na prádelník, nechá ho tu pro Sam. Teď ještě zkontrolovat, že nic nezapomněla, protože do bytu se už vracet nebude, a…

Tátův kapesníček.

Kufr měl uvnitř několik síťových kapes a Nellie si byla jistá, že ho do jedné z nich zasunula. Při přerovnávání věcí ho ale nezahlédla.

Znovu rozepnula zip a v panice hmatem hledala malý sáček. Mačkala si přitom veškeré oblečení, ale znovu do něj zabořila ruce, aby se dostala ke kapsám. Nemohla ho najít, byly tam jen podprsenky a kalhotky.

Sedla si na kraj postele a schovala hlavu do dlaní. Většinu věcí si sbalila už před několika dny. Na ten kousek modré látky dávala obrovský pozor, byla to jediná nenahraditelná věc, kterou si na svatbu veze.

Při zaklepání na dveře zalapala po dechu. Prudce zvedla hlavu.

„Nellie?“

Byl to Richard. Neslyšela ho přijít, takže si nejspíš odemkl klíčem, který mu dala.

„Nemůžu najít tátův kapesník!“ zvolala.

„Kdes ho viděla naposledy?“

„V kufru. Ale teď tam není. Všechno jsem vytahala ven a musíme na letiště, ale jestli ho nenajdu…“

Richard se rozhlížel po pokoji, pak nadzvedl kufr. Spatřila modrý čtverec a zavřela oči.

„Děkuju. Já ho vážně neviděla. Dívala jsem se tam, ale jsem už úplně mimo, prostě…“

„Už je to v pořádku. Pojď, musíme stihnout letadlo.“

Richard došel k prádelníku, zvedl její nový plážový klobouk a zatočil s ním na ukazováčku. Nasadil jí ho na hlavu. „Vezmeš si ho do letadla? Vypadáš v něm nádherně.“

„A víš, že ano?“ Dokonce se jí hodil k džínám, pruhovanému tričku a nazouvacím teniskám Converse, které si vždycky bere na cesty, aby neztrácela čas při bezpečnostní kontrole.

Ne, matka to nechápe. Richard dokáže vyřešit úplně všechno. S ním bude v bezpečí, ať budou žít kdekoli.

Zvedl kufr a vykročil ke dveřím. „Vím, že máš na tohle místo hezké vzpomínky. Ale my si vytvoříme nové. Lepší. Připravená?“

Byla vystresovaná a unavená, matčiny poznámky ji pořád bolely, a ta pitomá tři kila taky neshodila. Teď ale Nellie přikývla a vyšla za ním ze dveří. Richard posílá stěhováky, aby do jejich nového domu odvezli hnědé krabice, které nechala naskládané v kumbálu, a s nimi i další věci, co nestihla odvézt do skladiště.

„Zaparkoval jsem pár bloků odsud.“ Richard položil zavazadla na chodník. „Budu tady za dvě minutky, zlato.“

Odešel a Nellie se rozhlédla po ulici. O pár vchodů dál stála dodávka, dva muži se z ní pokoušeli vytáhnout obří křeslo.

Na autobusové zastávce čekala žena otočená zády k Nellie, ale jinak byla ulice prázdná.

Nellie zavřela oči a zaklonila hlavu. Vnímala odpolední slunce na tváři. Čekala, až uslyší své jméno a pozná, že je čas jít.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

NEVIDÍ MĚ PŘICHÁZET.

Když to vycítí a v očích se jí objeví šok, jsem už moc blízko.

Zoufale se rozhlíží, patrně hledá únikovou cestu.

„Vanesso?“ vyhrkne nevěřícně.

Překvapuje mě, že mě hned poznala. „Ahoj.“

Je mladší než já, má bujnější křivky, ale já si nechala vlasy obarvit zpátky na svůj přirozený odstín, takže bychom mohly být sestry.

Tak dlouho jsem na tuhle chvíli čekala. Kupodivu necítím paniku. Dlaně mám suché. Dech pravidelný.

Konečně to opravdu dělám.

Dnes jsem úplně jiná žena, než kterou jsem byla v době, kdy jsme se s Richardem do sebe zamilovali.

Všechno se na mně proměnilo.

V sedmadvaceti jsem byla veselá, upovídaná učitelka z mateřské školky, která nesnášela sushi a milovala film Notting Hill.

Na poloviční úvazek jsem v bistru roznášela hamburgery a prohrabovala oblečení v secondhandech, chodila s přáteli tancovat. Neměla jsem ani ponětí, jak jsem hezká. A jaké mám štěstí.

Mívala jsem tolik přátel. A všechny jsem ztratila. I Samanthu.

Dnes mi zbyla jen teta Charlotte.

V tom starém životě jsem měla dokonce i jiné jméno.

Když jsme se poprvé potkali, Richard mi dal přezdívku Nellie. Jinak mi už nikdy neřekl.

Ale pro všechny ostatní jsem vždycky byla – a dodnes jsem – Vanessou.

Pořád slyším Richardův hluboký hlas, jak vypráví příběh – náš příběh –, kdykoli se někdo zeptal, jak jsme se seznámili.

„Všiml jsem si jí v hale na letišti,“ vykládal. „Jednou rukou táhla kufr, v druhé držela kabelku, lahev vody a čokoládové sušenky.“

Vracela jsem se tehdy do New Yorku z návštěvy u matky na Floridě. Bylo to hezké, i když cesty domů ve mně pořád vyvolávaly bolestivé vzpomínky. V našem starém domě se mi hrozně stýskalo po tátovi. A nikdy se mi nepodařilo zapomenout na dobu strávenou na vysoké škole. Aspoň že se díky novým lékům stabilizovaly matčiny změny nálad. Létání jsem však pořád neměla ráda a onoho dne mě přepadla obzvlášť silná úzkost, ačkoli obloha byla azurově modrá s několika malými vatovými obláčky.

Všimla jsem si ho hned. Měl na sobě tmavý oblek a sněhobílou košili, psal něco do notebooku a mračil se u toho.

„Ten kluk se začal vztekat,“ pokračoval vždycky Richard. „Chudák jeho máma měla ještě v sedačce mimino a byla s rozumem v koncích.“

Měla jsem sušenky, mávla jsem na ženu a zeptala se, jestli můžu dát brečícímu chlapci. Vděčně přikývla. Učila jsem v mateřské školce, věděla jsem, jak skvěle funguje dobře načasovaný úplatek. Sklonila jsem se, dala dítěti sušenku a slzičky se vypařily. Když jsem se za minutu podívala směrem k Richardovi, už tam nebyl.

Při nástupu do letadla jsem kolem něho přirozeně prošla první třídou. Ze sklenice upíjel čirou tekutinu. Kravatu si povolil. Na podnose měl rozložené noviny, ale sledoval cestující, kteří kráčeli kolem. Cítila jsem magnetickou přitažlivost, když na mně ulpěly jeho oči.

„Viděl jsem ji, jak vleče uličkou kufr,“ vyprávěl Richard dál náš příběh. „Vůbec to nebyl špatný pohled.“

Dojela jsem s modrým kufříkem k dvacáté řadě. Usadila jsem se a začala provádět svůj obvyklý pověrčivý rituál před startem; zula jsem si conversky, zatáhla okno a zabalila se do měkoučké šály.

„Seděla vedle mladého vojáka,“ pokračoval vždycky Richard a přitom na mě mrkl. „A já se najednou cítil jako velký vlastenec.“

Letuška nám přišla oznámit návrh pána z první třídy, že si s vojákem vymění místo. „Skvělé!“ opáčil mladík.

A já věděla, že je to on.

Když se letadlo vzneslo, pevně jsem sevřela područky a polkla.

Nabídl mi svoje pití. Snubní prsten neměl. Překvapilo mě, že není ženatý – vždyť mu bylo šestatřicet –, ale později jsem se dozvěděla, že ženu měl, prý brunetku. Jejich rozvod dost těžce prožívala.

Od chvíle, kdy mě Richard požádal o ruku, jsem měla pocit, že mě ta žena pronásleduje. Všude jsem cítila její přítomnost. A měla jsem pravdu, někdo mě sledoval. Jenomže to nebyla Richardova bývalá.

„Trošku jsem ji opil,“ vykládal Richard uchváceným posluchačům. „Došlo mi, že tak budu mít větší šanci.“

Upíjela jsem vodku s tonikem, kterou mi podal, a uvědomovala si horko jeho těla.

„Já jsem Richard.“

„Vanessa.“

V tuhle chvíli se Richard pokaždé odvrátil od publika a věnoval mi něžný pohled: „Nevypadá jako Vanessa, že ne?“

Tehdy v letadle se na mě Richard usmál. „Na tak vážné jméno jste moc jemná a rozkošná.“

„A jak bych se tedy měla jmenovat?“

Letadlo uvízlo v další vzduchové kapse a já zalapala po dechu.

„Je to, jako když auto vjede do díry. Vůbec nic se neděje.“

Pořádně jsem se napila a on se zasmál.

„Jste nervózní, Nellie.“ Hlas měl nečekaně mírný. „Takhle vám budu říkat, Nellie.“

Pravda je, že jsem tu přezdívku nesnášela. Připadala mi staromódní. Ale Richardovi jsem to nikdy neřekla. Nikdo jiný mě v životě neoslovil „Nellie“.

Zbytek letu jsme si povídali.

Nechtělo se mi věřit, že by se o mě zajímal člověk jako Richard. Když si svlékl sako, ucítila jsem citrusovou vůni, kterou si už budu navěky spojovat jen s ním. Při přistání mě požádal o telefonní číslo. Když jsem mu ho psala na ubrousek, pohladil mě po vlasech. Zamrazilo mě v zádech. To gesto bylo skoro stejně intimní jako polibek.

„Jsou překrásné,“ řekl. „Nikdy si je nestříhejte.“

Od toho dne – během krátké známosti v New Yorku, při svatbě v letovisku na Floridě, i po celé roky, které jsme strávili v novém domě, který Richard koupil ve Westchesteru – jsem byla vždycky jeho Nellie.

Věřila jsem, že se mi otevírá nový život. Myslela jsem, že u něj budu vždycky v bezpečí. Stanu se matkou a až nám děti odrostou, vrátím se do školky. Snila jsem o tom, jak spolu budeme tančit na stříbrné svatbě.

Nic z toho se samozřejmě nestalo. A Nellie je teď pryč jednou provždy. Zbyla jen Vanessa.

„Co tu chceš?“ ptá se ta, která mě nahradila.

Je mi jasné, že odhaduje, zda je dost rychlá, aby mi proklouzla a utekla po ulici.

Jenomže má na sobě sandály s vysokými podpatky a upnutou sukni. Vím, že jde na zkoušku svatebních šatů; nebylo těžké si zjistit její dnešní plány.

„Potřebuju jen dvě minuty.“ Rozpažím, abych dala najevo, že jí nechci ublížit.

Zaváhá, rozhlédne se po ulici. Pár lidí projde kolem, nikdo se nezastaví. Co by tu taky bylo k vidění? Jen dvě dobře oblečené ženy, které stojí před domem na rušné ulici, kousek od lahůdkářství a autobusové zastávky.

„Richard tu bude každou chvíli. Zamyká můj byt.“

„Poslouchej mě, prosím,“ říkám té krásné dívce se srdcovitým obličejem a nádherným tělem, kvůli které mě Richard opustil. Musí znát celý příběh. Musí se dozvědět, jak se z veselé, upovídané Nellie stala troska, kterou před sebou vidí.

„Musím ti o něm povědět pravdu.“

DRUHÁ ČÁST

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

JMENUJE SE EMMA.

„Bývala jsem jako ty,“ začnu s pohledem upřeným na dívku před sebou.

Prohlíží si mě vytřeštěnýma modrýma očima. Zkoumá moje obarvené vlasy a šaty, které visí na vyhublé postavě. Je jasné, že si nedovede představit, v čem bychom si mohly být podobné.

Tolik nocí jsem si v posteli zkoušela, co jí řeknu. Byla Richardovou asistentkou, seznámili se v práci. Necelý rok poté, co nastoupila místo jeho bývalé sekretářky Diane, mě kvůli ní opustil.

Ani nemusím sahat do tašky pro svůj vytištěný projev, který mám jako zálohu pro případ, že mě zradí slova. „Jestli se provdáš za Richarda, budeš toho litovat. Ublíží ti.“

Emma se zamračí. „Vanesso.“ Hlas má vyrovnaný a odměřený. Tenhle tón jsem používala, když jsem Vlčatům říkala, že je načase odložit hračky nebo dojíst svačinu. „Uvědomuju si, že rozvod byl pro tebe těžký. I pro Richarda to bylo těžké. Vídala jsem ho každý den a vím, že se opravdu snažil, aby to fungovalo. Ano, měla jsi svoje problémy, ale on udělal všechno, co bylo v jeho silách.“ V jejím pohledu čtu obvinění; ona opravdu věří, že za to můžu já.

„Myslíš si, že ho znáš,“ skáču jí do řeči. Nedržím se scénáře, ale pokračuju. „Ale co jsi viděla? Richard, s nímž pracuješ, není skutečný. On je opatrný, Emmo. Nikoho si k sobě nepustí. Jestli nezrušíš svatbu…“

Teď mě přeruší ona. „Mám z toho ze všeho hrozný pocit. Chci, abys věděla, že se mi zpočátku svěřoval jako kolegyni, kamarádce. Nepatřím k ženám, které si začnou románek se ženatým mužem. Nečekali jsme, že se do sebe zamilujeme.“

Věřím jí. Sama jsem viděla, jak mezi nimi přeskočila jiskra chvíli potom, co ji zaměstnal, aby mu brala telefony, kontrolovala korespondenci a měla přehled o rozvrhu.

„Prostě se to stalo. Je mi to líto.“ Emminy kulaté oči jsou upřímné. Jemně se dotkne mé paže.

Při lehkém doteku jejích prstů sebou trhnu. „Já ho znám. Trávím s ním deset hodin denně, pět dní v týdnu. Vídám ho s klienty, kolegy i s ostatními asistentkami a viděla jsem ho i s tebou, když jste ještě byli manželé. Je to dobrý člověk.“

Emma se odmlčí, jako kdyby se rozhodovala, zda má pokračovat. Pořád se upřeně dívá na mé světlé vlasy. Přirozeně plavé kořínky konečně splynuly. „Možná že jsi ho nikdy opravdu neznala.“ V jejím hlase zní výčitka.

„Musíš mě vyslechnout!“ Už se třesu, protože se ji zoufale snažím přesvědčit. „Tohle Richard dělá! Mate, aby nikdo nepoznal pravdu!“

„Říkal mi, že se o něco takového asi pokusíš.“ Sympatii v hlase nahradilo pohrdání. Založí paže a já vím, že ji ztrácím. „Říkal mi, že jsi žárlivá, ale tohle se už vymklo kontrole. Minulý týden jsem tě viděla před domem. Richard mi slíbil, že pokud něco takového znovu zkusíš, požádáme o vydání zákazu přibližování.“

Po zádech mi stékají korálky potu, další mi vyrážejí nad horním rtem. V šatech s dlouhými rukávy je mi horko. Byla jsem přesvědčená, že jsem všechno pečlivě naplánovala, ale klopýtla jsem a teď jsou mé myšlenky lepkavé a dusné jako tenhle červnový den.

„Snažíš se přijít do jiného stavu?“ vyhrknu. „Řekl ti, že chce mít děti?“

Emma ustoupí, udělá krok stranou a obejde mě. Dojde na kraj chodníku a mávne na taxík.

„To stačí,“ prohlásí, aniž se na mě podívá.

„Zeptej se ho na náš poslední večírek.“ Ze zoufalství zvyšuji hlas. „Byla jsi tam. Vzpomínáš, jak se firma s občerstvením opozdila a my neměli žádné Raveneau? Byla to Richardova vina, neobjednal ho. Vůbec ho nepřivezli!“

Taxi zpomalí. Emma se ke mně obrátí. „Byla jsem tam. A vím, že víno přivezli. Jsem Richardova asistentka. Kdo ho podle tebe objednával?“

Tohle jsem nečekala. Otevře dveře taxíku, než se stihnu vzpamatovat.

„Obvinil mě,“ volám. „A po tom večírku to bylo strašné.“

„Opravdu potřebuješ pomoc.“ Emma bouchne dveřmi.

Dívám se, jak ji taxík odváží.

Stojím na chodníku před jejím domem jako tolikrát předtím, ale poprvé mě napadá, zdali to všechno, co o mně Richard říkal, není nakonec pravda. Jsem blázen jako moje matka, která se prala s duševní chorobou celý život – občas lépe, jindy hůř?

Zatínám nehty do dlaní. Nesnesu pomyšlení, že budou dnes v noci spolu. Ona mu vyslepičí všechno, co jsem jí řekla. On si položí její nohy do klína a při masáži jí slíbí, že ji ochrání. Přede mnou.

Doufám, že mě přece jen vyslechne. Že mi uvěří.

Jenomže Richard tušil, že tohle zkusím. Varoval ji.

Znám svého bývalého manžela líp než kdokoli jiný. Ale zapomněla jsem, že i on zná mě.

V den naší svatby ráno pršelo.

„To nosí štěstí,“ řekl by můj otec.

Když jsem pak kráčela po temně modrém hedvábném pruhu látky nataženém přes velké patio letoviska a vedle sebe měla matku a tetu Charlotte, obloha byla čistá. Slunce laskalo mé holé paže. Vlny se postaraly o tichoučkou melodii.

Minula jsem Sam, Josie a Marnie, které seděly na židlích spojených bílými hedvábnými stuhami, pak Hillary a George a pár dalších Richardových obchodních partnerů. Vepředu u oblouku z růží stál Richard a vedle něj Maureen, moje svědkyně. Na krku jí visel náhrdelník se skleněnými korálky, který jsem jí věnovala.

Richard se díval, jak přicházím, a já celá zářila. Tvářil se vážně, oči měl skoro černé. Oddávající nám spojil ruce a prohlásil nás mužem a ženou. Viděla jsem, jak se Richardovi třesou rty dojetím, pak se sklonil a políbil mě.

Fotografovi se podařilo zachytit kouzlo večera: Richard mi navléká prsten, na konci obřadu se objímáme, pomalu tančíme na písničku It Had to Be You. Album, které jsem objednala, obsahuje i fotku Maureen, jak upravuje bratrovi motýlka, Sam, která zvedá k přípitku sklenici šampaňského, mou matku, jak při západu slunce kráčí bosá po pláži, a tetu Charlotte, která se se mnou loučí objetím.

Můj život býval plný nejistoty a zmatků – rozvod rodičů, matčina nemoc, otcova smrt a samozřejmě důvod mého útěku z domova –, ale ten večer mi budoucnost připadala tak zářivá a jasná jako modré hedvábí, které mě dovedlo k Richardovi.

Druhý den jsme odletěli do Argentiny. V první třídě jsme si sklopili sedadla a Richard nám oběma objednal koktejl Mimosa, ještě než se podvozek odlepil od země. Noční můry, které jsem kdysi zažívala, se nevrátily.

Jenomže létání nebylo to, čeho jsem se měla bát.

Svatební cestu jsme neměli zdokumentovanou v albu, ale když na ni teď myslím, přesně tak si ji pamatuju – jako řadu momentek.

Richard mi porcuje langustu a významně se usmívá, když z klepeta vysávám sladké maso.

Ležíme vedle sebe na pláži při partnerské masáži, kterou objednal.

Richard stojí za mnou a vede mi ruce, když pomáhám uvolnit plachtu na katamaránu, který jsme si na celý den pronajali.

Každý večer nám naše osobní pokojská napouští voňavou vanu s plátky růží a na zvlněném okraji zapálí svíčky. Jednou jsme se při měsíčku vykradli na pláž a mezi rozevlátými látkovými clonami proti slunci jsme se milovali v převlékací kabince. Povalovali jsme se v soukromé vířivce, popíjeli rumové koktejly u bazénu a dřímali v obří hamace.

Na poslední den Richard zařídil potápění s přístrojem. Neměli jsme osvědčení, ale v letovisku nám řekli, že když si koupíme soukromou lekci v bazénu, můžeme provést mělký ponor s instruktorem.

Plavání jsem sice moc ráda neměla, ale v klidné chlorované vodě mi to nedělalo problémy. Pár hotelových hostů na sebe cákalo kousek od nás, slunce osvětlovalo hladinu necelý metr nad mou hlavou a kraj bazénu byl pár temp daleko.

Když jsme nastoupili do motorového člunu, zhluboka jsem se nadechla a snažila se mluvit klidně a uvolněně.

„Jak dlouho budeme pod vodou?“ zeptala jsem se instruktora Erika, studenta z Kalifornské univerzity v Santa Barbaře, který tu trávil letní prázdniny.

„Pětačtyřicet minut. V lahvi máte dost kyslíku, takže to můžeme o trochu protáhnout, když budete chtít.“

Zvedla jsem oba palce, ale když jsme se rychle vzdalovali od pevniny ke skrytému korálovému útesu, začala jsem vnímat tlak na hrudi. Těžkou kyslíkovou lahev jsem měla připevněnou na zádech, na nohou mě tlačily ploutve.

Pohlédla jsem na plastovou obličejovou masku na Richardově hlavě, úplně stejná mě tahala za vlasy na spáncích. Eric vypnul motor, nastalé ticho mi připadalo absolutní a nekonečné jako voda kolem nás.

Eric vyskočil z lodi, ponořil se a pak si odhrnul rozcuchané vlasy z obličeje. „Útes je necelých dvacet metrů odsud. Poplavte za mnou.“

„Připravená, zlato?“ Richard se už nemohl dočkat, až uvidí modro-žluté skaláry, duhové ploskozubce a poměrně neškodné písečné žraloky. Stáhl si masku přes obličej. Já se pokusila usmát a přitom jsem ho napodobila; cítila jsem, jak mi guma napíná kůži kolem očí.

Kdykoli se můžu vrátit, říkala jsem si, když jsem lezla dolů po žebříčku, a čekala, až mě těžká výbava stáhne pod hladinu. Nebudu v pasti.

Jakmile jsem se ponořila do chladného slaného oceánu, všechno zmizelo.

Slyšela jsem jen vlastní dech.

Nic jsem neviděla; Eric nám sice radil, že pokud se nám brýle zevnitř zamlží, máme je kousíček odtáhnout, aby je voda očistila. „Kdyby se něco dělo, zvedněte ruku, to bude náš nouzový signál,“ říkal. Jenomže já se zmohla jen na zběsilé kopání a mlácení rukama, abych se dostala nad hladinu. Popruhy na výstroji mi mačkaly tělo, stahovaly hruď. Maska se mi mlžila čím dál víc a já se pokusila nadechnout kyslíku.

Ten zvuk byl příšerný. Dodnes slyším drsné, zmučené nádechy, které mi zněly v uších, a cítím tlak na hrudi.

Erika ani Richarda jsem neviděla. Motala jsem se sama v oceánu, čeřila vodu a ze všeho nejvíc se mi chtělo křičet.

Pak mě někdo chytil za paži a já cítila, jak mě táhne. Úplně jsem se odevzdala.

Vynořila jsem se nad hladinu, vyplivla náustek, strhla si masku a zachvěla se bolestí, protože spolu s ní jsem si vyrvala i několik pramínků vlasů.

Lapala jsem po dechu, kašlala a snažila se nabrat vzduch do plic.

„Člun je támhle,“ řekl Eric. „Držím vás. Jen splývejte.“

Natáhla jsem ruku a zachytila se o příčku žebříku. Byla jsem příliš slabá, abych se mohla vyškrábat nahoru, ale Eric vylezl na palubu a pak se pro mě natáhl. Zhroutila jsem se na lavičku a tak se mi motala hlava, že jsem ji musela sklonit mezi nohy.

Zespodu jsem slyšela Richardův hlas. „Jsi v bezpečí. Podívej se na mě.“

Jeho hlas mi zněl v zalehlých uších úplně cize.

Poslechla jsem, ale on byl pořád ještě ve vodě. Při pohledu na modré vlnky se mi zvedl žaludek.

Eric si ke mně klekl a začal mi uvolňovat popruhy na těle.

„To bude dobrý. Zpanikařila jste, viďte? To se někdy stává. Nejste jediná.“

„Nic jsem neviděla,“ zašeptala jsem.

Richard vyšplhal po žebříku a přelezl zábradlí. Když dopadl na palubu, výstroj zachřestila. „Jsem tady. Miláčku, ty se celá třeseš. Je mi to tak líto, Nellie. Měl jsem to vědět.“

Po masce mu kolem očí zbyly červené kruhy.

„Postarám se o ni,“ řekl Erikovi, který už mi sundal kyslíkový přístroj a ustoupil stranou. „Radši pojedeme zpátky.“

Richard mě pevně tiskl, když člun uháněl po vlnách. Do letoviska jsme se vrátili mlčky. Eric zakotvil, sáhl do lednice a podal mi lahev s vodou.

„Jak se cítíte?“

„Mnohem líp,“ lhala jsem. Pořád jsem se klepala a lahev v rukou se mi třásla. „Richarde, klidně se tam můžeš vrátit…“

Zavrtěl hlavou. „V žádném případě.“

„A teď pěkně na souš,“ prohlásil Eric. Vyskočil na molo, Richard za ním. Eric mi znovu podal ruku. „Pojďte.“ Nohy mi nesloužily, ale podařilo se mi k němu natáhnout paži.

Jenomže Richard se do toho vložil. „Mám ji.“ Sevřel mě za levé nadloktí a vytáhl mě ze člunu. Držel mě pevně, abych neztratila rovnováhu, ale když zaryl prsty do měkkého masa, cukla jsem sebou.

„Odvedu ji do pokoje,“ oznámil Erikovi. „Vrátíte naši výstroj?“

„Jasně.“ Eric se tvářil ustaraně, snad proto, že Richardův hlas zněl poněkud úsečně. Věděla jsem, že Richardovi teď záleží jenom na mně, ale Eric se možná bál, že si budeme stěžovat.

„Díky za pomoc,“ řekla jsem mu. „A omlouvám se, že jsem ztratila nervy.“

Richard mi přehodil přes ramena čistý ručník a pískem jsme se vydali z mola k našemu pokoji.

Cítila jsem se lépe, když jsem se převlékla z mokrých plavek do volných bílých šatů. Richard navrhl, že se vrátíme na pláž, já radši předstírala migrénu, ale on trval na svém.

„Jen si chvilku odpočinu,“ hlesla jsem.

Ve spáncích mi tepalo – snad vedlejší účinek potápění nebo zbytky napětí. Jen co za Richardem zaklaply dveře, zamířila jsem do koupelny. Sáhla jsem do toaletní taštičky po Ibuprofenu, ale pak jsem se zarazila. Hned vedle něho ležela oranžová lahvička Xanaxu, který jsem dostala na předpis pro dlouhé lety. Zaváhala jsem a pomyslela na matku, jako pokaždé, když jsem polykala prášek. Pak jsem ale vysypala jednu bílou oválnou tabletu a zapila ji hltem balené vody Fiji, kterou nám pokojská doplňovala dvakrát denně. Zatáhla jsem těžké závěsy, aby dovnitř nesvítilo slunce, vlezla si do postele a čekala, až lék začne účinkovat.

Zrovna jsem usínala, když někdo zaklepal na dveře. Myslela jsem, že je to pokojská, a tak jsem zavolala: „Můžete přijít později?“

„To jsem já, Eric. Mám vaše sluneční brýle. Nechám je tady.“

Věděla jsem, že bych měla vstát a poděkovat mu, ale tělo jsem měla tak těžké, že jsem se nemohla pohnout. „Dobře. Mockrát děkuju.“

Vzápětí mi zazvonil mobil. Sáhla jsem pro něj na noční stolek.

„Haló?“

Ticho.

„Richarde?“ Jazyk se mi pletl ze sedativ.

Zase žádná odpověď.

Ještě než jsem se podívala na displej, bylo mi jasné, co tam uvidím. Blokované číslo.

Prudce jsem se narovnala s telefonem pevně sevřeným v ruce a po ospalosti nezbyla ani stopa. Ale slyšela jsem jen hučení chladného vzduchu z klimatizace v pokoji.

Byla jsem tisíc kilometrů od domova, a přesto mě někdo pořád sledoval.

Stiskla jsem tlačítko ukončit hovor a vylezla z postele. Roztáhla jsem závěsy a vykoukla z posuvných dveří na balkon. Nikdo tam nebyl.

Rozhlédla jsem se po pokoji a spočinula očima na zavřených dveřích skříně. Byly otevřené, když jsme odcházeli?

Došla jsem k nim, vzala za kliku a prudce trhla.

Nic.

Civěla jsem na mobil na posteli s rozzářeným modrým displejem. Chňapla jsem po něm a mrštila s ním o dlážděnou podlahu. Kousek se ulomil, ale displej pořád svítil. Zvedla jsem ho a strčila do kyblíku s ledem. Držela jsem v něm ruku tak dlouho, dokud mi nezačala v ledové vodě mrznout.

Jenomže jsem ho tam nemohla nechat, pokojská by ho určitě našla, až by nádobu doplňovala. Prohrábla jsem led, vyndala telefon a bezradně se rozhlížela po místnosti. Nakonec mi pohled padl na odpadkový koš s ranními novinami a několika ubrousky. Zabalila jsem přístroj do sportovní přílohy a navršila na něj zbytek papírů.

Uklízečka to celé odnese. Telefon skončí v obřím kontejneru s odpadky stovek dalších hostů. Richardovi řeknu, že jsem ho ztratila – nejspíš mi vypadl z plážové tašky. Koupil mi ho hned po zásnubách, protože pro mě chtěl jen to nejlepší, a já věděla, že mi prostě přinese nový. Už takhle jsem mu zkazila dovolenou, není potřeba mu přidělávat další starosti.

Dech se mi zpomalil, prášek začínal přemáhat můj strach. Naše apartmá bylo vzdušné a prostorné, s modrými dlaždicemi, bílými stěnami a fialovými orchidejemi v nízké váze na skleněném stolku. Došla jsem ke skříni, vyndala splývavé oranžové šaty a zlaté sandály s vysokými podpatky. Pověsila jsem šaty na dveře skříně a boty položila na zem; dnes večer si je obléknu.

V ledničce byla lahev šampaňského. Vyndala jsem ji a vložila do kyblíku s ledem, vedle jsem položila dvě vysoké sklenice.

Víčka mi ztěžkla. Naposledy jsem se rozhlédla. Všechno vypadalo hezky, všechno na svém místě. Vklouzla jsem pod deku. Otočila jsem se na levý bok a trhla sebou. Na paži jsem zahlédla modřiny, které mi způsobil Richard, když mě tahal z lodi.

Měla jsem s sebou lehčí svetřík, který se hodil k šatům, a rozhodla jsem se, že si ho vezmu, abych modřiny zakryla.

Překulila jsem se na druhou stranu. Jen si zdřímnu, říkala jsem si, a až se Richard vrátí, navrhnu, abychom otevřeli šampaňské a společně se připravili na večeři.

Druhý den jsme odlétali do New Yorku, líbánky končily. Potřebovala jsem vymazat dnešní odpoledne z paměti. Chtěla jsem si užít poslední dokonalou noc před návratem domů.

DVACÁTÁ KAPITOLA

DÍVÁM SE, JAK MI BARMANKA NALÉVÁ do sklenice čistou vodku a přidává k ní napěněný tonik. Okraj ozdobí kouskem citronu a posune pití po hladkém dřevě. Z pultu přede mnou sebere prázdnou sklenku.

„Chcete k tomu vodu?“

Zavrtím hlavou. Mokré prameny vlasů se mi lepí na krk, stehna na vinylové židli se mi potí. Boty leží na zemi vedle mě.

Když mě Emma nechala stát na rohu ulice a zmizela v taxíku, dlouho jsem nevěděla, kam jít. Neměla jsem se na koho obrátit. Nikdo by nepochopil, jak ukázkově jsem právě selhala.

Protože mě nic nenapadalo, vydala jsem se nazdařbůh. Má úzkost rostla s každým krokem jako hladina vody, kterou nedokážu zadržet. Po pár blocích jsem našla bar v hotelu Robertson.

Barmanka přede mě mlčky staví další sklenici. Vodu. Zvednu oči a v duchu se ptám, zda jsem doopravdy zavrtěla hlavou, anebo si to jen představovala, ale ona se mému pohledu vyhne. Spatřím svůj obraz ve velkém zrcadle za jejími zády, v němž se rýsují řady lahví vodky Absolut, Johnnieho Walkera, Hendrick’s ginu a tequily Reposado.

A vidím, co viděla Emma.

Dívám se do zrcadla v bludišti. Obraz, který bych si tam tak ráda promítla – své staré já, Richardovu Nellie –, je zkreslený. Vlasy mám roztřepené z věčného barvení, připomínají spíš slámu než máslo. V napjaté tváři oteklé oči. Make-up, který jsem si tak pečlivě nanášela, je rozmazaný. Není divu, že barmanka chce, abych zůstala střízlivá; jsem v lobby slušného hotelu, kde se ubytovávají zahraniční obchodníci a kde panák skotské stojí dvě stě dolarů.

Znovu cítím vibrace mobilu. Donutím se ho vytáhnout z kabelky a na displeji vidím pět zmeškaných hovorů. Tři ze Saks, první už v deset hodin ráno. Dva od tety Charlotte během uplynulých třiceti minut. Pouze jediná věc dokáže prolomit tupou bolest, která mě zaplavila: pomyšlení, že si o mě teta dělá starosti. Takže jí to vezmu.

„Vanesso? Jsi v pořádku?“

Nemám ponětí, jak odpovědět.

„Kde jsi?“

„V práci.“

„Lucille mi volala, žes tam nepřišla.“ Moje teta slouží jako kontakt v případě nouze; její číslo domů jsem si uložila do aplikace.

„Prostě jsem potřebovala… přijdu tam později.“

„Kde jsi?“ zopakuje teta pevným hlasem.

Měla bych jí říct, že jsem na cestě domů, že se mi vrátila chřipka. Měla bych se vymluvit a rozptýlit její obavy. Ale zvuk jejího hlasu – jediná bezpečná věc, kterou znám – mě donutí k upřímnosti. Nadiktuju jí název hotelu.

„Ani se nehni,“ nakáže a zavěsí.

Teď už Emma určitě dorazila na zkoušku šatů. Jestlipak zavolala Richardovi, aby mu řekla, že ji pronásleduju? Myslím na to, jak se v ní lítost proměnila na pohrdání, a sama nevím, z čeho mám horší pocit. Vybavuju si její štíhlé nohy nastupující do taxíku, klapnutí dveří, její obraz, který mi mizí z dohledu.

Napadá mě, zda se Richard se mnou konečně spojí.

Než si stihnu objednat další pití, slyším po podlaze klapat korkové sandály tety Charlotte. Vidím, jak překvapeně hledí na mou novou barvu vlasů, prázdné koktejlové sklenice a bosé nohy. Čekám, až promluví, ale ona si prostě sedne na stoličku vedle mě.

„Dáte si něco?“ zeptá se barmanka.

Teta Charlotte si prohlédne nabídku koktejlů. „Sidecar, prosím.“

„Jistě, sice není v nabídce, ale já vám ho namíchám.“

Teta počká, než žena nalije na kostky ledu koňak a pomerančový likér a vymačká citron. Pak se napije a odloží namraženou sklenici. Připravuji se na otázky, ale žádné se nekonají.

„Nemůžu tě donutit, abys mi pověděla, co se děje. Ale o jedno tě prosím, přestaň mi lhát.“ Na kloubu ukazováčku má žlutou skvrnu, jen maličkou tečku, a já na ni zírám.

„Kým jsem se stala, když jsem se vdala?“ zeptám se po chvíli. „Co jsi viděla?“

Teta Charlotte se opře a přehodí nohu přes nohu. „Změnila ses. Chyběla jsi mi.“

I ona mi chyběla. S Richardem se poprvé setkala až na svatbě, protože tou dobou byla na rok na výměnném uměleckém pobytu v Paříži. Po návratu do New Yorku jsme se scházely – zpočátku častěji, během let už méně.

„Poprvé jsem si něčeho všimla, když jsi měla narozeniny. Najednou jsi vypadala jinak.“

Vím přesně, o kterém večeru mluví. Bylo to v srpnu, krátce po prvním výročí svatby. Přikývnu. „Bylo mi devětadvacet.“ Jen o pár let víc, než je Emmě. „Přinesla jsi mi kytici růžových hledíků.“ Darovala mi i obrázek velikosti vázané knihy. Namalovala mě ve svatební den. Nebyl to portrét, zachytila mě zezadu, jak kráčím k Richardovi. Zvonová sukně šatů, průhledný závoj na pozadí zářivě modré floridské oblohy, vypadalo to, jako když kráčím do nekonečna.

Pozvali jsme tetu Charlotte do Westchesteru na skleničku, poté následovala večeře v klubu. Tou dobou jsem už brala léky na podporu plodnosti a vzpomínám si, že jsem nedopnula sukni, kterou jsem si chtěla vzít. Hedvábná áčková sukně byla jen jedním z mnoha nových kousků, které mi plnily obrovskou šatnu. Po Clomidu jsem bývala otupělá, takže jsem si odpoledne zdřímla a teď mě honil čas. Než jsem se stihla převléknout do volnějších šatů, Richard už tetu Charlotte přivítal a nalil jí sklenici vína.

Blížila jsem se ke knihovně a zaslechla jejich rozhovor. „To byly vždycky její oblíbené květiny,“ říkala teta Charlotte.

„Vážně,“ divil se Richard. „Opravdu?“

Vstoupila jsem a teta odložila hledíky zabalené v celofánu na stolek, aby mě mohla obejmout.

„Dám je do vázy.“ Richard lněným ubrouskem nenápadně setřel kapku vody z černě namořeného mangového dřeva; stolek nám přivezli sotva před měsícem. „Tady máš minerálku, miláčku,“ řekl mi.

Teď sahám po sklenici vody, která stojí přede mnou na baru, a napiju se. Teta Charlotte věděla, že jsem se pokoušela otěhotnět, a když se při Richardově poznámce usmála, došlo mi, že si možná můj objemnější pas a nealkoholický nápoj špatně vykládá.

Lehce jsem zavrtěla hlavou, protože se mi nechtělo nahlas uvádět její domněnky na pravou míru. Alespoň ne před Richardem.

„Krásné místo,“ říká teta Charlotte, ale já jsem ztratila nit. Mluví o našem starém domě, nebo o klubu?

Tehdy vypadal celý můj život krásně: nový nábytek, který jsem vybírala s pomocí architekta, safírové náušnice, jež mi ten den Richard věnoval, dlouhá příjezdová cesta mezi svěžími golfovými greeny a rybníky plnými kachen, po níž jsme mířili ke klubu, bílý sloupový vjezd obalený pukolem a krémovým dřínem.

„Všichni ti lidé v klubu vypadali tak…,“ zaváhala, „… usedle. Tví přátelé ve městě sršeli energií a mládím.“

Její slova jsou mírná, ale já vím, jak to myslí. Muži v sále byli navlečení do sak, ženy se řídily jakýmsi vlastním tajným kodexem, jak vypadat a jak se chovat. Většina párů byla o hodně starší než já, ale to nebyl jediný důvod, proč jsem nezapadla.

„Seděli jsme v rohovém boxu,“ pokračuje teta Charlotte. S Richardem jsme v tom klubu navštívili řadu akcí – ohňostroj při oslavách Dne nezávislosti, grilování na Prvního máje, prosincový vánoční ples. Rohový box měl Richard v oblibě, protože byl tichý a bylo z něj vidět na celou místnost.

„Tehdy mě překvapil těmi lekcemi golfu,“ poznamená teta Charlotte.

Přisvědčím. I mě překvapilo, že mi je Richard předplatil. Chtěl, abychom hráli spolu, a zmínil se, že až zvládnu základy, zajedeme si na Pebble Beach. Mluvila jsem tehdy o tom, jak se rozezná hůl sedmička od devítky, jak se mi nedaří údery, když dost netrénuju, a jak je zábavné jezdit golfovým vozíkem. Mělo mi být jasné, že teta Charlotte moje veselé brebentění prokoukne.

„Když přišel číšník, požádala jsi o sklenici chardonnay,“ říká teta. „Viděla jsem, jak se Richard dotkl tvé ruky a tys změnila objednávku na vodu.“

„Snažila jsem se otěhotnět. Nechtěla jsem pít.“

„Rozumím, ale pak se stalo ještě něco jiného.“ Teta Charlotte si cucne koktejlu; sklenici drží v obou rukou a pak ji opatrně postaví na bar. Nevím, zda ji přešla chuť vzpomínat, ale já potřebuji vědět, co jsem tehdy udělala.

„Obsluha ti přinesla salát Caesar,“ naváže teta tichým hlasem. „Připomněla jsi, že jsi chtěla dresink zvlášť. O nic nešlo, ale tys trvala na svém. Připadalo mi to zvláštní, protože jsi přece sama dělala servírku a určitě jsi věděla, jak snadno dojde k omylu.“

Odmlčí se. „Zmýlila ses, víš? Já si také objednávala Caesar a tys prostě řekla, že si dáš totéž. O dresinku jsi vůbec nemluvila.“

Zamračím se. „A to je všechno? Špatná objednávka?“

Teta Charlotte zavrtí hlavou. Vím, že ke mně bude upřímná. A také vím, že to, co si vyslechnu, se mi nebude líbit. „Šlo o to, jak jsi to podala. Byla jsi… naštvaná. On se ti omluvil, ale tys to nafoukla víc, než bylo nutné. Vinila jsi ho z něčeho, za co nemohl.“

„Co udělal Richard?“

„Nakonec ti řekl, abys to nechala být, že ti za minutku donesou nový salát.“

Nevzpomínám si na incident s číšníkem, i když mám v živé paměti jiné, mnohem horší večeře, ale jednou věcí jsem si jistá: moje teta má vynikající paměť, vždyť se celý život zabývá detaily.

Napadá mě, kolika dalších nepříjemných chvil byla za ty dlouhé roky svědkem, a přesto je z lásky ke mně přetrpěla.

Ačkoli jsme byli stále ještě novomanželé, má proměna už začala.

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

VŽDYCKY JSEM VĚDĚLA, že život s Richardem nebude ničím připomínat ten starý.

Představovala jsem si však, že to budou změny vnější, jakási nadstavba toho, co jsem už měla a kým jsem byla. Stanu se manželkou. Matkou. Vytvořím domov. Najdu si nové přátele ze sousedství.

Když ale skončila každodenní honička, z níž se skládala má existence na Manhattanu, bylo snadné se soustředit na to, co mi schází. Měla jsem se třikrát za noc budit na kojení a plánovat si kurzy v mateřském centru. Měla jsem dusit mrkev doměkka a číst pohádky na dobrou noc. Měla jsem prát dupačky v Dreftu a chladit kroužky na prořezávání zoubků, které zklidní naběhlé dásně.

Můj život se zastavil. Připadala jsem si jednou nohou v minulosti, druhou v budoucnosti.

Předtím jsem si zoufala nad zůstatkem běžného účtu, děsily mě kroky, které jsem za sebou slýchala ve tmě, a stresovala jsem se, zda doběhnu k metru dřív, než se zavřou dveře a stihnu to k Gibsonovi včas. Strachovala jsem se o holčičku ve třídě, která si kousala nehty, i když jí byly sotva tři roky, v duchu jsem se ptala, zda ten pěkný kluk, kterému jsem dala telefonní číslo, opravdu zavolá a jestli Sam nezapomněla vytáhnout ze zásuvky žehličku na vlasy.

Patrně jsem si myslela, že sňatek s Richardem mě starostí zbaví.

Jenomže staré úzkosti jen uvolnily místo novým. Zmatek a hluk města vystřídalo nepřetržité víření myšlenek. Nové klidné prostředí můj niterný svět neztišilo. Naopak, neustálé ticho a prázdné hodiny mě provokovaly. Vrátila se nespavost. Přistihla jsem se, že se pravidelně vracím kontrolovat, zda jsem zamkla dveře, když jsem se vypravila ven někam po pochůzkách, ačkoli jsem dobře věděla, že jsem otočila klíčem v zámku. Od zubaře jsem vyběhla dřív, než na mě přišla řada, protože jsem byla přesvědčená, že jsem nevypnula troubu. Dvakrát jsem kontrolovala, zda jsem zhasla světla v šatně. Uklízečka, která chodila pravidelně jednou týdně, pokaždé opouštěla dokonale čistý dům a Richard byl od přírody pořádný muž, ale já stejně bloumala po pokojích a hledala uschlý list na květinách, knihu, která vyčuhuje z police a potřebuje srovnat, ze skříně s prádlem jsem vyndávala ručníky a skládala je na dokonalé třetiny.

Naučila jsem se natahovat obvyklé domácí práce jako karamel, klidně jsem se celý den chystala na schůzku dobrovolnického výboru v klubu. Neustále jsem se dívala na hodiny a odpočítávala, kdy se Richard vrátí domů.

Krátce po devětadvacátých narozeninách a oslavě v klubu, kde byla i teta Charlotte, jsem odjela do obchodu pro kuřecí prsa k večeři.

Blížil se Halloween, svátek, který jsem měla ještě jako učitelka Vlčat moc ráda. Nečekala jsem zástupy koledníků; ani předchozího roku se moc dětí neukázalo, protože domy v okolí byly od sebe hodně vzdálené. Stejně jsem ale v samoobsluze nakoupila několik tašek tyčinek KitKat a lentilek M&M a doufala, že jich nesním víc, než rozdám. Do vozíku jsem přihodila i balíček tamponů. Náhodou jsem zabočila do uličky s plenami a dětskými přesnídávkami, ale okamžitě jsem vycouvala a zařadila se do delší fronty u pokladny.

Když jsem pak prostírala k večeři – jen dva talíře na konci širokého mahagonového stolu, přepadla mě osamělost. Nalila jsem si sklenici vína a vytočila Samino číslo. Richardovi se nelíbilo, že piju, ale já potřebovala každý měsíc alespoň párkrát nějakou útěchu. Pokaždé jsem si pečlivě vyčistila zuby a prázdnou lahev schovala až na dno koše. Sam se mi tehdy svěřila, že se chystá na třetí rande s novým klukem, a zdálo se, že je z něj nadšená. Představovala jsem si ji, jak se souká do oblíbených džín, které si od ní už nepůjčím, a líčí se třešňovou rtěnkou.

Popíjela jsem chablis, poslouchala její šťastné švitoření a nakonec jsem navrhla, abychom se brzy sešly ve městě. Sam za mnou po svatbě přijela jen jednou. Neměla jsem jí to za zlé, Westchester byl pro svobodnou holku nuda.

To já se na Manhattan dostala častěji a jednou jsem už měla v úmyslu se s ní sejít u školky na pozdní oběd. Musela jsem to ale zrušit, protože jsem chytila střevní virózu, a Sam zase odvolala dříve domluvenou večeři, protože zapomněla na babiččinu narozeninovou oslavu, která se konala tentýž den.

Neviděly jsme se hodně dlouho.

Já si přísahala, že po svatbě zůstanu se Sam v úzkém kontaktu, ale večery a víkendy, kdy měla volno, byly mou jedinou příležitostí být s Richardem.

Richard mi nikdy nemluvil do denního rozvrhu. Jednou mě vyzvedával na nádraží, když jsem se vracela z nedělního brunche se Sam v Balthazaru, a zeptal se, jak jsem si to užila.

„Se Sam je vždycky zábava,“ říkala jsem a smála se, když jsem mu vyprávěla, jak jsme se po odchodu pár bloků od restaurace přimotaly k natáčení filmu a Sam mě postrčila mezi komparzisty. Sice nás vykázali, ale ona stihla ze stolku pro štáb sebrat balíček sušeného ovoce s ořechy.

Richard se smál se mnou, ale večer se zmínil, že tenhle týden bude muset skoro každý večer dlouho pracovat.

Než jsme se Sam domluvily, řekla mi, abych vybrala čas, kdy se sejdeme. „Dáme si tequilu a půjdeme tancovat jako kdysi.“

„Jen to sladím s Richardovým rozvrhem. Bude možná lepší, když přijedu, až bude na služební cestě.“

„Chceš si domů dotáhnout chlapa?“ dobírala si mě Sam.

„Proč jenom jednoho?“ trumfla jsem ji ve snaze změnit téma a ona se zasmála.

Po pár minutách, když jsem v kuchyni krájela rajčata na salát, se rozeřval alarm proti zlodějům.

Richard podle svého slibu nechal nainstalovat důmyslný bezpečnostní systém, ještě než jsme se do westchesterského domu nastěhovali. Poskytoval mi útěchu během dne, kdy byl Richard v práci, a ještě víc v noci, když cestoval.

„Haló?“ zavolala jsem. Vešla jsem do haly a při vysokém varovném pískání protínajícím vzduch jsem sebou cukla. Těžké dubové dveře však byly zavřené.

Podle dodavatelské firmy měl náš dům zranitelná místa. Když nám to její zástupce vysvětloval, zvedl čtyři prsty. Hlavní dveře. Vstup do sklepa. Velké francouzské okno v kuchyni. A především dvojité skleněné dveře vedoucí z obývacího pokoje do zahrady.

Všechny tyto vchody byly napojeny na alarm. Doběhla jsem ke dvojitým dveřím a vykoukla ven. Nikoho jsem neviděla, ale to neznamenalo, že se tam nikdo neschovává ve stínu. Přes řvoucí alarm bych stejně neslyšela, kdyby se někdo dobýval dovnitř. Instinktivně jsem vyběhla nahoru, v ruce velký nůž, jímž jsem krájela rajčata.

Z nočního stolku jsem sebrala mobilní telefon a v duchu děkovala, že jsem ho předtím zapojila do nabíječky. Schovala jsem se až dozadu do šatny, za řadu ramínek s kalhotami, a vytočila Richardovo číslo.

„Nellie? Co se děje?“

Pevně jsem tiskla telefon a choulila se na podlaze v šatně. „Myslím, že se sem někdo snaží vloupat,“ zašeptala jsem.

„Slyším alarm.“ Richardův hlas byl napjatý a naléhavý.

„Kde jsi?“

„V šatně,“ špitla jsem.

„Zavolám policii. Vydrž.“

Představila jsem si, jak z jiného telefonu diktuje adresu a žádá, aby si pospíšili, protože manželka je v domě sama. Věděla jsem, že policii uvědomí i bezpečnostní firma.

Vzápětí zazvonila pevná linka. Srdce mi bušilo, v uších mi zběsile dunělo. Takový kravál – jak mám poznat, jestli někdo nestojí za dveřmi šatny a nebere za kliku?

