Anonymní dívka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Greer Hendricks, Sarah Pekkanen

Anonymní dívka - e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OD GREER:

Mým rodičům, Elaine a Markovi Kesselovým

OD SARAH:

Rogerovi

Část první

Zveme vás!

Hledáme ženy od 18 do 32 let pro účast na studii o etice a morálce, prováděné předním newyorským psychiatrem. Štědrá kompenzace, anonymita zaručena.

Zavolejte pro další detaily.

Je snadné soudit rozhodnutí druhých. Matka s nákupním košíkem plným barevných obilných kroužků a sušenek Oreo ječí na dítě. Řidič drahého kabrioletu předjede pomalejší auto. Žena v tiché kavárně bez ustání mluví do mobilního telefonu. Manžel podvádí svou ženu.

Ale co kdybyste věděli, že ten den matka přišla o práci?

Co když ten řidič slíbil synovi, že stihne jeho zápas, ale šéf trval na tom, že musí na poslední chvíli na schůzku?

Co když té ženě v kavárně zrovna zavolala její životní láska, muž, který jí zlomil srdce?

A co když se k tomu záletníkovi manželka při každém doteku otáčela zády? Možná byste stejně snadno odsoudili ženu, která svá nejniternější tajemství pro peníze odhalí cizímu člověku. Ale odložte své předsudky - alespoň pro tentokrát.

Všechny naše činy mají své důvody. I když ty důvody skrýváme před těmi, kteří si myslí, že nás nejlépe znají. I když jsou ty důvody tak hluboko pohřbené, že je sami nedokážeme rozpoznat.

První kapitola

Pátek 16. listopadu

MNOHÉ ŽENY CHTĚJÍ, aby je svět vnímal určitým způsobem. Mou prací je takové proměny vytvářet během pětačtyřicetiminutových sezení.