„Policie tam bude každou chvíli,“ oznámil mi Richard. „A já už sedím ve vlaku, jsem u Mount Kisco. Budu doma za čtvrt hodiny.“

Těch patnáct minut trvalo věčnost. Stočila jsem se do klubíčka a začala odpočítávat, silou vůle jsem se nutila pomalu a potichu vyslovovat číslice. Policie určitě přijede, než se dostanu ke dvěma stům, pomyslela jsem si a bez pohnutí mělce dýchala, aby si mé přítomnosti nikdo nevšiml, kdyby přece jen prošel dveřmi do šatny.

Čas se zpomalil. Díky zbystřeným smyslům jsem si uvědomovala každý detail ve svém okolí. Viděla jsem chomáče prachu u podlahové lišty, nepatrné rozdíly v odstínu parket i slaboučké záchvěvy, které můj dech vytvářel na černých kalhotách visících pár centimetrů od mé tváře.

„Vydrž, zlato,“ ozval se Richardův hlas, když jsem dopočítala ke 287. „Zrovna vystupuju z vlaku.“

Konečně přijela policie.

Policisté prohledali dům, ale nenašli jedinou stopu po vniknutí – nic se neztratilo, dveře nebyly vypáčené, okna nikdo nerozbil. Choulila jsem se u Richarda na pohovce a upíjela heřmánkový čaj. Falešné poplachy nejsou nic neobvyklého, tvrdila policie. Vadné vedení, zvíře, které spustí senzor, porucha systému – nejspíš se přihodilo něco z toho, uzavřel policista.

„Určitě o nic nešlo,“ souhlasil Richard. Pak ale zaváhal a podíval se na oba strážníky. „Asi to s tím nijak nesouvisí, ale když jsem ráno odcházel, na konci ulice parkoval cizí náklaďák. Myslel jsem, že patří zahradníkům nebo tak něco.“

Cítila jsem, jak mi poskočilo srdce.

„Pamatujete si poznávací značku?“ zeptal se starší policista, který obstarával většinu mluvení.

„Ne, ale dám si na něj pozor.“ Richard mě přitáhl k sobě. „Ale ty se třeseš, miláčku. Slibuju, že nedovolím, aby se ti něco stalo, Nellie.“

„Takže jste si jistá, že jste nikoho neviděla?“ zeptal se mě znovu strážník.

Oknem jsem sledovala blikající a otáčející se modro-červený majáček na jejich hlídkovém voze. Zavřela jsem oči, ale pořád jsem v duchu viděla barevné záblesky ve tmě, které mě stahovaly do vzpomínek na jednu noc před mnoha lety na vysoké.

„Ne. Nikoho jsem neviděla.“

Nebyla to tak docela pravda.

Viděla jsem obličej, ale ne z našich oken. Ve své paměti. Patřil člověku, jehož jsem naposledy potkala na Floridě, člověku, který mě viní z neštěstí onoho podzimního večera a chce, abych pykala.

Měla jsem nové jméno. Novou adresu. Změnila jsem si telefonní číslo.

Vždycky jsem se bála, že to nebude stačit.

Tragédie se odehrála jednoho krásného říjnového dne. Byla jsem mladá. Zrovna jsem nastoupila do čtvrtého ročníku na vysoké. Sálající horko floridského léta ustoupilo příjemnému teplu, holky na koleji nosily lehoučké letní šaty nebo tílka a kraťasy s logem Chí Omega na zadku. Všude panovalo bujaré veselí, po západu slunce mělo proběhnout zasvěcení nováčků.

Jako vedoucí programu jsem naplánovala panáky z želatiny a alkoholu, zavázané oči, svíčky a nakonec jako překvapení koupání v oceánu.

Ráno jsem se však probudila vyčerpaná a s bolavým žaludkem. Cestou na seminář o raném vývoji dítěte jsem uždibovala müsli tyčinku. Vytáhla jsem si diář, abych si zapsala úkoly na příští týden, a propiska se mi zastavila na půl cesty. Nedostala jsem menstruaci. Nebyla jsem nemocná. Byla jsem těhotná.

Když jsem zvedla hlavu, ostatní studenti už si balili věci a opouštěli třídu. Šok mi ukradl několik minut. Vynechala jsem další hodinu a vydala se k drogerii na kraji kampusu. Koupila jsem si balíček žvýkaček, časopis People, pár tužek a těhotenský test, jako by to byla jen další běžná položka na nákupním seznamu. Hned vedle byl McDonald’s; zamkla jsem se v kabince na záchodě a poslouchala, jak se dvě mladičké holky češou před zrcadlem a povídají si o koncertě Britney Spears, na který by tak rády šly. Dvě čárky mi potvrdily to, co jsem už věděla.

Vždyť je mi teprve jedenadvacet, proletělo mi hlavou. Nemám hotovou školu. Se svým přítelem Danielem chodím sotva pár měsíců.

Vyšla jsem z kabinky k řadě umyvadel a pustila si studenou vodu na zápěstí. Zvedla jsem oči, protože ty dvě holky zmlkly, jakmile mě uviděly.

Daniel měl přednášku sociologie, která končila v půl jedné; jeho rozvrh jsem uměla nazpaměť. Pospíchala jsem k budově, kde byla jeho posluchárna, a popocházela sem a tam na chodníku před vchodem. Pár studentů sedělo na schodech a kouřilo, ostatní se uvelebili na trávníku, obědvali nebo si ve třech házeli frisbee. Dívka odpočívala s hlavou v klíně svého kluka, dlouhé vlasy zakrývaly jeho stehna jako přikrývka. Z velkého kazeťáku se linula hudba skupiny Grateful Dead.

Ještě před dvěma hodinami jsem byla jednou z nich.

Ze dveří se začali trousit studenti a já mezi nimi zoufale hledala Daniela. Ne, on na sobě určitě nebude mít pantofle a tričko s logem Grantovy univerzity, na rameni se mu nebude houpat batůžek ani ho nebude tížit velký futrál na saxofon.

Nevypadal jako jeden z nich.

Dav prořídl a on se objevil nahoře na schodech, ukládal si brýle do kapsičky košile, brašnu měl přehozenou přes hrudník. Zvedla jsem ruku a zamávala. Když mě uviděl, znejistěl a pak pokračoval po schodech směrem ke mně.

„Profesore Bartone!“ Těsně za ním běžela dívka, asi se ho potřebovala na něco zeptat. Anebo s ním flirtovala.

Danielu Bartonovi bylo přes třicet a ve srovnání s ním vypadali ti všichni, co si tu házeli frisbee, skákali a hulákali, když se jim ho podařilo chytit, jako štěňata. Mluvil s tou holkou a přitom pokukoval po mně. Nevole z něj přímo čišela. Porušila jsem naše pravidlo: v kampusu se neznáme.

Koneckonců, mohli ho kvůli tomu vyhodit. V prváku mi dal u zkoušky jedničku, to bylo pár týdnů předtím, než jsme si spolu něco začali. Já si ji zasloužila, tou dobou jsme spolu ještě nechodili. Začalo to až později, když jsem ho náhodou potkala po koncertu Davea Matthewse na pláži, jenomže kdo by nám to věřil?

Když ke mně konečně došel, zašeptal: „Teď ne. Pak ti zavolám.“

„Sejdeme se za čtvrt hodiny na obvyklém místě.“

Zavrtěl hlavou. „Dnes to nejde. Zítra.“ Jeho příkrý tón mě zabolel.

„Je to fakt důležitý.“

Jenomže on už odcházel s rukama v kapsách džín ke starému autu Alfa Romeo, které nás vozilo za měsíčního světla na pláž. Dívala jsem se za ním, ohromená a hluboce zrazená. Já naši dohodu dodržovala, musí přece chápat, že tohle je naléhavé. Hodil tašku na sedadlo vedle sebe – kde jsem obvykle sedala já – a odjel.

Objala jsem si pažemi břicho a sledovala jeho auto, jak zatáčí za roh a mizí. Pak jsem se pomalu vrátila na kolej, kde měli všichni plné ruce s přípravami.

Musíš ten den prostě nějak přežít, řekla jsem si v duchu, a zamrkala jsem, abych zahnala slzy, které se mi draly do očí. Pak si s Danielem promluvíme a společně něco vymyslíme.

„Kdes byla?“ zeptala se vedoucí našeho spolku, když jsem vešla do dveří, ale na odpověď si nepočkala. Dnes večer budeme přijímat jedenadvacet nových členek. Zahájíme večeří a ceremoniálem: hymna spolku a kvíz o zakladatelkách a důležitých datech. Každá dívka pak zapálí svíci a složí přísahu. Já budu stát za svou „svěřenkou“ Maggie, nad níž jsem pro letošní rok převzala patronát. „Zkouška“ začne zhruba v deset. Ačkoli potrvá několik hodin, holkám se nic zlého nestane. Nebude to nebezpečné a nikdo nepřijde k úrazu.

Věděla jsem to, protože jsem dostala za úkol to celé naplánovat.

Lahve vodky, z nichž nalijeme panáky a rozložíme je na stůl v jídelně, a ještě další kořalka na punč. Opravdu jsme potřebovali tolik alkoholu? ptala jsem se v duchu a vybavila si, co všechno následovalo. Modro-červené majáčky policejních aut. Vysoký jekot, který zněl jako náš alarm.

Ale když jsem tehdy kráčela po schodech ke svému pokoji, byla to jen letmá myšlenka, která se mihla kolem jako můra, protože ji rychle vystřídalo zoufalství z nechtěného těhotenství. Pocit nevolnosti vycházející z břicha se šířil do celého těla.

Daniel se ani neohlédl, když odjížděl. Pořád se mi vracel obraz, jak mě míjí a šeptá: „Teď ne.“ Choval se ke mně s menším respektem než ke studentce, která ho odchytila dřív, než ke mně došel.

Vklouzla jsem do pokoje, tiše jsem za sebou zavřela dveře a vytáhla mobil. Lehla jsem si na postel, přitáhla kolena k hrudi a zavolala mu. Po čtvrtém zazvonění se zapnula hlasová schránka. Podruhé už mi to vůbec nevzal.

Představovala jsem si, jak se dívá na displej, kde se mu objevuje šifra, pod níž si mě uložil – Victor. Dlouhé úzké prsty, které mi hladily nohu, když jsem sedala vedle něho, mačkají tlačítko odmítnout hovor.

Dělával to jiným lidem, když jsme byli spolu, ale mě nikdy nenapadlo, že to udělá i mně.

Znovu jsem vytočila jeho číslo v naději, že to pochopí, že si uvědomí, jak zoufale s ním potřebuju mluvit. Ale on mě ignoroval.

Bolest vystřídal vztek. Přece musí vědět, že se něco děje. Tvrdil, že mu na mně záleží, ale když člověku na někom záleží, tak mu přece vezme telefon, kurva.

U něj doma jsem nikdy nebyla, protože bydlel s dalšími dvěma profesory v univerzitním bytě. Ale adresu jsem znala.

Zítra je pozdě, pomyslela jsem si.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

VRÁTILA JSEM SE S TETOU Charlotte z baru hotelu Robinson, dala si studenou sprchu a smyla pot a make-up. Kéž bych mohla stejně snadno spláchnout i dnešní den a získat ještě jednu šanci s Emmou.

Tak pečlivě jsem si připravila slova. Čekala jsem, že Emma bude zpočátku skeptická. Já bych byla taky – dobře si pamatuju, jak jsem se ježila, když Sam byla vůči Richardovi podezřívavá a matka vyjadřovala obavy, že ztrácím svou identitu.

Jenomže jsem předpokládala, že Emma mě alespoň vyslechne. Že budu mít možnost zasít zrnko pochybností, které ji přiměje lépe se podívat na muže, se kterým se rozhodla strávit zbytek života.

Jenomže ona si na mě už názor vytvořila – nedá se mi věřit.

Dochází mi, jak bylo bláhové si myslet, že jejich vztah snadno rozbiju.

Budu muset najít jiný způsob, jak ji přesvědčit.

Všímám si, že levou paži mám rudou a rozdrápanou od zběsilého drhnutí ve sprše. Vypnu vodu a citlivou pokožku natřu tělovým mlékem.

Potom mi teta Charlotte zaklepe na dveře pokoje. „Co si vyjít na procházku?“

„Jasně.“ Moc se mi nechce, ale udělám to, abych odčinila starosti, které jsem jí způsobila.

Vyrazíme k parku Riverside. Teta obvykle chodí svižně, ale dnes dělá pomalé kroky. Díky neměnným, opakujícím se pohybům paží a nohou a mírnému vánku od řeky Hudson se opět cítím oběma nohama na zemi.

„Chceš pokračovat v našem rozhovoru?“ ptá se teta Charlotte.

Myslím na to, oč mě žádala: Přestaň mi, prosím, lhát.

Nechci jí lhát, ale než jí povím pravdu, musím ji sama poznat.

„Ano.“ Vezmu ji za ruku. „Ale zatím ještě nejsem připravená.“

Ačkoli jsme u baru rozpitvaly jen jediný večer mého manželství, rozhovor s tetou uvolnil část napětí, které se ve mně nahromadilo. Celý příběh je ale příliš zamotaný a složitý, aby se rozpletl během jednoho odpoledne.

Poprvé se však mohu opřít i o vzpomínky jiného člověka. Člověka, jemuž důvěřuji a s jehož pomocí vstřebávám otřesy svého života s Richardem.

Vezmu tetu Charlotte do italské restaurace kousek od jejího bytu a objednáváme si polévku minestrone. Číšník nám přinese teplý křupavý chléb, a teprve když vypiju třetí sklenici ledové vody, uvědomuju si, jak jsem vyprahlá. Povídáme si o Matissově životopise, který teta zrovna čte, a o filmu, o němž tvrdím, že bych ho ráda viděla.

Fyzicky se cítím o něco lépe. A povrchní klábosení s tetou mě rozptýlí. Jenomže jakmile se ocitnu ve svém pokoji a za soumraku zatáhnu žaluzie, vrací se ke mně žena, která nastoupila na mé místo. Je jako nevítaný host, jehož nedokážu vykázat ze dveří.

Vidím ji na zkoušce šatů, jak se otáčí před zrcadlem a na prstě jí září nový diamant. Představuju si, jak nalévá Richardovi pití, jak mu ho nese a líbá ho, když mu vkládá sklenici do rukou.

Uvědomuju si, že chodím po pokoji sem a tam jako zvíře v kleci.

Dojdu ke stolu a v zásuvce najdu žlutý poznámkový blok. Odnesu si ho s perem k posteli a zírám na prázdnou stránku.

Začínám psát její jméno, hraju si s hroty i křivkami jednotlivých písmen: Emma.

Potřebuju, aby každé slovo bylo naprosto jasné. Je nezbytně nutné, aby mě pochopila.

Uvědomuju si, že na pero tlačím a inkoust se propíjí papírem.

Nevím, co dál psát. Nevím, jak začít.

Kéž bych dokázala pojmenovat tu chvíli, která odstartovala můj zánik. Pak bych snad byla schopná jí všechno vysvětlit. Duševní choroba mé matky? Smrt mého otce? Neschopnost počít dítě?

Je mi stále jasnější, že původ toho všeho se skrývá v oné říjnové noci na Floridě.

Ale o tom Emmě vykládat nemohu. Jediné, co potřebuje pochopit, je Richardova úloha v mém příběhu.

Roztrhám list papíru a začnu znovu.

Tentokrát napíšu: Milá Emmo.

A vzápětí zaslechnu jeho hlas.

V první chvíli mě napadne, že se ozývá jen v mé mysli, ale pak mi dochází, že on je doopravdy v bytě a teta Charlotte na mě volá. Abych šla za Richardem.

Vyskočím na nohy a podívám se do zrcadla. Z odpolední procházky na slunci mi zrůžověly tváře, vlasy mám stažené do culíku. Na sobě elastické šortky a tílko. Pod očima se mi rýsují tmavé kruhy, ale tlumené světlo je laskavé k ostrým úhlům mého těla.

Dopoledne jsem se kvůli Emmě nastrojila, ale v této chvíli vypadám mnohem víc jako Nellie, do níž se můj manžel před lety zamiloval.

Bosá dojdu do obýváku a mé tělo reaguje zcela instinktivně, vidění se mi zužuje, takže on je nakonec to jediné, co vnímám. Široká ramena, výborná kondice; během let našeho manželství jeho štíhlá běžecká postava zesílila. Richard patří k mužům, kteří se s přibývajícím věkem stávají ještě atraktivnějšími.

„Vanesso.“ Hluboký hlas. Ten, který pořád slýchám ve snech. „Rád bych s tebou mluvil.“

Obrací se na tetu Charlotte: „Můžete nás nechat chvíli o samotě?“

Teta se na mě podívá a já přikývnu. V ústech mám sucho. „Jistě,“ říká a odchází do kuchyně.

„Emma mi říkala, že jsi za ní dneska byla.“ Richard má na sobě košili, kterou neznám, musel si ji koupit teprve po mém odchodu. Anebo mu ji koupila Emma. Je opálený, ostatně jako každé léto, protože běhá venku.

Přisvědčím, protože je mi jasné, že nemá smysl zapírat.

Richard udělá krok ke mně, výraz jeho tváře neočekávaně zjihne. „Vypadáš vystrašeně. Copak nevíš, že jsem tady, protože si o tebe dělám starost?“

Ukážu na pohovku. Nohy se mi třesou. „Sedneme si?“

Po stranách pohovky jsou nakupené polštářky, takže se nakonec ocitáme mnohem blíž u sebe, než bychom čekali. Cítím citrony. Vnímám jeho teplo.

„Žením se s Emmou. Musíš se s tím smířit.“

Nemusím, pomyslím si. Nemusím se smířit s tím, že se s někým ženíš. Ale nahlas říkám: „Všechno se to přihodilo tak rychle. Proč ten spěch?“

Richard mi neodpoví. „Všichni se mě ptali, proč jsem s tebou celá ta léta zůstával. Stěžovala sis, že tě pořád nechávám doma samotnou, ale když jsme si vyšli do společnosti, bylas… Však víš, ten večírek… lidi o tom pořád mluví.“

Teprve když mi jemně otře tvář, uvědomuju si, že mi po ní stéká slza.

Jeho dotek ve mně vyvolává příval pocitů; už je to několik měsíců, co se mě naposledy dotkl. Tělo se mi stáhne.

„Už na to nějakou dobu myslím. Nechtěl jsem ti to říkat, protože jsem věděl, že tě to zraní, ale po dnešku… nemám na vybranou. Podle mě bys měla vyhledat pomoc. Nechat se hospitalizovat, třeba tam, kde byla tvoje matka. Nechceš přece skončit jako ona.“

„Už je mi mnohem líp, Richarde.“ Najednou cítím záblesk svého bývalého já. „Mám práci. Chodím ven, stýkám se s lidmi…“ Ztichnu. Pro něj je pravda viditelná. „Nejsem jako moje matka.“

Tenhle rozhovor jsme už vedli. Je jasné, že mi nevěří.

„Předávkovala se sedativy,“ připomene tiše Richard.

„To se neví!“ protestuju. „Mohl to být omyl. Prostě si spletla prášky.“

Richard si povzdechne. „Než umřela, tvrdila tobě i tetě Charlotte, že se jí vede líp. Takže když jsi mi to teď řekla… poslyš, máš pero?“

Ztuhnu, protože mě napadá, jak uhodl, co jsem dělala ve chvíli, kdy přišel.

„Pero,“ opakuje a nad mou reakcí povytáhne obočí. „Můžeš mi ho půjčit?“

Přikývnu, vstanu, vrátím se do ložnice, kde mi na posteli leží blok s Emminým jménem. Ohlédnu se přes rameno v náhlém přívalu strachu, že šel za mnou. Ale nikdo tu nestojí. Obrátím blok, vezmu pero a pak si všimnu alba se svatebními fotografiemi, které leží rozevřené na zemi. Hodím ho na dno šatníku a vrátím se do obývacího pokoje.

Když si sedám vedle Richarda na pohovku, letmo se kolenem dotknu jeho nohy. On se nakloní a sáhne pro peněženku. Vytáhne z ní prázdný šek, který nosí vždycky s sebou. Dívám se, jak do něj vpisuje číslici a přidává několik nul.

Při pohledu na sumu jen zalapám po dechu. „Na co to je?“

„Při vyrovnání jsi nedostala dost.“ Položí šek na konferenční stolek. „Zpeněžil jsem nějaké akcie a dal do banky avízo, že dojde k velkému výběru z mého účtu. Použij ty peníze na léčbu. Nedokázal bych se sebou žít, kdyby se ti mělo něco stát.“

„Já nechci tvoje peníze, Richarde.“ Nespouští ze mě oči. „Nikdy jsem je nechtěla.“

Znám lidi se světle hnědýma očima, jejichž duhovky se jeví jako zelené či modré podle toho, jaké je obklopuje světlo či co mají na sobě. Ale Richard je jediný člověk, v jehož očích se střídají různé odstíny modré – od džínové přes barvu Karibského moře až po muší křídlo.

Teď jsou světle indigové, tak je mám nejraději.

„Nellie.“ Takhle mě oslovuje poprvé od chvíle, kdy jsem se odstěhovala. „Já Emmu miluju.“

V prsou mi vybuchuje bolest.

„Ale nikdy už nebudu nikoho milovat tolik jako tebe,“ říká.

Stále mu hledím do očí, pak náhle ucuknu. Jeho přiznání mě ohromí. Pravdou ale je, že totéž cítím i já. Ticho visí ve vzduchu jako rampouch, který má každou chvíli puknout.

Richard se znovu nakloní a jemně najde mé rty. Šok mě připraví o schopnost logicky myslet. Položí mi ruku na týl a přitáhne si mě. Na pár vteřin jsem zase Nellie a on mužem, do kterého jsem se zamilovala.

Pak spadnu zpátky do reality. Odstrčím ho a hřbetem dlaně si otřu ústa. „Tos neměl dělat.“

Dlouho se na mě dívá, pak vstane a beze slova odejde.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

SPÁNEK MI V NOCI OPĚT UNIKÁ, protože si přehrávám každičký detail Richardovy návštěvy.

Když konečně usnu, vkrade se mi i do snů.

Ležím v posteli a on ke mně přichází. Konečky prstů bloudí po mých rtech, pak mě něžně políbí, pomalu, nejprve na ústa a pokračuje dál po krku. Jednou rukou mi povytáhne noční košili a jeho rty se pohybují stále níž po mém těle. Bezděčně začnu pohupovat boky. Zadržím vzdech, protože tělo mě zrazuje, je poddajné a vláčné. Přitiskne mě k matraci, sevře mi zápěstí a zalehne mě. Snažím se ho odstrčit, zastavit ho, ale má příliš velkou sílu.

A najednou vidím, že pod Richardem neležím já – nedrží moje ruce, nerozevírá moje rty.

Je to Emma.

S trhnutím se probudím a posadím se. Přerývaně lapám po dechu. Rozhlížím se po pokoji a zoufale se snažím uklidnit.

Odběhnu do koupelny a opláchnu si obličej studenou vodou, abych vymazala pocity, které ve mně sen vybudil. Svírám okraje umyvadla, dokud se mi konečně nezklidní dech.

Vlezu si zpátky do postele a přemýšlím o tom, jak se mi srdce rozbušilo a kůže pálila, když se mi zdálo o Richardovi. Stále vnímám účinky zrádné reakce svého těla.

Jak to, že mě dokonce i ve snu pořád vzrušuje?

A pak si vybavím jednu psychologickou přednášku, kterou jsem si nedávno pouštěla a která se zabývala částmi mozku zpracovávajícími emoce.

„Lidské tělo často reaguje naprosto stejně na dva různé emocionální stavy – romantické vzrušení a strach,“ vysvětloval vědec. Zavírám oči a pokouším se vybavit si jeho slova. „Jen pomyslete na bušení srdce, rozšířené zornice a zvýšený krevní tlak. Objevují se jak ve chvílích děsu, tak i vzrušení.“

Tohle znám moc dobře.

Odborník mluvil i o tom, jak naše myšlenky zpracovávají změny v obou stavech. Když kupříkladu vězíme v osidlech romantické lásky, nervový systém zodpovědný za kritické hodnocení ostatních lidí nefunguje správně.

Zažívá tohle Emma? ptám se v duchu. Zažívala jsem to i já?

Jsem příliš otřesená, abych znovu usnula.

Jen ležím a obrazy Richarda mi pronikají do myšlenek. Bylo to tak živé a prchavé – jako přelud – a jak noc ubíhá, začínám se sama sebe ptát, zda se to doopravdy stalo, anebo to byl jen sen.

Bylo vůbec něco z včerejšího večera skutečné?

S prvními paprsky zlatého rána vstanu a jako v transu dojdu k šatníku. Otevřu horní zásuvku. Mezi ponožkami leží šek.

Když ho ukládám zpátky, sklopím oči a zahlédnu bílé saténové desky alba se svatebními fotografiemi. Je to jediný hmatatelný důkaz mého manželství, který mám.

Nedovedu si představit, že bych se na ty obrázky chtěla ještě někdy dívat, ale dnes si je potřebuju naposledy prohlédnout. Ostatní fotky zůstaly v domě ve Westchesteru, tedy pokud je Richard už neodnesl do skladu ve sklepě svého bytu ve městě, anebo je nezničil. Je dost pravděpodobné, že to udělal. Určitě se zbavil všech vzpomínek na mě, aby Emma náhodou nenašla mé znepokojivé stopy.

Teta Charlotte mi poodhalila kousíček toho, čeho byla během mého manželství svědkem. I Sam mi při našem posledním rozhovoru prozradila, co viděla, i když se to nakonec zvrhlo v tu nejhorší hádku, jakou jsme kdy vedly. Ale já se na to chci podívat sama, novýma očima.

Usedám se zkříženýma nohama na postel a otevírám album. Na prvním snímku si v hotelovém pokoji zapínám starožitný perlový náhrdelník – „něco půjčeného“ od tety Charlotte. Ona vedle mě dovedně uvazuje na kytici otcův modrý kapesník. Otáčím list a dívám se na tetu Charlotte, matku a sebe, jak společně kráčíme k oltáři. Moje a matčiny prsty jsou propletené, teta Charlotte je zavěšená do mé levé paže, protože v ruce držím bílé růže. Teta má zrůžovělou tvář a v očích se jí lesknou slzy. Matčin výraz je těžké rozeznat, ačkoli se do foťáku usmívá. Na obrázku je od nás trochu vzdálená, a kdybychom se nedržely za ruce, klidně bych ji mohla nůžkami ze snímku odstřihnout.

Kdybych ukázala tuhle fotku cizímu člověku a zeptala se, která z nich je podle něho má matka, určitě by vybral tetu Charlotte, i když jsem matce fyzicky hodně podobná. Vždycky jsem přesvědčovala samu sebe, že jsem po matce zdědila jen vzhled, třeba dlouhý krk a zelené oči, ale uvnitř jsem dcerou svého otce.

Richardova slova se mi však nyní vracejí jako bumerang.

Kdykoli mi během našeho manželství tvrdil, že nejednám racionálně a logicky, anebo když na mě ve vypjatějších chvílích křičel „Jsi šílená!“, bránila jsem se.

„Plete se,“ šeptala jsem si sama pro sebe, když jsem bloudila po chodnících v naší čtvrti a dusala po betonu.

Mnohokrát jsem si i dupla. Levou – plete – a pravou – se.

Plete se. Plete se. Plete se. Opakovala jsem si ta dvě slova desetkrát, stokrát. Možná jsem si myslela, že když je budu odříkávat, pohřbím utkvělou obavu, která se mi jako červ zavrtávala do mozku: Co když má pravdu?

Otáčím na další matčinu fotografii, kde stojí a pronáší přípitek. Na stole za ní se vyjímá náš třípatrový svatební dort ozdobený figurkami, které se v Richardově rodině dědí. Úsměv porcelánové nevěsty je upřímný, ale já si vzpomínám, jakou jsem tehdy cítila úzkost. Naštěstí matka u svatebního oběda hovořila souvisle, i když to natahovala moc dlouho. Léky ten den zabraly.

Možná toho mám po ní víc, než jsem si kdy připustila.

Vyrostla jsem se ženou, která obývala úplně jiný svět než matky mých kamarádek, co jezdily se stejšny a grilovaly sýr. Máminy pocity byly jako jasné barvy – ohnivě rudé, jiskřivě růžové, temně šedé jako břidlice. Měla drsnou slupku, ale uvnitř byla křehká. Jednou se v drogerii namanula ke scéně, kdy šéf nadával pokladní, že je moc pomalá. Matka na něho vyjela, křičela cosi o šikaně a vysloužila si potlesk ostatních zákazníků ve frontě. Jindy se sesula na chodníku a tiše plakala nad motýlem, který nemohl létat, protože měl potrhané křídlo.

Nasála jsem do sebe její překroucené vnímání, impulzivní dramatické reakce? Ovlivňují její geny můj osud mnohem víc než vyrovnaná, trpělivá povaha otce? Zoufale jsem toužila vědět, které neviditelné vlastnosti jsem po každém z nich zdědila.

Během celého manželství ve mně narůstala naléhavá potřeba zjistit pravdu. Pronásledovala mě ve snech. Bála jsem se, že mé vzpomínky vyblednou jako stará fotografie vybělená světlem, a tak jsem se je pokoušela udržovat naživu. Začala jsem si psát deník. Černý zápisník Moleskine jsem před Richardem schovávala pod matraci v hostinském pokoji.

Dnes mi to připadá jako ironie, protože jsem se obklopila jen samou lží. A občas mám tendenci jí podléhat. Možná je jednodušší tiše sklouznout do nové reality, kterou jsem si vytvořila jako hrad z písku. Zmizet pod jejím povrchem.

Bylo by o tolik snazší to prostě nechat být, napadá mě.

Jenomže nemůžu. Kvůli ní.

Odložím album a dojdu ke stolku v rohu pokoje. Vyndám blok i pero a začnu znovu.

Milá Emmo,

sama bych neposlouchala nikoho, kdo by mi radil, abych si Richarda nebrala. Chápu tedy, proč mi vzdoruješ. Nevyjádřila jsem se jasně, protože vlastně nevím, kde začít.

Píšu, dokud není stránka plná. Ráda bych připojila poslední řádek – Richard mě včera navštívil –, ale neudělám to, protože by si mohla myslet, že se pokouším v ní vzbudit žárlivost a pochybnosti.

Takže dopis jen podepíšu, složím na třetiny a strčím do horní zásuvky, abych si ho později ještě jednou přečetla, než jí ho předám.

Později se vysprchuju a obléknu. Přejedu si rtěnkou ústa, abych zakryla otisk Richardova doteku, a vtom zaslechnu křik tety Charlotte. Doběhnu do kuchyně.

Ke stropu se valí černý dým. Teta Charlotte mlátí utěrkou do oranžových plamenů tančících na sporáku.

„Jedlou sodu!“ volá.

Popadnu ve skříňce krabici a vysypu její obsah na plameny, abych je uhasila. Teta zahodí utěrku a pustí studenou vodu. Na předloktí, které strčí pod tekoucí proud, vidím rudé skvrny.

Sundám pánev s ohořelou slaninou ze sporáku a z lednice vytáhnu balíček s ledem. „Tumáš.“

Vyndá ruku ze dřezu a já vypnu vodu. „Co se stalo? Jsi v pořádku?“

„Slévala jsem tuk ze slaniny do staré plechovky od kafe.“ Vytáhnu stoličku a ona se na ni zhroutí. „Netrefila jsem se. Trocha toho tuku vytekla na hořák.“

„Chceš zajít k doktorovi?“ Oddálí balíček s ledem a zadívá se na paži. Spáleniny jsou široké jako prst a asi pět centimetrů dlouhé. Naštěstí jí nenaskákaly puchýře. „Není to tak zlé,“ říká.

Dívám se na převrhnutou krabici krystalového cukru na pultě, který se vysypal na sporák.

„Omylem jsem na to hodila cukr. Asi jsem to tím ještě zhoršila.“

„Přinesu ti trochu aloe.“ Pospíchám do koupelny a v lékárničce za jejími starými brýlemi s želvovinovými obroučkami a Ibuprofenem najdu mastičku. Vrátím se do kuchyně s analgetiky, vysypu tři tablety na dlaň a podám jí je.

Natírá si rány aloí a vzdychne. „To pomůže.“ Natočím jí sklenici vody a ona spolkne prášky.

Dívám se na nové silné brýle, které má teta Charlotte na nose, a pak těžce dosednu na stoličku vedle ní.

Jak to, že jsem si toho nevšimla?

Nechala jsem se natolik pohltit potenciálním vztahem Emmy a Richarda, že mi uniklo něco, co jsem mělo přímo před sebou.

Nešikovnost a bolesti hlavy. Návštěva u D – to znamenalo „doktor“. Vyklízení nábytku, aby se jí lépe pohybovalo po bytě. Letmý pohled do nápojového lístku v baru hotelu Robertson a pak objednávka koktejlu, který na něm nebyl. Opatrné tempo při procházce u řeky Hudson. A krabice cukru, která vůbec nevypadá jako jedlá soda, ale když člověk pospíchá, na dotek působí stejně. Navíc když se po ní člověk natáhne v závoji kouře. Člověk, který ztrácí zrak.

Hrdlo se mi stahuje vzlyky. Nesmím ale dopustit, aby mě utěšovala. Beru ji za ruku s pokožkou tenkou jako papír.

„Slepnu,“ řekne teta Charlotte tiše. „Byla jsem už dvakrát u doktora, potvrdil mi to. Makulární degenerace. Chystala jsem se ti to říct. Ale ne za tak dramatických okolností.“

Vzpomenu si, jak jednou celý víkend nanášela barvu na plátno stovkami tahů štětce, aby napodobila kůru stařičké sekvoje. Jak jsme na pláži, kam mě brávala při matčiných dnech za zavřenými dveřmi, lehávaly na zádech, sledovaly oblohu a ona mi vysvětlovala, že ačkoli vnímáme sluneční záři jako bílou, ve skutečnosti obsahuje všechny barvy duhy.

„Je mi to tak líto,“ zašeptám.

Stále myslím na ten den – sendvič s krůtím masem a sýrem, termoska limonády, balíček karet, který s sebou teta vzala, aby mě naučila hrát kanastu – a ona promluví.

„Vzpomínáš, jak jsme spolu četly Malé ženy?“

Přisvědčím. „Ano.“ A přemítám, co asi ještě vidí a co už ne.

„V té knize Amy říká: ‚Nebojím se bouří, protože se učím řídit svou loď.‘ Víš, já se taky nikdy nebála špatného počasí.“

A pak má teta udělá tu nejodvážnější věc, jakou jsem kdy viděla. Usměje se.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

NESNÁŠÍM, KDYŽ NIC NEVIDÍM.

Přesně tahle slova pronesla Maggie, sedmnáctiletá nesmělá dívka z Jacksonville, kterou jsme tehdy večer přijímaly do vysokoškolského sesterstva.

Jenomže já ji neposlouchala. Byla jsem celá pryč z toho, jak mě Daniel odbyl. Zítra je pozdě, opakovala jsem si a vztek ve mně narůstal.

Ani nevím, jak jsem se zvládla zapojit do většiny večerních akcí. Přešlapovala jsem za Maggie, když stála v kruhu děvčat ve společenské místnosti, kde jim tváře osvětlovaly svíce. Při původním výběru kandidátek, o nichž hlasovaly stávající členky sesterstva, Maggie na seznamu nebyla. Ostatní uchazečky vypadaly pěkně čile, určitě s nimi bude zábava na akcích spolku a bezpochyby pozvednou náladu na koleji. Maggie však byla jiná. Při rozhovoru s ní jsem se dozvěděla, že se na střední škole zapojila do programu dobrovolníků pomáhajících zvířatům z útulku.

„V dětství jsem neměla moc přátel,“ řekla mi tehdy a pokrčila rameny. „Byla jsem spíš outsider.“ Zakřenila se, ale já v jejích očích spatřila velkou zranitelnost. „U zvířat jsem se asi necítila tak sama.“

„To je úžasné. Mohla bys nám vyprávět, jak jsi s tím začínala? Líbilo by se mi, kdyby se i náš spolek v něčem podobném angažoval.“

Tvář se jí rozzářila, když mi popisovala třínohého jezevčíka jménem Ike, který ji na ten nápad přivedl. Rozhodla jsem se, že Maggie musí být mezi novými členkami bez ohledu na to, co si o tom ostatní holky z koleje myslí.

Jenže když jsem za ní pak stála a poslouchala, jak mé kolegyně ze spolku zpívají, napadlo mě, zda jsem neudělala chybu. Maggie měla na sobě bílé dětské bavlněné tričko s motivem třešniček a stejně vzorované kraťasy a za celý večer skoro nepromluvila. Předtím se mi svěřila, jak se těší na nový začátek na vysoké a jak by ráda navázala přátelství s místními dívkami. Jenomže na utváření nových vazeb moc úsilí nevynakládala. Nenaučila se naši hymnu; viděla jsem, že jen naprázdno otevírá ústa. Napila se punče a zase ho vyplivla zpátky do šálku. „Skvělý,“ prohlásila, když ho nechávala na stole, a sáhla po želatinovém panáku.

Měla jsem za úkol ji hlídat, aby plnila všechny úkoly včetně závodu, kdo dřív nasbírá předepsané předměty, a dávat na ni pozor při koupání v oceánu. I my starší jsme věděly, že alkohol a plavání ve velkých nočních vlnách dokáže být zrádná kombinace.

Nedokázala jsem se na Maggie soustředit. Až příliš silně jsem si uvědomovala změny, k nimž docházelo v mém těle, i mlčící telefon v kapse. Když si stěžovala, že nemůže najít mosazného kohouta, který byl jako legrační maskot schovaný někde v domě, jen jsem pokrčila rameny a odškrtla jí ho ze seznamu. „Prostě najdi, co můžeš,“ řekla jsem a znovu zkontrolovala telefon. Daniel pořád nevolal.

Už bylo skoro deset, když naše prezidentka vykročila k pláži, kde se odehrával poslední zasvěcovací rituál. Dívky se zavázanýma očima se držely za ruce a opile se chichotaly.

Všimla jsem si, že Maggie vykukuje zpod šátku a porušuje tím další pravidlo. „Nesnáším, když nevidím. Dostávám klaustrofobii.“

„Nasaď si to zpátky,“ přikázala jsem. „Je to jen na pár minut.“

Míjely jsme chlapeckou kolej na Greek Row a kluci začali tleskat a skandovat „Jedem, Chí O!“

Jessica, nejdivočejší členka našeho sesterstva, vytáhla tričko a ukázala sexy růžovou podprsenku, čímž si vysloužila ovace vestoje. Nepochybovala jsem, že dnes nebude spát ve svém pokoji; při pití panáků držela s novými holkami srdnatě krok.

Vedle mě šla Leslie, jedna z mých nejbližších kamarádek. Byla do mě zavěšená a s ostatními si notovala písničku 99 lahví piva na zídce. Jindy bych s chutí zpívala legrační text, ale dnes jsem neměla ani hlt alkoholu. Jak bych mohla, když jsem věděla, že ve mně roste nový život?

Pomyslela jsem na pláž. Tam jsme s Danielem nejspíš počali naše dítě. Ne, nemohla jsem tam jít.

„Hele,“ zašeptala jsem. „Je mi mizerně. Můžeš pro mě něco udělat? Dohlídneš na Maggie v oceánu?“

Leslie se zamračila. „Je trochu přiblblá. Proč jsi ji vůbec navrhovala?“

„Je jenom nesmělá. Bude v pohodě. A dobře plave. Ptala jsem se jí.“

„Tak jo. Ať je ti líp. A mám to u tebe.“

Našla jsem Maggie a řekla jí, že mi není dobře. Nadzdvihla si šátek, ale já to tentokrát nechala být.

„Kam jdeš? Nemůžeš mě tady nechat.“

„Nic se ti nestane.“ To fňukání mě popuzovalo. „Leslie se o tebe postará. Kdybys něco potřebovala, tak jí řekni.“

„Která z těch hubených blondýn to je?“

Obrátila jsem oči v sloup a ukázala na Leslie. „Je to naše viceprezidentka.“

Oddělila jsem se od skupiny dva bloky od oceánu, kde dívky zabočily za roh. Univerzitní byty byly na druhé straně kampusu; když to vezmu přes trávník, dojdu tam za čtvrt hodiny.

Naposledy jsem zkusila Danielovi zavolat. Zase hlasová schránka. Napadlo mě, jestli si opravdu vypnul telefon.

Znovu jsem pomyslela na holku, která za ním dnes odpoledne běžela po přednášce. Tolik jsem se soustředila na Daniela, že jsem jí nevěnovala pozornost. Teď mi připadalo, že sleduju film, v němž ji kamera zabírá zblízka, a najednou jsem ji viděla úplně jinak. Byla docela atraktivní. Jak blízko u něj stála?

Daniel mi tvrdil, že jsem první studentka, se kterou spí. Až doteď jsem o tom nepochybovala.

Co když je s ní právě někde venku?

To, že jsem povážlivě zrychlila, mi došlo až ve chvíli, kdy jsem nemohla popadnout dech. Univerzitní byty se nacházely v řadových domcích jako na Greek Row. Lemovaly okraj kampusu vzadu za skleníkem zemědělské fakulty. Patrové cihlové domky nebyly nijak luxusní, ale neplatil se tam nájem, což byla pro univerzitní učitele velká výhoda.

Jeho alfa romeo parkovala na vjezdu u čísla devět.

Měla jsem v plánu zaklepat na dveře a zeptat se, kde bydlí Daniel – ne, profesor Barton. Budu tvrdit, že mu nesu referát, protože jsem mu při hodině omylem odevzdala špatný dokument. Díky přítomnosti auta to nebylo nutné. Prozradilo mi, kde bydlí. A že je doma.

Stiskla jsem zvonek. Otevřít mi přišla patrně jeho spolubydlící.

„Přejete si?“ Zastrčila si pšeničně plavé vlasy za ucho. Dveřmi se protáhla mourovatá kočka a otřela se jí hlavou o kotník.

„Je to jen taková hloupost. Je tady profesor Barton? Právě jsem si totiž uvědomila, že jsem mu dala nesprávný…“

Žena se otočila na kohosi, kdo scházel ze schodů. „Miláčku? Máš tu nějakou studentku.“

Poslední schody skoro seběhl. „Vanesso! Co vás tak pozdě přivádí ke mně domů?“

„Já… já jsem vám dala špatný referát.“ Věděla jsem, že mi vytřeštěné oči zběsile bloudí od Daniela k ženě, která ho oslovila „miláčku“.

„Vůbec nic se neděje,“ řekl rychle. Usmíval se. Až moc. „Prostě mi zítra přinesete tu správnou verzi.“

„Ale já…“ Mrkáním jsem se snažila zahnat slzy, když začal zavírat dveře.

„Moment.“ Žena natáhla ruku, aby mu v tom zabránila. „To jste se sem hnala takovou dálku jen kvůli referátu?“

Přisvědčila jsem. „Vy jste jeho žena?“ Pořád jsem doufala, že se jedná jen o spolubydlící a tohle celé je nedorozumění. Snažila jsem se o lhostejný, klidný tón. Ale hlas se mi zlomil.

„Ano. Jsem Nicole.“

Pozorně si mě prohlédla. „Danieli, co se děje?“

„Nic.“ Daniel vykulil modré oči. „Odevzdala špatný referát.“

„Na jaký předmět?“ zeptala se jeho manželka.

„Sociologie rodiny,“ řekla jsem rychle. Tenhle předmět jsem měla minulý semestr. Nelhala jsem, abych chránila Daniela. Udělala jsem to kvůli ženě, která stála přede mnou. Byla bosá, nenalíčená. Vypadala unaveně.

Myslím, že mi chtěla věřit. A možná by mi i věřila. Klidně by zavřela dveře, udělala popcorn, schoulila se s Danielem na gauči u televize a sledovala seriál Arrested Development. Daniel by to celé určitě zlehčil, jako bych byla komár, kterého je třeba odehnat. „Ty holky se kvůli známkám strašně stresujou,“ podotkl by třeba. „Kolik že mi to zbývá do důchodu?“

Jenomže se něco stalo.

Ve stejné chvíli, kdy jsem prohlásila „sociologie rodiny“, Daniel řekl: „Seminář pro pokročilé.“

Manželka nezareagovala okamžitě.

„Jasně!“ opravil se a teatrálně luskl prsty. Přeháněl to. „V tomhle semestru mám pět seminářů. Je to blázinec. Každopádně je už pozdě. Běžte klidně domů, děvče. Vyřídíme to zítra. A s referátem si nelamte hlavu, stává se to pořád.“

„Danieli!“ vykřikla jeho žena a Daniel ztichl.

Namířila na mě prst. „Od mého manžela se držte dál.“ Spodní ret se jí chvěl.

„Zlato,“ žadonil Daniel. Nedíval se na mě, vůbec mě neviděl. Měl před sebou dvě zlomené ženy. Ale záleželo mu jen na jedné.

„Omlouvám se,“ zašeptala jsem. „Nevěděla jsem to.“

Dveře se zabouchly a já slyšela jen její křik. Scházela jsem ze schodů a v tu chvíli jsem na trávníku spatřila žlutou tříkolku. Předtím mi ji zaclonil strom. Vedle leželo růžové švihadlo.

Takže Daniel už děti má.

O mnoho let později – poté, co jsem se vrátila na kolej a s pláčem Daniela proklela, co mi on přinesl kytici levných karafiátů se stejně lacinou omluvou, že miluje svou rodinu a nemůže se mnou založit novou, co jsem odjela na hodinu cesty vzdálenou kliniku a odvezla si odtamtud příšerný zážitek, s nímž jsem se nikdy nikomu nesvěřila, co jsem s vyznamenáním dostudovala a odjela do New Yorku, protože jsem se nemohla dočkat, až vypadnu z Floridy –, dokonce i po tom všem se mi při vzpomínce na onu teplou říjnovou noc nejživěji vybaví tohle:

Když se nové členky sesterstva vrátily od oceánu, Maggie mezi nimi nebyla.

Maggie a Emma neměly nic společného. Až na mě. Dvě mladé ženy, které navždy změnily směr mé existence. Jedna z mého života zmizela, druhá v něm stále ještě je.

Hodně jsem na Maggie myslela, stejně jako teď myslím na Emmu. Možná právě proto se mi v hlavě slévají.

Ale Emma není jako Maggie, připomínám si. Je nádherná a sebevědomá. Každý se za ní otočí.

Poprvé jsem ji viděla, když elegantně a pružně vstala od stolu, aby mě pozdravila. „Paní Thompsonová! Jsem tak ráda, že se konečně poznáváme!“

Mluvily jsme spolu po telefonu, ale její hrdelní hlas mě zdaleka nepřipravil na to, jak je mladá a krásná.

„Klidně si můžeme tykat. Jsem Vanessa.“ Ačkoli mi bylo pětatřicet, vedle ní jsem si připadala stará.

Byla polovina prosince a u Richarda v práci se konal vánoční večírek. V té době jsme byli svoji sedm let. Oblékla jsem si černé áčkové šaty, abych zakryla kila navíc. Vedle Emmy v zářivě červené kombinéze jsem vypadala jako na pohřbu.

Richard vyšel z kanceláře a políbil mě na tvář.

„Půjdeš nahoru?“ zeptal se Emmy.

„Když mi to šéf dovolí.“

„Tvůj šéf ti to určitě dovolí,“ vtipkoval Richard. A tak jsme všichni tři nastoupili do výtahu a vyjeli do pětačtyřicátého poschodí.

„Moc se mi líbí vaše šaty, paní… chci říct tvoje, Vanesso.“ Emma mi věnovala úsměv jako vystřižený z reklamy na zubní pastu.

Podívala jsem se na své jednoduché oblečení. „Díky.“

Řada žen by se patrně cítila Emmou ohrožená: práce pozdě do noci, kdy se objedná čína a z baru vytáhnou lahve vodky, několikadenní cesty za klienty, její každodenní přítomnost v rohové kanceláři mého manžela.

Ale já ne. Ani když mi Richard zatelefonoval, že se zdrží a přespí v bytě ve městě.

Vzpomínám si, že když jsme spolu začínali chodit – to jsem ještě byla Richardova Nellie –, zarazila mě sterilnost jeho bytu. Než mě potkal, bydlel tam přece s jinou ženou. O té mi ale prozradil jen to, že pořád žije ve městě a vždycky chodila všude pozdě. Jakmile jsme se s Richardem vzali, přestala jsem ji vnímat jako nebezpečí. Nikdy nám nezasahovala do života, ale i tak mě pořád zajímala.

V Richardově bytě jsem ovšem nezanechala stopu ani já. Zůstal skoro stejný jako v dobách, kdy v něm Richard za svobodna bydlel – hnědá kožená pohovka a komplikovaný systém osvětlení, úhledné řady rodinných fotografií v hale, k nimž se přidala jedna naše svatební v jednoduchém černém rámu, aby ladila s ostatními.

Během měsíců, kdy si Richard a Emma mysleli, že mají tajný románek – když ji bral k sobě do bytu nebo jezdil k ní –, jsem si vlastně užívala, že není doma. Znamenalo to totiž, že jsem se nemusela převlékat z tepláků, mohla jsem vypít lahev vína a nedělat si těžkou hlavu s tím, kam schovám předměty doličné. Nemusela jsem si vymýšlet, co jsem celý den dělala, ani dumat nad výmluvami, díky nimž bych se vyhnula sexu s manželem.

Jeho aférka byla pro mě úlevou. Něco jako prázdniny.

Kéž by zůstala jen aférkou.

Skoro celé dopoledne jsem si povídala s tetou Charlotte. Souhlasila, abych s ní zašla k lékaři a nechala si vysvětlit, jak se o ni mám lépe starat, ale zároveň trvala na tom, že na přednášku v MoMA, kam se chystala s kamarádkou, ji doprovázet nemusím.

„Můj život nekončí,“ řekla mi a nad mým návrhem, že kvůli tomu nepůjdu do práce, jen mávla rukou. Alespoň mi dovolila, abych jí zavolala taxi.

Uklidím kuchyň, otevřu notebook, zadám slova makulární degenerace a začtu se. Tento stav vyvolává poškození střední části sítnice. Pokud by oko bylo kamerou, makula, tedy žlutá skvrna, by byla pro film ta nejcitlivější a nejdůležitější součástka, vysvětlovaly webové stránky. Správně fungující makula shromažďuje velmi detailní obrazy ze středu zorného pole a posílá je očním nervem do mozku. Když začnou její buňky degenerovat, nedochází ke správnému přenosu obrazů. Zní to tak učeně. Sterilně. Jako kdyby to vůbec nesouviselo s tím, že moje teta už nebude schopná míchat modrou a červenou ani žlutou a hnědou, aby namalovala pokožku na ruce, žíly a vrásky, jemné prohlubně a hrbolky na prstech kloubů.

Zavřu notebook a dojdu si do pokoje pro dvě věci: Richardův šek, který si strčím do kabelky, abych si ho ještě tento týden vyinkasovala. Řekl mi, abych ho použila na léčbu, a to taky udělám. Na léčbu pro tetu Charlotte. Na její účty za doktora, audioknihy a další pomůcky, které bude potřebovat.

Ze zásuvky u stolu vyndám dopis pro Emmu a naposledy si ho přečtu.

Milá Emmo,

sama bych neposlouchala nikoho, kdo by mi radil, abych si Richarda nebrala. Chápu tedy, proč mi vzdoruješ. Nevyjádřila jsem se jasně, protože vlastně nevím, kde začít.

Mohla bych ti vyprávět, co se doopravdy stalo na večírku, když ve sklepě chybělo Raveneau. Ale jsem si jistá, že Richard by rozptýlil veškeré podezření, které bych tím v tobě možná vzbudila. Pokud se mnou nechceš mluvit ani se sejít, prosím tě, abys mi uvěřila jednu jedinou věc: kdesi hluboko v nitru dobře víš, co je Richard zač.

Všichni máme v mozku dědictví po hadech, které nás varuje před nebezpečím. Určitě už o sobě dalo vědět. Ale tys ho umlčela. Já udělala totéž. Vymýšlíš výmluvy. Já je také vymýšlela.

Ale až budeš sama, prosím, naslouchej tomu hlasu. I před mou svatbou se objevily náznaky, které jsem ignorovala, váhání, které jsem přešla mávnutím ruky. Nedělej stejnou chybu. Já ji udělala.

Sebe jsem zachránit nedokázala. Ale pro tebe ještě není pozdě.

Složila jsem dopis a začala hledat obálku.

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

JEDEN Z PRVNÍCH NÁZNAKŮ SE OBJEVIL ještě před svatbou.

Plavovlasá nevěsta a pohledný ženich zachycení v dokonalém momentu. Držela jsem je v ruce. Sam je viděla. A viděli je všichni na naší svatbě.

„Páni, vypadají úplně jako vy dva,“ prohlásila Sam, když jsem jí ukázala ozdobu na dort.

Když ji Richard vyndal ze sklepa domu, kde měl mládenecký byt, řekl mi, že patřila jeho rodičům. Tenkrát jsem neměla důvod mu nevěřit.

Jenomže rok a půl po svatbě jsem jednou večer jela do města za Sam. Staly se dvě věci. Uvědomila jsem si, jak jsem se své nejlepší kamarádce vzdálila. A začala jsem nacházet důvody k pochybnostem o manželovi.

Na Sam jsem se moc těšila. Připadalo mi, že spolu už vůbec netrávíme čas, nepočítám-li tu a tam rychlý oběd. Domluvily jsme se na pátek večer, až Richard odjede na pracovní konferenci do Hongkongu. Měla trvat jen tři dny, takže i když mi navrhl, abych jela s ním, shodli jsme se, že to nemá valný smysl. „Ani by ses nestihla vzpamatovat z časového posunu, a už bychom se vraceli domů,“ prohlásil tehdy Richard. Stejně jako v řadě jiných věcí neměl Richard problém ani s jinými časovými pásmy. Ale já věděla, že kombinace Xanaxu, který bych před tak dlouhým letem potřebovala, a Clomidu, který jsem brala kvůli otěhotnění, by mě úplně zrušila a já bych si krátký pobyt v Asii vůbec neužila.

Bez rozmyslu jsem udělala rezervaci v restauraci Pica a rozhodla se, že Sam pozvu na večeři. Přijela jsem vlakem a měla v plánu posléze přespat v Richardově městském bytě. Přestože jsem si tam nechávala toaletní potřeby a pár věcí, pořád to pro mě byl „Richardův“ byt.

Se Sam jsme se dohodly, že se sejdeme u ní. Přivítala mě u dveří, objaly jsme se. Pustila mě, ale já se jí držela o chvilku déle a vychutnávala si její vřelost. Chyběla mi víc, než jsem si uvědomovala.

Měla na sobě vypasované semišové šaty bez rukávů a kozačky. Vlasy sestříhané, paže ještě vytvarovanější než dřív.

„Je tu Tara?“ Kráčela jsem za Sam maličkou halou a kuchyní do její ložnice. Za ní byly zavřené dveře do mého bývalého pokoje – dnes Tařina.

„Jo,“ řekla Sam a dosedla na postel. „Právě přišla ze studia. Je ve sprše.“

Slyšela jsem hučení vody ve starých trubkách, které i mě nejednou bez varování opařily. Bílé žárovičky pořád rámovaly čelo Saminy postele a po zemi bylo rozházené oblečení. Všechno bylo stejné, a přitom jiné. Byt mi připadal menší a omšelejší a já se tu cítila stejně cize, jako když jsem v pubertě navštívila svou bývalou základní školu.

„Koukám, že bydlet s instruktorkou pilates má i svoje výhody. Vypadáš úžasně.“

„Díky.“ Sam se natáhla po silném řetízkovém náramku na prádelníku a připjala si ho na zápěstí. „Neber si to osobně, ale ty vypadáš… jak to říct jemně? Dost hrozně.“

Mrštila jsem po ní polštář. „Tohle se dá nebrat osobně?“ Sice jsem se tvářila povzneseně, ale dotklo se mě to.

„Ale ne. Pořád jsi nádherná. Ale co to máš, sakra, na sobě? Ten náhrdelník se mi líbí, ale vypadáš, jako bys šla na rodičovskou schůzku.“

Podívala jsem se na černé kalhoty (zeštíhlující) a šedou krajkovou šifonovou halenku, kterou jsem nechala volně splývat. K oblečení jsem přidala korálkové doplňky.

Sam si prohlížela mou halenku. „Proboha…,“ rozesmála se. „Ta blůza…“

„Co?“

Sam se smála pořád víc. „Paní Porterová měla úplně stejnou na vánoční besídce,“ dostala ze sebe.

„Jonahova máma?“ Vybavila se mi rýpavá ženská, která chodila na schůzky v růžových šatech, nalíčená rtěnkou stejného odstínu. „To ne!“

„Přísahám.“ Sam si otřela oči. „Jonahova mladší sestřička je u mě ve třídě a já si tu halenku pamatuju, protože ji nějaké dítě pomatlalo polevou a já ji pomáhala čistit. No tak, dneska nejdeme do Ritzu na odpolední čaj.“ Prohrábla oblečení naházené na židli. „V Anthropologie jsem si tuhle koupila džínový legíny, počkej… budou ti hrozně slušet.“ Našla je a přidala k nim černé triko s nabíraným výstřihem.

Sam mě viděla svlečenou snad stokrát. Nikdy jsem se před ní nestyděla, ale tehdy večer jsem byla na rozpacích. Věděla jsem, že se do jejích kalhot nevejdu, i kdyby obsahovaly sto procent lycry.

„To je v pohodě.“ Objala jsem si kolena, snad abych vypadala menší. „Nepotřebuju dělat na někoho dojem.“

Sam pokrčila rameny. „Jak chceš. Dáš si skleničku vína, než vyrazíme?“

„Jasně.“ Seskočila jsem z postele a šla za ní do kuchyně. Skříňky byly stále natřené krémovým odstínem, který jsme společně vybraly, když jsem se nastěhovala, jenomže barva už vybledla a u madel se tu a tam odlupovala.

Na pultě byly vyrovnané krabice bylinkových čajů: heřmánek, levandule, máta, kopřiva. Stál tam i Samin nepostradatelný med, dnes ale ve sklenici s pumpičkou.

„Šla jsi do sebe,“ ucedila jsem.

Sam otevřela dveře lednice a já si všimla sklenic s humusem a svazků bio karotky a celeru. Ani jedna krabička od donesené číny. Vždycky nám zdobily lednici ještě dlouho potom, co jsme je měly vyhodit.

Sam vyndala ze skříňky dvě sklenice, nalila a jednu mi podala.

„Chtěla jsem přinést víno,“ řekla jsem, protože jsem si vzpomněla na lahev, kterou jsem nechala doma v předsíni.

„Mám ho tu spoustu.“ Ťukly jsme si a napily se. „I když asi nebude tak dobrý jako to, co popíjíš s princem.“

Zamrkala jsem. „S princem?“

Sam se zarazila. „No přece s Richardem.“ Odmlčela se. „Tvým princem Krasoněm.“

„Říkáš to, jako by to bylo něco špatného.“

„Jasně že to není nic špatného. On přece takový je, ne?“

Sklopila jsem oči ke sklenici. Víno bylo trochu nakyslé a mě napadlo, jak dlouho už stojí otevřené v lednici; připomínalo spíš jablečný džus než bledě zlatou tekutinu, kterou jsem byla zvyklá pít. Halenka, ze které si Sam dělala legraci, stála víc než měsíční nájem jejího bytu.

„Už žádné coly bez cukru.“ Ukázala jsem na prázdné místo ve dveřích lednice. „Piješ teď místo nich kopřivový čaj?“

„K tomu jsem ji ještě nedonutila,“ ozval se měkký bezstarostný hlas. Otočila jsem se a spatřila Taru. Fotka, kterou mi Sam ukazovala na telefonu, ji vůbec nevystihovala. Tara překypovala zdravím – rovné bílé zuby, jasná pleť, rozzářené oči. Neunikl mi dokonalý tvar štíhlých vypracovaných nohou pod legínami. Byla absolutně nenalíčená. Nepotřebovala to.

„Tara mi jednou přečetla složení coly bez cukru. Vzpomínáš?“

Tara se zasmála. „Když jsem se dostala k benzoátu draselnému, zacpala si rukama uši.“

Sam navázala: „Měla jsem příšernou kocovinu a skoro jsem se pozvracela.“

Zaculila jsem se. „Pila jsi to na litry. Pamatuješ, jak jsme tady pořád zakopávaly o prázdné plechovky?“

„Teď pije vodu.“ Tara si stáhla mokré vlasy do uzlu na temeni. „Dávám do ní snítku petržele. Pomáhá léčit záněty v těle.“

„Tak proto máš tak dokonalý paže,“ obrátila jsem se na Sam.

„Měla bys to vyzkoušet,“ řekla mi.

Protože jsem oteklá? Rychle jsem dopila víno. „Připravená? Máme rezervaci…“

Sam vypláchla sklenice ve dřezu a položila je na odkapávač, který tam v dobách našeho soužití nebyl. Otočila se k Taře. „Pak mi napiš, kdybys s námi chtěla zajít na skleničku.“

„Jo, to by bylo fajn,“ dodala jsem, ačkoli jsem vůbec nechtěla, aby nám Tara večer vykládala o petrželové vodě a Sam se smála jejím vtípkům.

Odjely jsme taxíkem do restaurace, u vchodu jsem dveřníkovi nahlásila své jméno. Kráčely jsme po tlustém koberci do sálu. Skoro všechny stoly byly obsazené – nedávno v Timesech vyšla báječná recenze. Proto jsem tuhle restauraci vybrala.

„Pěkný,“ prohlásila Sam, když jí číšník odsunul židli. „S těmi legínami jsi měla asi pravdu.“

Zasmála jsem se, ale když jsem se rozhlédla kolem, došlo mi, že podnik tohoto typu – s desetistránkovým vinným lístkem v tlustých kožených deskách a důmyslně poskládanými ubrousky na talíři – je přesně místo, kam by mě vzal Richard. Samin styl to nebyl. Najednou mě mrzelo, že jsme nezůstaly u ní v pokoji a neobjednaly si jarní rolky a sečuánské kuře jako kdysi.

„Vyber si, na co máš chuť,“ řekla jsem jí, když jsme otevřely jídelní lístky. „Pozvala jsem tě. Dáme si lahvičku bílého burgundského?“

„Jasně. Jak chceš.“

Absolvovala jsem proceduru s ochutnávkou vína. Dohodly jsme se, že jako předkrm si rozdělíme koláč s kozím sýrem, rajčaty a řeřichou a grapefruitový salát. Já si objednala středně propečený filet mignon, omáčku zvlášť. Sam se rozhodla pro lososa.

Další číšník přinesl košík s dokonale vyskládanými čtyřmi druhy pečiva. Pro vůni teplého chleba jsem měla odjakživa slabost.

„Pro mě ne,“ odmítla jsem.

„Tak já si vezmu i za ni. Můžete mi dát rozmarýnovou focacciu a celozrnný?“

„Tara jí chleba?“

Sam si namočila kousek do olivového oleje. „Jasně. Proč se ptáš?“

Pokrčila jsem rameny. „Vypadá tak zdravě.“

„Jo, ale není žádná fanatička. Pije alkohol a občas si dá i jointa. Naposledy jsme pak vyrazily do Central Parku a jezdily na kolotoči.“

„Počkej, ty se sjíždíš?“

„Tak jednou za měsíc. O nic nejde.“ Sam si vložila chléb do úst a já si opět všimla jejích vypracovaných bicepsů.

Za chvilku nám přinesli salát i koláč, obě jsme kousek ochutnaly.

„Pořád ještě chodíš s tím klukem – tím grafikem?“ zeptala jsem se.

„Ne. Ale zítra mám rande naslepo s bráchou jedný Tařiný klientky.“

„Jo?“ Vzala jsem si kousek salátu. „Co je zač?“

„Jmenuje se Tom. A po telefonu mi připadal báječnej. Má vlastní firmu…“

Pokoušela jsem se předstírat zájem, když mi Sam vykládala o Tomovi, ale věděla jsem, že až spolu budeme příště mluvit, Tom už bude zase jen matnou vzpomínkou. Sam si lžící nabrala další kousek koláče. „Moc nejíš.“

„Nemám hlad.“

Sam se mi podívala přímo do očí. „Tak proč jsme sem chodily?“

Její přímost jsem vždycky milovala i nesnášela zároveň. „Protože jsem tě chtěla pozvat na něco moc dobrého,“ řekla jsem lehce.

Lžíce cinkla o talíř. „Nejsem socka. Na večeři ještě mám.“

„Víš, že tak jsem to nemyslela.“ Zasmála jsem se, ale rozhovor začínal váznout.

Ke stolu přistoupil číšník a dolil nám sklenice. Já se vděčně napila a vzápětí mi zavibroval mobil. Vyndala jsem ho z kabelky a přečetla si Richardovu zprávu. Co děláš, miláčku?

Večeře se Sam, odpověděla jsem. Jsme v Pica. Co děláš ty?

Vyrážím na golf s klienty. Domů pojedeš autem, že? Nezapomeň nastavit alarm, než půjdeš spát.

Ano. Miluju tě! Nezmínila jsem se, že mám v úmyslu přespat ve městě. Nejspíš jsem se bála, že by mě Richard podezříval z dlouhého flámování. Tak jsem to přece dělala, než jsem ho poznala.

„Promiň.“ Odložila jsem telefon na stůl. Displejem dolů. „To byl Richard… Chtěl jen vědět, že se v pořádku dostanu domů.“

„Do bytu?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Neřekla jsem mu, že tam budu asi spát… On je v Hongkongu, tak mi to nepřipadalo důležité.“

Neuniklo mi, že to Sam zarazilo, ale neřekla nic.

„Tak!“ Ani mně samotné neuniklo, jak je má veselost strojená. Naštěstí přišel číšník, aby odnesl předkrmy a naservíroval nám hlavní chod.

„Jak se vlastně Richard má? Pověz mi, co máte v plánu.“

„No… on hodně cestuje, jak vidíš.“

„A ty piješ, takže těhotná nejsi.“

„Nejsem.“ Cítila jsem v očích slzy a znovu jsem se napila, abych si koupila trochu času a vzpamatovala se.

„Jsi v pohodě?“

„Jasně.“ Pokusila jsem se usmát. „Prostě to trvá dýl, než jsme čekali.“ Bylo mi smutno po dítěti, které pořád nemám.

Rozhlédla jsem se po ostatních hostech – páry, které se k sobě nakláněly nad stolem, větší skupinky v živém rozhovoru. Chtěla jsem si se Sam povídat jako kdysi, ale nevěděla jsem, jak začít. Mohla bych spustit o bytovém architektovi, který mi pomáhal vybírat nové čalounění na židle v jídelně. Mohla bych zmínit saunu, kterou chce Richard nechat postavit vzadu v zahradě. Mohla bych jí ukázat všechny ty záviděníhodné kousíčky svého života, povrchní věci, které ji vůbec nezajímají.

I dřív jsme se se Sam hádaly – kvůli hloupostem, jako když jsem ztratila její oblíbené kulaté náušnice anebo zapomněla poslat nájemné. Ale ten večer jsme se nehádaly. Bylo to ještě horší. Vzdálenost, která mezi námi vznikla, nebyla způsobená tím, že žijeme daleko od sebe a netrávíme spolu dost času.

„Povídej mi, jaké máš letos děti.“ Ukrojila jsem kousek steaku a sledovala, jak šťáva vytéká na talíř. Richard si vždycky objednával steak středně propečený, ale já měla vlastně růžový raději než krvavý.

„Většina je báječná. Jamese Bonda mám nejradši – ten kluk má vážně styl. Ale je tam i pár Dřímalů a Rejpalů.“

„Mohlo by to být horší, třeba Popelčiny ségry.“

Opět se mi vybavila přezdívka, kterou Sam použila pro Richarda. Princ Krasoň, co se objeví v pravou chvíli, aby zachránil princeznu a poskytl jí nový luxusní život.

„Takhle Richarda vidíš? Jako mého zachránce?“

„Cože?“

„Před chvílí jsi o něm mluvila jako o princovi.“ Odložila jsem vidličku. Najednou jsem opravdu neměla hlad. „Vždycky mi vrtalo hlavou, jestli pro něj máš nějakou přezdívku.“ V tu chvíli jsem si byla vědomá své drahé halenky, ceny vína, které pijeme, kabelky od Prady na opěradle židle.

Sam pokrčila rameny. „Nedělej z toho vědu.“ Sklopila oči k talíři a soustředěně pepřila lososa.

„Proč k nám nikdy nepřijedeš na návštěvu?“ Přemýšlela jsem, proč se zrovna teď rozhodla, že odloží svou upřímnost. Poprvé a naposledy, kdy u nás byla, ji Richard na uvítanou objal. Ugriloval burgery. Pamatoval si, že Sam nemá ráda bulky se sezamovými semínky. „Tak to přiznej. Nikdy jsi ho neměla ráda.“

„Nejde o to, jestli ho mám ráda. Já… spíš mám pocit, že ho vůbec neznám.“

„A chceš ho vůbec znát? Je to můj manžel, Sam. A ty moje nejlepší kamarádka. Je to pro mě důležité.“

„Fajn.“ Dál to ale nerozváděla a mně bylo jasné, že si něco nechává pro sebe. Sam a Richard si bohužel nikdy neporozuměli tak, jak jsem doufala. Říkala jsem si, že jsou prostě každý úplně jiný. Skoro jsem ji požádala, ať mluví dál, ale ve skutečnosti jsem to spíš nechtěla slyšet.

Sam odvrátila oči a napíchla na vidličku kousek lososa. Možná že ani nešlo o to, zda chce nebo nechce poznat Richarda. Možná se prostě nechtěla vídat se mnou jako s Richardovou manželkou.

„Tak kam půjdeme potom?“ zeptala se. „Tancovat? Napíšu Taře, že už tady pomalu končíme.“

Nakonec jsem s nimi nešla. Při placení jsem se cítila vyčerpaná, ačkoli jsem odpoledne jen poskládala prádlo a čekala na instalatéra, který měl přijít opravit kapající kohoutek. To Sam byla celý den v práci, a ještě stihla lekci spinningu. Navíc jsem nebyla na tancování oblečená; vypadala jsem přesně tak, jak to popsala Sam – jako na rodičovskou schůzku.

Odvezla jsem kamarádku taxíkem ke klubu, kde na ni čekala Tara, a pak jsem zamířila do Richardova bytu. Bylo teprve deset hodin. Moc dlouho jsme se nezdržely. Chystám se jít spát, napsala jsem Richardovi. Vlastně nelžu, přesvědčovala jsem samu sebe.

Službu měl nový vrátný, a tak jsem se mu představila. Vyjela jsem výtahem nahoru, po špičkách se proplížila kolem dveří paní Keeneové a klíčem, který mi Richard dal už dávno, jsem si odemkla dveře. Prošla jsem chodbou kolem rodinných fotografií na zdi.

Nikdy jsem Sam nevyprávěla o Richardově dětství, o matce v domácnosti a otci, který vedl sousedům účetnictví. Richard mi to svěřil ve slabé chvilce a já byla přesvědčená, že tenhle příběh musí vyprávět sám. Kdyby se Sam Richarda přímo zeptala místo toho, aby ho šoupla do škatulky jako děti ve své třídě, možná by ho viděla jinak, napadlo mě.

Sam se nelíbilo, jaká jsem, když jsem s Richardem – to bylo nyní nad slunce jasnější. Ale já věděla, že ani Richardovi se nelíbí, jak se chovám, když jsem se Sam.

Zamířila jsem do obývacího pokoje a všimla si, jak se v záři kuchyňského lustru za mými zády, která pronikala do temného pokoje, skleněná stěna nad Central Parkem proměňuje v zrcadlo. Viděla jsem svůj rozmazaný obraz připomínající nadýchaný, nehmotný obláček. Jako kdybych byla jen postava uvízlá ve sněhové kouli. V černo-šedém oblečení jsem vypadala úplně bezbarvá. Jako bych docela vybledla.

Zalitovala jsem, že jsem s Richardem neodjela. Bylo mi smutno, že jsem večeři se Sam nezvládla lépe. Zoufale jsem toužila chytit se něčeho pevného. Něčeho skutečnějšího, než byl starý nábytek a skleněné povrchy v bytě.

Došla jsem do kuchyně a otevřela lednici. Byla prázdná až na pár lahví vody Perrier a jedno šampaňské Veuve Clicquot. Věděla jsem, že ve skříňce jsou těstoviny, pár konzerv tuňáka a kapsle na espresso. V obývacím pokoji se na konferenčním stolku válela poslední čísla časopisů New York a Economist. Police v Richardově kanceláři byly plné knih, především životopisů, sem tam klasický román od Steinbecka, Faulknera a Hemingwaye.

Cestou k ložnici jsem opět procházela chodbou s rodinnými fotografiemi.

Zastavila jsem se.

Jedna tu scházela.

Kam se poděl obrázek Richardových rodičů pořízený ve svatební den?

Ve stěně ještě byla vidět dírka po hřebíku.

Ve westchesterském domě nebyl, to jsem věděla. Prohlédla jsem ostatní zdi v bytě, dokonce jsem se podívala i do koupelny. Do zásuvky by se nevešla, na to byla příliš velká, ale já stejně šuplíky prohledala. Nikde nebyla.

Richard ji nejspíš odnesl do sklepa, napadlo mě. Měl tam uklizené i ostatní fotografie z dětství.

Najednou mě únava přešla. Sáhla jsem do kabelky pro klíče a vrátila se k výtahu.

Skladovací prostory pro nájemníky domu byly ve sklepě. Jednou jsem tam s Richardem zašla, krátce před svatbou, když jsem si k němu před stěhováním do nového domu přivezla krabice s věcmi. Patřila mu pátá kóje zleva. Když tenkrát nastavil číselný kód na velkém visacím zámku a uložil dovnitř mé věci, otevřel jednu z velkých modrých plastových beden u zdi. Vytáhl z ní asi tucet lesklých fotek formátu 10 × 15 zastrčených v zažloutlé obálce nadepsané Kodak. Byla to série obrázků Richarda na baseballovém tréninku pořízená ve stejný den. Jako by autor chtěl zachytit jeho nápřah a odpálení míčku, ale pokaždé stiskl spoušť moc brzy, nebo pozdě.

„Kolik ti tehdy bylo?“ zeptala jsem ho.

„Asi deset nebo jedenáct. Fotila to Maureen.“

„Můžu si jednu nechat?“ Líbil se mi soustředěný výraz na Richardově tváři, rozhodně nakrčený nos.

Zasmál se. „Byl jsem tenkrát strašně nešikovný. Najdu ti lepší fotku.“

Neudělal to, tenkrát ne. Pospíchali jsme na oběd s Georgem a Hillary, takže Richard vrátil obrázky nahoru na hromadu stejných žlutých obálek, zamkl zámek a výtahem jsme vyjeli do haly.

Možná má v té krabici svatební fotky rodičů. Když jsem vstupovala do výtahu, říkala jsem si, že jsem prostě jen zvědavá.

Teď se s jistým odstupem ptám, zda mě tenkrát nevedlo mé podvědomí. Jako kdyby mě nutilo dozvědět se o manželovi víc právě tu noc, kdy neměl ponětí, co dělám. V tu noc, kdy byl ode mě fyzicky daleko.

Sklep byl i v denním světle ponurý jako zranitelné místo elegantní budovy, která se tyčila nad ním. Osvětlovaly ho žárovky na stropě, bylo tam čisto, ale šedé stěny svým odstínem připomínaly vodu z nádobí. Jednotlivé kóje oddělovaly silné drátěné mříže a umocňovaly atmosféru vězení. Vězení pro věci, které člověk nepoužívá.

Zámek byl zakódovaný datem Maureenina narození. Richard tuhle kombinaci nastavoval na sejfu v hotelových pokojích, když jsme spolu cestovali, takže jsem ji dobře znala. Otočila jsem číselníkem a studený kovový zámek se mi otevřel v dlani.

Vstoupila jsem. Kóje po obou stranách byly nacpané nejrůznějšími předměty – nábytkem, lyžemi, plastovými vánočními stromky. Ta Richardova byla příznačně uklizená. Kromě zelených saní, které vzal na naše druhé rande, tu bylo půl tuctu stejných modrých beden naskládaných u zdi po dvou.

Klekla jsem si na hrubou betonovou podlahu a otevřela první schránu. Školní ročenky, poháry z baseballu, na nichž se z figurek odlupovala zlatá barva, složka s několika školními vysvědčeními – podle učitele z druhé třídy měl Richard problémy s psacím písmem a projevoval se jako tichý žák – a hromádka starých narozeninových blahopřání, všechny s Maureeniným podpisem. Otevřela jsem kartičku s obrázkem Snoopyho držícího balonek. Mému bratříčkovi, psala. Jsi superstar! Tohle bude tvůj nejlepší rok ze všech. Miluju tě. Napadlo mě, kde jsou asi přání od rodičů. Začala jsem se probírat krabicemi, odkládala stranou obálky s fotkami, které jsem si chtěla vzít nahoru a v klidu prohlédnout. Dávala jsem přitom pozor, abych obsah moc nezpřeházela a ráno všechno pečlivě uložila na místo.

Třetí krabice obsahovala stoh starých daňových dokladů a přiznání, smlouvu na Richardův předešlý byt, dokumenty k autu a další papíry. Zavřela jsem ji a sáhla po víku u vedlejší.

V dálce se ozval rámus, jako když se dává do pohybu těžký mechanický převod. Někdo si přivolal výtah.

Ztuhla jsem, naslouchala zvuku otevíraných dveří za rohem od místa, kde jsem se krčila. Nikdo ale nepřišel.

Asi nějaký nájemník, co jel z haly ke svému bytu, napadlo mě.

Věděla jsem, že bych se měla vrátit nahoru, a to nejen proto, že se nový vrátný Richardovi patrně o mé přítomnosti zmíní.

Jenomže jsem si nemohla pomoct, musela jsem pokračovat.

Sundala jsem víko ze čtvrté krabice a spatřila velký plochý předmět zabalený do tlustých novin. Odtáhla jsem ochrannou vrstvu, která odhalila tváře Richardových rodičů.

Proč to sem odnesl? nechápala jsem.

Prohlížela jsem si vytáhlou postavu a plné rty otce, matčiny pronikavé oči, které Richard zdědil, a její tmavé vlasy zvlněné na ramenou. Datum svatby bylo krasopisně vyvedeno dole.

Richardův otec objímal svou manželku kolem pasu. Předpokládala jsem, že jeho rodiče měli šťastné manželství, ale svatební fotka byla strojená a mnoho toho neprozrazovala. Neměla jsem k dispozici žádné spolehlivé informace, a tak si můj mozek zaplnil prázdná místa obrazem, který jsem toužila vidět.

Richard o rodičích moc nemluvil. Na mé otázky pokaždé odpovídal, že myšlenky na ně jsou pro něj příliš bolestné. Maureen se držela stejného nepsaného pravidla a s Richardem se soustřeďovali na přítomnost, nikoli na společnou minulost. Možná si o dětství povídali, když spolu každý rok jezdili na lyže anebo když se Richard ocitl pracovně v Bostonu a sešli se na večeři. Ale když k nám Maureen přijela na návštěvu, rozhovor se pokaždé točil kolem jejich práce, běhání, cestovních plánů a událostí ve světě.

Když jsem já mluvila o svém otci, cítila jsem se s ním spojená, jenomže já jsem se s ním mohla rozloučit a na sklonku jeho života mu povědět, jak moc ho miluju. Chápala jsem, proč se Richard a Maureen brání vzpomínkám na náhlou a drastickou smrt rodičů při automobilové nehodě.

Došlo-li na nejtemnější a nejbolavější střípky mé vlastní minulosti, také jsem si pár detailů upravila, když jsem o nich vyprávěla manželovi. Pečlivě jsem volila slova a vynechávala to, co by mu mohlo připadat ubohé. Ani když zjistil, že jsem byla na vysoké těhotná, jsem mu neprozradila, že ten profesor byl ženatý. Nechtěla jsem, aby mě pokládal za hloupou husu, aby mi dával vinu. A neřekla jsem pravdu ani o tom, jak těhotenství skončilo.

Když jsem tehdy klečela ve sklepě, přemýšlela jsem, jestli to byla chyba. Bylo mi jasné, že manželství nezaručuje pohádkový konec, ono „žili šťastně až do smrti“, které sahá za poslední stránku a ozývá se do věčnosti. Ale neměl by být tento nejintimnější vztah bezpečným místem, kde druhý člověk zná vaše tajemství a chyby, a přesto vás miluje?

Z myšlenek mě vytrhl ostrý kovový zvuk nalevo ode mě.

Prudce jsem otočila hlavu a zadívala se do matného světla. Sousední kóje byla přecpaná nábytkem, přes který jsem neviděla.

Je to předválečný dům, opakovala jsem si. Jen klaplo v trubkách. Přesto jsem se posunula, abych byla čelem ke vchodu. Tak zahlédnu každého, kdo by se tu objevil.

Rychle jsem zabalila svatební fotografii zpátky do novin. To, proč jsem přišla, jsem měla. Přesto mě lákalo zjistit, co dalšího z Richardova života se tady skrývá. Chtěla jsem dál prozkoumávat vrstvy jeho minulosti.

Sáhla jsem do krabice a vyndala malou dřevěnou destičku s vyrytým srdíčkem a slůvkem mamince. Na rubu bylo Richardovo jméno. Určitě to vyrobil pro matku, snad ve škole při hodině dílen. Ležela tam i žlutá háčkovaná dečka a pár ztmavlých dětských botiček.

Skoro na dně bylo malé fotoalbum. Žádnou z tváří jsem nepoznala, ale přišlo mi, že dívka, která drží za ruku ženu v capri kalhotách a tričku s holými zády, má úsměv Richardovy matky. Možná to album patřilo jí, napadlo mě. Další věc, která mi padla do ruky, byla bílá krabice s naší ozdobou na svatební dort.

Odklopila jsem víko a vyndala ji. Porcelán byl na dotek jemný a hladký, barvy něžně pastelové.

Nikdy tě nenapadlo, že on je tak dokonalý, že to snad ani nemůže být pravda? zeptala se mě Sam toho dne, kdy jsem jí tyhle figurky ukázala. Kéž by tu otázku nikdy nepoložila.

Dívala jsem se na hezkého ženicha a překrásnou nevěstu s modrýma očima. Nepřítomně jsem je hladila a obracela v dlani.

A pak mi figurky vyklouzly z ruky.

Zběsile jsem po nich chňapala, aby se neroztříštily na betonové podlaze.

Chytila jsem je pár centimetrů nad zemí.

Zavřela jsem oči a vydechla.

Jak dlouho už jsem tady dole? Pár minut, anebo hodinu? Úplně jsem ztratila pojem o čase.

Co když mi Richard už odpověděl na zprávu? Určitě si dělá starosti, že nereaguju. V tu samou chvíli jsem zaslechla slabý zvuk nalevo. Trubka? Anebo něčí kroky?

Najednou jsem si uvědomila, že si v kovové kleci připadám jako v pasti. Telefon jsem nechala nahoře v kabelce. Nikdo neví, že jsem tady.

Donesl by se odsud můj křik k vrátnému v hale?

Zadržela jsem dech a se zrychleným tepem čekala, až se za rohem objeví obličej. Nikdo tam nebyl.

Jenom tvá vlastní představivost, plísnila jsem se.

Přesto se mi třásla ruka, když jsem vracela ozdobu do krabice. Právě v té chvíli jsem si všimla maličkých čísel vyražených zespodu na podstavci. Podívala jsem se zblízka a přivřela oči, abych je ve slabém světle rozeznala. Datum: 1985. To asi figurky vyrobili.

Ne, to není možné, napadlo mě.

Znovu jsem ozdobu vytáhla a pozorně se zadívala na čísla. Nebylo pochyb.

Ale v té době už byli Richardovi rodiče deset let svoji. V roce 1985 byl v pubertě.

Jejich svatba se konala víc než deset let předtím, než vznikla ozdoba na dort. Nemohla jim patřit.

Třeba jeho matka objevila figurky ve starožitnictví a koupila je, protože se jí líbily, dumala jsem cestou výtahem do Richardova poschodí. Anebo je to moje chyba. Možná jsem mu jen špatně rozuměla.

Když jsem zasunula klíč do zámku, slyšela jsem, jak uvnitř zvoní telefon. Spěchala jsem ke kabelce, ale než jsem stihla přístroj vyndat, ztichl.

Pak se rozeřvala pevná linka.

Rozběhla jsem se do kuchyně a sáhla po sluchátku.

„Nellie? Díky bohu. Nemůžu se ti dovolat.“

Richardův hlas byl vyšší než obvykle – vystresovaný. Věděla jsem, že je na druhém konci světa, ale spojení bylo tak čisté, že mohl být klidně vedle v pokoji.

Jak ví, že jsem tady?

„Promiň,“ vyhrkla jsem. „Děje se něco?“

„Myslel jsem, že jsi doma.“

„Ano, chtěla jsem, ale byla jsem hrozně unavená…, tak mě napadlo, že… bude lepší, když přespím v bytě,“ koktala jsem.

Rozhostilo se ticho.

„A proč jsi mi to neřekla?“

Na to jsem neměla odpověď. Alespoň ne takovou, kterou bych mohla použít.

„Chtěla jsem…,“ zmlkla jsem. Z neznámých důvodů se mi do očí nahrnuly slzy. Rychle jsem zamrkala. „Prostě jsem ti to chtěla vysvětlit zítra, ne posílat dlouhou esemesku, když jsi s klienty. Nechtěla jsem tě otravovat.“

„Otravovat mě?“ Vydal zvuk, který se smíchu příliš nepodobal. „Mnohem víc mě otravovaly představy, že se ti něco stalo.“

„Promiň. Samozřejmě máš pravdu. Měla jsem ti to říct.“

A pak se zeptal: „A proč jsi mi nebrala mobil? Jsi tam sama?“

Rozzlobila jsem ho. Prozradil ho úsečný tón. Skoro jsem viděla, jak mhouří oči.

„Byla jsem ve vaně.“ Lež ze mě vypadla naprosto automaticky. „Jistěže jsem sama. Sam šla tancovat se svou spolubydlící, ale mně se nechtělo, tak jsem přijela sem.“

Pomalu vydechl. „Víš, jsem rád, že jsi v bezpečí. Teď se budu muset vrátit na golf.“

„Stýská se mi.“

Když znovu promluvil, hlas měl něžný. „I mně se stýská, Nellie. Budu doma dřív, než se naděješ.“

Když jsem se převlékala do noční košile a dvakrát kontrolovala zámky na vstupních dveřích, uvědomila jsem si, jak mě rozrušil pobyt ve sklepě i vědomí, že mě Richard přistihl při lži.

Vešla jsem do koupelny a použila jeho zubní pastu a náhradní žínku. Citronové aroma bylo tak silné, až mě to vylekalo, ale pak jsem si všimla, že jeho župan, který si vždycky obléká po sprše, visí na háčku přímo vedle mě. Vůně mýdla se linula ze savé látky.

Zhasla jsem, ale po chvíli zaváhání jsem znovu otočila vypínačem a přivřela dveře, aby mi lustr nesvítil do očí. Stáhla jsem nadýchanou bílou pokrývku na Richardově posteli a napadlo mě, co asi můj manžel právě dělá. Nejspíš se baví s důležitými obchodními partnery na greenu. V golfovém vozíku se jim v boxu chladí pivo a voda, po ruce mají tlumočníka, aby jim zprostředkoval bezproblémovou komunikaci. Dokázala jsem si Richarda přestavit, jak se soustředí na chip, tvář staženou soustředěním jako kdysi, když v dětství hrával baseball.

Ty krabice jsem prohledávala, abych Richardovi lépe porozuměla. Chtěla jsem pořád víc odpovědí.

Ale když jsem si vlezla do jeho velké postele na svěží vyžehlené prostěradlo, došlo mi, že on mi rozumí natolik, aby přesně uhodl, kde jsem, když jsem nedorazila domů.

Znal mě mnohem lépe než já jeho.

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

DOPIS PRO EMMU MI TĚŽKNE V RUCE, jako by jeho váha vůbec neodpovídala skutečné velikosti. Skládám papír a pak se vypravím pro obálku do pokoje, kde teta Charlotte tak ráda sedává u psacího stolu s rolovacím víkem, papíruje a platí účty. Obálku najdu, známkou se nezatěžuju. Tohle musím předat osobně, nemohu se spolehnout, že by ho pošta doručila včas.

Nahoře na stole zahlédnu na hromádce papírů obrázek psa. Německý ovčák s jemnou hnědočernou srstí.

Zalapám po dechu a zvednu ji. Duke.

Samozřejmě že to není on. Jen propagační leták organizace, která cvičí slepecké psy.

Tolik se ale podobá fotce, kterou dodnes nosím v peněžence.

Musím doručit dopis Emmě. Musím najít způsob, jak pomoct tetě Charlotte. Ale místo toho se zhroutím na židli zavalená obrazy, které se na mě valí jako tvrdé rychlé vlny.

Po Richardově návratu z Hongkongu se mi vrátila nespavost. Našel mě v obýváku ve dvě ráno s rozsvíceným světlem a knihou rozloženou v klíně. „Nemůžu spát.“

„Nechci být v posteli bez tebe.“ Podal mi ruku a dovedl mě zpátky do ložnice.

Objetí jeho paží a pravidelný, teplý dech u ucha už ale nepomáhal.

Skoro každou noc jsem se budila, potichu se vykrádala z postele, po špičkách se plížila chodbou do hostinského pokoje a nad ránem zase vklouzla zpátky k němu.

On to stejně určitě věděl.

Jednou v neděli ráno, když mrzlo, až praštělo, si v knihovně četl přílohu Timesů a já hledala nový recept na cheesecake. Následující víkend jsme pořádali Richardovu narozeninovou oslavu, na niž měly přijet má matka a Maureen. Matka nesnášela mráz a na severu nikdy v zimě nebyla. Za mnou a tetou Charlotte jezdívala vždycky na jaře a na podzim. Většinu času trávila v uměleckých galeriích a v městských ulicích, aby nasála atmosféru, jak sama říkala. Nevadilo mi, že spolu trávíme tak málo času, jelikož její společnost vyžadovala značkou dávku trpělivosti a hodně energie.

Netušila jsem, proč se rozhodla změnit své zvyklosti.

Měla jsem však podezření, že ji k tomu přiměl náš nedávný rozhovor. Zastihla mě, když jsem měla špatný den, cítila jsem se osaměle a vůbec jsem neopustila dům. Silnice byly pokryté uježděným sněhem a ledovými jazyky, a jelikož jsem neměla zkušenosti s jízdou v zimě, nechtělo se mi sedat do mercedesu, který mi Richard koupil. Když mi matka brzy odpoledne zavolala a zeptala se, co dělám, řekla jsem pravdu. Projednou jsem nebyla ve střehu.

„Jsem ještě v posteli.“

„Jsi nemocná?“

Uvědomila jsem si, že jsem prozradila až moc. „Včera v noci jsem špatně spala.“ Myslela jsem, že těmito slovy matku uklidním.

Jenomže to vedlo jen k dalším otázkám. „Stává se ti to často? Trápí tě něco?“

„Ne, ne. Jsem v pořádku.“

Chvíli bylo ticho. A pak: „Víš co? Napadlo mě, že bych za tebou přijela na návštěvu.“

Snažila jsem se jí to rozmluvit, ale ona měla svou hlavu. Takže jsem nakonec navrhla, aby si cestu naplánovala na Richardovy narozeniny. Jako každý rok přijede Maureen a možná její přítomnost pomůže trochu rozptýlit matčinu pozornost.

Když tehdy v neděli ráno zazvonil zvonek u dveří, jako první mě napadlo, že se nás matka rozhodla překvapit a přijet o pár dní dřív anebo že si spletla datum. To by jí bylo vcelku podobné.

Ale Richard odložil noviny a vstal. „To bude tvůj dárek.“

„Můj dárek? Narozeniny máš přece ty.“

Šla jsem pár kroků za ním. Slyšela jsem, jak Richard někoho zdraví, ale stál mi ve výhledu. Pak se sklonil. „Ahoj hochu.“

Spatřila jsem mohutného německého ovčáka. Richard sevřel vodítko, zavedl ho dovnitř a muž, který psa přivezl, ho následoval.

„Nellie? Pojď se seznámit s Dukem. Tenhle obr je nejlepší bezpečnostní systém, jaký by sis mohla přát.“

Pes zívl a odhalil ostré zuby.

„A tohle je Carl,“ zasmál se Richard. „Dukeův cvičitel. Omlouvám se za nezdvořilost.“

„V pohodě, jsem zvyklý, že Duke má vždycky přednost.“ Carl patrně vycítil můj neklid. „Vypadá zle, ale nezapomínejte, že právě tak bude působit na ostatní. Duke ví, že jeho úkolem je vás chránit.“

Přisvědčila jsem. Duke nejspíš vážil stejně jako já. Kdyby se postavil na zadní, byl by i stejně vysoký.

„Strávil rok v Shermanově výcvikovém středisku. Rozumí spoustě povelů. Tak třeba… ‚sedni‘.“ Pes si na Carlův pokyn kecnul na zadek. „Vstaň,“ nařídil Carl a pes se pružně postavil.

„Zkus si to, miláčku,“ naléhal Richard.

„Sedni,“ vyhrkla jsem chraplavě. Nevěřila jsem, že mě pes poslechne, ale on na mě upřel hnědé oči a přimáčkl zadek k zemi.

Odvrátila jsem zrak. Rozum mi našeptával, že pes je cvičený, aby plnil povely. Ale cožpak není cvičený i na to, aby zaútočil, když vnímá hrozbu? Psi prý vycítí strach, vzpomněla jsem si a přitiskla se ke zdi.

S malými pejsky jsem se cítila dobře, s těmi chlupáči, co člověk potkává v New Yorku občas nacpané do tašek, jindy tančící na konci barevného vodítka. Dokonce jsem se tu a tam zastavila, abych si nějakého pohladila, a nikdy mi nevadilo jezdit u Richarda v domě výtahem s paní Keeneovou a jejím bišonkem, co jí byl tolik podobný.

Ale takhle velcí psi jsou ve městě spíš raritou, do malých bytů se nehodí. Roky jsem se k žádnému nepřiblížila.

Když jsem byla malá, naši sousedi na Floridě vlastnili dva rotvajlery. Zavírali je do drátěného kotce, a kdykoli jsem kolem jejich zahrady jela na kole, psi skákali a naráželi do plotu, jako by ho chtěli prorazit. Táta mi říkával, že jsou jen veselí a přátelští. Ale jejich hluboký hrdelní štěkot a rachocení kovu mě děsilo.

Dukeův nepřirozený klid mě deptal ještě víc.

„Chcete si ho pohladit?“ zeptal se Carl. „Miluje drbání za ušima.“

„Jistě. Ahoj Dukeu.“ Natáhla jsem ruku a rychle ho pohladila. Jeho černohnědá srst byla jemnější, než jsem čekala.

„Dojdu mu pro věci.“ Carl zamířil zpátky k bílému autu.

Richard se na mě povzbudivě usmál. „Pamatuješ, co nám říkal ten chlap z bezpečnostní agentury? Psi spolehlivě odradí každého vetřelce. Jsou lepší než všechny poplašné systémy, které se dají za peníze koupit. Když tu bude s tebou, budeš dobře spát.“

Duke pořád seděl na zemi a díval se na mě. Čekal, až mu řeknu, že může zase vstát? Z domácích zvířat jsem měla jen kočku, a to už hodně dávno.

Carl se vrátil s krmením, pelechem a miskami. „Kde bude mít místo?“

„Nejspíš v kuchyni,“ prohlásil Richard. „Tudy.“

Carl ucedil další povel, pes ho následoval a velké tlapy se skoro neslyšně dotýkaly podlahy. Za pár minut Carl odjel; nechal tu vizitku a zalaminovaný seznam slov, která Duke zná: ke mně, zůstaň, zadrž. Vysvětlil nám, že Duke na ně zareaguje, pouze pokud je vyslovím já nebo Richard. Musíme mluvit přímo k němu a rázným, rozkazovacím tónem.

„Je to chytrý kluk.“ Carl psa naposledy pohladil. „Vybrali jste dobře.“

Chabě jsem se usmála a děsila se příštího rána, až Richard odjede do práce a já zůstanu sama se zvířetem, které mi má navodit pocit bezpečí.

Prvních pár dní jsem se zdržovala v jiné části domu a do kuchyně si chodila jen pro banán anebo abych Dukeovi nasypala krmení do misky. Carl mě poučil, že ho mám třikrát denně venčit, ale mně se nechtělo zápolit s karabinou na vodítku, která se mu připínala k obojku. A tak jsem prostě otevřela zadní dveře, zavelela „běž“ – což byl další z jeho povelů – a pak po něm uklidila, než se Richard vrátil domů.

Třetího dne jsem si četla v knihovně. Když jsem zvedla hlavu, uviděla jsem Dukea, jak tiše stojí ve dveřích a pozoruje mě. Neslyšela jsem ho přicházet. Pořád jsem se mu bála podívat do očí – to si přece psi vysvětlují jako výzvu, ne? –, a tak jsem sklopila hlavu ke knize a přála si, aby šel pryč. Richard ho bral každý večer před spaním ven na krátkou procházku. Pes měl dost jídla i čisté vody a pohodlný pelech. Neměla jsem důvod se cítit provinile. Má se tu báječně, co víc si může přát, říkala jsem si.

Docapkal ke mně, lehl si a složil hlavu mezi velké tlapy. Podíval se na mě a těžce vzdychl. Bylo to tak lidské.

Přes stránky románu jsem na něj jukla a všimla si vrásek kolem jeho čokoládově hnědých očí. Tvářil se smutně. Napadlo mě, zda byl zvyklý na společnost dalších psů, neustálou činnost a vzruch. Náš dům mu musí připadat divný, pomyslela jsem si. Opatrně jsem natáhla ruku a poplácala ho mezi ušima, kde to měl podle cvičitele rád. Chlupatý ocas sebou jednou mrskl, pak znehybněl, jako by zvíře nechtělo dělat povyk.

„Líbí se ti to? To je dobrý, hochu. Klidně vrť ocasem, jak jenom chceš.“

Svezla jsem se ze židle k němu a dál ho hladila po hlavě; po chvíli jsem objevila rytmus, který mu byl po chuti. A mě najednou uklidňovalo, jak se probírám prsty teplou, hustou srstí.

Po chvíli jsem vstala a došla do kuchyně pro vodítko. Duke mi byl v patách.

„Tohle ti teď připnu. Buď hodný pes a sedni, ano?“

Poprvé jsem si jeho klid vyložila jako vlídnost. Ale i tak jsem stříbrnou karabinu připnula k obojku co možná nejrychleji a spěšně odtáhla ruce od jeho zubů.

Jiskřivý zimní vzduch mě zaštípal na nose a uších, sotva jsme vyšli ven, ale zas takový mráz nebyl, takže jsem domů nepospíchala. Tehdy jsme s Dukem nachodili snad čtyři kilometry a zabloudili i do končin, kde jsem nikdy předtím nebyla. Srovnal se mnou tempo, celou dobu mi šel u nohy a zastavil se jen, aby si očichal trávu anebo si ulevil, když jsem i já zůstala stát.

Odepnutí z vodítka po návratu domů už nebylo tak děsivé. Naplnila jsem mu misku vodou, sobě nalila sklenici ledového čaje a žíznivě ji vypila. Nohy jsem měla po procházce příjemně ztěžklé a uvědomila jsem si, že jsem ji potřebovala stejně jako Duke. Zamířila jsem zpátky ke knihovně, ale pak jsem se zastavila ve dveřích a pohlédla na psa.

„Pojď.“

Doběhl ke mně a sedl si mi k noze.

„Ty jsi tak hodný kluk.“

/ / /

V den Richardových narozenin jsme vyzvedli matku na letišti a přivezli ji k nám domů. Maureen sice dorazila jen o pár hodin později, ale to už matka stihla rozházet svoje věci po všech místnostech – kabelku nechala v kuchyni, šál pověsila přes opěradlo židle v jídelně, knihu rozložila na Richardově oblíbeném otomanu – a zesílit topení o pět stupňů. Bylo mi jasné, jak mu to jde na nervy, ale neřekl ani slovo.

Večeře proběhla hladce, ačkoli matka neustále podstrkovala Dukeovi pod stolem kousky steaku; její vegetariánské období už skončilo.

„Je to neobvykle intuitivní pes,“ prohlašovala.

Maureen si odsunula židli kousek dál od Dukea a mé matky, pak se zeptala Richarda na akcie, které má v plánu koupit. Tvrdila, že ona sama moc na psy není, ačkoli se nakonec odhodlala a Dukea pohladila.

Naservírovala jsem cheesecake a všichni jsme se odebrali do obýváku, kde na Richarda čekaly dárky. Ten můj otevřel jako první. Pořídila jsem mu zarámovaný hokejový dres Rangers s podpisy všech hráčů a Dukeovi jsem koupila obojek se stejným logem klubu.

Matka Richardovi věnovala novou knihu Deepaka Chopry. „Vím, jak tvrdě pracuješ. Co kdyby sis ji přečetl, až zas budeš na cestách?“

Zdvořile otevřel knihu a prolistoval ji. „To je přesně to, co potřebuju.“ Když si matka vzpomněla, že blahopřání nechala v kabelce, mrkl na mě.

„Seženu ti na webu výcuc pro případ, že by tě z toho zkoušela,“ zažertovala jsem.

Maureen bratrovi darovala dva lístky do první řady na zítřejší zápas Knicks. „Máme tady sportovní tematiku,“ zasmála se. Ona i Richard byli nadšení fanoušci basketbalu.

„Měl bys na ten zápas vzít Maureen,“ navrhla jsem.

„Přesně tak jsem to plánovala,“ opáčila jeho sestra lehce. „Vzpomínám si, jak ti Richard jednou zkoušel vysvětlit, co znamená technický koš. Byla jsi úplně mimo.“

„Vinna v plném rozsahu.“

Matka pohlédla z Maureen na Richarda a pak spočinula očima na mně. „Tak to je dobře, že jsem tady. Jinak bys zůstala sama doma, Vanesso. Co kdybychom si zítra zašly do města na večeři s tetou Charlotte?“

„Jistě.“ Neuniklo mi, že matku překvapilo, proč Maureen neobstarala tři lístky. Možná měla pocit, že mě vynechávají, ale popravdě, já byla ráda, že spolu bratr a sestra chtějí trávit čas. Žádnou jinou rodinu neměl.

Matka se zdržela ještě dva dny, a ačkoli jsem se připravovala na její obvyklé výlevy, nedošlo k nim. Chodila se mnou ven, kdykoli jsem brala Dukea na procházky, a navrhla, abychom ho spolu poprvé vykoupaly. Duke se podvolil se svou typickou důstojností, ačkoli jeho hnědé oči se na mě dívaly trochu vyčítavě. Pomstil se nám tím, že se celý oklepal a postříkal nás, jakmile vylezl z vany. Tyhle chvíle, kdy jsme se s mámou společně smály, byly ty nejhezčí z celé její návštěvy. Myslím, že pro ni také.

Při loučení na letišti mě objímala o něco déle, než mívala ve zvyku.

„Mám tě ráda, Vanesso. A moc bych tě chtěla vídat častěji. Co kdybys tak za měsíc za dva přijela za mou na Floridu?“

Téhle návštěvy jsem se původně děsila, ale ke svému překvapení jsem zjistila, že mě její objetí uklidňuje. „Zkusím to.“

Opravdu jsem chtěla. Jenomže pak se znovu všechno změnilo.

Na Dukeovu spolehlivou přítomnost v domě jsem si rychle zvykla, i na naše svižné ranní procházky, na povídání, když jsem vařila večeři. Kartáčovala jsem mu dlouhou srst a on se mi přitom opíral hlavou o nohu. Vůbec jsem nedokázala pochopit, že jsem se ho někdy mohla bát. Když jsem se sprchovala, stál na stráži před koupelnou. Kdykoli jsem se vracela domů, čekal v hale hned za dveřmi, oči nastražené jako dva trojúhelníčky. Jako by se mu pokaždé ulevilo, že mě má zase na dohled.

Byla jsem Richardovi nesmírně vděčná. Určitě věděl, že Duke mi dá mnohem víc než pocit bezpečí. A v nepřítomnosti dítěte, po němž jsme tak zoufale toužili, se Duke stal mým společníkem.

„Mám Dukea moc ráda,“ řekla jsem Richardovi jednou večer o pár týdnů později. „Měl jsi pravdu. S ním se opravdu cítím v bezpečí.“ Pak jsem mu vyprávěla, jak jsme s Dukem šli po chodníku, pár desítek metrů od domu, když se najednou na cestičce mezi křovím obklopujícím sousední zahradu vynořil pošťák. Duke se mezi nás okamžitě postavil a z hrdla se mu linulo hluboké vrčení. Pošťák se nám obloukem vyhnul a šel si dál svou cestou. My také. „Poprvé jsem viděla i tuhle jeho druhou stránku.“ Richard přisvědčil a mazal si rohlík máslem. „Ale je dobré vědět, že ji v sobě má.“

Následující víkend Richard odjel na dvoudenní služební cestu, já odnesla Dukeův pelech nahoru a dala si ho vedle postele. Když jsem se v noci vzbudila, viděla jsem, že ani pes nespí. Nechala jsem ruku spadnout na jeho hlavu a vzápětí klidně usnula. Byl to hluboký, bezesný spánek, nejlepší za posledních několik měsíců.

Zmínila jsem se Richardovi, že s Dukem podnikám dlouhé procházky, abych se zbavila nadbytečných kil, která jsem od našeho přestěhování na předměstí nabrala. Nebylo to jen léky na podporu plodnosti. Ve městě jsem klidně nachodila pět kilometrů za den, ale tady jsem jezdila autem i pro mléko. Navíc jsme večeřeli hodně pozdě. Richard o mé váze nikdy nemluvil, ale sám se každé ráno vážil a pětkrát týdně cvičil. Chtěla jsem kvůli němu vypadat dobře.

Po manželově návratu jsem neměla to srdce stěhovat Dukea zpátky dolů do chladné sterilní kuchyně. Richard žasl, jak rychle se můj postoj ke psovi změnil. „Občas mě napadá, že toho psa miluješ víc než mě,“ žertoval.

Smála jsem se. „Je to můj kamarád. Když tu nejsi, dělá mi společnost.“ Pravdou bylo, že láska, kterou jsem cítila k Dukeovi, byla tím nejčistším a nejprostším citem, jaký jsem kdy prožívala.

Duke byl víc než domácí mazlíček. Stal se mým vyslancem pro okolní svět. Rekreační běžec, kterého jsem potkávala na každodenních procházkách, se zastavil a zeptal, jestli si může psa pohladit. Nakonec jsme si spolu pěkně popovídali. Zahradník přinesl Dukeovi kost a nesměle se ujišťoval, zda to nevadí. I pošťák si ho nakonec zamiloval, stačilo Dukeovi říct, že je to přítel – tomuhle slovu rozuměl. Během pravidelných telefonátů s matkou jsem nadšeně vyprávěla o našich posledních dobrodružstvích.

A pak počátkem jara, když všechny stromy a květiny nasazovaly poupata, jsem jednou vzala Dukea na pěší túru za město.

Když se teď dívám zpátky, připadá mi, že to byl náš poslední hezký den – Dukeův a můj –, ale tehdy jsme jen seděli na velkém plochém balvanu, já se nepřítomně probírala prsty jeho srstí, slunce hřálo a já si užívala dokonalé odpoledne.

Po návratu domů mi zazvonil mobil. „Miláčku, dojela jsi do čistírny?“

Zapomněla jsem, že Richard chtěl, abych mu vyzvedla košile. „Sakra. Jen zaplatím zahradníkům a hned vyrazím.“

Tři muži, kteří u nás pracovali na zahradě, si Dukea obzvlášť oblíbili a občas se za pěkného počasí zdrželi a hráli s ním na honěnou.

Byla jsem pryč maximálně třicet, pětatřicet minut. Když jsem se vrátila domů, jejich auto bylo pryč. Ve chvíli, kdy jsem otevřela hlavní dveře, mě polil chlad.

„Dukeu!“ zavolala jsem.

Nic.

„Dukeu!“ křičela jsem roztřeseným hlasem.

Utíkala jsem na zahradu. Nebyl tam. Zavolala jsem do zahradnické firmy. Přísahali, že zadní branku zavřeli. Běhala jsem po okolí, volala ho, pak jsem telefonovala do útulku i k místnímu veterináři. Richard se vrátil domů a společně jsme autem objížděli ulice, z otevřených oken křičeli Dukeovo jméno, až nás bolelo v krku. Druhý den nešel Richard do práce. Plakala jsem, on mě objímal. Rozvěsili jsme letáčky. Nabídli jsme vysokou odměnu. Každý večer jsem stála před domem a volala Dukea. Představovala jsem si, že ho někdo odváží anebo že pes přeskakuje plot, aby zadržel lupiče. Dokonce jsem si vygooglovala, jaká jsou v okolí divoká zvířata; co když nějaké z nich Dukea napadlo?

Sousedka tvrdila, že ho viděla na Orchard Street. Další měla za to, že ho zahlédla na Willow Street. Na naše číslo z letáčku zavolali nějací lidé a přivezli psa. Nebyl to Duke. Dokonce jsem se obrátila na telepata, a ten mi tvrdil, že Duke je v psím útulku ve Filadelfii. Ani jeden z těch tipů nebyl k ničemu. Skoro padesátikilový pes zmizel z mého života stejně tajemně, jako se v něm objevil.

Duke byl velmi dobře vycvičený, neutekl by. A zaútočil by na každého, kdo by se ho pokusil odvést. Byl to hlídací pes.

Ale na to jsem už nemyslela, když jsem se ve tři ráno plížila chodbou z ložnice, kde spal můj manžel. Těsně před Dukeovým zmizením mi Richard zavolal kvůli košilím. Předpokládala jsem, že volá z práce, i když jsem si to neměla jak ověřit; nikdy mi neprozradil heslo ke svému mobilu ani BlackBerry a já se ho nikdy neptala. Takže seznam hovorů jsem si prohlédnout nemohla.

Jenomže když jsem dorazila do čistírny, paní Leeová mě přivítala s obvyklým veselým halasem: Tak ráda vás vidím! Před chvilkou volal váš manžel a já mu řekla, že má košile připravené, lehce naškrobené jako obvykle.

Proč volal Richard do čistírny, aby si zjistil, že jsem košile nevyzvedla, a pak mi připomínal, abych pro ně dojela?

Nezeptala jsem se ho hned. Ale brzy jsem už nedokázala myslet na nic jiného.

Z nevyspání jsem měla kruhy pod očima. I když se mi podařilo na chvilku usnout, často jsem se probouzela s rukou svěšenou z postele tam, kde dřív lehával Duke. Ale většinou jsem byla úplně otupělá. Vstávala jsem s Richardem a vařila mu kávu, sama jsem přitom do sebe házela jeden šálek za druhým. Políbila jsem manžela na rozloučenou, když odjížděl do práce, sledovala ho, jak si pohvizduje a kráčí k autu.

Pár týdnů po Dukeově zmizení jsem apaticky sázela květiny vzadu na zahradě a našla jednu z jeho oblíbených hraček, zeleného gumového krokodýla, jehož s oblibou kousal. Přitiskla jsem si figurku k hrudi a brečela jako malá holka. Takhle jsem naposledy plakala na otcově pohřbu.

Nakonec jsem se uklidnila a odebrala se do domu. Stála jsem v tichu, krokodýla stále v ruce. Prošla jsem obývacím pokojem a bylo mi úplně jedno, že zašpiním blátem náš dokonale čistý koberec. Položila jsem Dukeovu hračku na stolek v hale, kam Richard odkládal klíče. Chtěla jsem, aby si jí všiml, hned jak přijde domů.

A co jsem neudělala? Nepřevlékla jsem se ze špinavého oblečení. Neuklidila jsem noviny a nesložila prádlo, neodnesla jsem zahradnické nářadí. Neuvařila jsem mečouna, hrášek a tortellini, které jsem měla vymyšlené k večeři.

Udělala jsem tohle: namíchala jsem si vodku s tonikem a usadila se v pracovně. Čekala jsem, až se začne stmívat. Pak jsem si nalila další vodku, tentokrát už bez toniku. Už dlouho jsem si jen tu a tam dala skleničku vína. Cítila jsem, jak mi tvrdý alkohol proudí tělem.

Nakonec Richard vstoupil do dveří, já ale zůstala zticha.

„Nellie!“ zavolal.

A já poprvé za celou dobu našeho manželství neodpověděla: „Ahoj zlato,“ a neběžela ho přivítat polibkem.

„Nellie?“ Tentokrát to byla otázka, ne oznamovací věta.

„Jsem tady,“ dostala jsem ze sebe.

Objevil se ve dveřích a držel Dukeova zabláceného krokodýla s ohryzaným ocasem.

„Co tady děláš tak potmě?“

Zvedla jsem sklenici a dopila zbytek vodky.

Viděla jsem, jak si měří mé oblečení – vybledlé džíny se špinavými koleny, velké dlouhé tričko. Odložila jsem sklenici a bylo mi úplně fuk, že pod ní nemám tácek.

„Miláčku, co se stalo?“ Došel ke mně a objal mě.

Cítila jsem jeho pevnost, teplo a mé odhodlání začalo slábnout. Celé odpoledne jsem na něj měla obrovský vztek, ale teď jsem si přála jen jediné – aby mě utěšil muž, který byl příčinou mého trápení. Obvinění, jež se mi tvořila v hlavě, vybledla. Copak by byl Richard schopen něčeho tak příšerného? Nedávalo to smysl.

A tak jsem neřekla to, co jsem měla v plánu. „Potřebuju si odpočinout,“ vyhrkla jsem.

„Odpočinout?“ Odtáhl se. „Od čeho?“ Zamračil se.

Od všeho, chtělo se mi křičet, ale nahlas jsem řekla: „Od Clomidu.“

„Jsi opilá. Nevíš, co mluvíš.“

„Jo, asi jsem se trochu lízla, ale myslím to vážně. Už to nebudu brát.“

„A nemyslíš, že bychom si o tom měli promluvit? Je to naše společné rozhodnutí.“

„Zbavit se Dukea bylo taky společné rozhodnutí?“

Jakmile mi ta slova vyšla z úst, věděla jsem, že jsem v našem vztahu překročila hranici.

A udivilo mě, jak mi to udělalo dobře. Jako všechna manželství mělo i to naše nepsaná pravidla a já právě porušila to nejdůležitější z nich: neprovokovat Richarda.

Dnes už si uvědomuju, že právě tohle pravidlo mi bránilo se ho zeptat, proč koupil dům, který mi předtím ani neukázal, proč se mnou nikdy nemluví o svém dětství, a na řadu dalších věcí, které jsem se jen pokoušela násilím vyhnat z hlavy.

Richard tohle pravidlo nevytvořil sám, byla jsem jeho ochotným spolupachatelem. Vždyť bylo tak snadné dovolit manželovi – muži, s nímž jsem si vždycky připadala v bezpečí –, aby určoval směr našeho života.

Jenomže já si už v bezpečí nepřipadala.

„O čem to mluvíš?“ Richardův hlas zněl chladně a odměřeně.

„Proč jsi volal paní Leeové a ptal se, jestli jsou košile připravené? Věděl jsi, že jsem je nevyzvedla. Snažil ses mě dostat pryč z domu?“

„Ježíšikriste!“ Richard prudce vstal.

Tyčil se nade mnou, takže jsem musela zaklonit hlavu, abych na něho viděla.

„Nellie, mluvíš naprosté nesmysly.“ Dívala jsem se, jak v ruce mačká krokodýla, až hračka úplně změnila tvar. Rysy měl tvrdé, oči přivřené, ústa stažená; jako by mi manžel mizel za nějakou maskou. „Co má čistírna, doprdele, společnýho s Dukem? Anebo s naším dítětem? Proč bych tě chtěl dostat z domu?“

Ztrácela jsem se, ale couvnout už jsem nemohla. „Proč ses mě ptal, jestli jsem vyzvedla košile, ačkoli jsi věděl, že jsem pro ně nebyla?“ Hlas mi zněl hodně pronikavě.

Mrštil krokodýlem na zem. „Co tím chceš říct? Chováš se jako blázen. Paní Leeová je stará a pořád v jednom kole. Určitě jsi to špatně pochopila.“

Na chvíli zavřel oči. Když je otevřel, byl to zase starý Richard. Maska byla pryč. „Máš depresi. Byla to velká ztráta. Oba jsme měli Dukea rádi. A vím, že ta léčba je pro tebe náročná. Máš pravdu. Odpočineme si.“

Pořád jsem se na něj zlobila, tak proč jsem měla pocit, že mi odpouští?

„Kde je Duke?“ zašeptala jsem. „Prosím, řekni mi, že je naživu. Jen potřebuju vědět, že je v bezpečí. Už se tě nikdy nebudu ptát.“

„Zlato.“ Richard si ke mně klekl a vzal mě do náruče.

„Samozřejmě že je v bezpečí. Je chytrý a silný. Nejspíš jen utekl do jiného města a teď žije s novou rodinou, která ho miluje stejně jako my. Určitě zrovna někde na zahradě běhá za tenisákem.“ Otřel mi slzy z tváří. „Pojď, sundáme ty špinavé šaty a uložíme tě do postele.“

Sledovala jsem jeho pohybující se plné rty, snažila jsem se mu číst v očích. Musela jsem učinit rozhodnutí, patrně to nejdůležitější v životě. Pokud se nezbavím svých podezření, znamená to, že vše, čemu jsem věřila v souvislosti s manželem a naším vztahem, bylo falešné, že každý okamžik uplynulých dvou let byl jen odporná lež. Znamenalo to, že nepochybuju jen o Richardovi, ale i o svých instinktech, úsudku, o své pravdě.

A tak jsem se rozhodla přijmout to, co mi říkal Richard. Měl přece Dukea rád a věděl, jak moc ho miluju. Měl pravdu; jsem blázen, když si myslím, že by něco udělal našemu psovi.

Veškeré napětí z mého těla odplynulo a já si připadala těžká jako balvan.

„Promiň,“ řekla jsem, když mě Richard vedl do schodů.

V koupelně jsem se převlékla, a když jsem vyšla ven, všimla jsem si, že zatáhl závěsy a na noční stolek mi připravil sklenici s vodou.

„Chceš, abych si lehl k tobě?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Určitě máš hlad. Cítím se hrozně, že jsem neuvařila večeři.“

Políbil mě na čelo. „S tím si nedělej starosti. Odpočiň si, miláčku.“

Jako by se vůbec nic nestalo.

Za týden jsem se přihlásila do nového kurzu vaření – tentokrát jsem si vybrala asijskou kuchyni – a v klubu vstoupila do výboru pro dětskou literaturu. Sbírali jsme knihy a pak je rozdávali v chudších oblastech Manhattanu. Scházeli jsme se u oběda. Vždycky se tam k jídlu podávalo víno a já bývala většinou jedna z prvních, kdo dopíjel a nechával si dolít. V kabelce jsem nosila lahvičku Ibuprofenu na migrény, které se mi občas po alkoholu během dne spustily. Těšila jsem se na ty schůzky, protože jsem si po nich vždycky zdřímla a zaplnila tak několik hodin času. A když se Richard večer vracel domů, dech mi voněl mátovými bonbony a Visin už stihl utišit zarudlé oči.

Uvažovala jsem, zda mám navrhnout, že si pořídíme nového psa, třeba jinou rasu. Ale neudělala jsem to. A tak se náš dům bez zvířat a dětí scvrknul opět jen na dům.

Začala jsem ho nenávidět. I to neustálé ticho, které nikdy nemizelo.

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

ODLOŽÍM POHLEDNICI S NĚMECKÝM OVČÁKEM zpátky na stůl tety Charlotte. Hrozně jsem se zdržela. Nesmím zase přijít pozdě do práce. Nacpu si dopis pro Emmu do kabelky. Doručím jí ho, až v obchodě zavřu.

Vydávám se na cestu do města a mám přitom pocit, že mi dopis v kabelce ztěžkl a táhne mi popruh na rameni dolů.

V půli cesty mi zazvoní mobil. Na kratičký okamžik si pomyslím: Richard. Ale když se podívám na displej, bliká mi tam číslo Saks.

Po krátkém zaváhání to vezmu a vyhrknu: „Už jsem skoro tam. Maximálně za čtvrt hodiny.“ Přidám do kroku.

„Vanesso, strašně nerada to dělám,“ říká Lucille.

„Omlouvám se. Ztratila jsem mobil a pak…“ Odkašle si a já ztichnu.

„Ale budeme se s tebou muset rozloučit.“

„Dej mi ještě šanci,“ žadoním zoufale. Vzhledem ke stavu tety Charlotte potřebuju práci víc než dřív. „Měla jsem teď těžké období, ale slibuju, že… Už se to začíná obracet.“

„Chodit pozdě je jedna věc. Ale schovávat zboží? Co jsi chtěla dělat s těmi šaty?“

Chystám se to zapřít, ale cosi v jejím hlase mě nabádá, že to nemá cenu. Nejspíš mě někdo viděl, jak sundávám troje černobílé květované šaty Alexandera McQueena a schovávám je ve skladu. Je to marné. Nemám se jak hájit.

„Máš tu šek s poslední výplatou. Pošlu ti ho poštou.“

„A nemohla bych si ho vyzvednout?“ Doufám, že tváří v tvář se mi podaří Lucille přesvědčit, aby to se mnou ještě zkusila.

Lucille zaváhá. „Dobře. Teď tu mám dost napilno. Zastav se za hodinu.“

„Děkuju. To je perfektní.“

Takže mám čas a můžu Emmě doručit dopis, nemusím čekat, až skončím v práci. Uplynulo sotva čtyřiadvacet hodin, co jsem se viděla s Richardem, jenomže to také znamená, že jejich svatba je zase o den blíž.

Měla bych ten čas využít a připravit si, co řeknu Lucille. Ale dokážu myslet jen na to, jak nejlépe bych mohla před budovou nenápadně počkat, až si Emma vyběhne z práce pro kávu nebo zařídit nějakou pochůzku. Třeba se mi podaří z jejího výrazu vyčíst, zda jí Richard o své návštěvě řekl.

Naposledy jsem v té vysoké elegantní budově byla na Richardově firemním večírku. Tehdy večer to všechno začalo.

Jenomže já mám na tohle místo spoustu jiných vzpomínek: přicházím sem ze školky a jsem svědkem obchodního telefonického rozhovoru; Richard má silný, skoro přísný hlas a přitom se na mě přes sluchátko šklebí; přijíždím vlakem z Westchesteru, abych si s Richardem a jeho kolegy vyšla na večeři; zastavím se jen tak, abych ho překvapila, a on mě radostí zvedne v objetí do vzduchu.

Zatlačím do otočných dveří a přistoupím k pultu ochranky. V deset hodin v hale není moc lidí a já jsem za to vděčná. Nechci tu narazit na známé tváře.

Zřízence matně poznávám, a tak si raději nechám sluneční brýle. Podám mu obálku s Emminým jménem. „Mohl byste to doručit do jedenatřicátého patra?“

„Okamžik.“ Dotkne se displeje na stole a napíše její jméno. Pak se na mě podívá. „Ale ta už tady nepracuje.“ Posune obálku zpátky ke mně.

„Cože? A kdy… kdy skončila?“

„Tak to bohužel nevím, madam.“

Za mnou už stojí doručovatelka z UPS a zřízenec si mě přestane všímat.

Vezmu si obálku a kráčím k otočným dveřím. Kousek odsud je na dvoře lavička, kde jsem chtěla na Emmu čekat. Zhroutím se na ni.

Vlastně by mě to vůbec nemělo překvapit. Koneckonců, Richard přece nebude chtít, aby jeho žena pracovala, tím spíš pro něj. Chvilku přemýšlím, zda nastoupila jinam, ale vím, že těsně před svatbou to není pravděpodobné. A jsem si skoro jistá, že se do práce nevrátí ani jako vdaná paní.

Její svět se začíná smršťovat.

Musím se k ní dostat teď hned. Vyhrožovala, že zavolá policii, pokud se přiblížím k jejímu bytu, ale na následky teď nemyslím.

Vstanu a strčím dopis do kabelky. Prsty se mi otřou o peněženku. Uvnitř je schovaná Dukeova fotka.

Vytáhnu ji z ochranného plastového obalu. A přepadne mě vztek. Kdyby tu Richard teď byl, vrhla bych se na něj, drápala ho do tváře a křičela sprosté nadávky.

Přesto se ale donutím ještě jednou dojít k pultu ochranky.

„Promiňte,“ začnu zdvořile. „Neměl byste obálku?“

Jednu mi beze slova podá. Vložím do ní Dukeův obrázek a pak zašátrám v kabelce po propisce. Najdu jen šedou tužku na oči a na obálku s ní napíšu Richard Thompson. Neořezaná měkká tužka po sobě nechává rozmazaná písmena, ale mně je to jedno.

„Jedenatřicáté patro. Vím, že tady pořád pracuje.“

Zřízenec povytáhne obočí, ale jinak zůstává naprosto pasivní, tedy minimálně než odejdu.

Potřebuju zaskočit do Saks, ale jakmile to tam vyřídím, vydám se rovnou k Emmině bytu. Co asi právě teď dělá? Balí si věci a chystá se na stěhování? Kupuje si sexy noční košilku na svatební cestu? Zašla si naposled s kamarádkami do města na kafe a slibuje jim, že za nimi bude každou chvíli jezdit?

Levou nohou došlapuji na chodník. Zachraň. Pokládám pravou. Ji. Jdu stále rychleji a ta dvě slova mi zní hlavou jako ozvěna. Zachraň ji. Zachraň ji. Zachraň ji.

Tenkrát na Floridě, v posledním ročníku na vysoké, jsem přišla pozdě. Podruhé se to nestane.

Tehdy v noci, když zmizela Maggie, jsem se vrátila od Daniela, zrovna když nové členky přicházely k domu, celé mokré a rozesmáté, vonící po moři.

„Já myslela, že je ti zle,“ zakřičela na mě Leslie.

Prodrala jsem se hloučkem a zamířila nahoru ke svému pokoji. Byla jsem otřesená, nedokázala jsem jasně uvažovat. Nevím, proč jsem se ohlédla na děvčata otírající se ručníky, které jim kdosi házel ze schodů.

Rozhlédla jsem se. „Maggie.“

„Ona je… ona je…,“ koktala Leslie. Opakovala ty dvě slabiky pořád dokola. Ostatní děvčata pátrala pohledem po místnosti a hledala tvář té, která tu nebyla.

Celý příběh, který se odehrál na pláži, se vynořil v šílených útržcích a zlomcích; paměť pokřivil alkohol a vzrušení, které se proměnilo ve strach. Kluci z chlapecké koleje špehovali děvčata cestou na pláž, asi natěšení pohledem na růžovou podprsenku. Uchazečky o členství ve spolku se svlékly a vběhly do oceánu.

„Podívej se k ní do pokoje!“ zařvala jsem na naši předsedkyni. „Já dojdu na pláž.“

„Viděla jsem ji vycházet z vody,“ opakovala pořád Leslie, když jsme utíkaly zpátky k oceánu.

Jenomže totéž předtím viděli i kluci. To už byli na pláži, pokřikovali a smáli se, sbírali rozházené oblečení a mávali jím kousek od nahých dívek. Tenhle vtípek v plánu nebyl.

„Maggie!“ křičela jsem za běhu.

Dívky taky večer křičely a některé z těch starších, které zůstaly oblečené, začaly kluky honit. Ostatní se pokoušely zakrýt tričky a šaty, které chlapci odhazovali, když ustupovali z pláže. Holky nakonec dostaly zpátky oblečení a rozběhly se k domu.

„Ona tu není!“ vřeštěla Leslie. „Vrátíme se zpátky, třeba jsme ji minuly cestou.“

A pak jsem na písku spatřila pohozené bílé bavlněné tričko s třešničkami a stejné kraťasy.

Blikání modro-červených světel. Potápěči s roztaženými sítěmi v oceánu. Světlo reflektoru poskakující po hladině.

A vysoký protáhlý výkřik, když z vody vytáhli tělo.

Policie nás vyslýchala jednu po druhé a metodicky skládala jednotlivé dílky dohromady. Místní noviny otiskly čtyři stránky článků, komentářů a Maggiiných fotografií. Zpravodajská stanice z Miami natočila naši kolej a odvysílala zvláštní reportáž o nebezpečí alkoholu při vysokoškolských akcích. Já měla nováčky na starost, já byla Maggiinou patronkou. Zveřejnili mé jméno. I mou fotografii.

V duchu pořád vidím hubenou pihovatou Maggie, jak se noří do oceánu a pokouší se zakrýt si tělo. Vidím ji, jak z něj vychází a na nestabilním písku jí uklouzne noha. Vlna se jí převalí přes hlavu. Možná vykřikne, ale její hlas zanikne v jekotu ostatních. Polyká slanou vodu. Nemůže dýchat. Další vlna ji stáhne pod hladinu.

Maggie zmizela. Ale možná k tomu nemuselo dojít, kdybych se já nevypařila jako první.

Emma taky zmizí, pokud se provdá za Richarda. Přijde o přátele. Odcizí se rodině. Odpojí se od sebe samé, přesně jako já. A pak to bude všechno ještě mnohem horší.

Zachraň ji, volala na mě má mysl.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

VSTOUPÍM VCHODEM PRO ZAMĚSTNANCE a výtahem vyjedu do druhého patra. Zastihnu Lucille, jak skládá svetry. Kvůli mně nemá dost prodavaček a musí dělat mou práci.

„Strašně se omlouvám.“ Sáhnu po hromádce cínově šedého kašmíru. „Tuhle práci potřebuju a můžu vysvětlit, co se…“

Otočí se ke mně a já zmlknu. Pokouším se něco vyčíst z její tváře, zatímco ona hodnotí můj vzhled. Vidím tam jen zmatek. Opravdu si myslela, že si prostě vezmu šek a odejdu? Zastaví se pohledem u mých vlasů a já se instinktivně otočím k zrcadlu vedle svetrů. Jasně že je překvapená, zná mě pouze jako brunetu.

„Vanesso, je mi to líto, ale už jsem ti dala několik druhých šancí.“

Chystám se dál žadonit, ale pak si všimnu, že je tu plno zákaznic. Pár dalších prodavaček nás pozoruje. Možná že právě jedna z nich řekla Lucille o schovaných šatech.

Je to marné. Položím svetry.

Lucille mi podá šek. „Hodně štěstí, Vanesso.“

Vracím se k výtahu a všimnu si, že černobílé vzorované šaty visí na svém místě. Zadržím dech a přejdu kolem.

Seděly mi jako ulité, jako kdyby mi je ušili na míru.

Tou dobou jsme byli s Richardem svoji pár let. Se Sam už jsem nemluvila. Dukeovo zmizení se nikdy nevysvětlilo. Má matka nečekaně zrušila jarní návštěvu, prý raději pojede na zájezd do Nového Mexika.

Já se ale nestáhla do ústraní, naopak, pomalu jsem zase začínala žít.

Skoro šest měsíců jsem se nenapila alkoholu a opuchlost mizela, jako když z balonku pomalu uniká helium. Po ránu jsem vstávala brzy a pravidelně běhala po širokých ulicích a mírných kopečcích naší čtvrti.

Řekla jsem Richardovi, že chci být zase zdravá. Myslím, že mi věřil a mé nové chování přijal jako pozitivní změnu. Koneckonců, ne náhodou si tiskl účty s rozepsanou útratou, které mu z country klubu chodily každý měsíc e-mailem, než mu celkovou částku strhli z kreditky. Nechával mi je na kuchyňském stole a podtrhal všechny položky s alkoholem. Ukázalo se, že jsem se vůbec nemusela namáhat s Visinem a mentolovými pastilkami, věděl přesně, kolik jsem toho na obědech výboru vypila.

Jenomže já se měnila nejen fyzicky. Začala jsem se věnovat i nové dobrovolnické práci. Každou středu jsem s Richardem jezdila vlakem do města, pak taxíkem do Lower East Side, kde jsem předčítala ve školkách v rámci programu Head Start. Organizátory akce jsem poznala, když jsem jim předávala knížky od našeho výboru. S dětmi jsem pracovala jen pár hodin týdně, ale mělo to pro mě smysl. A návrat do města byl osvěžující. Snad poprvé od svatební cesty jsem měla pocit, že jsem to zase já.

„Rozbal to,“ řekl mi ten večer, kdy se konalo představení tanečního divadla Alvina Aileyho, a položil přede mě lesklou bílou krabici převázanou červenou stuhou.

Rozvázala jsem hedvábí, zvedla víko. Od svatby s Richardem jsem se naučila ocenit látky a detaily, které odlišovaly mé staré kousky z H&M od návrhářských kousků. Tyhle šaty patřily k těm nejelegantnějším, jaké jsem kdy viděla. A byly rafinované. Zdálky se zdálo, že mají jednoduchý černobílý vzor. Ale zblízka bylo vidět, že tu květinovou nádheru tvoří jemňoučká výšivka.

„Vezmi si je dnes večer,“ naléhal Richard. „Budeš v nich nádherná.“

Oblékl si smokink, a když si začal vázat motýlka, odstrčila jsem mu ruku.

„Ukaž,“ usmála jsem se. Někteří muži vypadají ve smokinku, se sčesanými vlasy a naleštěnými botami jako chlapci na maturitním plese. Jiní se tváří jako pompézní snobi, kteří chtějí patřit k horním deseti tisícům. Ale Richardovi to slušelo. Narovnala jsem mu cípy motýlku a políbila ho; na horní ret se mu otiskl můj růžový lesk.

Vidím nás dva toho večera jakoby z výšky: vystupujeme ze sedanu do slabého sněžení a ruku v ruce kráčíme na představení. Najdeme stůl s krasopisně vyvedenou kartičkou Pan a paní Thompsonovi: stůl 16. Zapózujeme fotografovi, smějeme se. Od procházejícího číšníka si vezmeme číše se šampaňským.

První lok – zlaté bublinky se mi srazily v ústech, víno mě hřálo v krku. Chutnalo to jako tekutá radost.

Dívali jsme se, jak tanečníci za doprovodu dunivých bubnů skáčou a létají, krouží štíhlými pažemi a svalnatýma nohama, těla se jim stáčejí do neuvěřitelných pozic. Ani jsem si neuvědomila, že se pohupuji a lehce tleskám do rytmu, dokud mi Richard jemně nestiskl rameno. Usmíval se na mě, ale já si v tu chvíli připadala trapně. Nikdo jiný se do rytmu hudby nepohyboval. Když představení skončilo, rozdávaly se další koktejly a předkrmy. Já a Richard jsme si povídali s jeho kolegy. Jeden z nich, bělovlasý muž jménem Paul, zasedal v radě tanečního souboru a obstaral nám vstupenky zahrnující i večeři. Byli jsme tam jako jeho hosté.

Tanečníci se vmísili mezi hosty a se svými dokonale vypracovanými těly připomínali bohy a bohyně, co sestoupili z nebe. Na podobných akcích mě obvykle ke konci bolel obličej z toho, jak jsem se usmívala. Vždycky jsem se snažila tvářit zaujatě a nadšeně, abych zamaskovala, že vlastně nemám co říct, zejména když se rozhostilo trapné ticho po nevyhnutelné otázce, kterou tolik lidí pokládá za zcela neškodnou: „Máte děti?“

Paul byl jiný. Když se mě zeptal, co dělám, a já se zmínila o dobrovolnické práci, neřekl: „To je pěkné,“ a nešel si hledat zábavnějšího společníka. Místo toho se zeptal: „Jak jste se k tomu dostala?“ A já mu začala vyprávět o letech, která jsem strávila jako učitelka v mateřské školce, i o své práci pro Head Start.

„Moje manželka pomáhala shánět peníze pro novou báječnou nezávislou školu kousek odsud,“ řekl. „Třeba byste se do toho mohla taky zapojit.“

„To by se mi líbilo. Po učení se mi moc stýská.“

Paul sáhl do náprsní kapsy a vyndal vizitku.

„Zavolejte mi příští týden.“ Naklonil se ke mně blíž a dodal spiklenecky: „Když jsem říkal, že moje manželka jim pomáhala sehnat peníze, myslel jsem tím, že mi prostě řekla, abych vyplnil tučný šek. Takže jsou nám zavázaní.“ Usmál se, až se mu v koutcích očí vytvořily vějíře vrásek, a já mu úsměv oplatila. Věděla jsem, že patří k nejúspěšnějším mužům v sále, dodnes je šťastně ženatý se svou láskou ze střední školy, bělovlasou dámou, která si právě povídala s Richardem.

„Zajdu vás tam představit,“ pokračoval Paul. „Jsem si jistý, že pro vás místo najdou. A když ne hned, tak začátkem školního roku.“

Číšník nám nabídl z podnosu sklenici vína a Paul mi jednu podal. „Na zdraví. A na nové začátky.“

Špatně jsem odhadla sílu, se kterou se naše poháry střetly. Jemné tenoučké sklo zařinčelo a mně v ruce zůstala jen stopka, víno mi stékalo po paži.

„Omlouvám se,“ vyhrkla jsem, když ke mně přispěchal číšník, podával mi ubrousky a bral mi rozbitou sklenici z ruky.

„Je to moje vina,“ prohlásil Paul. „Ani neodhadnu vlastní sílu. To já se omlouvám. Počkejte, nehýbejte se, máte na šatech střepy.“

Stála jsem a čekala, až vytáhne z jemné tkaniny pár střípků a odloží je číšníkovi na tác. Rozhovor kolem nás ustal, ale za chvilku opět pokračoval. Přesto jsem cítila, jak si mě všichni měří. Chtělo se mi zalézt pod koberec.

„Pomůžu ti,“ ozval se Richard, postavil se ke mně a sušil mi mokré šaty. „Ještě štěstí, že jsi nepila červené.“

Paul se zasmál, ale vyznělo to nuceně. Bylo mi jasné, že se snaží zlehčit trapnou situaci. „Tak teď vám tu práci opravdu dlužím.“ Pohlédl na Richarda. „Tvoje rozkošná paní mi právě říkala, jak se jí stýská po učení.“

Richard zmačkal mokrý ubrousek v ruce, položil ho na tác a se slovem „díky“ číšníka propustil. Vzápětí jsem ucítila jeho ruku na zádech. „S dětmi to báječně umí,“ řekl Paulovi.

Na Paula v tu chvíli zamávala manželka. „Máte mé číslo,“ připomněl mi. „Tak mi brzy zavolejte.“

Jakmile odešel, Richard se ke mně naklonil. „Kolik jsi toho vypila, miláčku?“ Hlas měl bezstarostný, ale tělo nepřirozeně napjaté.

„Moc ne,“ odpověděla jsem rychle.

„Pokud dobře počítám, měla jsi tři sklenice šampaňského. A všechno to víno.“ Ruka na mých zádech přitlačila. „Večeři vynecháme,“ zašeptal mi do ucha. „Jedeme domů.“

„Ale… Paul nám rezervoval stůl. Naše místa zůstanou prázdná. Slibuju, že už budu pít jen vodu.“

„Myslím, že bude lepší, když odejdeme,“ trval na svém Richard. „Paul to pochopí.“

Došla jsem si pro šál. Zatímco jsem čekala, viděla jsem, jak Richard přistupuje k Paulovi, cosi mu říká a pak ho poplácá po rameni. Omlouvá se za mě, ale Paul určitě zachytí podtext: musí mě odvézt domů, protože jsem přebrala a nemůžu zůstat na večeři.

Jenomže já nebyla opilá. Richard prostě chtěl, aby si to všichni mysleli.

„A je to vyřízené,“ oznámil mi, když se vrátil. Auto už na nás čekalo u vchodu.

Sněžilo hustěji, a i když náš řidič pomalu projížděl skoro prázdnými ulicemi, chtělo se mi zvracet. Zavřela jsem oči a opřela se o dveře, tak daleko od Richarda, jak mi jen bezpečnostní pás dovolil. Předstírala jsem spánek, ale jsem si jistá, že Richard moc dobře věděl, že se na něj nechci ani podívat.

Mohl to nechat být, mohl mě nechat odejít nahoru a padnout do postele.

Jenomže když jsem šla po schodech k hlavním dveřím, zakopla jsem a musela se chytit zábradlí.

„To jsou ty nové boty,“ vydechla jsem zoufale. „Nejsem na ně zvyklá.“

„Samozřejmě,“ prohlásil sarkasticky. „Přece to nemůže být vším tím pitím na lačný žaludek. Tohle byla pracovní akce, Nellie. A pro mě hodně důležitá.“

Stála jsem tiše za ním a čekala, až odemkne. Uvnitř jsem se posadila na lavici za dveřmi a zula si boty. Položila jsem je vedle sebe na spodní schod, srovnala podpatky, sundala jsem si šál a pověsila ho do skříně.

Když jsem se otočila, Richard tam pořád stál. „Musíš něco sníst. Pojď.“

Následovala jsem ho do kuchyně, kde vyndal z lednice lahev minerálky a mlčky mi ji podal. Do skříňky sáhl pro krabici slaných sušenek Carr’s.

Jednu jsem rychle snědla. „Už je mi líp. Udělal jsi dobře, žes mě odvezl domů… Určitě máš taky hlad. Mám ti ukrojit kousek brie? Dnes jsem ho koupila na farmářských trzích.“

„Ani ne.“ Bylo mi jasné, že Richard chce zmizet, jak míval ve zvyku během hádek, na které bych nejradši zapomněla. Vší silou se snažil potlačit hněv. Nechtěl se nechat unést.

„Ještě k té práci,“ řekla jsem rychle, abych ho uklidnila. „Paul mi nabídl, že mě představí v jedné nezávislé škole. Možná z toho nic nebude, ale třeba by to šlo na poloviční úvazek.“

Richard pomalu přikývl. „Máš nějaký důvod, proč chceš jezdit častěji do města?“

Zírala jsem na něho. Ze všech možných reakcí jsem tuhle čekala nejméně. „Co tím myslíš?“

„Jeden soused se mi zmínil, že tě tuhle viděl na nádraží. Prý celou nastrojenou. Ale když jsem ti ten den ráno volal, nebrala jsi mi telefon a pak jsi tvrdila, že jsi byla plavat v klubu.“

To jsem nemohla popřít; Richard se svým laserově pronikavým myšlením by mě nachytal, kdybych zkusila lhát. Který soused, napadlo mě. V tuhle denní dobu bylo nádraží skoro vylidněné.

„Ale já byla plavat. Potom jsem jela navštívit tetu Charlotte. Jen na chvilku.“

Richard přikývl. „Jistě. Ještě sušenku? Ne?“ Zasunul sáček zpátky do krabice. „To je naprosto v pořádku, že jedeš za tetou. Jak se jí daří?“

„Dobře,“ vyhrkla jsem a tlukot mého srdce se trošku zmírnil. Nebude to dál rozvádět. Uvěřil mi. „Daly jsme si u ní čaj.“

Richard otevřel skříňku, aby uklidil krekry. Dřevěná dvířka mu na moment zakryla tvář. Když je zavřel, díval se na mě. Byl velice blízko. Měla jsem pocit, že mě jeho přivřené oči propalují. „Jednu věc ale nechápu. Proč jsi počkala, až odjedu do práce, pak se vyšňořila, odjela vlakem do města, vrátila se včas, abys stihla uvařit večeři, a pak se mnou u stolu jedla lasagne a ani slovem se nezmínila, žes navštívila tetu.“ Odmlčel se. „Kam jsi jela? S kým jsi byla?“

Zaslechla jsem zvuk připomínající ptačí výkřik a uvědomila si, že vychází z mých úst. Richard mi svíral zápěstí. A když mluvil, zkroutil mi ho.

Podíval se dolů a okamžitě mě pustil, ale bílé skvrny po jeho prstech mě pálily jako oheň.

„Promiň.“ Ustoupil. Prohrábl si rukou vlasy. Pomalu vydechoval. „Ale proč mi, kurva, lžeš?“

Copak jsem mu mohla říct pravdu? Že nejsem šťastná, že to všechno, co mi dává, mi nestačí? Chtěla jsem se s někým sejít a probrat manželské problémy. Žena, kterou jsem vyhledala, mě pozorně vyslechla a položila mi pár provokativních otázek. Věděla jsem, že jedno sezení je málo, a měla jsem v plánu za ní příští měsíc opět zajet.

Jenomže na vymýšlení důvěryhodné výmluvy bylo pozdě. Richard mě nachytal.

Ani jsem si nevšimla jeho roztažené dlaně, dokud mi s hlasitým plesknutím nepřistála na tváři.

Příští dvě noci jsem skoro nespala. V hlavě mi hučelo a krk mě bolel od pláče. Modřiny na zápěstí jsem schovala pod dlouhými rukávy a na tmavé kruhy pod očima jsem nanesla korektor. Jediné, nač jsem dokázala myslet, bylo, zda mám s Richardem zůstat, anebo se pokusit od něho odejít.

Zrovna jsem se v posteli pokoušela číst, ačkoli jsem vůbec nevnímala slova, když Richard jemně zaklepal na otevřené dveře hostinského pokoje. Zvedla jsem hlavu, abych ho pozvala dál, ale když jsem viděla, jak se tváří, nedostala jsem ze sebe ani slovo.

Držel v ruce bezdrátový telefon. „Tvoje matka.“ Zamračil se. „Tedy… volá teta Charlotte, protože…“

Bylo jedenáct v noci, touhle dobou teta už většinou spala. Když jsem naposledy mluvila s matkou, tvrdila, že se jí daří dobře, ale už pár dní mi nebrala telefon.

„Je mi to líto, zlato.“ Richard mi podal sluchátko.

Vzít si ho od něj byla jedna z nejtěžších věcí, jakou jsem kdy musela udělat.

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

PO MATČINĚ SMRTI BYL RICHARD přesně takový, jakého jsem ho potřebovala.

S tetou Charlotte jsme odletěli na pohřeb na Floridu, kde objednal dva sousední hotelové pokoje, abychom mohli zůstat všichni pohromadě. Vzpomínala jsem, jak máma vypadala, když byla nejšťastnější – v kuchyni, kde cinkala pánvičkami a kořenila jídlo, anebo někdy po ránu, když měla dobrou náladu a zpívala mi přihlouplé písničky, aby mě probudila, anebo se smála, když si utírala vodu, kterou na nás nacákal Duke při koupání. Loučila jsem se s ní a pokoušela se vybavit si, jak se večer po naší svatbě prochází bosá pískem a tvář natáčí k zapadajícímu slunci. Ale pořád se mi tam vtíral jiný obraz: matka, jak umírá – samotná na pohovce s prázdnou lahvičkou od prášků a zapnutou televizí.

Nenašel se žádný dopis, a tak nám zůstaly jen otázky bez odpovědí.

Teta Charlotte se u hrobu zhroutila, obviňovala se, že nepoznala zhoršení matčina stavu. Richard ji utěšoval: „To není vaše vina, není to ničí vina. Vedla si dobře. Vždycky jste tu pro svou sestru byla a ona vaši lásku určitě cítila.“

Richard se postaral o všechno papírování a zařídil prodej cihlového domku, kde jsem vyrůstala. Já s tetou vytřídila její věci.

Zbytek domu byl docela v pořádku, ale matčin pokoj byl plný knih a oblečení naházeného všude možně. Podle drobků v posteli jsem usoudila, že poslední dobou jedla jenom tam. Na nočním stolku byly špinavé hrnky od kávy a sklenice od vody. Všimla jsem si, jak Richard překvapeně povytáhl obočí, když viděl ten nepořádek, ale řekl jen: „Zavolám úklidovou službu.“

Z matčiných věcí jsem si skoro nic nevzala. Teta Charlotte navrhovala, abychom si každá nechaly pár jejích šátků, já si k tomu vybrala ještě jednu brož. Jediné, co jsem chtěla, byly rodinné fotografie a dvě její staré, milované a ohmatané kuchařské knihy.

Věděla jsem, že musím vyklidit i pár věcí ze svého starého pokoje. Schválně jsem je tam nechávala vzadu ve skříni. Zatímco teta Charlotte myla lednici a Richard telefonoval s realitním makléřem, donesla jsem si stoličku a sáhla na zaprášenou poličku. Odznak vysokoškolského sesterstva jsem hodila do pytle na odpadky a po něm i školní ročenku a staré zápisky. Vyhodila jsem i vysvědčení ze základní školy. Úplně vzadu byl vysokoškolský diplom stále stočený v pouzdře a převázaný vybledlou stuhou.

Vyhodila jsem ho, aniž bych se na něj podívala.

Proč jsem si to vůbec schovávala, ptala jsem se v duchu. Po všech těch letech. Pokaždé, když jsem se podívala na odznak či ročenku, vzpomněla jsem si na Maggie. Nedokázala jsem pohlédnout na diplom, aniž bych nepomyslela na to, co se stalo, když jsem končila studium.

Zrovna jsem dělala na pytli uzel, když Richard vstoupil do pokoje. „Napadlo mě, že zajedu koupit něco k večeři.“ Podíval se na pytel. „Mám to vyhodit?“

Zaváhala jsem, ale pak jsem mu ho podala. „Jasně.“

Dívala jsem se, jak odnáší poslední vzpomínky na vysokou, a pak jsem se rozhlédla po prázdném pokoji. Mapa po zateklé vodě pořád hyzdila strop, když jsem zavřela oči, skoro jsem viděla svou černou kočku, jak se vedle mě stáčí na gauči s růžovo-fialovými proužky, kde jsem si čítávala knihu Judy Blumeové.

Věděla jsem, že tenhle dům už nikdy neuvidím.

/ / /

Večer jsem se v hotelu naložila do horké vany a Richard mi přinesl šálek heřmánkového čaje. Vděčně jsem si ho vzala. Ačkoli bylo na Floridě horko, nemohla jsem se zahřát.

„Jak ti je, miláčku?“ Věděla jsem, že nemluví jen o matčině smrti.

„Dobře,“ pokrčila jsem rameny.

„Mám pocit, že poslední dobou nejsi šťastná.“ Richard si klekl k vaně a natáhl se po žínce. „Víš, já chci jen jedno – být ti dobrým manželem. Jsi osamělá, protože já pořád pracuju. A občas vyletím…“ Hlas měl trochu ochraptělý. Odkašlal si a začal mi jemně umývat záda. „Omlouvám se, Nellie. Byl jsem ve stresu… trhy šílí, ale nic pro mě není důležitější než ty. My dva. Všechno ti to vynahradím.“

Věděla jsem, že nabízí smír, že mě chce zpátky. Ale přesto jsem se cítila prázdná a opuštěná.

Upírala jsem oči na kohoutek, z něhož pomalu odkapávala voda. „Chci, abys byla šťastná, Nellie,“ šeptal dál. „Tvá matka nebyla. Moje taky ne. Kvůli mně a Maureen se tak tvářila, ale my jsme stejně věděli… nechci, abys to měla stejně.“

Pohlédla jsem na něho, ale on mě nevnímal, nepřítomně zíral do dálky, a tak jsem jen zkoumala jeho stříbřitou jizvu na spánku.

Richard o rodičích nikdy nemluvil. Tohle přiznání pro mě znamenalo víc než všechny jeho sliby.

„Táta nebyl na mámu vždycky hodný.“ Jeho dlaň mi dál kroužila po zádech, jako kdyby byl rodič a snažil se utěšit rozrušené dítě. „Snesu cokoli, jen ne to, že jsem špatný manžel… Ale ano, byl jsem.“

Snad nikdy jsme nevedli otevřenější rozhovor. Napadlo mě, proč k němu došlo teprve po smrti mé matky. Ale možná to nebylo tím, že se předávkovala. Možná za to mohl ten večer po představení divadla Alvina Aileyho, dva dny předtím, než jsme se o její smrti dozvěděli.

„Miluju tě,“ řekl.

Objala jsem ho. Zmáčela jsem mu košili.

„Teď jsme oba sirotci,“ prohlásil. „Budeme jeden pro druhého rodina.“

Pevně jsem ho tiskla. A oživila svou naději.

Tehdy jsme se po dlouhé době opět milovali. Držel mi hlavu v dlaních a díval se mi do očí s takovou něhou a touhou, že jsem cítila, jak se kdesi uvnitř uvolňuje tuhý utažený uzel. Pak mě objímal a já přemýšlela o jeho jemné stránce.

Vzpomínala jsem, jak platil matčiny účty za léčení, jak chodil na vernisáže tety Charlotte, i když kvůli tomu musel odříct večeři s klientem, jak se vždycky vracel brzy, když bylo výročí otcovy smrti, a nosil mi v bílém papírovém sáčku velký kelímek zmrzliny s rumem a hrozinkami. Byla to tátova oblíbená příchuť a vždycky ji objednával, když mě vozil do města ve dnech, kdy na tom byla máma špatně. Richard nám každému naservíroval kopeček a já mu vyprávěla drobnosti o otci, které by jinak upadly v zapomnění; třeba jak mi se sebezapřením dovolil, abych si jako malá nechala černé nalezené kotě. Zmrzlina mi tála na jazyku, ústa se mi plnila sladkostí. Myslela jsem na to, jak Richard dává velkorysé spropitné číšníkům a taxikářům a věnuje spoustu peněz na charitu.

Nebylo těžké se soustředit na jeho dobré stránky. Moje mysl snadno zapadla do těchto vzpomínek jako ozubené kolo do záhybů, které pro ně vyrobili.

Ležela jsem mu v náručí a pohlédla na něho. Jeho rysy se skrývaly ve tmě. „Slib mi něco,“ zašeptala jsem.

„Cokoli, lásko moje.“

„Slib mi, že se to mezi námi zase nepokazí.“

„Nepokazí.“

Byl to první slib, který mi dal a nedodržel. Protože se to všechno pokazilo ještě víc.

Druhý den ráno, když se letadlo vzneslo a zamířilo k New Yorku, sledovala jsem z okna, jak se svět pod námi zmenšuje, a zachvěla jsem se. Byla jsem ráda, že opouštím Floridu. Smrt mě tam obklopovala jako soustředné kružnice. Matka. Otec. Maggie.

Odznak sesterstva, který jsem vyhodila, mi stejně nepatřil. Měla jsem ho dát Maggie, až ji oficiálně přijmeme mezi sebe. Jenomže místo slavnostního oběda, který byl plánovaný koncem týdne, jsme s ostatními členkami šly na její pohřeb.

Nikdy jsem se matce nesvěřila, co se událo po obřadu, protože jsem nedokázala předvídat, jak by zareagovala. Zavolala jsem tehdy tetě Charlotte, ale to, že jsem těhotná, jsem nepřiznala ani jí. Richard znal taky jen část příběhu. Jednou jsem se u něj probudila z noční můry a prozradila mu, proč nechci chodit sama v noci domů, proč nosím pepřový sprej a spím s baseballovou pálkou u postele.

Ležela jsem mu v náručí a vyprávěla, jak jsem šla kondolovat Maggiině rodině. Oba rodiče jen kývli, byli tak omámení, že ani nemohli mluvit. Ale její starší bratr Jason, který studoval v posledním ročníku Grantovy univerzity jako já, mě popadl za ruku. Ne aby ji stiskl na pozdrav, ale aby si mě přidržel.

„To jsi ty,“ vyštěkl a já z jeho dechu cítila alkohol. Bělma očí měl zarudlá. Měl Maggiinu světlou pleť, její pihy i rusé vlasy.

„Je mi to tak líto…,“ začala jsem, ale on mi sevřel ruku ještě víc. Měla jsem pocit, že mi rozdrtí kosti. Kdosi se k němu naklonil, aby ho objal, takže mě pustil, ale já cítila, jak mě sleduje očima. Ostatní ze sesterstva zůstaly i na smuteční hostinu ve společenské místnosti kostela, já se však po pár minutách vytratila.

Když jsem procházela dveřmi, střetla jsem se přesně s tím člověkem, jemuž jsem se chtěla vyhnout, s Jasonem.

Stál sám nahoře na schodech a z balíčku červených marlborek si vyklepával cigaretu. Pleskalo to. Pokusila jsem se sklonit hlavu a projít kolem, ale zastavil mě jeho hlas.

„Povídala mi o tobě.“ Škrtnul zapalovačem a hluboce potáhl ze zapálené cigarety. Vyfoukl proužek kouře. „Přijímacích rituálů se bála, ale tys jí prý řekla, že jí pomůžeš. Byla jsi na koleji její jediná kamarádka. Kdes byla, když umřela? Proč jsi nebyla s ní?“

Pamatuju si, že jsem ustoupila, ale jeho oči mě držely na místě stejně jako předtím jeho ruka.

„Je mi to líto,“ zopakovala jsem, ale jeho vzteklý výraz to neobměkčilo. Má slova ho naopak ještě víc rozčílila.

Pomalu jsem odcházela, držela se zábradlí, abych na kraji schodů neupadla. Maggiin bratr ze mě nespouštěl oči. Než jsem došlápla na chodník, zakřičel na mě ochraptělým hlasem.

„V životě nezapomeneš, cos udělala mý sestře.“ Ta věta mě uhodila jako pěst. „O to se postarám.“

Nepotřebovala jsem jeho výhrůžky, abych na Maggie bez ustání myslela. Na pláž jsem se už nikdy nevrátila. Naše sesterstvo bylo do konce roku v podmínce, ale to nebyl ten hlavní důvod, proč jsem začala ve čtvrtek a v sobotu večer pracovat jako servírka v restauraci v kampusu. Mejdany a tancovačky už mě nezajímaly. Ukládala jsem všechno spropitné, až jsem si našetřila pár set dolarů. Našla jsem útulek Chlupaté tlapky, kam Maggie chodila pomáhat jako dobrovolnice, a na její počest jsem jim začala anonymně přispívat. Slíbila jsem, že jim budu posílat peníze každý měsíc.

Nečekala jsem, že tenhle skromný dar vykoupí mou vinu, odčiní úlohu, kterou jsem v Maggiině smrti sehrála. Věděla jsem, že si to ponesu pořád s sebou. Věděla jsem, že se budu nadosmrti ptát, co by se stalo, kdybych se neodpojila od skupiny dívek mířících k oceánu. Kdybych ještě hodinu počkala a teprve pak se vypravila za Danielem.

Přesně měsíc po Maggiině smrti mě probudil křik jedné spolubydlící. Běžela jsem dolů jen v šortkách a tričku a spatřila povalené židle, rozbitou lampu, sprostá slova nastříkaná černým sprejem na zdech společenské místnosti. Svině. Kurvy.

A vzkaz, který patřil jenom mně. Zabilas ji.

Zadržela jsem dech a zírala na dvě slova, která všem prozrazovala mou vinu.

Dolů scházely další dívky a naše předsedkyně zavolala univerzitní ochranku. Jedna prvačka se rozplakala, další se oddělily od skupiny a něco si šeptaly. Měla jsem pocit, že se na mě pokradmu dívají.

Pokojem se linul pach cigaretového kouře. Na zemi jsem si všimla nedopalku, klekla jsem si, abych si ho prohlédla. Červená marlborka.

Když přišel člen ostrahy, zeptal se nás, jestli jsme měly návštěvu a kdo by asi tak mohl chtít zničit náš dům. O Maggiině smrti věděl, tehdy to věděla snad celá Florida.

Jason, napadlo mě, ale nahlas jsem to neřekla.

„Třeba někdo z jejích kamarádů?“ nadhodil kdosi. „Nebo její bratr? Je přece starší, ne?“

Muž se rozhlédl po místnosti. „Budu muset zavolat policii. Takový je postup. Hned se vrátím.“

Vyšel ven, ale než sáhl po vysílačce v autě, doběhla jsem ho. „Prosím, nedělejte mu potíže. Jestli to byl její bratr Jason…, nechceme vznášet obvinění.“

„Myslíte, že to byl on?“

Přikývla jsem. „Jsem si jistá.“

Muž si povzdechl. „Vloupání, ničení majetku… to je vážný. Měly byste si zamykat hlavní vchod, holky.“

Ohlédla jsem se na dům. Kdyby někdo vešel dovnitř a vyšel po schodech, můj pokoj byl druhý zleva.

Výslech na policii by mohl Jasona rozzuřit ještě víc. Dával by mi ho taky za vinu.

Přijela policie, pořídila fotky, posbírala stopy. Obula jsem si boty, abych si nepořezala nohy o sklo z rozbité lampy, a pomohla jsem kamarádkám uklidit nepořádek. Ale ať jsme drhly sebevíc, ta odporná slova se nám ze zdí nepodařilo smýt. Několik z nás se vypravilo do obchodu pro barvu.

Holky zrovna debatovaly o vhodném odstínu, když mi zazvonil mobil. Skryté číslo, stálo na displeji, což patrně znamenalo, že někdo volá z budky. Přijala jsem hovor a těsně než ten druhý zavěsil, jsem cosi zaslechla.

Dech.

„Vanesso, co říkáš na tuhle barvu?“ zeptala se jedna z dívek.

Tělo jsem měla ztuhlé, v ústech sucho, ale přisvědčila jsem a odpověděla: „Vypadá skvěle.“

Pak jsem odešla do vedlejší uličky, kde byly zámky. Koupila jsem dva, jeden ke dveřím do pokoje a druhý na okno.

O pár dní později nás přišli dva policisté informovat, že vyslechli Jasona a on se přiznal.

„Byl tu noc opilý a lituje toho,“ řekl strážník. „Začal chodit na terapii.“

„Ale sem už nikdy nevkročí,“ vyhrkla jedna z členek sesterstva.

„Tak zní dohoda. K domu se nesmí přiblížit na sto metrů.“

Holky si patrně myslely, že tím to skončilo. Po odjezdu policistů se rozešly do knihoven, na přednášky, ke svým klukům. Já zůstala ve společenské místnosti a civěla na béžovou stěnu. Slova už nebyla vidět, ale já věděla, že tam pořád jsou a vždycky budou.

A navždycky zůstanou v mé hlavě.

Zabilas ji.

/ / /

Než začal podzim, zdálo se, že se mi otevírá spousta možností pro budoucnost. Snila jsem o městech, kam bych se po promoci přestěhovala. Představovala jsem si je jako balíček karet, z něhož si jednu vytáhnu: Savannah, Denver, Austin, San Diego… Chtěla jsem učit. Chtěla jsem cestovat. Chtěla jsem rodinu.

Ale místo abych se vrhla do budoucnosti, začala jsem plánovat, jak utéct před minulostí.

Počítala jsem dny, až budu moci zmizet z Floridy. New York s osmi miliony obyvatel mě lákal. Znala jsem ho, protože jsem tam jezdívala na návštěvu za tetou Charlotte. Bylo to přesně takové místo, kde může mladá holka se složitou minulostí začít znovu. Vždyť o něm skládají tak úžasné písně. Spisovatelé si ho vybírají jako dějiště svých románů. Herci se vyznávají z lásky k němu v nočních talk show. Bylo to město možností. A město, kde jsem se mohla ztratit.

V květnu se konala promoce. Jako všichni ostatní jsem si oblékla modrý talár a čapku. Naše škola byla tak velká, že po projevech se studenti rozdělili podle oborů a diplomů do menších skupinek. Kráčela jsem po pódiu Piagetovy posluchárny pedagogické fakulty a pohlédla jsem do publika, abych se usmála na matku a tetu Charlotte. Pátrala jsem po nich v davu, když mě kdosi upoutal. Stranou, daleko od ostatních promujících studentů, stál rusovlasý mladík. Taky měl na sobě lesklý modrý talár.

Maggiin bratr Jason.

„Vanesso?“ Děkan naší fakulty mi vložil do ruky diplom, blikl fotoaparát. Ve světle blesku jsem zamrkala, sešla po schodech a vrátila se na místo. Cítila jsem, jak se mi Jasonovy oči zabodávají do zad po celý zbytek ceremoniálu.

Když bylo po všem, otočila jsem se. Byl pryč.

Věděla jsem, že Jason myslel svá slova vážně. Do promoce sekal dobrotu. Ve škole se ke mně nesměl přiblížit na sto metrů. Ale na to, co smí a nesmí po mém odjezdu z kampusu, žádná pravidla neexistovala.

Pár měsíců po promoci Leslie několika bývalým spolubydlícím poslala odkaz na novinový článek. Jasona zatkli za jízdu pod vlivem alkoholu. Dominový efekt toho, co jsem provedla, trval. Ale mne zaplavila sobecká vlna úlevy. Takhle Jason nebude moci odjet z Floridy a hledat mě.

Víc jsem se nikdy nedozvěděla – ani jestli šel do vězení nebo na léčení, anebo opět vyvázl s varováním. Asi za rok jsem jela metrem a těsně předtím, než se zavřely dveře vagonu, jsem si všimla, jak se nějaký muž prodírá davem. Vypadal jako on. Schovala jsem se mezi cestující, aby mě nebylo vidět. Říkala jsem si, že telefon v bytě je přece psaný na Sam, že jsem si nikdy nevyměnila řidičský průkaz, abych na něm měla newyorskou adresu, a že bydlím v podnájmu, takže mě nemůže vypátrat.

Pár dní poté, co mě matka překvapila oznámením o mém zasnoubení ve floridských novinách, v němž uvedla moje i Richardovo jméno i bydliště, začaly ty telefonáty. Žádná slova, jen dech. Jason mi prostě oznamoval, že mě našel. Připomínal mi minulost, abych na ni náhodou nezapomněla. Jako bych mohla někdy zapomenout.

Pořád jsem mívala o Maggie zlé sny, ale tehdy do nich vstoupil i Jason – tvář znetvořenou vztekem, paže natažené ke mně. Právě kvůli němu jsem nikdy při běhání neposlouchala hlasitou hudbu. A jeho obličej jsem viděla, když tehdy v noci spustil alarm.

Začala jsem si pečlivě všímat svého okolí. Vytříbila jsem si smysly, vnímala jsem, kdy se na mě někdo dívá. Nechtěla jsem se stát kořistí. Pocit statické elektřiny na kůži, instinktivní zvednutí hlavy k všetečnému páru očí – spoléhala jsem, že mě to ochrání.

Nikdy mě nenapadlo, že existuje i jiný důvod, proč můj nervový systém běží po zasnoubení s Richardem na plné obrátky. Proč nutkavě kontroluju zámky, proč mi volají ze skrytých čísel a hned zavěsí, proč jsem Richarda tak prudce odstrčila, když mě zalehl a lechtal ten večer, kdy jsme se dívali na Občana Kanea.

Symptomy vzrušení a strachu se mohou v mysli splést.

A já měla přece zavázané oči.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

NAPOSLEDY VYCHÁZÍM ZE SAKS, a když mi ochranka prohlíží tašku, uhnu očima. Vykročím směrem k Emminu bytu a pokouším se samu sebe přesvědčit, že je to naposledy. Že ji pak už nechám na pokoji. Budu žít svůj život.

A jaký život? šeptá mi hlásek v hlavě.

Přede mnou po chodníku jde muž se ženou, drží se za ruce. Mají propletené prsty, srovnaný krok. Pokud bych měla na první pohled hodnotit kvalitu jejich vztahu, řekla bych, že jsou šťastní. Zamilovaní. Jenomže tyto dvě emoce se nemusí vždycky doplňovat.

Přemýšlím, jak vnímání ovlivnilo můj život; jak jsem během let s Richardem viděla to, co jsem chtěla a potřebovala. Zamilovanost patrně znamená i nutnost filtrovaného vidění. Možná to platí pro každého.

V mém manželství existovaly tři pravdy, tři různé, občas protichůdné reality. Richardova pravda. Moje pravda. A skutečná pravda, která byla vždycky nejhůře zachytitelná. Asi to tak funguje v každém vztahu: myslíme si, že jsme s druhým člověkem ve shodě, a přitom jsme vytvořili trojúhelník, jehož jeden vrchol tvoří tichý a vševidoucí soudce, arbitr reality.

Zrovna míjím zamilovaný pár, když mi zazvoní telefon. Vím, kdo mi volá, dokonce ještě dřív, než na displeji blikne Richardovo jméno.

„Co to má, kurva, znamenat, Vanesso?“ vyštěkne, jakmile přijmu hovor.

Znovu mě opanuje vztek, který jsem cítila při pohledu na Dukeovu fotku. „Řekl jsi jí, aby přestala pracovat, Richarde? Řekl jsi jí, že se o ni postaráš?“ vyhrknu.

„Poslouchej mě.“ Můj bývalý manžel odsekává každé slovo. Někde v pozadí slyším houkání aut. Očividně právě dostal fotografii, takže je nejspíš na ulici před kanceláří. „Vrátný mi říkal, že ses pokusila Emmě něco doručit. Drž se od ní, sakra, dál.“

„Už jsi jí koupil dům na předměstí, Richarde?“ Nedokážu ho přestat provokovat, jako bych konečně pouštěla ven všechno, co jsem potlačovala. „A co uděláš, až tě poprvé rozčílí? Až přestane být dokonalou ženuškou?“

Slyším, jak bouchají dveře auta a okolní hluk města utichá. Pak se ozve jasný hlas, který znám z nahrávky v newyorských taxících: „Zapněte si bezpečnostní pás.“

Richard byl vždycky o krok přede mnou, určitě přesně ví, kam mířím. Je v taxíku. Snaží se dorazit k Emmě jako první.

Ještě není ani poledne, provoz je slabý. Odhaduji, že z kanceláře to k Emmě do bytu trvá asi patnáct minut autem. Jenomže já jsem díky zastávce v Saks o něco blíž. Jen deset bloků. Když si pospíším, předběhnu ho. Zrychlím krok, v kabelce nahmatám dopis. Je tam. Lehký vánek mi chladí zpocené tělo.

„Jsi šílená.“

Jeho slova ignoruju, už mě nedokážou vykolejit. „Přiznal ses jí, žes mě včera večer políbil?“

„Cože?“ ječí. „Tys políbila mě!“

Na vteřinku se zastavím a pak si vzpomenu, co jsem řekla Emmě, když jsem ji poprvé vyhledala. „Přesně tohle Richard dělá. Schválně mate, aby nebyla vidět pravda!“

Trvalo mi roky, než jsem to pochopila. A pravdu jsem nakonec odhalila pouze díky tomu, že jsem si zapisovala všechny otázky, které mi ležely v hlavě.

Začala jsem s tím asi rok po matčině smrti. Psala jsem si tajný deník, který jsem schovávala pod matraci v hostinském pokoji. Do černého notesu Moleskine jsem zaznamenávala všechna Richardova tvrzení, která se dala vykládat vícero způsoby. Popisovala jsem tam údajné výpadky vlastní paměti, ony velké nesrovnalosti: přání žít v domě na předměstí, ráno po mé rozlučce se svobodou, kdy jsem zapomněla, že Richard odlétá do Atlanty. Ale i ty menší, třeba mou údajnou zmínku o kurzech kreslení anebo domněnku, že vindalú je Richardovo oblíbené jídlo.

Horlivě jsem dokumentovala znepokojivá fakta, na něž jsem se manžela nemohla zeptat. Jak věděl, že jsem při svém tajném výletu do města nenavštívila tetu? Zapsala jsem si, co se stalo na prvním sezení s psycholožkou. Představila jsem se tehdy sympatické ženě, která mě uvedla dovnitř a gestem mi naznačila, abych se posadila na pohovku naproti akváriu s barevnými rybičkami. Sama si sedla do čalouněného křesla po mé levici a vyzvala mě, ať ji oslovuji Kate. O čem byste ráda mluvila? zeptala se. Občas mám pocit, že svého manžela vůbec neznám, vysoukala jsem ze sebe. A můžete mi říct, proč si myslíte, že se vás Richard neustále pokouší vyvést z rovnováhy? řekla na konci sezení. Co ho k tomu vede?

Pokoušela jsem se na to přijít během dlouhých prázdných dní, kdy byl Richard v práci. Vytáhla jsem zápisník a přemýšlela o tom, že ty podivné telefonáty začaly bezprostředně po našem zasnoubení a docházelo k nim pouze tehdy, když manžel nebyl doma. Zapsala jsem si, že jsem Richardovi určitě vyprávěla, jak lituji, že jsem Maggie nutila, aby si zavázala oči, a jak mě právě tento detail pořád trápí. Proč mi tedy zavazoval oči, když jsme jeli do nového domu? Rozepsala jsem se i o tom, jak jsem našla památeční ozdobu na dort, kterou ale vyrobili několik let po svatbě Richardových rodičů. Některá slova byla rozmazaná od slz, to když jsem vzpomínala na Dukeovo záhadné zmizení.

Kdykoli mě postihla nespavost, vyklouzla jsem z postele a po špičkách se plížila chodbou, abych mohla plnit stránky neodbytnými myšlenkami, které se mi v nejtemnějších nočních hodinách honily hlavou. Rukopis byl místy nečitelný, to mé emoce dosahovaly vrcholu. Některé poznámky jsem podtrhávala, kreslila šipky spojující myšlenky, dopisovala slova na okraje. Za pár měsíců byl můj zápisník s kaňkami od inkoustu do poloviny plný.

Psala jsem dlouhé hodiny, slova plnila prázdné stránky a spolu s nimi se mi vyjevoval jasnější obraz mého manželství. Jako kdyby můj vztah s Richardem byl nádherný ručně pletený svetr a já našla vlákno, které držím v prstech. Pomalu jsem za ně tahala, párala barevný vzorek a každou otázkou a nesrovnalostí, které jsem do deníku zanesla, jsem ničila původní tvar.

Plete, levá noha, se, pravá noha. Kráčela jsem stále rychleji a tato dvě slova mi neustále zněla hlavou. Musím být u Emmy dřív než on.

„Ne, Richarde. Tys políbil mě.“ Jediná věc, kterou Richard nenávidí ještě víc než zpochybňování, jsou jeho vlastní omyly.

Procházím kolem Chop’t, zabočím za roh a ohlédnu se na ulici. Směrem ke mně se blíží tucet taxíků. Může sedět v kterémkoli z nich.

„Zase piješ?“ Tak dobře umí převést řeč jinam, odhalit moje slabosti a zahnat mě do defenzivy.

Mně to ale nevadí, stačí mi, že mluví. Potřebuju ho udržet na telefonu, aby nemohl Emmu varovat, že za ní přijdu.

„Řekl jsi jí o diamantovém náhrdelníku, který jsi mi dal?“ rýpu dál. „Myslíš, že jí jednou budeš muset taky takový koupit?“ Vím, že tahle otázka je bomba, kterou jsem mu právě hodila oknem do auta. Přesně to mám v úmyslu. Chci ho rozzuřit. Chci, aby zaťal pěsti a přimhouřil oči. Pokud se v tomhle stavu dostane k Emmě přede mnou, alespoň jí ukáže, co tak mistrně skrývá. Svou masku.

„Sakra, tu zelenou byste stihnul,“ zařve. Představuju si ho, jak se kroutí na sedačce v taxíku za řidičem.

„Tak řekl jsi jí to?“ ptám se znovu.

Těžce oddechuje a já ze zkušenosti vím, že moc nechybí, aby se přestal ovládat. „Odmítám pokračovat v téhle směšné konverzaci. Jestli se k ní ještě jednou přiblížíš, nechám tě zavřít.“

Stisknu tlačítko ukončit hovor, protože Emmin byt mám přímo před sebou.

Tolik jsem jí ukřivdila, využila jsem její nevinnosti.

Stejně jako jsem nikdy nebyla manželkou, za niž mě Richard považoval, nejsem ani ženou, za kterou mě pokládá Emma.

Toho večera, kdy jsem se s ní potkala na firemním vánočním večírku, vstala od psacího stolu v červené kombinéze. Věnovala mi široký otevřený úsměv a podala mi ruku.

Všechno tehdy bylo elegantní jako celý Richardův svět. Prosklená stěna s výhledem na Manhattan. Číšníci ve smokinku roznášeli ceviche na lžičkách a miniaturní jehněčí kotletky. Bufet s mořskými plody obsluhovala žena vylupující ústřice kumamoto. Smyčcové kvarteto vyhrávalo klasickou hudbu.

Richard zamířil k baru pro pití. „Vodku se sodou a kapkou citronu?“ zeptal se Emmy.

„Ty si to pamatuješ!“ Sledovala ho očima.

Tehdy to všechno začalo. Objevila se přede mnou úplně nová budoucnost.

Příštích několik hodin jsem popíjela minerálku a s Richardovými kolegy probírala politiku. Byli tam i Hillary a George, ale tou dobou si mě Hillary už držela od těla.

Celý večer jsem vnímala energii, která proudila mezi mým manželem a jeho asistentkou. Ne, neházeli po sobě tajné úsměvy, ani spolu neobcházeli hloučky přítomných; na první pohled se chovali naprosto vzorně. Jenomže mně neuniklo, jak se na ni dívá, když jí unikne hrdelní smích. Cítila jsem, jak si jeden druhého uvědomují, bylo to hmatatelné, probleskující pouto, které se táhlo přes celý sál. Když večírek skončil, Richard objednal vůz, aby se bezpečně dostala domů, přestože protestovala a tvrdila, že si chytí taxi. Všichni jsme společně vyšli ven a čekali, až pro ni přijedou. Teprve pak jsme nasedli do naší limuzíny.

„Je moc milá,“ řekla jsem Richardovi.

„Svou práci dělá dobře.“

Po návratu domů jsem vykročila po schodech k ložnici a už jsem se nemohla dočkat, až sundám punčocháče, jejichž lem se mi zařezával do břicha. Richard pozhasínal na chodbě a vydal se za mnou. Jakmile jsem vstoupila do ložnice, otočil mě tváří ke zdi. Políbil mě zezadu na krk a přitiskl k sobě. Měl erekci.

Richard byl obvykle něžný a pozorný milenec. Zpočátku si mě vychutnával jako jídlo o pěti chodech. Ale tu noc mě popadl za ruce, zvedl mi je nad hlavu a pevně je přitiskl dlaní. Volnou rukou mi stáhl punčocháče. Slyšela jsem, jak praskají, roztrhl je. Když do mě zezadu vnikl, zalapala jsem po dechu. Dlouho jsme se nemilovali a já na něj nebyla připravená. Začal přirážet, já upřeně zírala na pruhovanou tapetu. Za pár okamžiků vyvrcholil s hlasitým zvířecím výkřikem, který se nesl ozvěnou pokojem. Opřel se o mě, přerývaně dýchal, otočil mě a políbil na rty.

Měl zavřené oči. Napadlo mě, čí tvář asi v duchu vidí.

Za pár týdnů jsem Emmu potkala znovu, když přišla na koktejl party, kterou jsme s Richardem pořádali ve Westchesteru. Opět vypadala překrásně, pokud si vzpomínám.

Nedlouho po tomto soaré jsme měli jít s Richardem na filharmonii. Mě ale skolil střevní virus a musela jsem to na poslední chvíli odříct. Vzal Emmu. Alan Gilbert dirigoval Beethovenovy a Prokofjevovy skladby. Představovala jsem si, jak ti dva sedí vedle sebe a poslouchají lyrickou expresivní hudbu. O přestávce si dají koktejl a Richard bude Emmě vysvětlovat Prokofjevovu disonanci jako kdysi mně.

Vlezla jsem si do postele a usínala s obrazem Richarda a Emmy. On zůstal přes noc ve městě.

Nemohu to vědět zcela jistě, ale myslím, že tehdy se poprvé políbili. Vidím ji, jak na něj hledí kulatýma modrýma očima, když mu děkuje za báječný večer. Oba zaváhají, nechce se jim loučit. Chvíle ticha. Její víčka se přivřou, protože on se naklání a zkracuje vzdálenost mezi nimi.

Brzy po onom koncertu Richard odletěl služebně do Dallasu. Tou dobou jsem si už lépe hlídala jeho rozvrh. Jednalo se o důležitého klienta a Emma ho měla doprovázet. Nepřekvapilo mě to, i Diane s ním občas jezdila. Jenomže Richard mi nezavolal ani nenapsal, aby mi popřál dobrou noc. Byla jsem si jistá, že právě tehdy začal jejich románek. Říkejte si tomu třeba intuice manželky. Za pár týdnů jsem jela do města. Chtěla jsem Emmu znovu vidět. Postávala jsem před budovou a obličej si zakrývala novinami. A právě tenkrát jí Richard podržel dveře a položil ruku na záda. Měla na sobě světle růžové šaty, které jí ladily se zardělými tvářemi, když k mému manželovi zvedla oči.

Mohla jsem k nim dojít a na rovinu se zeptat. Mohla jsem nadšeně vykřiknout a navrhnout, abychom si zašli společně na oběd. Ale já se jen dívala, jak odcházejí.

Zběsile tisknu zvonky nájemníků Emmina domu a doufám, že mě někdo pustí dovnitř. Slyším, jak dveře zabzučí a vzápětí vrazím do malé skromné haly. Rychle se podívám na řady poštovních schránek a děkuji nebesům, že u jejího příjmení je uvedeno podlaží a číslo bytu: 5C. Vybíhám po schodech a napadá mě, zda si po svatbě vezme Richardovo jméno.

Stojím před jejím bytem a hlasitě klepu.

„Kdo je?“ zavolá.

Ustoupím stranou, aby mě kukátkem neviděla. Kdyby poznala můj hlas, třeba by si nepřečetla můj vzkaz. A tak jen prostrčím dopis škvírou pode dveřmi. Vidím, jak mizí, a rozběhnu se dolů po schodech, abych se dostala z domu dřív, než dorazí Richard.

Představuji si ji, jak rozkládá dopis, a myslím na všechno, co jsem do něj nenapsala.

Třeba jak jsem nafilmovala tu střevní chřipku, když jsme měli jít na filharmonii.

„Co kdybys vzal Emmu?“ navrhla jsem Richardovi, když jsem mu volala, že s ním nemůžu jít. Dala jsem si záležet, aby můj hlas zněl unaveně. „Vzpomínám si, jaké to je, když je člověk mladý a chudý. Určitě jí to udělá radost.“

„Myslíš?“

„Jistě. Já chci jenom spát. A nerada bych, aby sis to nechal ujít.“

Souhlasil.

Když jsme domluvili, uvařila jsem si čaj a začala promýšlet další krok.

Věděla jsem, že musím postupovat opatrně. Nesmím si dovolit ani jedinou chybu. Musím myslet na všechny detaily stejně pečlivě jako Richard.

Než jsem se uložila do postele, položila jsem na noční stolek lahvičku Pepto-Bismolu a vodu.

Sama jsem si stanovila tempo. Několik týdnů jsem se o ní vůbec nezmínila, ale když Richard uzavíral velký obchod, navrhla jsem, aby Emmě poděkoval za pomoc a věnoval jí dárkový poukaz do Barneys.

Chvilku jsem se bála, že jsem zašla příliš daleko. „Nikdy jsi mi nepřipomínala, abych dával Diane dárky.“

Pokrčila jsem rameny a sáhla po kartáči. Nenuceně jsem navázala: „Myslím, že se s Emmou trochu identifikuju. Diane byla vdaná. Měla rodinu. Emma mi připomíná mě samotnou, když jsem přijela do New Yorku. Myslím, že jí chvíli potrvá, než se tu bude cítit jako doma.“

„Vlastně je to dobrý nápad.“

Pomalu jsem uvolnila dech, který jsem zadržovala.

Představila jsem si ji, jak otevírá obálku s poukazem a překvapeně krčí obočí. Možná se zastaví v kanceláři, aby mu poděkovala. A za pár dní se mu třeba přijde ukázat v šatech, které si za ten poukaz koupila.

V sázce bylo mnoho. Snažila jsem se dělat všechno jako obvykle, ale v žilách mi koloval adrenalin. Zjistila jsem, že nevydržím chvilku v klidu. Ztratila jsem chuť k jídlu a začala hubnout. V noci jsem ležela vedle Richarda, v duchu si probírala svůj plán a hledala v něm mezery a slabiny. Zoufale jsem si přála všechno uspíšit, ale silou vůle jsem se donutila postupovat pomalu. Byla jsem jako lovec, který trpělivě čeká, až se mu kořist sama přiblíží na dostřel.

K velkému průlomu došlo, když mi jednou večer Emma zavolala z Dallasu, aby mi oznámila, že Richard poletí pozdější linkou, protože se mu protáhla schůzka.

Přesně na takovou příležitost jsem čekala. Všechno záviselo na tom, co se teď stane, musela jsem to sehrát naprosto bezchybně. Emma nesmí mít podezření, že tu stavím domeček z karet a právě se chystám umístit nahoru tu poslední.

„Chudáček,“ prohlásila jsem. „Tak tvrdě pracuje. Určitě je vyčerpaný.“

„Já vím. Tenhle klient je vážně náročný.“

„A ty taky tvrdě pracuješ,“ podotkla jsem, jako by mě to právě napadlo. „Ale Richard přece nemusí spěchat. Co kdybys mu navrhla pěknou večeři a zarezervovala mu hotel? Vrátíte se ráno. Pro vás oba to bude příjemnější.“ Prosím, zbašti tu návnadu.

„Jsi si jistá, Vanesso? Já vím, že on chce jet domů za tebou.“

„Trvám na tom.“ Předstírala jsem, že zívám. „Abych řekla pravdu, už se těším, jak si pustím nějakou hloupost v televizi a usnu. Stejně by si chtěl povídat jen o práci.“

Líná, nudná manželka. Ano, chtěla jsem, aby mě přesně takhle viděla.

Richard si přece zaslouží něco lepšího, ne? Potřebuje někoho, kdo chápe spletitosti jeho povolání, kdo se o něho po těžkém dni postará. Někoho, kdo ho nebude uvádět před kolegy do rozpaků. Někoho, kdo se bude těšit na každou noc s ním.

Někoho přesně jako je ona.

Prosím, pomyslela jsem si znovu.

„Dobře,“ odpověděla nakonec Emma. „Ještě se s ním poradím, a pokud bude souhlasit, dám ti vědět, v kolik zítra přistaneme, až vyměním letenky.“

„Díky.“

Položila jsem telefon a uvědomila si, že se po strašně dlouhé době opět usmívám.

Našla jsem za sebe dokonalou náhradu. Brzy se mnou Richard skoncuje a já budu konečně volná.

Ani jeden z nich netušil, co jsem zrežírovala. Pořád to nevědí.

TŘETÍ ČÁST

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

SBÍHÁM PO SCHODECH, když zatáčím na podestě ve druhém patře, uklouznu. Nestihnu se chytit zábradlí, bokem se uhodím o hranu schodu a levou polovinou těla mi projede ostrá bolest. Rychle se zvednu a okamžitě pokračuju dál. Kdyby se Richard rozhodl místo výtahu pro schodiště, narazili bychom přímo do sebe.

Ta myšlenka mě žene kupředu, do haly vběhnu ve chvíli, kdy se zavřou dveře výtahu. Toužím se zastavit a sledovat blikající čísla na panelu, abych věděla, zda jede do Emmina poschodí, ale nemůžu riskovat. Vyřítím se na ulici, kde od chodníku vyjíždí taxík. Udeřím do kapoty, rozsvítí se červená brzdová světla.

Nacpu se dovnitř, zamknu dveře a zhroutím se na sedačku. Otevřu ústa, abych řidiči dala adresu tety Charlotte, ale slova mi uvíznou v krku.

Zahalí mě vůně citronů. Vniká mi do vlasů i do pokožky. Cítím ostré citrusové tóny deroucí se mi do nosu a dál do plic. Richard musel vystoupit právě z tohoto taxíku. Jeho vůně vždycky sílila, když byl rozčílený – to se mu rysy ve tváři stáhly a muž, jehož jsem milovala, zmizel.

Mám sto chutí zase utéct, ale nemůžu si dovolit čekat na další vůz. A tak stáhnu okno, jak jen to jde, a říkám řidiči, kam má jet.

Můj dopis je jen na jednu stránku, Emma ho přečte za minutu. Doufám, že to stihla, než Richard došel ke dveřím.

Taxík na konci bloku zatočí a já se ještě posledním pohledem do zrcátka ujistím, že nás Richard nepronásleduje. Opřu si hlavu. Nemůžu uvěřit, že jsem do plánu nezapracovala i útěk před manželem. Měla jsem tolik času, abych všechno doladila, vždyť po vánočním večírku se z toho stala má práce na plný úvazek, posléze doslova posedlost. Byla jsem tak opatrná, a přesto jsem se dopustila neodpustitelného omylu.

Nenapadlo mě, že se chystám obětovat nevinnou mladou dívku. Dokázala jsem se pouze pevně držet své cesty ke svobodě. Skoro jsem se vzdala naděje, že je to možné. Dokud jsem si neuvědomila, že Richard mě nikdy nenechá jít, pokud neuvěří, že to je jeho vlastní nápad.

Byla jsem si tím jistá, protože jsem nezapomněla, co mi udělal, když měl pocit, že ho chci opustit.

Myšlenka, že z manželství odejdu, mě napadla před představením souboru Alvina Aileyho. Pořád jsem ještě byla relativně mladá a silná. Ještě jsem nebyla zlomená.

Po onom představení, když mě Richard napadl v kuchyni, se díval na mé pravé zápěstí, které v jeho silných rukou zbělelo. Jako kdyby si vůbec neuvědomil, že mi s ním kroutí, jako kdyby za slabý výkřik bolesti, který vyšel z mých úst, mohl někdo úplně jiný.

Předtím mi nikdy neublížil. Alespoň fyzicky ne.

Občas se zarazil a já teď vím, že to pokaždé bylo na hraně. Všechny události jsem si zapisovala do černého notesu: v taxíku po rozlučce se svobodou, kde jsem líbala Nicka, ve Sfoglii, když mi muž u baru koupil pití, toho večera, kdy jsem na něj uhodila kvůli Dukeově zmizení. Jindy už měl opravdu namále. Jednou mrštil zarámovanou svatební fotografií o zem, takže se roztříštilo sklo, a křikem mě obviňoval, že jsem na svatební cestě flirtovala s Erikem, instruktorem potápění. Viděl jsem ho u našeho pokoje, ječel na mě, a já si vzpomněla, jak mi na paži naskákaly modřiny, když mi manžel pomáhal vystoupit ze člunu. Jindy, krátce po první návštěvě u lékařky, ztratil důležitého klienta a práskl tehdy dveřmi v kanceláři tak prudce, až se z poličky zřítila váza.

Ještě několikrát mě popadl za paži a pevně ji stiskl. Jednou, když mě vyslýchal kvůli pití a já sklopila zrak, chytil mě za bradu a trhl mi hlavou nahoru, abych se mu musela dívat do očí.

Ale to ještě dokázal svůj vztek ovládnout, odejít do hostinského pokoje nebo úplně pryč z domu a vracet se, teprve když zlost odezněla.

V noci po tanečním představení se zprvu zdálo, že ho můj výkřik zarazil.

„Omlouvám se,“ vyhrkl a pustil mi ruku. Ustoupil. Prohrábl si rukou vlasy. Pomalu vydechl. „Ale proč jsi mi, kurva, lhala?“

„U tety,“ zašeptala jsem znovu. „Přísahám, že jsem byla u tety Charlotte.“

Neměla jsem to říkat. Jenomže jsem se bála, že když přiznám návštěvu u psycholožky kvůli našemu manželství, on vybuchne ještě víc, anebo se začne ptát na věci, na které jsem nebyla připravená odpovídat.

Zalhala jsem znovu a v něm se cosi zlomilo. Přestal bojovat sám se sebou.

Facka, kterou mi uštědřil, zněla jako výstřel z pistole. Spadla jsem na dlaždice. Šok na chvíli potlačil bolest, jak jsem tam ležela v nádherných šatech, které mi koupil a které se mi nyní vyhrnuly na stehna. Zírala jsem na něj a tiskla si ruku na tvář. „Co… jak můžeš…“

Sklonil se a já myslela, že mi chce pomoct vstát, prosit o odpuštění, vysvětlovat, že chtěl praštit do skříňky za mnou.

Jenomže on mě popadl za vlasy a vytáhl na nohy.

Stála jsem na špičkách, zarývala nehty do jeho prstů, aby mě pustil. Myslela jsem, že mi serve kůži z lebky. Z očí mi tekly slzy. „Přestaň, prosím,“ žadonila jsem.

Pustil mě, ale pak mě přimáčkl k lince. Nedělal nic, ale já věděla, že je to nejnebezpečnější okamžik té noci. Mého života.

Tvář měl v křeči. Přivřené oči mu ztmavly. Ale nejhorší byl jeho hlas. To jediné jsem na něm ještě poznávala; byl to hlas, který mě tolikrát v noci utěšoval a sliboval, že mě bude milovat a chránit.

„Pamatuj si, že i když tu nejsem, jsem pořád s tebou.“

Chvíli na mě mlčky upřeně hleděl.

A pak se opět objevil můj manžel. Udělal krok zpátky. „Měla by sis jít lehnout, Nellie.“

Druhý den ráno mi Richard přinesl tác se snídaní. Nespala jsem a ani nevstala z postele.

„Děkuji,“ řekla jsem tichým a vyrovnaným hlasem. Bála jsem se, že ho zas vytočím.

Pohled mu padl na mé zápěstí, kde mi už naskákaly modřiny. Odešel a vrátil se se sáčkem plným ledu. Beze slova mi ho přiložil na poraněné místo.

„Vrátím se brzy, miláčku. Večeři přivezu.“

Poslušně jsem snědla müsli s ovocem. Ačkoli na mém obličeji nebylo nic znát, bolela mě čelist a špatně se mi kousalo. Sešla jsem dolů, opláchla misku, a když jsem poraněnou rukou bezmyšlenkovitě otevřela dvířka myčky, zachvěla jsem se bolestí.

Ustlala jsem postel a při zastrkování cípů jsem si dávala pozor na paži. Osprchovala jsem se a opět sebou cukla, když mi voda dopadla na kůži hlavy. Nesnesla jsem šampon ani fén, tak jsem nechala vlasy mokré. Otevřela jsem dveře šatny a hned vepředu našla viset šaty od Alexandera McQueena. Nepamatovala jsem si, že bych je svlékala, zbytek noci jsem měla jako v mlze. Dokázala jsem si vybavit jen to, jak jsem se snažila být co možná nejmenší. Neviditelná.

Obešla jsem šaty a sáhla do police pro legíny, teplé ponožky, tričko s dlouhými rukávy a kardigan. Pohled mi ulpěl na horní polici, kde ležely kufry.

Mohla jsem si tenkrát zabalit pár věcí a odejít. Mohla jsem si zamluvit pokoj v hotelu, nebo odjet k tetě. Mohla jsem klidně zavolat Sam, ačkoli jsme spolu dlouho nemluvily. Jenomže jsem věděla, že odejít od Richarda nebude tak snadné.

Když ráno odcházel, slyšela jsem pípání, což znamenalo, že aktivuje alarm. Pak za ním bouchly dveře.

Nejvíc na mě ale stále křičela ozvěna jeho slov: Jsem pořád s tebou.

Stále jsem ještě zírala na kufry, když zazvonil zvonek.

Zvedla jsem hlavu. Tenhle zvuk jsem neslýchala často, neohlášené návštěvy k nám chodily zřídka. Nemusela jsem otevírat, patrně to byl jen poslíček s balíkem.

Jenomže zvonek se ozval znovu a vzápětí se rozezněl i telefon. Když jsem zvedla sluchátko, slyšela jsem Richardův hlas: „Zlato, kde jsi?“ Zněl ustaraně.

Podívala jsem se na budík na nočním stolku. Bylo už jedenáct. „Zrovna jsem vyšla ze sprchy.“ Slyšela jsem, jak někdo klepe.

„Měla bys jít otevřít.“

Zavěsila jsem a s bušícím srdcem sešla ze schodů. Zdravou rukou jsem vypnula alarm. Třásla jsem se. Netušila jsem, kdo je za dveřmi, ale Richard mi řekl, co mám dělat.

Zachvěla jsem se, když mi zimní vítr ovanul tvář. Venku stál kurýr, v ruce tablet a malý černý balíček. „Vanessa Thompsonová?“

Přikývla jsem.

„Podepište mi to, prosím.“

Podal mi tablet. S obtížemi jsem si vzala pero a neobratně napsala své jméno. Zvedla jsem hlavu a všimla si, že zírá na mé zápěstí. Pod rukávem kardiganu vykukovaly modřiny barvy lilku.

Rychle odvrátil zrak. „Tohle je pro vás.“ Podal mi balíček.

„Hrála jsem tenis a upadla jsem.“

Viděla jsem, že se mu ulevilo. Ale pak se otočil, rozhlédl se po sněhové pokrývce okolo a znovu se na mě podíval.

Rychle jsem zavřela dveře.

Rozvázala jsem balíček a uvnitř našla krabičku. Odklopila jsem víčko a spatřila zlatý masivní náramek od Verdury, minimálně pět centimetrů široký.

Vyndala jsem ho. Dokonale zakryje ošklivé modřiny na zápěstí. Než jsem se vůbec stihla rozmyslet, zda ho budu schopná nosit, dozvěděla jsem se, že mi zemřela matka.

Roky jsem se nechávala ovládat strachem. Ale když teď sedím v taxíku, uvědomuju si, že na povrch vyvěrá další emoce: vztek. Bylo nesmírně úlevné vybít si na Richardovi zlost, kterou jsem tak dlouho pouze nasávala.

Během manželství jsem své pocity dusila. Tlumila je alkoholem a pohřbívala v popírání. Našlapovala jsem po špičkách kolem manželových nálad a doufala, že když vytvořím příjemné prostředí – a budu říkat i dělat ty správné věci –, dokážu si udržet kontrolu nad atmosférou v domě. Jako když jsem ve třídě ve školce přidávala na tabuli o počasí sluníčko se suchým zipem.

Občas se mi to dařilo. Má sbírka šperků – náramek od Verdury byl první kousek, který mi Richard poslal po onom „nedorozumění“, jak to sám nazval – mi připomíná chvíle, kdy jsem úspěšná nebyla. Ani mě nenapadlo si ty věci brát, když jsem odcházela. I kdybych je prodala, měla bych pocit, že peníze, které jsem za ně dostala, jsou pošpiněné.

Po celou dobu manželství a i po něm mi hlavou zněla Richardova slova, která mě nutila neustále se kontrolovat a dávat pozor na to, co dělám. Vybavuju si, co mi dnes ráno řekla teta Charlotte: Nebojím se bouří, protože se učím řídit svou loď.

Zavřu oči a vdechuju červnový vzduch, který dovnitř proudí otevřeným oknem a zahání poslední zbytky Richardovy vůně.

Nestačí, že jsem unikla manželovi. A vím, že nebude stačit, když se mi podaří zarazit jejich svatbu. I kdyby Emma Richarda opustila, jsem si jistá, že si najde jinou dívku. Další náhradu.

Musím najít způsob, jak Richarda zastavit.

Kde právě teď je? Představuju si, jak bere Emmu do náruče a říká, jak je mu líto, že ji jeho bývalka pronásleduje. Vezme jí z ruky můj dopis, přečte si ho a zmačká do kuličky. Zlobí se, ale ona si možná myslí, že na to má vzhledem k mému chování nárok. Přesto doufám, že jsem ji přesvědčila, aby se na jejich společnou minulost podívala novýma očima. Možná si vybaví chvíle, kdy jí Richardovy reakce připadaly přinejmenším nepřiměřené. Kdy se projevila jeho potřeba ovládat.

Co teď Richard udělá?

Začne se mi mstít.

Usilovně přemýšlím. Pak otevřu oči a nakloním se dopředu.

„Rozmyslela jsem si to,“ řeknu taxikáři, který mě veze do bytu tety Charlotte. „Potřebuju zastavit jinde.“ Najdu v mobilu adresu a oznámím mu ji.

Vysadí mě před pobočkou Midtown Citibank. Právě v téhle bance má Richard účty.

Richard mi vypsal šek se slovy, abych si našla pomoc. Jenomže Dukeova fotka a dopis pro Emmu mu ukázaly, že já jen tak potichoučku nezmizím.

Podezřívám ho, že se dnes pokusí zablokovat proplacení šeku. Tímhle trestem mi dá najevo, že nebude tolerovat mou neposlušnost.

Musím si peníze vybrat hned, než stihne zadat bance nové instrukce.

U dvou pokladen je volno; v jedné sedí mladík v bílé košili a kravatě. V druhé žena ve středním věku. Muže mám sice blíž, ale zamířím k druhému okénku. Žena mě pozdraví s vřelým úsměvem. Na jmenovce má napsáno BETTY.

Z peněženky vyndám Richardův šek. „Ráda bych si to nechala proplatit.“

Betty přikývne a podívá se na částku. Nakrčí obočí. „Proplatit?“ Znovu se podívá na papír.

„Ano.“ Začnu podupávat nohou, zklidním se. Bojím se, že Richard možná právě teď volá do banky.

„Mohla byste se posadit? Myslím, že bude lepší, když to vyřídí můj nadřízený.“

Pohlédnu na její levou ruku. Snubní prsten tam není.

Není obtížné odrážet otázky, jakmile se naučíte správné fígle. Začněte vykládat barvité rozvleklé příběhy, abyste odvedli pozornost od faktu, že vlastně vůbec nic neříkáte. Vyhýbejte se konkrétnostem. Lžete, ale jenom když je to nezbytně nutné.

Nakloním se co nejblíž k okénku. „Víte, Betty… páni, jmenovala se tak moje matka. Nedávno zemřela.“ Tahle lež je nezbytná.

„To je mi líto.“ Tváří se soucitně. Vybrala jsem si správnou pokladní.

„Budu k vám upřímná.“ Odmlčím se. „Můj manžel, pan Thompson, se se mnou rozvádí.“

„To je mi líto,“ zopakuje.

„Jo, mně taky. V létě se bude ženit.“ Smutně se usměju. „Tenhle šek je od něho a já ty peníze potřebuju, protože si chci pronajmout byt.“ Mluvím a představuju si Richarda, jak na telefonu vyťukává číslo do banky.

„Víte, je to hodně velká částka.“

„Pro něho ne. Jak vidíte, naše jména jsou stejná.“ Sáhnu do kabelky a podám jí řidičský průkaz. „A pořád máme tutéž adresu, i když já se už odstěhovala. Bydlím teď v takovém špinavém hotýlku pár bloků odsud.“

Na šeku je uvedená adresa westchesterského domu a každý Newyorčan ví, že tahle čtvrť je luxusní.

Betty se dívá na řidičák a váhá. Fotku jsem si nechala dělat před pár lety, zhruba v době, kdy jsem začala plánovat odchod od Richarda. Mám na ní rozzářené oči a upřímný úsměv.

„Betty, prosím. Víte co, zavolejte řediteli pobočky na Park Avenue. Richard ho upozornil, že si šek nechám proplatit.“

„Počkejte chvilku.“

Čekám, zatímco žena poodstoupí a něco mumlá do telefonu. Z napětí se mi točí hlava a v duchu se ptám, zda mě Richard zase převeze.

Když se vrátí, nedokážu z jejího výrazu nic vyčíst. Začne psát na klávesnici a pak se na mě konečně podívá. „Omlouvám se za zpoždění. Všechno je v pořádku. Ředitel pobočky potvrdil, že je šek autorizovaný. A tady vidím, že váš společný účet s panem Thompsonem byl uzavřen teprve před pár měsíci.“

„Děkuji vám,“ vydechnu. Za pár minut přinese několik balíčků bankovek. Vloží je do počítačky a pak skládá jednu stodolarovku na druhou. Svírá se mi žaludek. Čekám, že se každou chvíli někdo přižene k pokladně a peníze zabaví. Ale ona je prostrčí úzkým otvorem pod okénkem společně s velkou bublinkovou obálkou.

„Mějte se hezky,“ vydechnu.

„Hodně štěstí.“

Zapnu zip u kabelky a vnímám její uklidňující váhu.

Tyhle peníze si zasloužím. A teď, když jsem přišla o práci, je potřebuju víc než jindy, abych pomohla tetě.

Navíc mě nesmírně uspokojuje myšlenka, jak asi Richard zareaguje, až se od úředníka banky dozví, že peníze jsou pryč.

Spoustu let mě deptal, kdykoli se mu něco nelíbilo, musela jsem nést následky. Ale očividně si užíval i roli spasitele a utěšitele, když jsem byla rozrušená. Díky těmto dvěma rozporuplným tvářím byl pro mě můj manžel záhadou. Pořád tak úplně nechápu, proč potřeboval všechno kolem sebe ovládat se stejnou stoprocentní přesností, s jakou si skládal ponožky a trička.

Získala jsem zpět trochu té síly, o kterou mne připravil. Právě jsem vyhrála malou bitvu. A naplnilo mě to nadšením.

Představuju si jeho vztek připomínající rozběsněné tornádo…, tentokrát ale nejsem v dosahu.

Vyjdu na chodník a pospíchám do nejbližší pobočky Chase. Uložím hotovost na svůj nový účet, který jsem si zřídila po rozchodu s Richardem. Jsem připravená se vrátit k tetě Charlotte. Nikoli však do bezpečí své vlastní postele; jsem rozhodnutá se té poražené ženy jednou provždy zbavit.

Při myšlence, co teď udělám, překypuji energií.

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

„JE MI ŠESTADVACET LET. Jsem zamilovaná do Richarda. Brzy se budeme brát,“ šeptám a dívám se do zrcadla. Ještě rtěnku, pomyslím si a sáhnu do taštičky s kosmetikou. „Pracuju tu jako asistentka.“ Mám na sobě světle červené šaty, které jsem si odpoledne koupila u Ann Taylor. Nejsou naprosto stejné, ale dost podobné, a navíc jsem je vylepšila push-upkou.

Držení těla ještě není úplně v pořádku; stáhnu ramena a zvednu bradu. To je lepší.

„Jmenuji se Emma,“ říkám do zrcadla. Usměju se – široce, sebevědomě.

Ti, co ji znají, mi na to neskočí. Ale já se potřebuju dostat jen za dveře Richardovy kanceláře. Pokud se některý z kolegů dnes zdržel v práci, jsem v háji. A jestli tam náhodou bude sám Richard… ne, na to vůbec nesmím myslet, protože jinak bych nesebrala odvahu.

„Jmenuji se Emma,“ opakuju si pořád dokola, dokud nejsem spokojená s hrdelním tónem svého hlasu.

Dojdu ke dveřím toalety, pootevřu je a vykouknu ven. Chodba je prázdná, světla tlumená, takže nevidím za roh na dvojité skleněné dveře Richardovy firmy. Vím, že budou jako každý večer zamčené. Klíče má jen pár lidí. Na počítačích tu jsou uloženy finanční informace stovek klientů. Všechny jsou chráněny heslem, a navíc jsem si jistá, že pokud by se někdo pokoušel nabourat do systému, odborníci na počítačovou bezpečnost dostanou okamžité varování.

Mně ale nejde o elektronické záznamy. Z Richardovy kanceláře potřebuju jeden obyčejný dokument, který nemá pro nikoho z firmy žádný význam.

I kdyby měla Emma možnost si můj dopis přečíst a v hlavě se jí začalo tvořit pár letmých pochybností, vím, že je to chytrá a logicky uvažující mladá žena. Komu nakonec uvěří – svému úspěšnému, dokonalému snoubenci, anebo jeho šílené bývalé manželce?

Potřebuju důkaz, abych ji přesvědčila. A právě ona sama mi ukázala, jak ho mohu získat.

Když jsem s ní mluvila před domem, řekla jsem jí, ať se Richarda zeptá na Raveneau, pro které mě při večírku poslal do sklepa. A kdo myslíte, že ho objednával? zeptala se mě, než nastoupila do taxíku a odjela.

Od Richarda to byl brilantní tah, když nechal Emmu objednat víno. Koneckonců, byla jeho asistentkou.

Už dlouho necítil potřebu mě trestat. Několik měsíců jsem se chovala zcela příkladně, brzy jsem s ním vstávala, každé ráno cvičila a večer vařila zdravá jídla. Díky tomu ke mně Richard přistupoval benevolentně. V téhle fázi našeho manželství už jsem si nedělala iluze o tom, jak nebezpečný dokáže můj manžel být, pokud má strach, že mu moje láska uniká.

Dalo se tedy předpokládat, že draze zaplatím, když jsem si pár dní před večírkem změnila účes. Nejprve jsem svou kadeřnici požádala, aby mi vlasy obarvila na karamelově hnědou. Protestovala, tvrdila, že ženy jí platí stovky dolarů, aby získaly můj přirozený plavý odstín, ale já byla neoblomná. A nakonec jsem si nechala tmavé vlasy o dvanáct centimetrů zkrátit na mikádo sahající zhruba po ramena.

Toho dne, kdy jsme se s Richardem poznali, mi řekl, abych si nikdy nenechávala stříhat vlasy. Bylo to první pravidlo, které stanovil, i když ho zamaskoval jako kompliment.

A já ho celou dobu dodržovala.

Jenomže tou dobou už jsem znala Emmu. Věděla jsem, že musím manželovi poskytnout důvody, aby se mě zbavil. Bez ohledu na následky.

Když mě Richard uviděl v novém účesu, na chvíli ztuhl a pak mi řekl, že na zimu je to pěkná změna. Pochopila jsem, že si přeje, abych se do léta vrátila ke starému stylu. Po tomto krátkém rozhovoru pracoval až do večírku každý den dlouho do noci.

Požádal Emmu, aby objednala víno a on si mohl připravit dokonalou léčku.

A já to nyní využiju ke stejnému účelu – připravím léčku na něj.

Hillary stála tehdy večer s Richardem u improvizovaného baru v obývacím pokoji westchesterského domu. Cateringová firma měla zpoždění a já se všem omlouvala za rozkrájený brie a čedar, jež jsem servírovala.

„Miláčku? Mohla bys ze sklepa přinést pár lahví Raveneau, ročník dva tisíce devět?“ zavolal na mě Richard přes celý pokoj. „Minulý týden jsem objednal celou bednu. Jsou na prostřední polici ve vinotéce.“

Velice pomalu jsem došla do sklepa a odkládala chvíli, kdy budu muset Richardovi přede všemi jeho přáteli a obchodními partnery říct to, co jsem už věděla: ve sklepě žádné Raveneau nemáme.

Ale ne proto, že bych ho vypila.

To si ovšem samozřejmě všichni pomyslí. Přesně to byl Richardův záměr. Takhle to u nás totiž fungovalo: já se Richardovi vzepřela a pokusila se prosadit vlastní nezávislost, on mě za to potrestal. Tresty vždy odpovídaly závažnosti přestupku. Večer po tanečním představení kupříkladu řekl Paulovi, že mě musí odvézt domů, protože jsem opilá. Nebyla to pravda. Richard se zlobil, že mi Paul nabídl práci. Navíc už věděl, že jezdím do města na tajné schůzky, i když jsem mu nakonec přiznala, že jsem byla u terapeutky.

To, že mě díky němu ostatní lidé vnímali jako labilní, anebo ještě mnohem hůř, byl jeden ze způsobů, jak mě přimět k poslušnosti. A vzhledem k potížím mé matky to bylo velice účinné.

„Miláčku, žádné Raveneau tam není,“ řekla jsem, když jsem se vrátila ze sklepa.

„Ale já tam dával celou bednu…“ Richard se odmlčel. Na tváři se mu mihl zmatený výraz, který okamžitě vystřídaly rozpaky.

Byl vážně výtečný herec.

„To nevadí, já si dám jakékoli bílé!“ prohlásila Hillary rozšafně.

Emma stála na druhém konci pokoje. Měla na sobě jednoduché černé šaty s páskem, aby vynikla její krásná postava ve tvaru přesýpacích hodin. Nádherné plavé vlasy se jí na konečcích mírně vlnily. Byla dokonalá, pokud si dobře vzpomínám.

Ten večer jsem potřebovala dotáhnout do konce tři věci: všechny přítomné přesvědčit, že Richardova manželka je tak trochu mimo. Přesvědčit Emmu, že Richard si zaslouží něco lepšího. A to nejdůležitější – přesvědčit o tomtéž i Richarda.

Úzkostí se mi točila hlava. Pohlédla jsem na Emmu, abych si dodala odvahu. A pak jsem začala hrát svou roli.

Zavěsila jsem se do Hillary. „Dám si s tebou,“ prohlásila jsem vesele a doufala, že Hillary necítí přes dlouhý rukáv mé ledové prsty. „Co je to za hloupost, že si blondýny víc užívají? Mně se líbí být bruneta. No tak, Richarde, otevři nám lahev.“

První sklenici jsem vylila do dřezu, když jsem šla pro ubrousky, a ujistila jsem se, že je Richard na doslech, než jsem se zeptala Hillary, jestli potřebuje dolít. Sklenici měla pořád zpola plnou. Zavrtěla hlavou a letmo pohlédla na můj pohár – prázdný.

Za chvíli mi Richard podal sklenici vody. „Neměla bys zavolat ten catering, drahoušku?“

Našla jsem si kontakt na firmu a vyťukala prvních šest číslic. Popošla jsem dál od Richarda, aby ho neupoutala zvláštní kadence jednostranného rozhovoru. Když jsem domluvila, kývla jsem na něj a prohlásila: „Měli by tu být každou chvíli.“ Odložila jsem vodu.

Než cateringová firma dorazila, držela jsem v ruce už třetí sklenku vína. Číšníci začali rozkládat bufet a Richard si pozval jejich šéfa do kuchyně. Šla jsem za nimi.

„Co to má znamenat?“ vyhrkla jsem dřív, než Richard stihl promluvit. Ani jsem se nesnažila tlumit hlas. „Měli jste tady být už před hodinou.“

„Moc se omlouvám, paní Thompsonová.“ Muž se podíval do papírů v ruce. „Ale přijeli jsme přesně podle vašich instrukcí.“

„To není možné. Večírek začal v půl osmé. Určitě jsem vám říkala, že tu máte být na sedmou.“

Richard stál vedle mě a chystal se mě podpořit ve stížnosti na omyl cateringu.

Šéf beze slova otočil papír a ukázal na čas 20.00 a můj podpis dole.

„Ale…“ Richard si odkašlal. „Co se stalo?“

Musela jsem to sehrát na výbornou. Potřebovala jsem dát najevo, že jsem neschopná a zároveň je mi úplně jedno, co jsem způsobila.

„Aha, tak je to asi moje chyba,“ řekla jsem nenuceně. „Aspoň že jste nakonec přijeli.“

„Jak jsi mohla…?“ zbytek věty spolkl. Pomalu vydechl. Napětí ve tváři však nepovolilo.

Cítila jsem, jak se mi zvedá žaludek. Věděla jsem, že to už dlouho nevydržím, a raději jsem se rychle vzdálila do koupelny. Opláchla jsem si zápěstí studenou vodou a počítala nádechy, dokud se mi nezklidnil tep.

Vyšla jsem ven a rozhlédla se po hostech.

Ještě jsem nedocílila všeho, co jsem potřebovala.

Richard si povídal s jedním obchodním partnerem a spoluhráčem z golfového klubu, ale husí kůže na mém těle mi napověděla, že se na mě pořád dívá. Účes, pití, reakce na cateringovou firmu – chovala jsem se úplně jinak než žena, která s ním před týdnem pečlivě procházela všechny detaily ohledně organizace večírku. Celé hodiny jsme sestavovali seznam hostů a Richard mi o každém obchodním partnerovi podával obšírné informace, abych mohla lépe udržovat konverzaci a vzájemně je představovat. Domluvili jsme květinovou výzdobu a on mě výslovně upozornil, ať neobjednávám krevety, protože jeden z hostů na ně má alergii. Já mu na oplátku oznámila, že jsem zařídila dostatek ramínek, aby se nám kabáty neválely na posteli.

Teď byl čas si odškrtnout další položku na mém soukromém seznamu – tu, kterou jsem neustále převracela v hlavě, když Richard odešel do práce: promluvit s Emmou.

Prošel kolem mě číšník a nabídl mi z tácu teplé crostini s parmezánem. Vykouzlila jsem úsměv a jeden kousek si sice vzala, ale zabalila ho do ubrousku. Chvilku jsem počkala, až dojde i ke skupince, kde stála Emma, a přistoupila jsem k nim.

„Tohle musíš ochutnat,“ rozplývala jsem se a nuceně se zasmála. „Potřebuješ sílu, když pracuješ pro Richarda.“

Emma se na okamžik zamračila, ale pak se jí tvář rozjasnila. „Richard opravdu hodně pracuje. Ale mně to nevadí.“

Vzala si crostini a zakousla se. Viděla jsem, že Richard k nám míří z druhé strany pokoje, ale George ho zastavil.

„Nejde jen o čas,“ řekla jsem. „On je velmi puntičkářský, že ano?“

Přikývla a rychle si strčila zbytek předkrmu do úst.

„Každopádně jsem ráda, že mají všichni konečně něco k jídlu. Ještě že nakonec ta cateringová firma vůbec přijela, když si účtují tolik peněz.“ Mluvila jsem dost hlasitě, aby mě slyšel muž ve středním věku, který obcházel s podnosem, a aby měla Emma dojem, že tu hrubou poznámku říkám právě kvůli němu. Cítila jsem, jak mi hoří tváře, ale doufala jsem, že ona to přičte vínu. Když se naše oči střetly, viděla jsem v nich opovržení nad mým nevhodným chováním.

Richard se odpojil od George a zamířil přímo k nám.

Těsně předtím, než k nám došel, jsem se otočila na podpatku a vykročila opačným směrem.

Dej jim ještě další důvod. Věděla jsem, že to musím udělat hned, jinak ztratím nervy.

Pomalu jsem přešla pokoj, každý krok byl boj. V uších mi hučela krev. Cítila jsem, jak se mi na horním rtu perlí kapičky potu.

Všechny mé instinkty volaly, ať toho nechám, ať se otočím. Prodrala jsem se hloučkem usměvavých lidí. Kdosi se dotknul mé paže, ale já se bez mrknutí oka odtáhla.

Pouze myšlenka na Emmu mě hnala dopředu.

Věděla jsem, že v blízké době už nebudu mít příležitost se ocitnout v její blízkosti.

Vzala jsem do ruky iPod, který byl připojený k reproduktorům. Richard pečlivě sestavil seznam skladeb, střídal jazz a své oblíbené klasické kousky. Místností se linula vytříbená hudba. Načetla jsem aplikaci Spotify a vybrala disko ze sedmdesátých let. A zesílila jsem zvuk.

„A teď to pořádně rozjedeme!“ zakřičela jsem a zvedla ruce do vzduchu. Hlas mi skřípal, ale já pokračovala: „Kdo si zatancuje?“

Tlumená konverzace ztichla. Všichni se ke mně naráz otočili, jako kdyby to měli nacvičené.

„No tak, Richarde!“ zavolala jsem. Teď už na mě zírali i číšníci. Všimla jsem si, jak Hillary odvrací zrak a Emma nejdřív lapá po dechu a pak rychle bloudí očima k Richardovi. Ten spěchal přímo ke mně. Sevřel se mi žaludek.

„Zapomněla jsi na naše domácí pravidlo, miláčku,“ zvolal vesele a ztlumil zvuk. „Před jedenáctou žádní Bee Gees!“

Pokojem se ozval úlevný smích, když Richard znovu pustil Bacha, vzal mě za paži a odvedl do haly.

„Co to s tebou je? Kolik jsi toho vypila?“ Mhouřil oči a já ani nemusela předstírat paniku v hlase, když jsem se začala omlouvat.

„Já… jen pár skleniček, ale… promiň. Dám si už jen vodu.“

Natáhl se po mé poloprázdné sklence chardonnay a vytrhl mi ji.

Po zbytek večera jsem na sobě cítila manželův pohled. Viděla jsem, jak v prstech svírá sklenici skotské. Vybavila jsem si soucit a obdiv, které se objevily na Emmině tváři, když Richard tak šikovně vybruslil ze situace, kterou jsem já způsobila. Jen díky tomu jsem večírek přežila.

Dosáhla jsem všeho, čeho jsem chtěla.

Stálo to za to, i když trvalo dva týdny, než mi zmizely modřiny.

Richard mi za tohle „nedorozumění“ žádné nové šperky neposlal. Tím mi jen potvrdil, že už do mě nehodlá investovat. Jeho zájem se přesunul jinam.

„Jsem do Richarda zamilovaná,“ zopakuju si naposledy, když vykukuju do prázdné chodby. „Mám právo tady být.“

Nebylo obtížné se dostat do budovy, kde Richard sídlí. Jen o pár pater níž je účetnická firma, která si zakládá na bohaté klientele. Objednala jsem se k nim a tvrdila, že jsem svobodná žena, která nedávno zdědila slušné jmění. Nebylo to daleko od pravdy. Koneckonců, v peněžence jsem pořád měla stvrzenku o proplacení Richardova šeku. Domluvila jsem si schůzku až na šestou a hladce proplula kolem vrátného s návštěvnickou cedulkou na nových šatech.

Po schůzce jsem vyjela výtahem do Richardova poschodí a rychle došla na dámskou toaletu. Kód nezměnili a já se schovala do poslední kabinky. Na první pohled jsem se hodně podobala Emmě a nová červená rtěnka, upnuté šaty a zvlněné vlasy mou fyzickou transformaci dokončily. Roztrhala jsem propustku na kousky a hodila ji do odpadkového koše. Dalších pár hodin jsem si cvičila její hlas, držení těla, manýry. Na toaletu vešlo pár žen, ale žádná se nezdržela dlouho.

Teď je půl deváté. Konečně z výtahu vyšel tříčlenný tým uklízečů s vozíky. Donutím se počkat, až dojdou ke dveřím Richardovy firmy.

Jsem sebejistá.

„Zdravím,“ zavolám a rychle se k nim blížím.

Jsem odhodlaná.

„Ráda vás zase vidím.“

Patřím sem.

Určitě se s Emmou setkali, když tady do pozdních hodin pracovala s Richardem. Muž, který právě odemkl skleněné dvojité dveře, se na mě váhavě usměje.

„Šéf potřebuje, abych mu něco přinesla ze stolu.“ Ukážu na rohovou kancelář, kterou tak dobře znám. „Bude to jen minutka.“

Projdu kolem nich delšími kroky, než jaké běžně dělám. Jedna z uklízeček vezme prachovku a vydá se za mnou. To jsem očekávala. Minu Emminu bývalou prosklenou kancelář, kde nyní zbyla jen africká fialka v květináči a barevný hrnek na čaj, a pak otevřu dveře k Richardovi.

„Mělo by to být tady.“ Dojdu k psacímu stolu a vytáhnu jednu ze dvou těžkých spodních zásuvek. Jenomže v ní je pouze gumový kroužek pro odbourávání stresu, pár tyčinek PowerBar a zavřená krabička golfových míčků Callaway.

„Aha, asi to dal jinam,“ usměju se na uklízečku. Cítím, jak se mění její energie, očividně začíná být nervózní. Přiblíží se ke mně. Vím, jak teď uvažuje. Říká si, že sem patrně patřím, jinak by mě nepustili přes vrátnici. A nechce urazit zaměstnankyni kanceláře. Ale pokud se plete, mohla by přijít o práci.

Já mám však svou spásu přímo před očima: fotografii Emmy ve stříbrném rámečku na rohu Richardova stolu. Zvednu ji a ukážu uklízečce, ale ne moc zblízka.

„Vidíte? To jsem já.“ Na obličeji se jí objeví úlevný úsměv a já jsem ráda, že se neptá, proč si můj šéf vystavuje na stole fotku asistentky.

Vytáhnu druhou zásuvku a spatřím Richardovy složky. Na každé je natištěný štítek. Najdu desky označené AmEx a listuju dokumenty, dokud nenajdu únorový výpis z účtu. To, co hledám, je hned nahoře: Sotheby’s Wine, vrácená platba 3150 $.

Uklízečka se otočila k oknu, aby očistila žaluzie, ale já si nemohu dovolit ani sebemenší vítězoslavný pokřik. Strčím výpis do kabelky.

„A je to! Děkuju vám.“

Žena přikývne a já kráčím k východu. Když obcházím roh stolu, znovu se dotknu Emminy fotky. Nemohu odolat. Obrátím ji ke zdi.

TŘICÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DRUHÝ DEN RÁNO SE PROBUDÍM TAK ODPOČATÁ, jako jsem se už roky necítila. Spala jsem devět hodin bez pomoci alkoholu a prášků. Další malé vítězství.

Slyším tetu Charlotte, jak cosi kutí v kuchyni. Dojdu k ní a obejmu ji zezadu. Lněný olej a levandule, tahle vůně je pro mě uklidňující na rozdíl od Richardova citrusu, který mě rozčiluje.

„Mám tě ráda.“

Položí mi dlaně na ruce. „Taky tě mám ráda, zlatíčko.“ Hlas má překvapený, jako kdyby viděla změnu, která se ve mně odehrála.

Co jsem se k ní nastěhovala, objímaly jsme se mnohokrát. Držela mě, když jsem jí plakala v náručí ten den, kdy mě taxík dovezl k jejím dveřím. Když jsem nemohla spát, protože mě mučily vzpomínky na ty nejhorší chvíle mého manželství, vklouzla ke mně do postele a objala mě. Jako kdyby ze mě chtěla sejmout mou bolest. Na každou stránku, již jsem v deníku popsala Richardovými úskoky, jsem mohla sepsat stejný počet okamžiků, kdy mě teta Charlotte zahrnula svou neochvějnou a nic nepožadující láskou.

Dnes ale objímám já ji.

Dávám jí svou sílu.

Když ji pustím, zvedne konvici s kávou, kterou právě uvařila, já sáhnu do lednice pro smetanu a kelímek jí podám. Potřebuju kalorie, výživné jídlo, které podpoří mou nově nalezenou kuráž. Rozklepnu na pánev vejce, zamíchám do nich cherry rajčátka a strouhaný čedar, v toustovači opeču dva krajíčky celozrnného chleba.

„Našla jsem si nějaké informace.“ Teta zvedne hlavu a mně je jasné, že přesně ví, o čem mluvím. „Nejsi v tom sama. Máš mě. A já ti nezmizím.“

Zamíchá si smetanu do kávy. „V žádném případě. Jsi mladá. Nebudeš trávit čas péčí o starou ženskou.“

„Smůla,“ odpovím nenuceně. „Ať se ti to líbí, nebo ne, zůstanu ti na krku. Našla jsem nejlepšího odborníka na makulární degeneraci v New Yorku. Patří k absolutním špičkám v celé zemi. Objednala jsem tě tam, za dva týdny.“ Z ordinace už mi poslali formuláře, které pomůžu tetě Charlotte vyplnit.

Zápěstí se jí pohybuje v rychlých kroužcích a hrozí, že se káva vylije z šálku. Vidím, že se cítí nepříjemně. Jako umělkyně na volné noze určitě nemá velkou finanční rezervu na léčení.

„Richard mi přinesl šek. Mám spoustu peněz.“ A každý cent si zasloužím. Než stihne protestovat, vezmu do ruky svůj hrnek. „Ale než se o tom začneme dohadovat, musím si dát kafe.“ Teta se zasměje a já změním téma. „Co budeš dneska dělat?“

„Napadlo mě, že zajdu na hřbitov. Za Beauem.“

Teta tam obvykle chodí při výročí svatby, to ovšem připadá na podzim. Ale chápu, že se teď na všechno dívá jinak, ukládá si do paměti známé obrazy, aby se k nim mohla vracet, až přijde o zrak.

„Pokud bys chtěla společnost, moc ráda bych šla s tebou.“ Naposledy zamíchám vejce, osolím je a opepřím.

„Ty nemusíš do práce?“

„Dneska ne.“

Namažu toasty máslem a vejce z pánvičky rozdělím na dva talířky. Obsloužím tetu Charlotte, napiju se kávy, abych získala trochu času. Nechci jí přidělávat starosti, a tak si vymyslím historku o tom, že pár prodavaček dostalo kvůli horším tržbám na nějakou dobu neplacené volno. „Vysvětlím ti to u snídaně.“

Na hřbitově zasadíme k náhrobku pelargonie – žlutou, červenou a bílou – a přitom si vyprávíme historky o Beauovi. Teta Charlotte vzpomíná, jak se poznali. Předstíral, že právě on je mladík, se kterým měla v kavárně schůzku naslepo. Pravdu jí řekl až za týden, při třetí schůzce. Slyšela jsem to už mnohokrát, ale pokaždé se rozesměju, když vykládá, jak se mu ulevilo, že už nemusí reagovat na oslovení „Davide“. Já naopak mluvím o tom, jak jsem milovala jeho malý novinářský zápisník, který nosil v zadní kapse s tužkou přivázanou ke kroužkové vazbě. Kdykoli jsme k nim přijely s matkou do New Yorku na návštěvu, strýček Beau mi dal úplně stejný. Hráli jsme si, že jsme dva novináři. Vzal mě do pizzerie, a zatímco jsme čekali na jídlo, řekl mi, abych zapisovala všechno, čeho si všimnu – zvuky, vůně, slova, která zaslechnu – jako opravdová reportérka. Nejednal se mnou jako s malým děckem. Respektoval mé postřehy a chválil mě, že mám dobré oko na detaily.

Polední slunce stojí vysoko na obloze, ale stromy nás stíní před horkem. Nespěcháme, je příjemné sedět na měkké trávě a povídat si s tetou Charlotte. V dálce vidím blížící se rodinku – matka, otec a dvě děti. Tatínek nese jednu holčičku na ramenou, druhá svírá v ruce kytici.

„Oba jste to s dětmi báječně uměli. Nikdy jsi nechtěla mít svoje?“ Už jednou jsem tuhle otázku tetě položila, když jsem byla mladší. Ale nyní se ptám jako žena ženy.

„Abych byla upřímná, tak ne. Můj život byl naplněný – měla jsem umění, Beaua, on pořád cestoval a já jezdila s ním… a navíc, měla jsem to štěstí, že jsem si užívala tebe.“

„To já jsem měla štěstí.“ Nakloním se a na chvilku si opřu hlavu o její rameno.

„Vím, jak moc jsi chtěla děti. A je mi líto, že ti to nevyšlo.“

„Dlouho jsme se snažili.“ Myslím na všechny ty modré čárky na testech, na Clomid a související nevolnosti a vyčerpání, na krevní testy, návštěvy u lékaře… Každý měsíc jsem si připadala naprosto neschopná. „Ale pak už jsem si nebyla jistá, že bychom je mít měli.“

„Opravdu? To bylo tak jednoduché?“

Ne, pomyslím si, jistěže to nebylo takhle jednoduché.

Nakonec doktorka Hoffmanová navrhla, aby si Richard znovu nechal vyšetřit sperma.

„Nikdo mu to neřekl?“ divila se, když jsem seděla v její dokonalé ordinaci při pravidelné prohlídce. „Všechny lékařské testy se mohou zmýlit. Rozbor spermatu se po šesti měsících nebo po roce opakuje. Je to standardní postup. Víte, je dost zvláštní, že zdravá mladá žena jako vy má s otěhotněním takové problémy.“

To bylo po matčině smrti, poté co mi Richard slíbil, že se to mezi námi už nepokazí. Snažil se chodit domů na sedmou, minimálně několikrát v týdnu, jezdili jsme na prodloužené víkendy na Bermudy nebo do Palm Beach, kde jsme hráli golf a opalovali se u bazénu. Já se rozhodla vložit do svého manželství veškerou energii a po půl roce jsme se dohodli, že se znovu začneme pokoušet o miminko. Práce, kterou mi nabízel Paul, nakonec nedopadla, ale já se nadále věnovala dobrovolnickým aktivitám u Head Start. Tehdy jsem si říkala, že si za Richardovo násilí můžu vlastně sama. Kterého manžela by potěšilo, kdyby se dozvěděl, že jeho žena potají jezdí do města, a ještě o tom lže? Richard se mi svěřil, že mě podezříval z nevěry, a já usoudila, že jinak by mi určitě neublížil.

Ubíhal čas, můj milý a pozorný manžel mi nosil květiny jen tak a nechával mi na polštáři zamilované vzkazy; nebylo těžké přesvědčit samu sebe, že každé manželství má slabé chvilky. A že on už to nikdy neudělá.

Modřiny zmizely a utichl i slabý vnitřní hlásek, který na mě křičel, abych od něj odešla.

„Mé manželství bylo tak trochu… nevyvážené,“ vykládám teď tetě. „Pak už se mi do tak nestabilního prostředí nechtělo přivádět dítě.“

„Zpočátku se zdálo, že s ním jsi šťastná,“ opáčí teta Charlotte opatrně. „A on tě bezpochyby zbožňoval.“

Obojí je to pravda, a tak přikývnu. „Jenomže to někdy nestačí.“

Když jsem Richardovi zopakovala slova doktorky Hoffmanové, okamžitě prohlásil, že na testy půjde. „Domluvím si to na čtvrtek kolem oběda. Dokážeš mě tak dlouho nechat na pokoji?“ Před prvním vyšetřením jsme se dozvěděli, že dva dny trvá, než se nahromadí dostatečné množství pohyblivých spermií.

Na poslední chvíli jsem se rozhodla, že Richarda doprovodím. Vzpomněla jsem si, jak se mnou chodil na všechny prohlídky. Navíc jsem ten den neměla co na práci a napadlo mě, že by bylo hezké strávit odpoledne ve městě a pak s ním zajít na večeři, až skončí v práci. Alespoň jsem si to tak sama sobě zdůvodnila.

Když jsem se mu nedovolala na mobil, zatelefonovala jsem na kliniku. Vybavila jsem si její název z první návštěvy – Onxlerova klinika –, protože Richard tehdy vtipkoval, že by se měla spíš jmenovat Onanova klinika.

„Právě volal a návštěvu zrušil,“ oznámila mi recepční.

„Aha, asi musel něco vyřídit v práci.“ Byla jsem ráda, že jsem se bezhlavě nevydala na cestu do města.

Předpokládala jsem, že tam půjde další den, a chtěla jsem mu u večeře navrhnout, že ho doprovodím.

Večer jsem ho vítala u dveří a on mě objal. „Mí kluci pořád plavou jako Michael Phelps.“

Vzpomínám si na ten pocit; bylo mi, jako by se zastavil čas. Byla jsem tak ohromená, že jsem se nezmohla na slovo.

Odtáhla jsem se, ale on si mě přitiskl k sobě. „Neboj, miláčku. Nevzdáme to. Přijdeme na to, v čem je problém. Společně to dokážeme.“

Musela jsem posbírat všechny síly, abych se mu dokázala podívat do očí, když mě pustil. „Díky.“

Usmál se na mě a tvářil se něžně.

Máš pravdu, Richarde. Já přijdu na to, v čem je problém. Dokážu to.

Hned druhý den jsem si koupila zápisník Moleskine.

Teta Charlotte byla celý život mou důvěrnicí, ale s tímhle ji zatěžovat nebudu. Sáhnu do tašky pro lahve s vodou, které jsem vzala s sebou, a jednu jí podám, pak se dlouze napiju z té své. Za chvíli obě vstaneme. Než odejdeme, teta Charlotte pomalu pohladí vyryté jméno svého manžela.

„Je to po čase lehčí?“

„Ano i ne. Mrzí mě, že jsme neměli víc času. Ale za těch báječných osmnáct let s ním jsem nesmírně vděčná.“

Zavěsíme se do sebe a vydáme se k domovu. Vyberu delší cestu.

Přemýšlím, co ještě bych mohla s Richardovými penězi dělat. Tetino nejmilovanější místo na světě jsou Benátky. Rozhodnu se, že až bude po všem – až zachráním Emmu –, vezmu tetu do Itálie.

Vrátíme se domů, teta Charlotte odejde pracovat do ateliéru a já se chystám uskutečnit svůj plán – předat Emmě výpis z AmEx. Vím, jak to udělám, protože ona si nezměnila číslo mobilu, který používala jako Richardova asistentka. Vyfotím dokument a pošlu jí ho. Ale musím to udělat, až nebude s Richardem, aby si ho mohla v klidu prohlédnout.

Ráno, když jsme s tetou Charlotte odcházely, mohl být Richard ještě s ní, ale teď už je určitě v práci.

Vyndám výpis z kabelky a uhladím ho. U AmEx má Richard soukromou platební kartu. Na výpisu jsou většinou platby za obědy, taxíky a výdaje na cestu do Chicaga. Vidím tam i úhradu pro cateringovou společnost, která měla na starost náš večírek; já podepisovala smlouvu a domlouvala podrobnosti, ale jelikož se jednalo o obchodní akci pořádanou u nás doma, Richard prohlásil, že ji zaplatí právě z téhle karty. Čtyři sta dolarů pro Petals ve Westchesteru pokrývalo výdaje za květinovou výzdobu. Vrácená platba ze Sotheby’s je úplně nahoře, pár řádek nad úhradou cateringové firmě.

Telefonem celou stránku vyfotím a dávám pozor, aby bylo viditelné datum, název obchodu s vínem a částka. Pak ji odešlu Emmě spolu s krátkým vzkazem. Tys objednávala, ale kdo objednávku zrušil?

Přesvědčím se, že zpráva byla doručena, a odložím telefon. Tentokrát jsem použila svůj, ne předplacenou kartu, protože už není třeba se schovávat.

Hlavou se mi honí, co si Emma z toho večera pamatuje. Myslí si, že jsem byla opilá. Věří, že mě Richard kryl. Je přesvědčená, že jsem během jediného týdne vypila bednu vína.

Pokud si uvědomí, že alespoň jedno z toho není pravda, začne pochybovat i o tom ostatním?

Zírám na telefon a doufám, že tohle vlákno jí uvízne v rukou.

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

EMMINA ODPOVĚĎ PŘIJDE HNED DRUHÝ DEN RÁNO a je také velmi stručná.

Přijď dnes večer v šest ke mně do bytu.

Celou minutu na ta slova zírám. Nemůžu tomu uvěřit. Tak dlouho jsem se pokoušela s ní spojit a teď mě konečně zve k sobě. Nasadila jsem jí do hlavy pochybnosti. Co už asi ví, přemýšlím, a na co se mě zeptá?

Zaplavuje mě radostná nálada. Nevím, jak dlouhou audienci mi udělí, a tak si napíšu pár bodů, které musím zmínit: můžu mluvit o Dukeovi, ale jak bych to dokázala? Namísto toho si poznamenám: plodnost. Chci, aby se zeptala Richarda, proč jsme neměli děti. Určitě jí bude lhát, ale ocitne se pod tlakem. Možná jí dojde, že před ní něco skrývá. Jeho překvapivé návštěvy, píšu si. Ukázal se Richard někdy neočekávaně, ačkoli mu neřekla, jaké má na ten den plány? Ale to nestačí; mně to tedy určitě nestačilo. Musím jí říct, jak mi Richard fyzicky ubližoval.

To, co jí hodlám vyprávět, jsem nikomu nepřiznala. Musím spoutat emoce, aby mě neovládly a neznásobily její podezření, že jsem nevyrovnaná.

Bude-li mi naslouchat s otevřenou myslí – a vnímat, co jí říkám –, musím jí objasnit, jak jsem pečlivě spřádala plány na své vlastní osvobození. A že pomůžu i jí, ačkoli netuším, zda to zajde takhle daleko.

Budu ji prosit o odpuštění. Ale mnohem důležitější než mé vykoupení je to její. Povím jí, že musí od Richarda odejít, a to hned, dnes večer, než ji také spoutá.

Když jsem Emmu viděla naposledy, snažila jsem se vytvořit dojem, o němž jsem ji chtěla přesvědčit: že jsme vzájemně zaměnitelné kopie. Nyní chci být naprosto otevřená.

Osprchuju se, obléknu si džíny a bavlněné tričko. Nezdržuju se make-upem ani složitým účesem. Rozhodnu se jít pěšky, abych se stihla uklidnit. Vyrazím v pět, nesmím přijít pozdě.

Buď klidná, buď rozumná, buď přesvědčivá, opakuju si. Emma viděla divadlo, které jsem sehrála, slyšela Richardovy poznámky o mém charakteru, zná mou pověst. Musím ji přesvědčit, že to, čemu věří, není pravda.

Zkouším si, co jí povím, když mi zazvoní telefon. To číslo neznám, ale podle předvolby vím, že volá z Floridy.

Celá ztuhnu. Klesnu na postel a civím na displej. Telefon zvoní podruhé. Musím to vzít.

„Vanessa Thompsonová?“ zeptá se mužský hlas.

„Ano.“ V ústech mám sucho, nemohu polknout.

„Tady Andy Woodward z Chlupatých tlapek.“ Hlas mu zní srdečně a přátelsky. S Andym jsem nikdy nemluvila, ale útulku, kam Maggie chodila na střední škole pomáhat, jsem po její smrti začala přispívat. Po svatbě Richard navrhl, že částku výrazně zvýší a zaplatí celkovou rekonstrukci zařízení. Díky tomu je Maggiino jméno dnes vyvedené na plaketě u vchodu. Richard vždycky fungoval jako kontaktní osoba, tvrdil, že mě tak ušetří zbytečného stresu.

„Telefonoval mi váš bývalý manžel. Říkal, že vzhledem k okolnostem už dál nemůžete poskytovat charitativní dary.“

Tohle je můj trest, uvědomuju si. Vzala jsem si Richardovy peníze, a on se mi mstí. Vnímám symboliku jeho kroku a je mi jasné, jak si to vychutnává.

„Ano,“ odpovídám, když mi dojde, že ticho už trvá moc dlouho.

Tohle bylo pro Maggie, ne pro mě, pomyslím si rozzlobeně. „Je mi to moc líto. Kdyby to nevadilo, mohla bych každý měsíc přispívat menší částkou. Nebude to tolik jako dosud, ale aspoň něco.“

„To je od vás velmi velkorysé. Váš manžel mi vysvětlil, jak se kvůli tomu cítí hrozně. Říkal, že osobně zavolá Maggiině rodině, aby jim oznámil, co se stalo. Požádal mě, abych vám to vyřídil, a vy jste se o to už nemusela starat.“

Za co se mi ještě mstí? Za fotografii Dukea, dopis Emmě anebo proplacení šeku?

Anebo už ví, že jsem Emmě poslala výpis z AmEx?

Andy to nemůže pochopit, protože tohle nemůže pochopit nikdo. Richard dokáže být okouzlující. Stejně proběhne i rozhovor s Maggiinou rodinou. Určitě si promluví s každým zvlášť, včetně Jasona. Zmíní mé příjmení za svobodna – bezpochyby to do hovoru nějak protlačí – a patrně utrousí, že jsem se přestěhovala do New Yorku.

Co udělá Jason?

Čekám, až pomine prvotní panika.

Jenomže to se nestane.

Místo toho mi vzápětí dojde, že od rozchodu s Richardem jsem na Jasona ani jednou nepomyslela.

„Rodina bude určitě moc ráda, že vám oběma může osobně poděkovat,“ říká Andy. „Dopisy, které pravidelně píšou, přeposílám vašemu manželovi.“

Trhnu hlavou. Uvažuj jako Richard. Ovládej se. „Já ne… víte, můj manžel mi ty dopisy neukazoval.“ Hlas mi zní pevně a nevzrušeně. „Maggiina smrt mě hluboce zasáhla a patrně si myslel, že by pro mě bylo příliš bolestivé, kdybych je měla číst. Ale teď bych ráda věděla, co se v nich psalo.“

„Ale jistě. Většinou to byly e-maily. Přesné znění si nepamatuji, ale obsah ano. Vždycky vyjadřovali obrovskou vděčnost a naději, že se s vámi jednou setkají. Občas k nám do útulku chodí. To, co děláte, pro ně hodně znamená.“

„Rodiče chodí do útulku? I Maggiin bratr Jason?“

„Ano. Všichni. I Jasonova manželka a jejich dvě děti. Moc milá rodina. Děti stříhaly pásku, když jsme po rekonstrukci otvírali.“

Udělám krok zpátky a skoro upustím telefon.

Richard to musel celé ty roky vědět, ty dopisy přece četl.

Chtěl, abych se bála, abych byla jeho nervózní Nellie. Potřeboval předstírat, že je můj ochránce, protože v sobě má něco odporně zkaženého. Podporoval mou závislost na jeho osobě, těžil z mého strachu.

Ze všech Richardových krutostí je tahle snad nejhorší.

Když si to uvědomím, svezu se na postel. A pak mě napadne, co ještě dělal, aby posiloval mou úzkost.

„Ráda bych zavolala Maggiiným rodičům a bratrovi,“ hlesnu po chvíli. „Mohl byste mi na ně dát spojení?“

Richard je asi ve stresu, napadá mě. Mělo mu dojít, že se mi Andy může zmínit o e-mailech a dopisech. Jak se zdá, tentokrát nedokáže jasně uvažovat můj bývalý manžel.

Takhle daleko jsem ho ještě nikdy nezatlačila. Ani omylem. Zoufale touží mi ublížit, zastavit mě. Vymazat mě ze svého spořádaného života.

Rozloučím se s Andym a zjistím, že musím vyrazit za Emmou. Už je skoro pět. Najednou mě však přemůže obava, že Richard čeká venku. Ne, nemůžu tam jít pěšky. Vezmu si taxi, ale nejdřív se musím dostat bezpečně na ulici.

Zadní východ z domu vede do úzké uličky, kde stojí popelnice a kontejnery na tříděný odpad. Kterými dveřmi podle Richarda půjdu?

Ví, že trpím mírnou klaustrofobií a bojím se, že bych se ocitla v pasti. Ulička je úzká a obvykle prázdná, z obou stran lemovaná vysokými budovami. Rozhodnu se pro ni.

Přezuju se do tenisek, počkám do půl šesté, sjedu výtahem dolů a chvilku zápasím se západkou u požárního východu. Konečně ji uvolním a vykouknu ven. Ulička vypadá prázdná, ale za velké plastové kontejnery není vidět. Zhluboka se nadechnu, vyrazím ze dveří a utíkám.

Srdce mi buší. Čekám, že odněkud vystřelí jeho ruka a chytí mě. Blížím se k chodníku, a jakmile tam konečně doběhnu, popadnu dech, otočím se dokola a rozhlédnu se kolem sebe.

Není tu, jeho nenávistný pohled bych na sobě určitě cítila.

Zvednu ruku, abych mávla na projíždějící taxíky. Zanedlouho jeden zastaví a řidič se šikovně proplétá dopravní špičkou k Emminu domu.

Přijíždíme na roh, do šesté zbývají čtyři minuty. Požádám řidiče, aby nechal taxametr ještě chvíli běžet, a v duchu si zopakuji, co jí chci sdělit. Pak vystoupím a dojdu k domovním dveřím. Stisknu zvonek 5C a z telefonu slyším Emmin hlas: „Vanesso?“

„Ano.“ Nemůžu si pomoct. Ještě jednou se ohlédnu. Nikdo tu ale není.

Vyjedu výtahem nahoru. Kráčím k jejímu bytu, ona otevírá dveře. Je hezká jako vždycky, ale vypadá ustaraně, obočí má nakrčené. „Pojď dál.“

Přejdu přes práh a ona za mnou zavře těžké dveře.

Konečně jsem s ní sama. Cítím tak obrovskou úlevu, až se mi zatočí hlava.

Má malý, ale čistý jednopokojový byt. Na stěnách visí pár zarámovaných fotografií, na stolku stojí váza s bílými růžemi. Ukáže na pohovku a já si sednu úplně na krajíček. Emma zůstane stát.

„Díky, že jsi mě přijala.“

Neodpovídá.

„Už dlouho s tebou chci mluvit.“

Něco tady nehraje. Nedívá se na mě. Ohlédne se přes rameno. K ložnici.

Koutkem oka si všimnu, že se dveře pootevírají.

Schoulím se na pohovce, ruce mi instinktivně vyletí nahoru, abych se chránila. Ne, pomyslím si zoufale. Chci utéct, ale nemůžu se pohnout – jako ve zlém snu. Jen ho pozoruju, jak se blíží.

„Ahoj Vanesso.“

Očima zaletím k Emmě. Má ve tváři neproniknutelný výraz.

„Richarde,“ zašeptám. „Co tady… proč jsi tady?“

„Má snoubenka mi řekla, žes jí poslala nějaký nesmysl ohledně platby za víno.“ Blíží se ke mně pomalým, nevzrušeným krokem.

Zastaví se vedle Emmy.

Hrůza trošku opadne. Neublíží mi. Každopádně ne fyzicky, to by nikdy před nikým neudělal. Chce to se mnou jednou provždy skoncovat a před Emmou mě znemožnit.

Vstanu, otevřu ústa, ale on přebírá kontrolu nad situací. Moment překvapení mu hraje do karet.

„Emma mi zavolala a já jí vysvětlil, co se tehdy stalo.“ Richard by se nejraději postavil těsně vedle mě. Vidím mu to na přimhouřených očích. „Jak dobře víš, uvědomil jsem si, že víno vlastně nebyl obchodní výdaj, protože se nedalo odhadnout, zda se na večírku všechno vypije. Proto mi připadalo etické zrušit platbu z AmEx a zaplatit to soukromou kartou Visa. Vzpomínám si, že jsem ti to říkal, když nám ze Sotheby’s dovezli Raveneau a já ho ukládal do sklepa.“

„To je lež.“ Otočím se k Emmě. „To víno vůbec neobjednal. A v tomhle je přeborník, dokáže vysvětlit cokoli.“

„Vanesso, hned mi řekl, co se stalo. Na vymýšlení výmluv neměl čas. Vážně nevím, o co ti jde.“

„O nic mi nejde. Snažím se ti pomoct!“

Richard si povzdechne. „Je to vyčerpávající…“

Skočím mu do řeči. Už vím, jak předvídat jeho útok.

„Zavolej tam,“ vyhrknu. „Ověř u Visa, že ti to strhli, a nech Emmu, aby si to poslechla. Zabere to třicet vteřin, může se to vyřídit hned.“

„Ne, já ti řeknu, jak to vyřídíme. Několik měsíců pronásleduješ mou snoubenku. Varoval jsem tě, co se stane, jestli s tím nepřestaneš. Je mi líto, že máš problémy, ale s Emmou podáváme žalobu a chceme dosáhnout zákazu přibližování. Nedalas nám na vybranou.“

„Poslouchej mě,“ říkám Emmě. Vím, že mám poslední šanci, jak ji přesvědčit. „Kvůli němu jsem si začala myslet, že blázním. Zbavil se mého psa – určitě nechal otevřená vrátka.“

„Ježíšikriste,“ ucedí Richard. Ale rty má sevřené.

„Pokusil se mě přesvědčit, že kvůli mně nemůžeme mít děti,“ vyhrknu.

Vidím, jak Richard zatíná ruce v pěst a instinktivně sebou cuknu, ale pokračuju dál.

„A ubližoval mi, Emmo. Bil mě, srážel na zem, skoro mě uškrtil. Zeptej se ho, jaké šperky mi dával, abych si zakryla modřiny a rány. Bude ubližovat i tobě. Zničí ti život!“

Richard vydechne a pevně zavře oči.

Copak ti nedochází, že stačí málo, aby se přestal ovládat? křičím v duchu na Emmu. Ještě nikdy jsi ho neviděla, jak se vzteká? Nejspíš jsem to přehnala. Třeba by mi i uvěřila, ale copak teď dokáže vztáhnout má šílená obvinění na úspěšného, solidního muže, který stojí vedle ní?

„Vanesso, ty máš opravdu veliký problém.“ Richard přitáhne Emmu k sobě. „K ní se už nikdy nepřiblížíš.“

Zákaz přibližování znamená, že Richard si obstará papír, kde bude psáno, že jim vyhrožuju. Pokud mezi námi dojde k násilnému střetu, důkazy podpoří jeho tvrzení. Vždycky měl naprostou kontrolu nad tím, jak my dva navenek působíme.

„Musíš odejít.“ Richard ke mně přistoupí a chytí mě za loket. Cuknu sebou, ale jeho dotyk je jemný. Protentokrát svůj hněv potlačil. „Mám tě doprovodit dolů?“

Při jeho slovech vytřeštím oči. Rychle kroutím hlavou a snažím se polknout, ale v ústech mám sucho.

Před Emmou mi nic neudělá, ujišťuju samu sebe. Ale vím, co má za lubem.

Procházím kolem Emmy, ale ona jen složí paže na hrudi a otočí se.

TŘICÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

KÉŽ BYCH EMMĚ DALA S DOKLADY O VÍNĚ i svůj zápisník. Kdyby si ho mohla prolistovat, třeba by pochopila, co ty zdánlivě nesouvisející události spojuje.

Jenomže zápisník už neexistuje.

Obsahoval spoustu stran mých vzpomínek a strachů. Ten večer, kdy mi Richard tvrdil, že byl na rozboru spermatu, a já si přísahala, že přijdu na to, co se doopravdy stalo, jsem už nemohla vzdorovat vlastní intuici. Zápisník mi sloužil jako soudní síň, kde jsem o každé otázce argumentovala z pohledu obou stran. Třeba si Richard nechal provést vyšetření spermatu na jiné klinice, poznamenala jsem si. Ale proč by to dělal, když měl domluvenou schůzku na té původní? Seděla jsem shrbená na posteli v hostinském pokoji a ve slabém světle lampy na nočním stolku jsem se pokoušela rozluštit význam i dalších zvláštních souvislostí od samého počátku našeho manželství. Proč tvrdil, že moje jehněčí vindalú bylo vynikající, a přitom nechal polovinu na talíři a druhý den ráno mi poslal dárkový poukaz na kurz vaření? Měla to být pozornost? Anebo se mi pokusil naznačit, že špatně vařím? Anebo mě trestal za těhotenství na vysoké, které jsem musela u doktorky Hoffmanové prozradit? O pár stránek dřív stálo: Proč se znenadání objevil na mé rozlučce se svobodou, kam jsem ho nezvala? Poháněla ho láska, nebo potřeba mě zkontrolovat?

Otázky se hromadily a já už nemohla dál popírat, že jeden z nás dvou není v pořádku – Richard, anebo já. Obě možnosti byly děsivé.

Už tehdy jsem si byla jistá, že Richard vycítil změnu v našem vztahu. Nemohla jsem si pomoct, vzdalovala jsem se mu, vlastně jsem se stáhla před celým světem a zanechala jsem i dobrovolnické práce. Do města jsem skoro nejezdila. Mí přátelé od Gibsona a ze školky si žili své životy. I teta Charlotte byla pryč – s jednou pařížskou kolegyní si na půl roku vzájemně půjčily byty, jak už to udělaly několikrát předtím. Připadala jsem si nesmírně osamělá.

Vysvětlovala jsem Richardovi, že jsem v depresi, protože nemůžeme mít dítě. Teď se to ovšem ukázalo jako požehnání.

Stále jsem hledala únik v alkoholu, ale pouze tehdy, když manžel nebyl doma. V jeho přítomnosti jsem potřebovala být při smyslech. Když si Richard zjistil, kolik vína za den vypiju, a požádal mě, abych s tím přestala, souhlasila jsem. Začala jsem si pro chardonnay jezdit do vedlejšího města. Prázdné lahve jsem schovávala v garáži a při ranních procházkách je vynášela do sousedova kontejneru.

Po alkoholu jsem byla ospalá a většinou jsem si odpoledne zdřímla. Probírala jsem se, než se Richard vrátil z práce. Úlevu jsem nacházela ve sladkostech a brzy jsem se oblékala do volných triček a legín, které byly k mé postavě shovívavé. Nepotřebovala jsem psychiatra, aby mi řekl, že se pokouším kolem svého těla vybudovat obrannou vrstvu, abych už svého štíhlého, vysportovaného manžela nepřitahovala.

Richard nikdy nemluvil o tom, že přibírám. Několikrát se mi podařilo shodit sedm osm kilo. A když jsem zase ztloustla, žádal mě, abych k večeři připravovala ryby, v restauraci odmítal košík s pečivem a salát si objednával bez zálivky. Já ho napodobovala a vždycky jsem se styděla, že mi schází jeho disciplína. Při mé narozeninové oslavě v klubu, kam jsme vzali na večeři tetu Charlotte, jsem byla nervózní, ale ne proto, že bych se zlobila na číšníka. Skoro všechny šaty mi byly malé. Manžel to nekomentoval, ale týden před oslavou mi koupil novou moderní váhu a umístil ji do koupelny.

/ / /

Jednou v noci jsem se probudila ve westchesterském domě a zoufale se mi zastesklo po Sam. Den předtím jsem si vzpomněla, že má narozeniny. Přemítala jsem, jak je asi oslavila. Ani jsem nevěděla, zda pořád pracuje v Learning Ladder a bydlí v našem starém bytě. Co když se mezitím vdala? Otočila jsem se k budíku, který ukazoval tři ráno. Nebylo to nic neobvyklého, v noci jsem už skoro vůbec nespala. Richard ležel vedle mě v posteli jako socha. Některé ženy si stěžují, že jejich manželé chrápou nebo si uzurpují deku, ale z Richardovy nehybnosti jsem nikdy nepoznala, zda tvrdě spí, anebo se probouzí. Chvíli jsem poslouchala jeho pravidelný dech, pak jsem vyklouzla zpod přikrývky, tiše došla ke dveřím a ohlédla se. Probral se? Ve tmě jsem nepoznala, jestli má otevřené oči.

Opatrně jsem za sebou zavřela dveře a zamířila do hostinského pokoje. Dřív jsem obviňovala Sam, že se už nestýkáme, ale teď jsem všechno přehodnocovala. Začínala jsem se ptát, kdo za to doopravdy může. Po večeři v restauraci Pica jsme se jedna druhé ještě víc odcizily. Sam mě pozvala na rozlučkový večírek s Marnie, která se stěhovala domů do San Franciska, ale s Richardem už jsme měli na stejný den naplánovanou večeři u Hillary a George. Později jsme se s Richardem na večírku zastavili a já si nemohla nevšimnout zklamání ve tváři své nejlepší kamarádky. Nezdrželi jsme se ani hodinu a skoro celou tu dobu stál Richard v rohu a telefonoval. Několikrát si zívl. Věděla jsem, že má druhý den brzy ráno obchodní jednání, a tak jsem se omluvila. Za pár týdnů jsem zavolala Sam, jestli by se mnou nezašla na skleničku.

„Ale Richard s námi nepůjde, že ne?“

„Neboj, Sam,“ odsekla jsem „on nemá o nic větší chuť trávit s tebou čas než ty s ním.“

Pohádaly jsme se a od té doby jsme spolu nemluvily.

Vešla jsem do pokoje pro hosty a sáhla pod matraci pro zápisník a přitom jsem přemýšlela, zda jsem náhodou nebyla tak uražená a rozzlobená, protože Sam věděla to, co jsem si já nechtěla připustit – že Richard není dokonalý manžel a že naše manželství vypadá dobře pouze na povrchu. Princ. Příliš dokonalý, aby to byla pravda. Oblékáš se jako na rodičovskou schůzku. Dokonce mě jednou z legrace oslovila „Nellie“, ale já to vnímala jako výsměch, ne vtip.

Pravou rukou jsem nadzvedla matraci a levou pod ní zašmátrala. Ale deník jsem nenahmatala. Odtáhla jsem matraci a rozsvítila lampičku na nočním stolku. Klekla jsem si a hledala. Nebyl tam. Podívala jsem se pod postel, stáhla jsem deku i prostěradlo.

Ruka se mi zastavila, když jsem ucítila na kůži statickou elektřinu. Vnímala jsem Richardův pohled dřív, než promluvil.

„Hledáš tohle, Nellie?“

Pomalu jsem vstala a otočila se.

Můj manžel stál ve dveřích v boxerkách a tričku a držel můj zápisník. „Tenhle týden sis nic nezapsala. Ale já vím, žes měla moc práce. V úterý, když jsem odjel do kanceláře, ses vypravila do obchodu, včera zas pro víno do Katonah. Jsi rafinovaná, viď?“

Věděl o všem, co dělám.

Zvedl deník. „Takže já tě nedokážu přivést do jiného stavu? Ty jsi naprosto v pořádku?“

Věděl o všem, co si myslím.

Přiblížil se ke mně a já se přikrčila. Ale on se jen natáhl za mě k nočnímu stolku pro pero.

„Na tohle jsi zapomněla, Nellie. Nechala jsi ho tu ležet.“ Hlas měl jiný, vyšší než dřív, a tón skoro hravý. „Kde je pero, musí být i papír.“

Začal trhat deník. „Tohle je šílený, kurva.“ Jeho věty se na mě řítily stále rychleji. „Duke! Jehněčí vindalú! Otočená fotka! Já spustil alarm v domě!“ S každým obviněním vyrval další stránku. „Svatební obrázek mých rodičů! Prohledávala jsi mi sklep! Ozdoba na dort! A jezdíš do města, abys o našem manželství mluvila s cizími lidmi? Jsi blázen. Jsi ještě horší než tvoje matka!“

Neuvědomila jsem si, že couvám, dokud jsem nohama zezadu nenarazila do nočního stolku.

„Byla jsi ubohá servírka, která nebyla schopná ani vyjít na ulici, protože se bála, že ji někdo přepadne.“ Máchl rukama do vzduchu. Tričko měl zmačkané, na tváři strniště. „Ty nevděčná mrcho. Víš, co by jiný ženský daly za chlapa, jako jsem já? Aby mohly žít v tomhle domě, lítat si na dovolenou do Evropy, jezdit v mercedesu.“

Krev se mi odlila z hlavy, strachy jsem málem omdlela.

„Máš pravdu,“ kála jsem se, „jsi na mě tak hodný. Přečetl sis to celé? Píšu tam i o tom, jak jsi velkoryse zaplatil renovaci útulku. Jak jsi mi pomáhal, když umřela máma. A jak moc tě miluju.“

Nebylo to k ničemu, jako by mě vůbec neslyšel. „Ukliď ten bordel,“ nařídil mi.

Klekla jsem si a posbírala rozházené listy.

„Roztrhej to.“

Plakala jsem, ale poslechla jsem ho, vzala jsem do ruky pár stránek a pokusila se je přetrhnout. Ale ruce se mi třásly a hromádka byla moc silná.

„Jsi naprosto neschopná, do prdele.“

Cítila jsem změnu ve vzduchu, tlak ze všech stran.

„Richarde, prosím,“ vzlykala jsem. „Strašně mě to mrzí… prosím…“

První kopanec mířil na žebra. Celým tělem mi projela prudká bolest. Schoulila jsem se do klubíčka a přitáhla si kolena k hrudi.

„Ty mě chceš opustit?“ řval a znovu do mě kopl. Otočil mě na záda, zasedl mě a nohama mi držel paže. Jeho kolena se mi zarývala do loktů.

„Promiň. Promiň. Promiň.“ Pokusila jsem se mu vykroutit, ale seděl mi na břiše, takže jsem se nemohla ani pohnout.

Jeho dlaně se mi sevřely kolem krku. „Měla jsi mě nadosmrti milovat.“

Nemohla jsem dýchat, cukala jsem se, kopala, ale byl moc silný. Přestávala jsem vidět. Podařilo se mi uvolnit jednu ruku a zaťala jsem mu nehty do tváře. Pomalu jsem ztrácela vědomí.

„Měla jsi mě zachránit.“ Hlas měl tichý a smutný.

Byla to poslední slova, která jsem slyšela, než jsem omdlela. Když jsem přišla k sobě, stále jsem ležela na zemi. Stránky z deníku zmizely.

Richard taky.

Krk jsem měla bolavý a vyprahlý. Nehýbala jsem se. Nevěděla jsem, kde je Richard. Po chvíli jsem se převalila na bok, rukama si objala kolena a v tenké noční košili se roztřásla. Natáhla jsem ruku a přehodila přes sebe přikrývku. Strach mě znehybnil, nedokázala jsem vyjít z pokoje.

A pak jsem ucítila čerstvou kávu. Slyšela jsem Richarda, jak kráčí nahoru po schodech. Neměla jsem se kam schovat a nemohla jsem ani utéct ven, protože bych do něj cestou ke vchodovým dveřím narazila.

Beze spěchu vešel do pokoje, v ruce držel hrneček.

„Odpusť mi,“ vyhrkla jsem. Hlas mi zněl ochraptěle. „Neuvědomila jsem si… pila jsem a nemohla spát… nepřemýšlela jsem…“

Jen mě pozoroval. Byl schopný mě zabít. Musela jsem ho přesvědčit, aby to nedělal.

„Já tě nechtěla opustit,“ lhala jsem. „Nevím, proč jsem to všechno psala. Jsi na mě tak hodný.“

Richard se napil kávy a sledoval mě přes okraj šálku.

„Víš, někdy dostávám strach, že jsem jako moje máma. Potřebuju pomoc.“

„Samozřejmě, že bys mě neopustila. To vím.“ Už byl klidný. Patrně jsem zvolila ta správná slova. „Připouštím, že jsem ztratil nervy, ale tys mě vyprovokovala,“ prohlásil, jako kdyby na mě jen vyjel při obyčejné hádce. „Lhala jsi mi. Podváděla jsi mě. Nechováš se jako Nellie, se kterou jsem se oženil.“ Odmlčel se. Plácl rukou na postel a já opatrně vstala a posadila se na kraj. Pokrývku jsem si omotala kolem sebe jako štít. Sedl si ke mně, matrace se pod jeho vahou prohnula a ten pohyb mě posunul blíž k němu.

„Přemýšlel jsem o tom a je to částečně i moje vina. Měl jsem rozpoznat varovné signály. Ale já tě ve tvých depresích ještě podporoval. Ty potřebuješ řád. Rutinu. Odteď budeš vstávat se mnou. Ráno spolu budeme cvičit. Pak se nasnídáme. Víc bílkovin. Každý den půjdeš na čerstvý vzduch. Zase začneš pracovat ve výborech klubu. Dřív sis vždycky dávala záležet s večeří. Chci, abys to zase dělala.“

„Ano. Samozřejmě.“

„Mně na našem manželství záleží, Nellie. A už nikdy mě nenuť se ptát, jak moc na něm záleží tobě.“

Rychle jsem přisvědčila, i když mě každý pohyb krku bolel.

Za hodinu odjel do práce a řekl mi, že mi zavolá, až dorazí do kanceláře, a očekává, že telefon zvednu. Poslechla jsem ho na slovo. K snídani jsem byla schopná polknout sotva trochu jogurtu, ale byly to aspoň nějaké bílkoviny. Začínal podzim a já se prošla na čerstvém vzduchu. Zvonění na mobilu jsem měla nastavené na nejvyšší hlasitost. Oblékla jsem si rolák, abych skryla rudé oválné skvrny, které časem zmodrají, a došla jsem do obchodu pro filet mignon a bílý chřest, abych obsloužila manžela. Stála jsem ve frontě u pokladny, když na mě promluvila prodavačka: „Paní?“ Uvědomila jsem si, že čeká, až zaplatím za nákup. Zvedla jsem oči od potravin, které jsem měla v košíku, a napadlo mě, jestli Richard už ví, co mu uchystám k večeři. Evidentně měl přehled, kdy odcházím z domu, dozvěděl se i o mé tajné cestě do města, o nákupech vína, o všech mých pochůzkách.

I když tu nejsem, jsem pořád s tebou.

Pohlédla jsem na ženu u vedlejší pokladny, jak uklidňuje ukňourané batole, které chtělo ven z vozíku. Zvedla jsem hlavu k bezpečnostní kameře u dveří. Viděla jsem hromadu červených košíků s lesklými kovovými uchy, nabídku bulvárních časopisů, bonbony v barevných pomačkaných obalech.

Neměla jsem ponětí, jakým způsobem mě manžel sleduje. Ale byla jsem ráda, že to vím. Od nových přísných pravidel našeho manželství se už nesmím odchýlit. A nikdy se nesmím pokusit ho opustit.

Dozvěděl by se to.

Zabránil by mi v tom.

Ublížil by mi.

Mohl by mě i zabít.

Asi o týden či dva později jsem při snídani pozorovala u stolu Richarda, jak si nabírá kousek krůtí slaniny, kterou jsem osmažila s vejci. Ještě pořád měl načervenalou tvář z našeho společného ranního cvičení. Z espressa se kouřilo, před talířem mu ležel Wall Street Journal.

Kousl do slaniny. „Je to báječné.“

„Díky.“

„Co máš dneska v plánu?“

„Vysprchuju se a pak půjdu do klubu na knižní bazar. Musíme udělat probírku.“

Přikývl. „To zní dobře.“ Otřel si prsty do ubrousku a otevřel noviny. „A nezapomeň, že v sobotu je rozlučkový oběd s Diane. Odchází do důchodu. Mohla bys koupit hezké přání a vložit do něj ty lodní lístky?“

„Jistě.“

Sklonil hlavu a začetl se do burzovních zpráv.

Vstala jsem a začala sklízet ze stolu. Naskládala jsem nádobí do myčky a otřela kuchyňský pult. Když jsem přejížděla houbičkou po mramorované žulové desce, Richard ke mně zezadu přistoupil a objal mě kolem pasu. Políbil mě na krk.

„Miluju tě,“ zašeptal.

„Taky tě miluju.“

Oblékl si sako od obleku, sebral kufřík a vykročil ke dveřím. Já šla za ním a pozorovala ho, jak míří k mercedesu.

Všechno bylo přesně tak, jak si Richard přál. Až dorazí domů, večeře bude hotová. Já se stihnu převléknout z legín do pěkných šatů. Pobavím ho veselou historkou, kterou Mindy vyprávěla v klubu.

Richard kráčel dál po cestě a ohlédl se na mě přes velké kuchyňské okno.

„Ahoj!“ zavolala jsem a zamávala.

Jeho úsměv byl vřelý a opravdový. Vyzařovala z něj spokojenost.

A já si v tu chvíli něco uvědomila. Jako kdyby tou hustou, dusivou mlhou, která mě obklopovala, najednou prosvitl sluneční paprsek.

Existuje jediný způsob, jak zařídit, aby mě manžel nechal odejít.

Ukončit naše manželství musí být jeho nápad.

TŘICÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

NA NOTEBOOKU ZROVNA UPRAVUJU svůj životopis, když mi zazvoní mobil.

Na displeji se rozsvítí její jméno. Chvíli váhám, než hovor přijmu. Bojím se, že je to další Richardova past.

„Měla jsi pravdu,“ říká chraplavý hlas, který už tak dobře znám.

Mlčím.

„S tou kartou Visa.“ Bojím se promluvit, aby si to Emma nerozmyslela, aby se mnou nepřestala hovořit a nezavěsila. „Volala jsem tam. Žádná platba pro Sotheby’s neproběhla. Richard to Raveneau vůbec neobjednal.“

Skoro nevěřím tomu, co jsem slyšela. Pořád se trochu bojím, že je za tím Richard, jenomže tón Emmina hlasu je jiný než dřív. Už mnou nepohrdá.

„Vanesso, víš… to, jak ses tvářila, když se nabídl, že tě doprovodí dolů…, kvůli tomu jsem si tu platbu ověřovala. Já myslela, že žárlíš. Že ho chceš zpátky. Ale ty ho nechceš, že ne?“

„Ne.“

„Ty se ho bojíš,“ prohlásí Emma bez obalu. „Opravdu tě uhodil? Škrtil tě? Nemůžu uvěřit, že by Richard… ale…“

„Kde jsi? A on?“

„Jsem doma. On odjel služebně do Chicaga.“

Uleví se mi, že Emma není u Richarda v bytě. U ní je to pravděpodobně bezpečné. Pokud jde o telefon, nejsem si jistá. „Musíme se setkat osobně.“ Jenomže tentokrát to bude na veřejném místě.

„Co třeba ve Starbucks na…“

„Ne, musíš dělat všechno jako obvykle. Co jsi měla na dnešek naplánované?“

„Odpoledne jsem chtěla jít na jógu. A pak si vyzvednout svatební šaty.“

V jógovém studiu si nepopovídáme. „Tak ve svatebním salonu. Kde to je?“

Emma mi řekne adresu a čas. Souhlasím, že tam za ní přijdu.

Zatím neví, že se tam vypravím dřív, abych si byla jistá, že na mě zase nenastražili past.

„Nádherná nevěsta,“ vykřikne majitelka butiku Brenda.

Emma se na mě podívá v zrcadle, před kterým stojí na malém pódiu v krémově béžových hedvábných pouzdrových šatech. Neusmívá se, ale Brenda je tak zabraná do zkoumání, zda šaty všude sedí, že si Emminy ponuré nálady ani nevšimne.

„Podle mě s nimi nemusíme už vůbec nic dělat,“ pokračuje Brenda. „Ještě je vyžehlím a zítra vám je přiveze poslíček.“

„Klidně můžeme počkat,“ říkám. „Chtěly bychom si je rovnou odnést.“ Zkušebna je prázdná a v rohu je pár křesílek. Máme tu soukromí. A jsme tu v bezpečí.

„Dáte si trochu šampaňského?“

„Určitě,“ říkám a Emma souhlasně přikývne.

Emma svlékne šaty, já odvrátím pohled. Přesto vidím v zrcadlech na stěnách její obraz z mnoha různých úhlů – hebká pleť, krajkové růžové prádlo. Je to zvláštní, intimní chvilka.

Brenda si vezme šaty a opatrně je pověsí na vycpané ramínko. Už se nemůžu dočkat, až odejde. Ještě než si Emma dopne knoflík na sukni, zamířím ke křeslům. Svatební salon je jediné místo, u něhož si mohu být jistá, že se tu Richard neočekávaně neobjeví. Ženichové mají přece zakázáno vidět před obřadem snoubenku ve svatebních šatech.

„Měla jsem tě za blázna,“ říká Emma. „Když jsem pracovala pro Richarda, slýchala jsem ho, jak s tebou mluví po telefonu. Vždycky se vyptával, co jsi měla k snídani a jestli jsi byla venku na vzduchu. Měla jsem přístup k e-mailům, ve kterých se tě ptal, kde jsi byla. Psal, že ti volal čtyřikrát za den, a tys mu to nebrala. Vždycky si o tebe dělal starost.“

„Chápu, že to tak může vypadat.“

Obě zmlkneme, protože Brenda nám přinesla dvě číše šampaňského.

„Ještě jednou gratuluji,“ říká. Bojím se, že se k nám usadí a začne tlachat, ale ona se omluví, že musí jít zkontrolovat šaty.

„Myslela jsem, že do tebe vidím,“ pokračuje otevřeně Emma, jakmile Brenda odejde. Pozorně si mě prohlíží a já v jejích kulatých modrých očích zachytím nečekanou srdečnost. Než o tom stihnu přemýšlet, naváže: „Měla jsi dokonalý život s báječným chlapem. Nemusela jsi chodit do práce, takže ses jen povalovala v luxusním domě, a on všechno platil. Připadalo mi, že si to vůbec nezasloužíš.“

Nechám ji mluvit.

Nakloní hlavu ke straně. Jako by mě viděla poprvé v životě. „Jsi jiná, než jsem si myslela. Tolik jsem o tobě přemýšlela. Napadalo mě, jaké to pro tebe asi bude, až zjistíš, že se tvůj manžel zamiloval do jiné. V noci jsem kvůli tomu nespala.“

„Nebyla to tvoje chyba.“ Vůbec netuší, jak je má odpověď pravdivá.

V kabelce se jí ozve hlasité pípnutí. Ruka s číší se jí zastaví u rtů. Obě upíráme oči na tašku.

Vyndá telefon. „Píše mi Richard. Právě dorazil do hotelu v Chicagu. Ptá se, co dělám, a píše, že se mu stýská.“

„Odpověz mu, že se ti taky stýská a že ho miluješ.“

Povytáhne obočí, ale poslechne mě.

„A teď mi dej svůj telefon.“ Ťuknu na něj a ukážu ho Emmě. „Sleduje tě. Koupil ti ho, viď? A platí účty. Kdykoli si může zjistit polohu telefonu. Vždycky ví, kde jsi.“

U nás to totiž bylo od zásnub naprosto stejné. Pochopila jsem to tehdy v obchodě, když jsem se v duchu ptala, jestli už ví, co dostane k večeři. Přesně takhle se dozvěděl o mé utajené cestě do města, o nákupech vína ve vzdálených obchodech.

Richard měl na svědomí i ty záhadné telefonáty, které začaly po našem seznámení. Někdy mě jimi trestal, třeba na svatební cestě, když si myslel, že flirtuju s instruktorem potápění. Jindy se mě snažil jen rozhodit, vynervovat, aby mě pak mohl uklidňovat. Tohle ale Emmě neříkám.

Emma zírá na telefon. „Takže předstírá, že neví, co dělám, i když to ví?“ Napije se. „Bože, to je úchylné.“

„Chápu, že není snadné se s tím srovnat.“ Dochází mi, jak uboze to zní.

„Víš, co mi nejde do hlavy? Richard se objevil chvilku poté, co jsi mi strčila dopis pode dveřmi. Okamžitě ho roztrhal, ale já si zapamatovala jednu větu, kterou jsi tam napsala: ‚Jedna tvoje část už teď ví, co je Richard zač.‘“ Emma se dívá nepřítomně před sebe, patrně si vybavuje chvíli, kdy spatřila svého snoubence novýma očima.

„Richard chtěl… připadalo mi, že chce ten dopis zavraždit. Trhal ho na menší a menší kousky a pak si je strčil do kapsy. A ten výraz… Vůbec si nebyl podobný.“

Ještě chvilku vzpomíná, pak se podívá přímo na mě. „Chci se tě na něco zeptat. Povíš mi pravdu?“

„Samozřejmě.“

„Po tom večírku u vás doma přišel do práce s ošklivým škrábancem na tváři. Když jsem se ho ptala, co se mu stalo, řekl, že mu to udělala sousedova kočka, když se ji snažil zvednout.“

Richard si mohl škrábanec zakrýt, anebo vymyslet lepší výmluvu. Ale udělal to schválně, aby si ostatní po mém divném chování na večírku mysleli, že jsem nestabilní a prchlivá.

Emma se vůbec nepohne. „Vyrůstala jsem s kočkou,“ řekne pomalu. „Vím, že škrábance od nich vypadají jinak.“

Přikývnu.

Zhluboka se nadechnu a zamrkám. „Bránila jsem se.“

Emma nereaguje hned. Možná instinktivně cítí, že když mi projeví soucit, rozpláču se. A tak se na mě jen dívá, pak odvrátí zrak.

„Nemůžu uvěřit, že jsem si to všechno tak špatně vyložila,“ vydechne nakonec. „Myslela jsem, že ty… On se zítra vrací. Budu spát u něj. A pak přijede Maureen. Sejdeme se v mém bytě, aby si prohlídla šaty… Pak jdeme všichni ochutnávat svatební dorty.“

Mluví rychle a prozradí tak, že je nervózní a že ji náš rozhovor vyvedl z rovnováhy.

Maureen je komplikace navíc. Nepřekvapuje mě, že ji Richard a Emma zapojili do svatebních příprav, vzpomínám si, že jsem udělala totéž. Nejen že jsem jí darovala náhrdelník s motýlkovým zapínáním, ale radila jsem se s ní, zda se v albu, které jsem mu chtěla dát jako svatební dar, budou Richardovi víc líbit barevné, nebo černobílé fotky. Po telefonu jsme s ní probírali i předkrmy na hostinu.

Obejmu Emmu jednou rukou. Nejprve jí tělo ztuhne, ale pak se na okamžik poddá. Odtáhne se. Určitě v sobě zadržuje obrovskou vlnu emocí.

Zachraň ji. Zachraň ji.

Zavřu oči a vybavím si dívku, kterou jsem zachránit nedokázala. „Neboj se. Pomůžu ti.“

Vejdeme do Emmina bytu a ona přehodí svatební šaty přes opěradlo pohovky.

„Dáš si něco k pití?“

Šampaňského jsem se skoro nedotkla, chci jasně uvažovat, abych vymyslela způsob, jak Emmu bezpečně dostat z Richardových spárů.

„Dala bych si trochu vody.“

Emma pobíhá po kuchyni a zase nervózně brebentí. „S ledem? Mám tu trochu nepořádek. Zrovna jsem chtěla prát, jenomže jsem najednou měla pocit, že musím ověřit tu kreditku. Po zasnoubení mi zařídil přístup k účtu, takže mi stačilo jen zavolat na číslo, které mám na rubu svojí vlastní karty. Mám tu hroznové víno a mandle, jestli máš chuť… Já obvykle kontroluju výpisy z AmEx, než je pošlu do účtárny k proplacení, ale párkrát mi řekl, že se o to postará sám. Proto jsem o té vrácené platbě nevěděla.“ Emma zakroutí hlavou.

Nepřítomně ji poslouchám a rozhlížím se přitom kolem sebe. Vím, že se pokouší nějak vyrovnat s tím, co se o Richardovi dozvěděla. Šampaňské vypila rychle, zdá se, že srší energií… tyhle symptomy tak dobře znám.

Emma hází do sklenic ledové kostky a já si prohlížím její malý obývák. Pohovka, stolek, růže, které už lehce zvadly. Jinak na stolku nic není a mně najednou dochází, po čem vlastně pátrám.

„Máš pevnou linku?“

„Cože?“ Zavrtí hlavou a podá mi sklenici vody. „Ne, proč?“

Ulevilo se mi. Ale řeknu jen: „Jen přemýšlím, jak bychom spolu mohly nejlépe komunikovat.“

Ne, ještě jí nemůžu říct všechno. Kdyby zjistila, že realita může být ještě mnohem horší, mohla by se uzavřít.

Není třeba jí vysvětlovat, že Richard určitě odposlouchával mé hovory z pevné linky našeho domu. Dala jsem si dvě a dvě dohromady, když jsem si spojovala souvislosti na stránkách svého deníku.

Když se tehdy ve Westchesteru spustil alarm a já se schovala v šatně, dostalo se mi ujištění, že videokamery umístěné u předních a zadních dveří žádného lupiče nezaznamenaly. Jenomže pak mi došlo, že záznamy kontroloval Richard. Nikdo další nahrávky neviděl. A těsně předtím, než spustila siréna, jsem mluvila se Sam a žertovala, že si domů na noc přivedu chlapa. Teď jsem přesvědčená, že alarm spustil Richard, aby mě potrestal.

Pásl se na mém strachu, živil jím svůj pocit síly. Přemýšlím o tajemném volajícím, který vždycky zavěsil, o potápění, které zařídil pro klaustrofobickou novomanželku, dumám o tom, jak mi stále připomínal, abych doma nezapomněla zapnout alarm. A o tom, s jakou chutí mě pak utěšoval a šeptal mi, že jen s ním jsem v bezpečí.

Pořádně se napiju vody. „Kdy se Richard zítra vrací?“

„Pozdě odpoledne.“ Emma se podívá na šaty. „Měla bych je uklidit.“

Dojdu s ní do ložnice a dívám se, jak věší ramínko na dveře skříně. Vypadají, jako by se vznášely. Nemohu od nich odtrhnout oči.

Nevěsta, která si má tuhle nádhernou róbu obléknout, už neexistuje. Až nadejde svatební den, nikdo si je na sebe nevezme.

Emma maličko narovná ramínko, ještě chvíli se dotýká šatů a pak pomalu spustí ruku.

„Byl tak báječný.“ V jejím hlase se ozývá překvapení. „Jak může být muž tak krutý?“

Myslím na své svatební šaty uložené ve speciální krabici ve staré šatně ve Westchesteru, uchovávané pro dceru, kterou jsem nikdy neměla.

Než promluvím, těžce polknu. „Některé Richardovy stránky byly báječné. Proto jsme zůstali tak dlouho manželé.“

„Proč jsi od něj neodešla?“

„Uvažovala jsem o tom. Existuje spousta důvodů, proč jsem to měla udělat. A stejně tolik důvodů, proč jsem nemohla.“

Emma přisvědčí.

„Potřebovala jsem, aby Richard opustil mě.“

„Jak jsi věděla, že to udělá?“

Pohlédnu jí do očí. Musím se přiznat. Emma je sice teď zničená, ale zaslouží si pravdu. Bez ní se nechá snadno polapit falešnou realitou a já vím, jak je to ničivé.

„Ještě něco ti potřebuju říct.“ Přesunu se do obýváku, ona jde za mnou. Ukážu na pohovku. „Můžeme se posadit?“

Toporně se uvelebí na kraji, jako kdyby se připravovala na to, co přijde.

Povím jí všechno. O vánočním večírku, kde jsem ji poprvé viděla. O setkání v našem domě a předstírané opilosti. O večeru, kdy jsem se tvářila, že jsem nemocná, a navrhla Richardovi, aby ji vzal na filharmonii. O služební cestě, kdy jsem jim navrhla, aby se zdrželi přes noc.

Než skončím, má hlavu v dlaních.

„Jak jsi mi to mohla udělat?“ zvolá. Vyskočí na nohy a upřeně na mě zírá. „Já to věděla. Ty jsi vážně vadná!“

„Je mi to líto.“

„Víš, kolikrát jsem se v noci probouzela a ptala se sama sebe, jestli jsem příčinou rozpadu vašeho manželství?“

Neřekne, že cítila vinu, ale bylo by to přirozené. Jsem si jistá, že jejich fyzický vztah začal ještě v době, kdy jsme byli s Richardem manželé. Teď jsou všechny její vzpomínky na Richarda pošpiněné. Musí se cítit jako pěšák v mojí hře. Možná si myslí, že si to já i Richard zasloužíme.

„Nikdy mě nenapadlo, že to zajde tak daleko…, že tě požádá o ruku. Myslela jsem, že to bude jen románek.“

„Jenom románek?“ ječí Emma. Tváře má rudé zlostí, vášeň v jejím hlase mě ohromí. „Neškodná epizodka? Románky ničí lidi. Napadlo tě někdy, jak moc budu trpět?“

Její slova mě bolí, ale zároveň se ve mně cosi vzepře. Nedám si to líbit.

„Já vím, že románky ničí lidi!“ křičím a myslím na to, jak jsem se choulila v posteli ještě týdny poté, co jsem se dozvěděla o Danielově podvodu a viděla jeho unavenou manželku. Stalo se to před patnácti lety, ale já si dodnes dovedu vybavit malou žlutou tříkolku a růžové švihadlo za dubem na zahradě. Pořád si pamatuju, jak se mi třásla ruka, když jsem podepisovala přijímací papíry na gynekologické klinice.

„Na vysoké mě oklamal jeden ženatý muž,“ říkám už klidnějším hlasem. Je to poprvé, kdy o téhle části svého života s někým mluvím. Bolest, která mě zasáhne, je tak čerstvá, jako by mi bylo zase jedenadvacet a měla jsem čerstvě zlomené srdce. „Myslela jsem, že mě miluje. O manželce nikdy nemluvil. Občas mě napadá, že můj život by byl úplně jiný, kdybych to tehdy věděla.“

Emma rychle projde pokojem a prudce otevře dveře.

„Vypadni.“ Zlost však z jejího hlasu zmizela. Rty se jí třesou a oči má plné slz.

„Poslouchej mě ještě,“ prosím. „Zavolej dnes večer Richardovi a řekni mu, že si ho nemůžeš vzít. Pověz mu, že jsem za tebou zase byla a že to byla poslední kapka.“

Nereaguje, a tak cestou ke dveřím rychle pokračuju: „Požádej ho, aby všem oznámil, že jste zrušili zasnoubení, to je moc důležité,“ zdůrazňuju. „Nepotrestá tě, když to bude moct udělat po svém a neztratí tvář.“

Zastavím se před ní, aby jí neuniklo jediné moje slovo. „Prostě řekni, že jeho pomatenou bývalku nezvládneš. Slib mi, že to uděláš. A budeš v bezpečí.“

Emma je potichu. Ale dívá se na mě, i když je to chladný, pátravý pohled. Těká očima po mém obličeji a těle.

„Copak můžu věřit něčemu, co mi říkáš?“

„Nemusíš. Odstěhuj se ke kamarádce. Mobil nech tady, aby tě Richard nenašel. Vztek ho vždycky rychle přejde. Musíš se ochránit.“

Překročím práh a slyším, jak za mnou ostře zaklapnou dveře. Zůstanu stát na chodbě a dívám se na tmavý koberec pod nohama. Emma si nejspíš znovu přehrává všechno, co jsem jí řekla. Patrně netuší, komu má věřit.

Pokud se nebude držet scénáře, který jsem jí načrtla, Richard si vybije zlost na ní, tím spíš, pokud mě nenajde. Anebo, což je ještě horší, ji přesvědčí, aby si to rozmyslela a provdala se za něj.

Možná jsem jí neměla přiznávat, jakou úlohu jsem v tom všem hrála. Její bezpečí mi mělo být přednější než vlastní potřeba zbavit se viny a být naprosto upřímná. Kdyby neznala pravdu, nebyla by takhle zranitelná.

Co teď Richard udělá? Mám čtyřiadvacet hodin, než se vrátí. A nemám ponětí, co si počnu.

Pomalu kráčím chodbou. Nerada ji opouštím. K výtahu mi schází poslední krok, když slyším otevírání dveří. Ohlédnu se a vidím Emmu, jak stojí na prahu.

„Chceš, abych Richardovi řekla, že ruším svatbu kvůli tobě?“

Rychle přikývnu. „Ano. Hoď to všechno na mě.“

Zamračí se. Skloní hlavu ke straně a znovu si mě změří od hlavy k patě.

„Je to nejbezpečnější řešení,“ vyhrknu.

„Možná pro mě, ale určitě ne pro tebe.“

TŘICÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

„TOLIK SE MI STÝSKALO, LÁSKO,“ zvolá Richard.

V hlase má tolik lásky a něhy, až se mi sevře srdce.

Můj bývalý manžel stojí ani ne tři metry ode mě. Před hodinou se vrátil z Chicaga a zastavil se doma, aby se převlékl do džín a polokošile. Pak se vypravil sem, do Emmina bytu.

Já se krčím ve skříni v ložnici a vykukuju staromódní klíčovou dírkou. Je to jediné místo, které mi poskytuje skrýš a dobrý výhled.

Emma sedí na kraji postele v teplácích a tričku. Na nočním stolku má balení Sudafedu, krabici papírových kapesníků a hrnek čaje. Tyhle detaily jsem neopomněla.

„Přinesl jsem ti od Eliho kuřecí polévku a čerstvou pomerančovou šťávu. A zinek. Můj trenér přísahá, že ten letní nachlazení spolehlivě zažene.“

„Děkuju ti.“ Emma má slabý a roztřesený hlas. Je přesvědčivá.

„Mám ti podat svetr?“

Sevře se mi žaludek, protože Richardova postava se zjeví přímo přede mnou a zacloní zbytek místnosti. Blíží se k mému úkrytu.

„Ne, je mi spíš horko. Mohl bys mi z koupelny přinést mokrou žínku na čelo?“

Tohle jsme nenacvičily, ale Emma dobře improvizuje.

Vydechnu, teprve když se Richard obrátí a vykročí ke koupelně.

Maličko se pohnu, už několik minut klečím a nohy mě bolí.

Emma se ani jednou nepodívala mým směrem. Pořád se ještě vzpamatovává z mého odhalení a zdá se, že mi úplně nedůvěřuje. Nemám jí to za zlé.

„Už mi nebudeš řídit život,“ vyjela na mě včera na chodbě u výtahu. „Neskončím to s Richardem po telefonu jen proto, žes to řekla. Já rozhodnu, kdy odvolám svatbu.“

Alespoň mi dovolila zůstat dnes večer nablízku s mobilem v ruce. Pozorovat ho. Chránit ji.

Obě jsme předpokládaly, že Richard bude trvat na návštěvě, jakmile mu Emma řekne, že je nemocná. Předstíraná choroba vyřeší spoustu problémů. Pokud Richard sleduje Emmin pohyb, vysvětlí se tím, proč nebyla na kurzu jógy. Proč chce spát u sebe v bytě. A proč ho ani nepolíbí, natož aby s ním měla sex. Toho jsem ji chtěla ušetřit.

„Tady to máš, zlato,“ ozve se Richard, když se vrátí do pokoje.

Zahlédnu ho, jak se naklání nad postelí, ale je ke mně zády, takže nevidím, co dělá. Přesto si představuji, že drží mokrou žínku Emmě na čele a hladí ji po vlasech. Hledí na ni s láskou v očích.

Kolena mě pálí, jako bych si je rozdírala o hrubou dřevěnou podlahu. Stehna mě bolí, zoufale potřebuju vstát a protřepat si nohy. Jenomže Richard by mě mohl slyšet.

„Nechci, abys mě takhle viděl. Vypadám příšerně.“ Kdybych neznala pravdu, ani ve snu by mě nenapadlo, že Emma má nějaké postranní úmysly.

„Jsi nejkrásnější žena na světě, i když jsi nemocná.“

Pořád Richarda moc dobře znám. Myslí vážně každé slovo. Kdyby Emma jen naznačila, že má chuť na jahodový sorbet anebo touží po kašmírových ponožkách, prošmejdil by celý Manhattan, aby pro ni sehnal to nejlepší. Spal by na zemi u její postele, kdyby řekla, že jí to udělá radost. Vymazat ze srdce tuhle jeho stránku je pro mě asi ze všeho nejtěžší.

Pevně stisknu víčka.

A vzápětí je otevřu. Už jsem se poučila a vím, jak je nebezpečné nedívat se na to, co nechci vidět.

Kdyby Emma neplnila Richardova očekávání – a je nevyhnutelné, že k tomu jednou dojde –, vyvodil by důsledky. Kdyby nebyla manželkou jeho snů, ublížil by jí a pak jí kupoval šperky, aby všechno urovnal. Kdyby mu nedala potomka a nevytvořila domov, po jakém touží, systematicky by útočil na její realitu a křivil ji, až by ji sama vůbec nepoznávala. A co je nejhorší, sebral by jí všechno a všechny, které miluje.

„Zavolám Maureen a ten zítřek zrušíme,“ navrhuje Richard.

Dokonalé, pomyslím si. Tohle zdržení nám poskytne víc času, abychom vymyslely, jak z toho Emmu dostat.

Ale Emma místo souhlasu odpovídá: „Ne, jsem si jistá, že mi bude líp, jen si potřebuju odpočinout.“

„Cokoli chceš, lásko, ale nejdůležitější ze všeho jsi ty.“

I přes dveře skříně cítím jeho magnetické, přitažlivé charisma.

Doufala jsem, že Emma si dnes večer začne budovat od Richarda odstup. Teď se zdá, že po pár minutách v jeho přítomnosti její odhodlání slábne. Klíčovou dírkou vidím, jak se drží za ruce. Jeho palec jí jemně hladí zápěstí.

Chce se mi vyskočit ze skříně a odtrhnout je od sebe. Vždyť on ji přesvědčí. Přiláká ji k sobě zpátky.

„Maureen se přece musí přijít podívat na svatební šaty.“ Ty teď visí patnáct centimetrů od mé levé ruky; Emma je sem nacpala, aby je Richard nezahlédl. „A ještě zbývá spousta příjemných povinností. Jak tě mohlo napadnout, že půjdete ochutnávat svatební dorty beze mě,“ pokračuje rozpustilým hlasem.

Ne, vždyť to celé má být úplně naopak. Emma, jak ji teď vidím, je úplně jiná než před dvaceti čtyřmi hodinami, když se mě v tomhle pokoji ptala, jak může být Richard zároveň tak báječný i krutý.

Už to ve stejné pozici dlouho nevydržím. Pomalu zvednu pravé koleno z podlahy a lehce se postavím na chodidlo. Stejný pohyb zopakuji levou nohou. Centimetr po centimetru si rovnám tělo. Šaty a košile mě zahalí, hedvábná látka se mi otře o obličej.

Ramínko ťukne o kovovou tyč, slabě jako zvonkohra ve větru vyluzující jediný tón.

„Co to bylo?“ zeptá se Richard.

Nic nevidím.

Obklopuje mě jeho citrusová vůně, anebo si to jen představuju? Mělce dýchám. Srdce mi divoce buší. Bojím se, že omdlím a mé tělo hlasitě narazí do dveří skříně.

„Moje stará rozvrzaná postel.“ Slyším, jak sebou Emma hodí a postel opravdu zavrže. „Už se nemůžu dočkat, až budu spát jenom v té tvojí.“

Opět mě ohromí ten bleskový úskok.

Pak Emma pokračuje: „Ale něco ti musím říct.“

„O co jde, miláčku?“

Zaváhá.

Znovu si dřepnu, abych viděla přes klíčovou dírku. Nechápu, proč ten rozhovor tak natahuje. Ví, jak je Richard chytrý. Copak nechce, aby zmizel z bytu dřív, než mu dojde, že ve skutečnosti není nemocná?

„Dneska mi volala Vanessa.“

Vytřeštím oči a jen tak tak potlačím výkřik. Nemůžu uvěřit, že to na mě zase nahrála.

Richard si uleví a vztekle kopne do zdi vedle Emmina prádelníku. Cítím ty vibrace na podlaze skříně. Vidím, jak zatíná a povoluje pěsti.

„Je mi to líto, zlato.“ Hlas má napjatý. „S jakými kecy na tebe vyrukovala tentokrát?“

Emma se rozhodla věřit Richardovi. Hrála na mě celou dobu divadlo. Mohla bych zavolat 911, ale co by si policie pomyslela, kdyby jim Emma s Richardem tvrdili, že jsem se k nim vloupala?

Emmino oblečení mě dusí. Ve skříni není dost vzduchu. Jsem v pasti. Cítím, jak se o mě pokouší klaustrofobie, hrdlo se mi svírá.

„Ne, Richarde, tak to nebylo. Vanessa se mi omluvila. Říkala, že mě už nechá na pokoji.“

Hlava se mi točí. Emma se nedrží vůbec žádného scénáře, který bych byla schopná vymyslet. Její úmysly nejsem schopná odhadnout.

„To už říkala.“ Slyším Richardův těžký dech. „A pořád volá a chodí ke mně do kanceláře a píše dopisy. Nepřestane. Je šílená…“

„Miláčku, je to v pořádku. Já jí opravdu věřím. Mluvila úplně jinak.“

Mám pocit, že se mi nohy proměnily v tekutinu. Nemám ponětí, proč si Emma takhle vymýšlí.

Richard vydechne. „Nebudeme o ní mluvit. Doufám, že už to nebude potřeba. Můžu ti ještě něco přinést?“

„Chce se mi hrozně spát. A nerada bych, abys to ode mě chytil. Měl bys jít. Miluju tě.“

„Vyzvednu vás s Maureen zítra ve dvě. Taky tě miluju.“

Zůstanu ve skříni, dokud mi Emma za pár minut neotevře dveře.

„Je pryč.“

Krčím a napínám nohy, cuknu sebou. Chci se jí zeptat na neočekávaný obrat v rozhovoru, ale z výrazu v její tváři usoudím, že ze všeho nejvíc si přeje, abych už byla venku.

„Můžu tu ještě pár minut zůstat?“

Zaváhá, pak přikývne. „Půjdeme do obýváku.“ Všímám si, jak si mě pátravě prohlíží. Je opatrná.

„Co uděláme teď?“

Zamračí se. Je mi jasné, že ji popudilo nevyslovené my. „Já něco vymyslím,“ pokrčí rameny.

Ona to nechápe. Nedochází jí, jak je důležité, aby zrušila svatbu. Jestliže dokáže být Richard takhle přesvědčivý při krátké návštěvě, co se stane, až ji začne krmit dortem, obejme ji kolem pasu a bude jí slibovat, jak ji učiní šťastnou?

„Viděla jsi, jak kopl do zdi,“ řeknu zvýšeným hlasem. „Copak nechápeš, jaký je?“

Tohle sama nezvládne. I kdyby ji Richard nechal jít, což podle mě neudělá, pořád je tu spousta způsobů, jimiž ubližoval mně i své první manželce – tmavovlasé ženě, která mu vrátila dárek od Tiffanyho.

Teď vím jistě, že i jí ubližoval.

Můj bývalý manžel je muž zvyku, muž, jemuž vládne rutina. Ať už modrý lesklý sáček obsahoval sebeúchvatnější šperk, byla to omluva, pokus, jak doslova a do písmene zakrýt ošklivou epizodu.

Emma neví, že mám v úmyslu zachránit kteroukoli ženu, jež by se mohla v budoucnu stát Richardovou manželkou.

„Musíš to brzy skoncovat. Čím déle se to potáhne, tím horší to bude…“

„Řekla jsem, že něco vymyslím.“

Dojde ke dveřím a otevře je. Neochotně jdu za ní.

„Sbohem,“ říká. Mám nejasný pocit, že už nemá v úmyslu se se mnou setkat.

Jenomže v tom se plete.

Protože já mám vlastní plán. Semínko nápadu vyklíčilo, když jsem sledovala Richardův výbuch hněvu při zmínce o mně a mém fiktivním telefonátu. Krystalizuje mi v mysli, když kráčím po modrém koberci chodbou, stejnou cestou, jíž Richard prošel před pár minutami.

Emma si myslí, že Maureen se zítra přijde podívat na její svatební šaty a pak s Richardem odjedou na ochutnávku dortů.

Nemá tušení, co se doopravdy stane.

TŘICÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

STRÁNKY MÉ ZBRUSU NOVÉ ŽIVOTNÍ POJISTKY vyjíždějí z tiskárny.

Sepnu je dohromady a vložím do tvrdé obálky. Pečlivě jsem vybrala pojistný plán, který kryje nejen můj přirozený skon, ale i smrt a invaliditu způsobené úrazem.

Položím obálku na stůl vedle vzkazu pro tetu Charlotte. Napsat ho bylo to nejtěžší, co jsem v životě udělala. Jsou v něm i informace o mém bankovním účtu, aby se k němu snadno dostala. Je jedinou osobou, která má nárok na peníze z pojistky.

Zbývají mi tři hodiny.

Vezmu si seznam, který jsem si sepsala, a odškrtávám úkoly. Pokoj je uklizený, postel ustlaná. Všechny věci jsem uložila do skříně.

Stihla jsem i dva telefonáty – Maggiiným rodičům a Jasonovi.

Zpočátku nevěděl, s kým mluví, a chvíli mu trvalo, než si vzpomněl na mé jméno. Během pauzy, kdy se mu všechno spojovalo v hlavě, jsem nervózně chodila po pokoji a v duchu se ptala, zda se zmíní o naší společné minulosti.

Namísto toho mi srdečně poděkoval za dary pro útulek a pak mi vyprávěl, co dělal po vysoké. Oženil se s dívkou, kterou poznal v kampusu. „Stála při mně,“ řekl Jason a hlas se mu chvěl emocemi. „Byl jsem tehdy rozlícenej na celej svět, ale hlavně na sebe, protože jsem nedokázal pomoct svý mladší sestřičce. Když mě zatkli za jízdu pod vlivem a šel jsem na léčení… no, moje holka byla moje skála. Nevzdala to. Za rok jsme se vzali.“

Pověděl mi, že jeho manželka učí na střední škole. Dokončila vysokou ve stejném roce jako já. Proto byl na promoci v Piagetově posluchárně. Kvůli ní.

Má vina a úzkost stvořily lež. O mě vůbec nešlo.

Nemohla jsem si pomoct; té ženy, která dlouhé roky dovolovala, aby jí strach ovlivňoval životní rozhodnutí, mi bylo nesmírně líto.

Pořád se hodně bojím, ale už mě to nesvazuje.

Na seznamu zbývá jen pár věcí.

Otevřu notebook, vymažu historii prohlížeče a veškeré důkazy nedávného vyhledávání. Dvakrát zkontroluju, že odkazy na letenky a malé motely už na mém počítači nikdo nenajde.

Emma nerozumí Richardovi tak jako já. Nedokáže pochopit, čeho všeho je schopen. Je nemožné si představit, co se z něho stává, když má své nejhorší chvíle.

Richard prostě pojede dál, dokud ho nezastavím. Bude ale opatrnější. Vymyslí způsob, jak roztočit kaleidoskop a zakrýt momentální realitu. Vždycky vytvoří nový zářivý obrázek.

Rozložím si oblečení na postel a dám si dlouhou sprchu, abych si uvolnila svaly. Zabalím se do županu a otřu zamlžené zrcadlo nad umyvadlem.

Zbývají dvě a půl hodiny.

Nejdřív vlasy. Sčešu si mokré prameny do pevného uzlu. Pečlivě se nalíčím a nasadím si diamantové pecičkové náušnice, které mi Richard daroval ke druhému výročí. Zapnu hodinky od Cartiera. Je důležité, abych měla přehled o každé vteřině.

Šaty, které jsem vybrala, jsem měla na sobě, když jsme s Richardem jeli na Bermudy. Klasické sněhobílé pouzdrovky. Klidně by posloužily jako svatební při jednoduchém obřadu na pláži. Byly mezi věcmi, které mi před pár týdny poslal.

Vybrala jsem je nejen kvůli jejich historii a stylu, ale také proto, že mají kapsy.

Zbývají dvě hodiny.

Obuju si baleríny a posbírám všechno, co budu potřebovat.

Seznam roztrhám na malé kousíčky a spláchnu do záchodu. Dívám se, jak se útržky točí, inkoust rozpíjí.

Než odejdu, musím udělat ještě jednu věc. Je to ta nejbolestnější na mém seznamu. Bude vyžadovat veškerou sílu a herecké umění, které v sobě mám.

Tetu Charlotte najdu v pokoji, který používá jako ateliér. Dveře jsou otevřené.

Plátna jsou naskládaná po třech po celé místnosti. Dřevěnou podlahu pokrývají cákance pestrých barev. Na okamžik se nechám pohltit krásou: blankytnou oblohou, stříbřitými hvězdami, obzorem v prchavých chvílích před úsvitem. Rapsodií lučního kvítí. Letokruhy ve dřevě starého stolu. Pařížským mostem klenoucím se přes Seinu. Křivkou ženské tváře, její mléčně bílou, věkem zvrásněnou pokožkou. Tenhle obličej tak dobře znám, je to tetin autoportrét.

Teta Charlotte je zabraná do zátiší, které maluje. Tahy jsou uvolněnější než v minulosti, její styl smířlivější. Chci si ji zapamatovat právě v tomhle okamžiku.

Po chvíli zvedne hlavu a zamrká. „Vůbec jsem tě neviděla, zlatíčko.“

„Nechci tě rušit,“ řeknu jemně. „Jdu na chvíli ven, ale v kuchyni jsem ti nechala oběd.“

„Sluší ti to. Kam se chystáš?“

„Na pracovní pohovor. Nechci to zakřiknout, večer ti všechno povím.“

Oči mi padnou na plátno na druhé straně pokoje: šňůra na prádlo natažená před domem nad benátským kanálem, košile, kalhoty a sukně vlající ve větru, který skoro cítím na kůži.

„Ale než odejdu, musíš mi něco slíbit.“

„Jsi dneska nějaká panovačná,“ utahuje si ze mě teta Charlotte.

„Ne, vážně. Je to důležité. Pojedeš v létě do Itálie?“

Úsměv jí zmizí ze rtů. „Děje se něco?“

Zoufale toužím přejít přes pokoj až k ní a obejmout ji, ale bojím se, že když to udělám, nedokážu odejít.

Všechno jsem jí napsala do dopisu:

Vzpomínáš na ten den, kdys mi vysvětlovala, že sluneční světlo má v sobě všechny barvy duhy? Tys byla moje slunce. Naučila jsi mě hledat duhu… prosím, jeď do Itálie. Za nás obě. Vždycky budu s tebou.

Zavrtím hlavou. „Nic se neděje. Chtěla jsem tě tam vzít. Mělo to být překvapení. Ale když dostanu tuhle práci, asi to nevyjde. O nic nejde.“

„Nemysli na to. Soustřeď se na pohovor. Kdy ho máš?“

Podívám se na hodinky. „Za hodinu a půl.“

„Tak hodně štěstí.“

Pošlu jí pusu a představuju si, jak jí dopadá na měkkou tvář.

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

PODRUHÉ V ŽIVOTĚ STOJÍM V BÍLÝCH ŠATECH na konci úzkého modrého koberce a čekám na Richarda.

Dveře výtahu za jeho zády se zavřely. On se ale nehýbe. Přes celou chodbu na sobě cítím sílu jeho pohledu. Už několik dní v něm úmyslně živím hněv, tahám ho z hloubky, kde ho ukrývá. Dělám přesný opak toho, oč jsem se snažila během celého našeho manželství.

„Jsi překvapený, miláčku? To jsem já, Nellie.“

Jsou přesně dvě hodiny. Emma je sotva deset metrů ode mě, v obývacím pokoji s Maureen. Ani jedna z nich neví, že jsem tady. Proklouzla jsem do domu před hodinou za poslíčkem. Přesně jsem věděla, kdy muž v uniformě přiveze dlouhou obdélníkovou krabici. To já jsem objednala tucet bílých růží a nechala je dnes odpoledne doručit Emmě.

„Myslel jsem, žes odjela z města,“ ucedí Richard.

„Rozmyslela jsem si to. Chtěla jsem si ještě jednou popovídat s tvojí snoubenkou.“

Rukama se dotýkám několika různých věcí, které mám v kapsách. Na Richardově reakci závisí, kterou vytáhnu jako první. Udělá první krok po běhounu. Je pro mě nesmírně těžké, skoro nemožné se opanovat a nezačít couvat. Přestože je horké léto, má na sobě tmavý oblek, bílou košili a zlatou hedvábnou kravatu bez jediného faldu. Vypadá elegantně. Zatím ještě není rozčilený, ne tak, jak bych potřebovala.

„Opravdu? A co jsi jí chtěla říct?“ Hlas má nebezpečně tichý.

„Začnu tímhle.“ Vyndám kus papíru. „Je to výpis z tvojí karty Visa, který dokazuje, že jsi Raveneau nikdy neobjednal.“ Je moc daleko, aby viděl malá písmenka a poznal, že se jedná o výpis z mého účtu.

Musím pokračovat dřív, než bude chtít důkaz vidět. Usměju se na něj, i když se mi žaludek svírá. „A taky Emmě vysvětlím, jak ji sleduješ prostřednictvím telefonu.“ Snažím se mluvit potichu a nevzrušeně jako on. „Totéž jsi dělal mně.“

Skoro cítím, jak mu tuhne tělo. „Zašla jsi příliš daleko, Vanesso.“ Další rozvážný krok. „Strkáš nos, kam nemáš. Je to moje snoubenka. Po tom všem, čím jsem s tebou musel projít, se snažíš zničit i tohle?“

Koutkem oka odhaduji vzdálenost k Emminým dveřím. Napnu svaly, připravím se.

„Lhal jsi o Dukeovi. Vím, co jsi s ním udělal, a řeknu to Emmě.“ Není to pravda, nikdy jsem nezjistila, co se s mým milovaným psem stalo, i když si nemyslím, že by mu Richard doopravdy ublížil. Ale dosáhnu tak svého. Vidím, jak se Richardovi stahuje tvář vzteky.

„A lhal jsi o vyšetření spermatu.“ V ústech mám sucho, špatně se mi mluví. Ustoupím dozadu směrem k Emminu bytu. „Díky bohu, že jsem s tebou neotěhotněla. Ty si nezasloužíš mít dítě. Mám fotky, jak jsem vypadala, když jsi mě zbil. Shromáždila jsem důkazy. Myslel sis, že na to nejsem dost chytrá, viď?“

Pečlivě volím slova, abych svého manžela rozpálila doběla.

Funguje to.

„Emma tě opustí, až jí všechno povím.“

Už nedokážu ovládnout hlas, třese se mi. Ale zní naprosto přesvědčivě. „Stejně jako ta přede mnou.“ Zhluboka se nadechnu a vyslovím poslední věty. „I já tě chtěla opustit, Richarde. Nikdy jsem nebyla tvoje sladká Nellie. A už jsem nechtěla být tvoje žena.“

Vybuchne vzteky.

Očekávala jsem to.

Jenomže jsem nepočítala s tím, že ztratí sebekontrolu tak rychle.

Je u mě dřív, než stihnu doběhnout ke dveřím Emmina bytu.

Jeho ruce mi sevřou hrdlo a zbaví mě kyslíku.

Myslela jsem, že budu mít čas křičet. Mlátit na dveře a přivolat Emmu a Maureen, aby mohly být svědky Richardovy proměny. Nikdy by nedokázal tohle násilí vysvětlit, byl by to jasný důkaz, který se nedá najít v zápisníku, registrační skříňce nebo ve sklepě. Moje pojistka, kterou jsem potřebovala, abych nás zachránila – sebe, Emmu a všechny ženy v Richardově budoucnosti.

Počítala jsem i s tím, že se Richard opanuje, jakmile se objeví Maureen a Emma, nebo že se jim dvěma podaří ho zarazit. Jenomže teď nemá jediný důvod, proč by měl odolat touze mě sprovodit ze světa.

Mám pocit, že mi zatlačil dýchací trubici dozadu do krku. Ta bolest je nesnesitelná. Podlomí se mi kolena.

Levou paži bezmocně natáhnu k Emminým dveřím, i když vím, že je to marné. Ona se právě teď nakrucuje ve svatebních šatech před budoucí švagrovou. A vůbec netuší, co se odehrává za zdí jejího obývacího pokoje.

Richardův útok probíhá skoro v naprostém tichu; mně z hrdla vychází jen chrčení, ale není dost hlasité, aby ho zaslechli ti, kteří jsou v tomhle patře náhodou doma.

Přirazí mě ke stěně. Na obličeji vnímám jeho horký dech. Vidím jizvu ve tvaru stříbrného srpku, když se ke mně nakloní.

Točí se mi hlava.

Našmátrám v kapse pepřový sprej, ale když ho vytáhnu, Richard mi praští hlavou o zeď a já lahvičku upustím. Spadne na koberec.

Přestávám vidět, před očima mám černé skvrny. Zběsile ho kopu do holení, ale jemu to ani v nejmenším nevadí.

Plíce mě pálí, zoufale mi schází vzduch.

Upírá mi zuřivý pohled do očí. Zatnu prsty do jeho těla a v kapse jeho saka nahmatám cosi pevného. Vytáhnu to.

Zachraň nás.

Posbírám zbytky sil a udeřím ho tím předmětem do obličeje.

Richard vykřikne.

Z rány na spánku mu vystříkne pramínek krve. Nohy i ruce mi těžknou, tělo mi ochabuje. Přemáhá mě klid, který jsem necítila roky…, možná nikdy. Podlomí se mi kolena.

Padám do temnoty, ale tlak najednou povolí. Zhroutím se a sípavě se nadechnu. Divoce se rozkašlu a pak dávím.

„Vanesso,“ volá na mě z velké dálky ženský hlas.

Ležím na koberci, jednu nohu skrčenou pod sebou, ale mám pocit, jako bych kamsi plula.

„Vanesso!“

Emma. Pootočím hlavu ke straně a spatřím střípky rozbitého porcelánu, ulomené kousky figurek – usměvavé plavovlasé nevěsty a jejího krásného ženicha. Ozdoba na svatební dort.

Vedle klečí Richard s prázdným výrazem ve tváři, po které mu stéká pramínek krve a špiní mu bílou košili.

Nadechnu se. Ještě jednou. Bolí to. Můj bývalý manžel už vůbec nevypadá hrozivě. Vlasy mu spadly do očí. Nehýbe se.

Kyslík mi vrátí do těla trochu síly, i když mám hrdlo tak oteklé a citlivé, že nemůžu polknout. Podaří se mi posunout dozadu a vytáhnout se do sedu, opřu se o stěnu chodby.

Emma ke mně spěchá. Je bosá a stejně jako já oblečená do bílých šatů. Svatebních. „Slyšela jsem křik… vyšla jsem ven a viděla… ale pak… Co se stalo?“

Nemůžu mluvit. Jen mělce, nenasytně dýchám.

Vidím, že se mi dívá na krk. „Zavolám sanitku.“

Richard vůbec nereaguje, ani na překvapený povzdech vycházející z úst Maureen, která se náhle objeví ve dveřích.

„Co se tady děje?“ Maureen na mě upře oči – na ženu, kterou odsoudila jako labilní odvrženou manželku svého bratra. Pak pohlédne na Richarda, muže, jehož vychovala a bezpodmínečně miluje. Dojde k němu. Natáhne ruku a položí mu ji na záda. „Richarde?“

On si sáhne na čelo a zírá na červenou šmouhu na dlani. Skoro nevnímá, nejspíš je v šoku.

Nesnáším pohled na krev. To byla jedna z prvních věcí, které mi o sobě prozradil. Najednou si uvědomím, že i když mě zraňoval mnoha různými způsoby, ani jednou jsem přitom nekrvácela.

Maureen spěchá do bytu a vrátí se s papírovými utěrkami. Klekne si k němu a jednu mu přitiskne na ránu.

„Co se tady děje?“ zeptá se znovu ostře. „Vanesso, co tady děláš? Cos mu provedla?“

„Ublížil mi.“ Hlas mám chraplavý a při každé slabice mě řeže v krku, jako kdyby se mi tam zevnitř zarývaly porcelánové střepy.

Musím to konečně vyslovit nahlas.

Stáhnu bolestí obličej a zvýším hlas. „Škrtil mě. Skoro mě zabil. Totéž dělal, když jsme byli manželé.“

Maureen zalapá po dechu. „To by ne… ne, nikdy…“

Pak ztichne. Stále kroutí hlavou, ale ramena jí poklesnou, hlava spadne. Vím, že ačkoli si ještě neprohlédla stopy po jeho prstech na mém krku, věří mi.

Maureen se narovná. Sundá papírovou utěrku z Richardovy tváře a prohlíží si jeho zranění. Když opět promluví, hlas jí zní rázně, přesto starostlivě.

„Není to tak zlé. Myslím, že se to ani nemusí šít.“

Richard ani teď nereaguje.

„O všechno se postarám, Richarde.“ Maureen posbírá porcelánové střepy. Drží je v dlani, druhou rukou obejme bratra a nakloní se k němu. Jen stěží rozumím tomu, co šeptá: „Vždycky jsem se o tebe postarala, Richarde. Nikdy jsem nedovolila, aby se ti stalo něco zlého. Nemusíš se bát. Jsem tady. Všechno dám do pořádku.“

Její slova mě matou. Ale největším šokem je podivná emoce, která je naplňuje. Maureen není rozzlobená, smutná ani zmatená. Její hlas má v sobě cosi, co nejprve nedokážu rozeznat, protože se to sem vůbec nehodí.

Konečně pochopím, co to je: spokojenost.

ČTYŘICÁTÁ KAPITOLA

DŮM PŘEDE MNOU BY MOHL BÝT jižanským sídlem s velkými sloupy a verandou, která se táhne kolem dokola a je plná úhledných řad houpacích křesel. Abych ovšem mohla na pozemek vstoupit, musím projít branou, kterou hlídá ostraha, a prokázat se dokladem s fotografií. Prohledají mi i plátěnou tašku, kterou nesu. Muž nakrčí obočí, když vidí, co v ní mám, ale jen kývne, abych pokračovala.

Pár pacientů nemocnice v New Springs pracuje na zahradě nebo hraje na verandě karty. Jeho mezi nimi nevidím.

Richard je už v psychiatrické léčebně osmadvacet dní a podrobuje se tu každodenní intenzivní terapii. Je to součást dohody, kterou uzavřel, aby se vyhnul stíhání za napadení.

Stoupám nahoru po širokých dřevěných schodech u vchodu, z lehátka vstává žena s vypracovanýma sportovníma nohama. Jasné odpolední slunce mi svítí do očí a já ji hned nepoznám. Přiblíží se a já vidím, že je to Maureen. „Nevěděla jsem, že tu dnes budeš.“ Nemělo by mě to překvapovat, Maureen je jediná, kdo Richardovi zbyl.

„Chodím sem každý den. Vzala jsem si v práci volno.“

Rozhlížím se. „Kde je?“

Vzkaz mi vyřídil jeden z Richardových terapeutů. Chce mě vidět. Nejdřív váhám, zda mu vyhovím. Pak si uvědomím, že i já se s ním potřebuju sejít.

„Richard odpočívá. Nejdřív si popovídáme spolu.“ Maureen ukáže na dvě houpací křesla. „Posadíme se?“

Chvilku trvá, než si přehodí nohu přes nohu a uhladí béžové lněné kalhoty. Očividně má něco na srdci. Čekám, s čím přijde.

„Cítím se příšerně kvůli tomu, co se stalo mezi tebou a Richardem.“ Vidím, že zabloudí pohledem k vybledlým žlutým modřinám na mém krku. Ale mezi jejími slovy a energií, kterou vyzařuje, je obrovský rozpor. Sedí strnule, ve tváři ani stopa po soucitu.

Na mně jí nezáleží a nikdy nezáleželo, i když jsem zpočátku doufala, že se sblížíme.

„Vím, že mu to dáváš za vinu. Ale ono to není tak jednoduché, Vanesso, můj bratr prožil strašné věci, o kterých nic nevíš. Ani si je nedokážeš představit.“

Nemohu si pomoct a překvapeně zamrkám. Dělá z Richarda oběť?

„Zaútočil na mě,“ skoro křičím. „Skoro mě zabil.“

Maureen jako by se můj výbuch ani nedotkl, jen si odkašle a začne znovu. „Když nám zemřeli rodiče…“

„Při nehodě.“

Zamračí se, protože ji moje poznámka popudí. Jako kdyby měla v úmyslu vést spíš monolog než rozhovor.

„Ano. Otec ztratil kontrolu nad řízením našeho kombíku. Ten narazil na svodidla a převrátil se. Rodiče na místě zemřeli. Richard se na to moc nepamatuje, ale policie podle stop pneumatik usoudila, že otec jel moc rychle.“

Cuknu sebou. „Říkáš, že se na to Richard nepamatuje… On byl v tom autě?“

„Ano, ano,“ prohlásí netrpělivě Maureen. „Přesně to se ti pokouším říct.“

Jsem ohromená. Skrýval přede mnou mnohem víc, než jsem si uvědomovala.

„Bylo to pro něj příšerné.“ Maureen mluví rychle, jako by chtěla tyhle detaily uspíšit a dostat se k důležité části příběhu. „Zůstal uvězněný na zadním sedadle. Uhodil se do čela. Rám auta byl celý zkroucený, nemohl se dostat ven. Chvíli trvalo, než jel kolem nějaký řidič a zavolal záchranáře. Richard měl otřes mozku, museli mu šít hlavu, ale mohlo to být mnohem horší.“

Stříbřitý srpek na spánku, pomyslím si. Jizva, o níž tvrdil, že k ní přišel při pádu z kola.

Představuju si Richarda jako dospívajícího chlapce, omámeného nehodou a bolestí. Jak pláče pro matku. Nemůže přivést rodiče zpět k životu. Snaží se otevřít dveře převráceného kombíku. Mlátí pěstmi do oken a křičí. Krev. Muselo tam být tolik krve.

„Můj otec byl prchlivý, a kdykoli se rozčílil, jezdil rychle. Mám podezření, že se před nehodou s matkou pohádali,“ Maureen už mluví pomaleji. Zavrtí hlavou. „Díky bohu, že jsem Richardovi vždycky připomínala, aby si zapínal pás. Poslouchal mě.“

„Netušila jsem to,“ odpovím po chvíli.

Maureen se na mě podívá, jako bych ji vytrhla ze zamyšlení.

„Ano, kromě mě o té nehodě Richard nikdy s nikým nemluvil. Chci, abys věděla, že můj otec se vztekal nejen za volantem. Týral mou matku.“

Ostře se nadechnu.

Táta nebyl na mámu vždycky hodný, řekl mi Richard po pohřbu mojí matky, když jsem se třásla ve vaně. Přemýšlím o fotografii rodičů, kterou schoval do sklepa. Napadá mě, zda ji potřeboval fyzicky pohřbít, aby potlačil vzpomínky na dětství a mohl si vymyslet stravitelnější historku, kterou prezentoval světu.

Dopadne na mě stín. Instinktivně otočím hlavu. „Nerada vás přerušuji,“ řekne ošetřovatelka v modré uniformě. Usmívá se. „Chtěla jste, abych vám dala vědět, až se váš bratr probudí.“

Maureen přikývne. „Mohla byste ho požádat, aby sešel dolů, Angie?“ Pak se otočí ke mně. „Myslím, že bude lepší, když si promluvíte tady, a ne u něho v pokoji.“

Sledujeme, jak sestra odchází. Když je z doslechu, promluví Maureen ocelovým hlasem: „Poslyš, Vanesso,“ říká úsečně, „Richard je teď velmi křehký. Můžeme se dohodnout, že už ho konečně necháš na pokoji?“

„Ale on chtěl, abych sem přišla.“

„Richard teď vůbec neví, co chce. Před dvěma týdny si myslel, že se chce oženit s Emmou. Věřil, že je dokonalá…,“ Maureen si pohrdavě odfrkne, „ačkoli ji sotva znal. I o tobě si to kdysi myslel. Vždycky si přál, aby jeho život odpovídal představě ideálního ženicha a nevěsty z ozdoby, kterou před mnoha lety koupil našim rodičům.“

Vzpomenu si na datum na spodku podstavce figurky. „Richard to koupil rodičům?“

„Jak vidím, tak o tom ti taky neřekl. Dal jim to k výročí. Vymyslel, že jim uvaříme dobrou večeři a upečeme dort. Že stráví báječný večer a začnou se mít zase rádi. Jenomže pak se stala ta nehoda. Už jim to nestihl dát. Uvnitř byla dutá, víš. Ta ozdoba. Přesně to mě napadlo, když jsem ji uviděla rozbitou na chodbě… Myslím, že ji chtěl donést na ochutnávku dortů. Richard se už nikdy nesmí oženit. A mým úkolem je postarat se, aby se to nestalo.“

Maureen se znenadání usměje. Je to široký, upřímný úsměv, a já jsem naprosto vyvedená z míry.

Nesměje se na mě, ale na svého bratra, který se k nám blíží.

Maureen vstane. „Nechám vás tu pár minut o samotě.“

Sedím vedle muže, který pro mě je, a zároveň už není záhadou. Má na sobě džíny a jednoduchou bavlněnou košili. Na bradě tmavé strniště. Přestože poslední dny hodně spí, vypadá unaveně a má bledou pleť. Už není mužem, který mě uhranul a pak terorizoval.

Připadá mi obyčejný, jako by mu konečně spadl hřebínek. Neohlédla bych se za ním, kdybych ho potkala na autobusové zastávce nebo ve frontě na kávu u pouličního stánku.

Můj manžel mě celé roky udržoval v napětí. Pokusil se mě zbavit.

A také mě držel kolem pasu na zelených saních, když jsme jeli z kopce v Central Parku. Nosil mi zmrzlinu s hrozinkami a rumem při výročí smrti mého otce a nechával mi doma zamilované vzkazy.

A doufal, že ho zachráním před ním samotným.

Když Richard konečně promluví, pronese slova, po kterých jsem vždycky toužila.

„Promiň, Vanesso.“

Už dřív se mi omlouval, ale nyní to zní úplně jinak.

Konečně to myslí doopravdy.

„Nemohla bys mi dát ještě jednu šanci? Už je mi líp. Mohli bychom začít znovu.“

Zahledím se na zahradu a zvlněný zelený trávník. Velmi podobnou scenerii jsem si představovala, když mi Richard poprvé ukázal náš dům ve Westchesteru: my dva vedle sebe na houpačce na verandě po mnoha letech manželství. Spojeni vzpomínkami, které jsme si společně vytvořili a k nimž při každém dalším vyprávění přidáváme další a další detaily, až vznikne jednotný obraz minulých událostí.

Čekala jsem, že mě popadne zlost, až ho uvidím. Ale teď cítím jen lítost.

Místo odpovědi podám Richardovi plátěnou tašku. Vyndá z ní černou krabičku na šperky, která leží nahoře. Je v ní můj zásnubní a snubní prsten. Otevře ji.

„Chci ti je vrátit.“ Tak dlouho jsem se probírala bahnem naší minulosti, až nastal čas mu je vrátit a doopravdy žít dál.

„Mohli bychom dítě adoptovat. Tentokrát by to vyšlo.“

Otře si oči. Nikdy jsem ho ještě neviděla plakat.

Vzápětí se objeví Maureen. Vezme Richardovi tašku i prsteny. „Vanesso, myslím, že bys už měla jít. Doprovodím tě.“

Vstanu. Ne proto, že mi to nařídila, ale proto, že jsem připravená odejít.

„Sbohem, Richarde.“

Maureen mě vede po schodech a pak k parkovišti.

Kráčím za ní pomalejším tempem.

„Se svatebním albem si dělejte, co chcete,“ ukážu na tašku. „Byl to můj dárek pro Richarda, takže mu patří.“

„Vzpomínám si. Terry odvedl dobrou práci. Měli jste štěstí, že to nakonec stihl.“

Zastavím se. Nikdy jsem nikomu neřekla, jak málo chybělo, abychom při obřadu neměli fotografa. Od svatby uplynulo skoro deset let, ani já bych si na jeho jméno tak rychle nevzpomněla.

Maureen se mi podívá do očí a já si vybavím, že objednávku tehdy zrušila žena. Maureen věděla, kdo nás má fotit, sama navrhla, abych do alba zařadila černobílé snímky, když jsem jí posílala odkaz na Terryho webové stránky a ptala se jí na názor ohledně dárku pro Richarda.

Její ledově modré oči v té chvíli vypadají přesně jako Richardovy. Nedokážu poznat, co si myslí.

Vzpomínám, jak k nám Maureen jezdila na dovolenou, jak slavila se svým bratrem narozeniny, podnikala s ním věci, o nichž věděla, že mě nebaví. Nikdy se nevdala ani neměla děti. Nedovedu si vybavit, že by někdy zmínila jméno nějakého přítele.

„Já se o album postarám.“ Zastaví se na kraji parkoviště a dotkne se mé paže. „Sbohem.“

Ucítím na kůži chladný dotek hladkého kovu.

Když se podívám dolů, všimnu si, že si na prsteníček pravé ruky nasadila mé prsteny. Podívá se na ně. „Aby se neztratily.“

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

„DÍKY, ŽE JSTE SI NA MĚ UDĚLALA ČAS,“ říkám Kate, když usedám na své obvyklé místo na pohovce.

Ačkoli jsem tu nebyla několik měsíců – tenkrát jsem byla ještě vdaná –, místnost vypadá stále stejně, na stolku leží vějíř časopisů a na parapetu pár skleněných koulí, v nichž sněží, když se s nimi zatřese. Naproti mně se ve velkém akváriu dvě skaláry líně otírají o zelenou rostlinu s velkými listy, oranžovo-bílý klaun a neonová tetra plavou tunelem z kamene.

I Kate je stejná. Oči má velké, plné soucitu. Dlouhé tmavé vlasy si sčesala dozadu.

Richard mě přistihl, když jsem poprvé jela do města ke Kate. Trvalo dlouho, než jsem se k ní vrátila. Podruhé už jsem si dala pozor a předem mu oznámila, že jedu navštívit tetu Charlotte. A pak jsem u ní schválně nechala telefon a rychle dojela do třicet bloků vzdáleného domu.

„Jsem rozvedená,“ začnu.

Kate se lehce usměje. Vždycky si dávala záležet na tom, abych nepoznala, co cítí, ale i když jsme se potkaly jen několikrát, dokázala jsem se v jejích reakcích vyznat.

„Opustil mě kvůli jiné ženě.“

Úsměv zmizí Kate z tváře.

„Ale ona s ním už taky není,“ dodám rychle. „On… se zhroutil. Pokusil se mi ublížit a byli tam svědkové. Léčí se.“

Dívám se, jak to Kate všechno vstřebává.

„Dobrá,“ řekne nakonec. „Takže on… už pro vás není hrozba?“

„Správně.“

Kate nakloní hlavu ke straně. „Opustil vás kvůli jiné ženě?“

Tentokrát se usměju já. „Byla moje dokonalá náhrada. To mě napadlo, když jsem ji poprvé uviděla… Teď je v bezpečí.“

„Richard měl vždycky všechno rád dokonalé.“ Kate se opře, položí si pravou nohu přes levou a nepřítomně si masíruje kotník.

Při prvním setkání mi Kate položila jen pár otázek. Ale pomohly mi rozmotat spletité myšlenky ve vlastní hlavě.

Můžete mi říct, proč se vás Richard snaží zbavit duševní rovnováhy? Jakou by k tomu mohl mít motivaci?

Když jsem za ní byla podruhé, sáhla po krabici papírových kapesníků na stolku mezi námi, i když jsem neplakala. Podala mi je, a když natáhla paži, pohled mi padl na široký náramek na jejím zápěstí. Držela ruku ve vzduchu a čekala. Neřekla přitom jediné slovo.

Pohled na výrazný náramek mě neměl překvapit. Koneckonců, sbírání informací bylo jedním z důvodů, proč jsem vyhledala Richardovu první manželku, tu tmavovlásku, s níž se oženil přede mnou. Nebylo to těžké; Kate stále bydlela ve městě a byla uvedená v telefonním seznamu. Byla jsem opatrná. Ani jednou jsem její jméno nezmínila ve svém zápisníku, a když Richard zjistil, že jsem tajně odjela do města, mluvila jsem pouze o terapeutovi.

Kate byla ještě opatrnější. Pozorně mě poslouchala, ale nezdálo se, že by se mi chtěla svěřit s tím, co se mezi ní a Richardem odehrávalo, když byli spolu.

Myslím, že při třetí návštěvě jsem odhalila důvod.

Vždycky předtím mě Kate pustila dovnitř, ustoupila stranou a nechala mě do obýváku vejít před sebou. A když bylo sezení u konce, vstala a ukázala mi, ať jdu zase první.

Při třetí návštěvě jsem se zmínila, že možná prostě zkusím od Richarda odejít a nastěhuju se k tetě Charlotte. V tu chvíli prudce vstala a nabídla mi čaj.

Zmateně jsem souhlasila.

Pozorovala jsem ji, jak kráčí ke kuchyni.

Pravou nohu tahala po zemi, nerovnováhu vyvažovala mírným kolébáním. Poraněnou nohu si občas během rozhovoru masírovala. Byla zmrzačená.

Když se vrátila s podnosem, zeptala se: „Co jste to říkala?“

Podala mi šálek a já jen zavrtěla hlavou. Věděla jsem, že by mi z rozklepaných rukou nejspíš vypadl. Dívala jsem se na zdobený platinový náhrdelník, který měla na krku, na široký náramek a smaragdový prsten na pravé ruce. Tak nádherné, drahé kousky. K jednoduchému oblečení se vůbec nehodily.

„Říkala jsem… nemůžu od něj prostě odejít,“ vyhrkla jsem.

Za pár chvil jsem od ní skoro utekla, protože mě zachvátila panika, že se mi Richard třeba snaží dovolat na mobil. Pak už jsem za ní nešla. Až dnes.

„O tom incidentu existuje policejní hlášení. O Richarda se teď stará Maureen,“ říkám.

Kate zavře na chvilku oči. „To je dobře.“

„Vaše noha…“

Když promluví, v hlase jí nezní žádné emoce. „Upadla jsem ze schodů.“ Zaváhá a upře oči na rybičky plovoucí v akváriu.

„S Richardem jsme se ten večer pohádali, protože jsem přišla pozdě na důležitou akci.“ Hlas má měkčí. „Když jsme se vrátili domů a on šel spát… odešla jsem z bytu. S kufrem.“ Těžce polkne a začne si masírovat lýtko. „Rozhodla jsem se jít po schodech, nechtěla jsem, aby někdo slyšel cinkat výtah. Jenomže Richard… nespal.“

Na okamžik se jí stáhne tvář, pak se vzpamatuje. „Už jsem ho pak nikdy neviděla.“

„Je mi to strašně líto. Teď už jste taky v bezpečí.“

Kate přisvědčí.

A po chvíli řekne: „Mějte se dobře, Vanesso.“

Vstane a doprovodí mě ke dveřím.

Odcházím chodbou a slyším, jak za mnou zamyká. Pak se ohlédnu k jejímu bytu a najednou se mi v hlavě objeví obraz z dávné minulosti.

Žena v pláštěnce, která stála před školkou a pozorovala mě, když jsem vyklízela třídu. Když jsem přistoupila k oknu, rychle sebou cukla a odvrátila se.

Kulhala.

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

PROBOUZÍM SE DO PLNÉHO SLUNCE, které na mě září přes škvíry žaluzií a hřeje mě. Ležím v posteli v pokoji u tety Charlotte.

Ve svém pokoji, pomyslím si a roztáhnu ruce i nohy jako hvězdice, abych obsáhla celou matraci. Pak sáhnu levou rukou po budíku a vypnu ho, než zazvoní.

Občas mi v noci ještě spánek uniká, když si v hlavě přemílám všechno, co se stalo, a pokouším se poskládat dohromady všechny dílky, které mi zatím zůstávají záhadou.

Ale už se neděsím rána.

Vstanu a obléknu si župan. Cestou do koupelny, kde si chci dát rychlou sprchu, projdu kolem psacího stolu, na němž leží itinerář naší cesty do Benátek a Florencie. S tetou Charlotte odjíždíme za deset dní. Ještě je léto a ve školce v jižním Bronxu začínám učit až v září.

Za hodinu vyjdu z domu do teplého vzduchu. Dnes nepospíchám, a tak se vydám po chodníku a dávám pozor, abych nerozmazala čerstvou křídou vyvedené panáky, které si tu nakreslily děti. New York je v srpnu vždycky klidnější, tempo pomalejší. Minu hlouček turistů, kteří si fotí panorama. Postarší muž sedí na schodech honosného domu a čte si noviny. Prodavačka rovná do kbelíků čerstvě nařezané vlčí máky a slunečnice, lilie a astry. Rozhodnu se, že cestou domů nějaké koupím.

Dojdu ke kavárně, otevřu dveře a rozhlédnu se.

„Stolek pro jednoho?“ zeptá se mě servírka, která kolem mě prochází s lístky v ruce.

Zavrtím hlavou. „Díky, mám tu schůzku.“

Spatřím ji v rohu, jak zvedá ke rtům bílý šálek. Na ruce se jí zaleskne zlatý snubní prsten. Zarazím se, nemohu z něj spustit oči.

Jedna moje část by se k ní nejraději rozběhla. Ta druhá chce ještě chvilku času na přípravu.

Vtom zvedne hlavu a naše oči se potkají.

Dojdu k ní, rychle vstává. Bez váhání rozpřáhne ruce a obejme mě.

Když se navzájem pustíme, obě si otíráme oči. A pak se rozesmějeme.

Vklouznu do boxu naproti ní.

„Tak ráda tě vidím, Sam.“ Dívám se na její náhrdelník z barevných korálků a usměju se.

„Chyběla jsi mi, Vanesso.“

Já sobě taky, pomyslím si.

Neřeknu ale nic a sáhnu do tašky.

A vyndám úplně stejné korále.

EPILOG

VANESSA KRÁČÍ PO CHODNÍKU, plavé vlasy jí padají na ramena, paže se lehce kývou u boků. Její ulice je klidnější, než bývá ve dnech slábnoucího léta, osamělý autobus s rachocením projede kolem místa, které jsem si vytipovala. Pár puberťáků se poflakuje na rohu a pozoruje kamaráda, který se točí na skateboardu. Ona kolem nich projde a zastaví se u stánku s květinami. Skloní se pro velkou kytici vlčích máků v bílém kbelíku. Usměje se na prodavačku, která jí vrací drobné, a vydá se na cestu domů.

Celou tu dobu z ní nespouštím oči.

Když jsem ji sledovala dřív, pokoušela jsem se odhadnout její emocionální stav. Poznej svého nepřítele, napsal Sun-c’ v Umění války. Četla jsem tu knihu kvůli referátu na vysoké a její řádky ve mně hluboce rezonovaly.

Vanessa si nikdy neuvědomila, že jsem hrozba. Viděla jen to, co jsem chtěla, aby viděla: zbaštila iluzi, kterou jsem stvořila.

Myslí si, že jsem Emma Suttonová, nevinná mladá žena, která se chytila do její vlastní pasti a ona díky ní mohla uniknout manželovi. Pořád mě ohromuje její přiznání, že můj románek s Richardem vlastně zrežírovala; myslela jsem si, že za nitky tahám já.

Očividně jsme se nevědomky staly spiklenkyněmi.

Vanessa netuší, kdo opravdu jsem. Nikdo to neví.

Klidně bych teď mohla zmizet, a ona by se pravdu nikdy nedozvěděla. Zdá se, že se zotavila ze všeho, co se jí stalo. A možná je lepší, že nic neví.

Podívám se na fotografii, kterou svírám v ruce.

Okraje má otrhané od toho, jak jsem si ji často prohlížela.

Je to snímek zdánlivě šťastné rodiny: otec, matka, malý chlapec s dolíčky a holka s rovnátky. Pořídili ho před mnoha lety, to mi bylo dvanáct a bydleli jsme na Floridě. Pár měsíců před tím, než se naše rodina rozpadla.

Bylo po desáté večer a já měla spát – už dávno jsem měla po večerce –, ale nespala jsem. Zaslechla jsem domovní zvonek a pak mámu, jak volá: „Jdu otevřít.“

Otec byl asi ve svém pokoji a známkoval referáty. Po nocích to často dělával.

Slyšela jsem tlumené hlasy a pak otcovy kroky chodbou ke schodům.

„Vanesso!“ zvolal. Hlas mu zněl tak divně, že mě to vytáhlo z pokoje. V ponožkách jsem se neslyšně plížila po koberci kolem pokoje svého mladšího bratra až ke schodišti a schoulila se tam. Viděla jsem všechno, odehrávalo se to přímo přede mnou. Byla jsem divákem ve stínu.

Matka založila paže a pohlédla na otce. Otec mluvil a mával přitom rukama. Naše mourovatá kočka se lísala mámě k nohám, jako by se ji pokoušela uklidnit.

Když matka praštila dveřmi, otočila se k otci.

Nikdy nezapomenu, jak se v tu chvíli tvářila.

„Vyjela po mně,“ tvrdil otec a třeštil na ni kulaté modré oči, které mám po něm. „Pořád za mnou chodila v konzultačních hodinách a chtěla s něčím pomoct. Snažil jsem se ji odmítat, ale ona si nedala říct… O nic nešlo, přísahám.“

Jenomže ono šlo. Za měsíc se otec odstěhoval.

Matka mu to dávala za vinu stejně jako té pěkné studentce, která ho svedla. Často při hádkách křičela Vanessa a kroutila přitom ústa, jako by jí ty tři slabiky chutnaly hořce. Z ženského jména se stalo označení pro všechno, co se mezi nimi pokazilo.

A já jí to dávala taky za vinu.

Po vysoké jsem odjela do New Yorku. Našla jsem si ji, samozřejmě. To už se jmenovala Vanessa Thompsonová. I já měla jiné jméno. Když otec opustil matku, vzala si zpátky své dívčí příjmení – Suttonová. A já si v osmnácti změnila jméno podle ní.

Vanessa bydlela ve velkém domě v bohaté předměstské čtvrti. Byla vdaná za hezkého muže. Proplouvala si luxusním životem, který si nezasloužila. Chtěla jsem ji vidět zblízka, ale nedařilo se mi najít způsob, jak se k ní přiblížit. Skoro nevycházela z domu. Nebyla možnost se s ní přirozeným způsobem seznámit.

Skoro jsem to vzdala. Ale pak mě něco napadlo.

Mohla bych se vetřít k jejímu manželovi.

Nebylo těžké vypátrat, kde Richard pracuje. Rychle jsem si zjistila, že má rád dvojité espresso z bistra na rohu, kam chodí každý den kolem třetí odpoledne. Byl to muž, co lpí na svých zvycích. Vzala jsem si notebook a posadila se ke stolku. Když přišel znovu, podívali jsme se na sebe.

Byla jsem zvyklá, že po mně muži jedou, ale tentokrát jsem sama přešla do útoku. Tak, jak jsem si představovala, že to ona udělala s mým otcem.

Věnovala jsem mu zářivý úsměv. „Ahoj. Já jsem Emma.“

Čekala jsem, že se mnou bude chtít spát; muži to tak obvykle mají. To by mi stačilo, i kdyby to bylo jen na jednu noc – manželka by se to nakonec stejně dozvěděla. O to bych se postarala.

Líbila se mi ta vyváženost. Připadalo mi to spravedlivé.

Jenomže on mi nabídl, abych se ucházela o místo asistentky v jeho firmě.

Dva měsíce nato jsem vystřídala jeho bývalou sekretářku Diane.

A za dalších pár měsíců i jeho manželku.

Znovu se podívám na fotografii v ruce.

Spletla jsem se. Ve všem.

I ve svém otci.

„Na vysoké mě oklamal jeden ženatý muž,“ řekla mi Vanessa toho dne ve svatebním salonu. „Myslela jsem, že mě miluje. O manželce nikdy nemluvil.“

I v Richardovi.

„Jestli se za Richarda provdáš, budeš toho litovat,“ řekla mi před domem. A později, když stál Richard vedle mě, zkusila to znovu, i když měla očividně strach. „Ublíží ti.“

Přemýšlím o tom, jak mě Richard přitáhl k sobě a objal mě, když Vanessa pronesla tahle slova. Připadalo mi to jako ochranné gesto. Ale jeho prsty se mi zaryly do masa a nechaly po sobě malé fialové modřiny. Myslím, že ani nevěděl, co dělá; upíral oči na Vanessu. Druhý den jsem se s ní sešla ve svatebním salonu a celou dobu jsem si dávala pozor, aby si těch modřin nevšimla.

Ze všeho nejvíc jsem se ale spletla ve Vanesse.

Takže je fér, aby se dozvěděla, jak se i ona spletla ve mně.

Vystoupím z úkrytu, přejdu ulici a zamířím k ní.

Otočí se ještě dřív, než na ni zavolám jménem; patrně vycítila mou přítomnost.

„Emmo! Co tady děláš?“

Byla ke mně upřímná, i když to nebylo snadné. Kdyby tak usilovně nebojovala o mou záchranu, vzala bych si Richarda. Ale ona nepřestala. Riskovala život, aby ho odhalila a zabránila mu zničit další ženy.

„Chtěla jsem se ti omluvit.“

Nakrčí obočí. Čeká.

„A chtěla jsem ti ukázat tuhle fotku.“ Podám jí obrázek. „Tohle byla moje rodina.“

Vanessa se dívá na snímek a já jí vyprávím svůj příběh. Začínám od toho dávného říjnového večera, kdy jsem měla spát.

Trhne hlavou nahoru a zkoumá můj obličej. „Ty oči.“ Hlas má vyrovnaný, odměřený. „Připadaly mi povědomé.“

„Zasloužíš si to vědět.“

Vanessa mi vrátí fotografii. „Mátla jsi mě. Jako by ses vynořila odnikud. Když jsem se o tobě pokoušela něco zjistit na internetu, objevovala jsem jen zprávy pár roků staré, jako bys předtím vůbec neexistovala. A stejně jsem nenašla o moc víc než adresu a telefonní číslo.“

„A nebyla bys radši, kdybys nevěděla, kdo jsem?“

Chvíli přemýšlí.

Pak zavrtí hlavou. „Pravda je jediný způsob, jak se pohnout dopředu.“

Ani jedna z nás už nemá co říct, a tak si mávnu na projíždějící taxík.

Nastoupím a otočím se, abych viděla zadním oknem.

Zvednu ruku.

Vanessa se na mě chvíli dívá. Pak mávne dlaní, jako by kopírovala můj pohyb.

Otočí se a vykročí ve stejné chvíli, kdy se auto rozjede, a vzdálenost mezi námi se s každým mým nádechem prodlužuje.

PODĚKOVÁNÍ

OD GREER A SARAH:

Jsme nesmírně vděčné naší redaktorce a vydavatelce Jennifer Enderlinové ze St. Martin’s Press, která svými brilantními nápady vylepšila naši knihu a svou nepřekonatelnou energií, vizí a důvtipem ji pozvedla na takovou úroveň, o níž se nám ani nesnilo.

Máme obrovské štěstí, protože za námi stojí vynikající tým, do něhož patří: Katie Basselová, Caitlin Dareffová, Rachel Diebelová, Marta Flemingová, Olga Grlicová, Tracey Guestová, Jordan Hanley, Brant Janeway, Kim Ludlamová, Erica Martiranová, Kerry Nordlingová,Gisela Ramosová, Sally Richardsonová, Lisa Senzová, Michael Storrings, Tom Thompson, Dori Weintraubová a Laura Wilsonová.

Náš dík patří i úžasné, chytré a velkorysé agentce Victorii Sandersové a celému jejímu báječnému týmu: Bernadette Baker-Baughmanové, Jessice Spiveyové a Diane Dickensheidové z Victoria Sanders and Associates. Děkujeme rovněž Mary Anne Thompsonové.

Benee Knauer: Nesmírně si vážíme tvých trefných redakčních poznámek a především toho, jak jsi nám odhalil pravý význam slov „skutečné napětí“.

Mnohokrát děkujeme i našim zahraničním vydavatelům, zejména Waynu Brookesovi z Pan Macmillan UK, který byl tak báječným společníkem u večeře, a Shari Smileyové z Gotham Group.

OD GREER:

Tato kniha by neexistovala bez Sarah Pekkanenové, mé inspirativní, nadané a veselé spoluautorky a drahé přítelkyně. Děkuji ti, že jsi byla mou „spolupachatelkou“ na této úchvatné cestě.

Za dvacet let redakční práce jsem se naučila spoustu věcí od autorů, s nimiž jsem pracovala, především od Jennifer Weinerové a její agentky Joanny Pulciniové. Ráda bych poděkovala i bývalým kolegům v Simon & Schuster, z nichž mnohé pokládám za své přátele. Jsou to: Judith Currová, má mentorka v Atria Books, báječný Peter Borland a nesmírně nadaná Sarah Cantinová.

Od základní školy až po promoci jsem měla štěstí na učitele, kteří ve mě věřili. Děkuji především Susan Wolmanové a Samu Freedmanovi.

Jsem také zavázaná našim prvním čtenářům – Marle Goodmanové, Alison Strongové, Rebecce Oshinsové a Marlene Nosenchukové.

Osud mě obdařil mnoha přáteli ve vydavatelské branži i mimo ni, kteří mě neustále povzbuzují. Můj dík patří Carrii Abramsonové (a jejímu manželovi Leighovi, našemu konzultantovi přes víno), Gillian Blakeové, Andree Clarkové, Meghan Daumové (jejíž verše inspirovaly Saminu báseň v této knize), Dorianu Fuhrmanovi, Karen Gordonové, Caře McCaffreyové, Liate Stehlikové, Lauře van Straatenové, Elisabeth Weedové a Therese Zorové. Nesmím zapomenout ani na svůj knižní klub v Nantucketu.

Děkuji Dannymu Thompsonovi a Ellen Katzové Westrichové, kteří se starali o mé fyzické i duševní zdraví.

A své rodině: Billovi, Carol, Billymu, Debbii a Victorii Hendricksovým; Patty, Christopherovi a Nicholasovi Alloccaovým, Julii Fontainové, Rayi a Ronenu Kesselovým. Robertu Kesselovi, který mě vždy motivoval, abych bourala zdi. Marku a Elaine Kesselovým, kteří mi předali svou lásku ke knihám, vždy jsou mými prvními čtenáři a pokaždé mi říkají: „Jdi do toho.“

Rockymu za to, že mi dělá společnost.

Zvláštní dík patří Paige a Alexovi, kteří podpořili svou mámu, aby si splnila dětský sen.

A konečně Johnovi, mé stálici. Nejen že mi říkal, že mohu a měla bych, ale držel mě za ruku na každém kroku této cesty.

OD SARAH:

Před deseti lety se Greer Hendricksová stala mou redaktorkou. A posléze i milovanou přítelkyní. Nyní píšeme společně jako tým. Naše tvořivá spolupráce je jedna velká radost a já jsem vděčná za to, jak mě podporuje, provokuje a inspiruje. Už se nemůžu dočkat, co nám přinese příštích deset let.

Můj dík patří všem ve Smiths za jejich pomoc během celého procesu: Amy a Chrisovi za jejich podporu, smích a víno, Liz za to, že si přečetla rukopis, a Perrymu za promyšlené rady.

Díky Kathy Nolanové za to, že se s námi podělila o své znalosti z mnoha oborů, počínaje marketingem a konče webovými stránkami. Rachel Bakerové, Joeovi Dangerfieldovi a Cathy Hinesové, že mi vždycky kryli záda, všem lidem z marketingu, přátelům na Facebooku a čtenářům, kteří vtipně a zábavně hovoří a píšou o mých knihách, a samozřejmě i energické a podporující komunitě spisovatelů.

Jsem vděčná Sharon Sellersové, která mi dávala sílu vylézt na další horu, a moudré a důvtipné Sarah Cantinové. Děkuji rovněž Glennu Reynoldsovi a Judovi Ashmanovi stejně jako lidem z knižního veletrhu v Gaithersburgu.

Bella, jeden z nejlepších psů na světě, trpělivě seděla po mém boku, když jsem psala.

Spoustu lásky posílám výjimečné rodině Pekkanenů: Naně Lynn, Johnymu, Robertovi, Saadii, Sophii, Benovi, Tammi a Billymu.

A ze všeho nejvíc svým synům Jacksonovi, Willovi a Dylanovi.

Manželka mezi námi

Greer Hendricks, Sarah Pekkanen

Z anglického originálu The Wife Between Us

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, LLC., New York 2018,

přeložila Kristýna Kučerová

Grafická úprava obálky Natálie Pecková

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 32 153

Vydání první

Praha 2018

Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na
www.albatrosmedia.cz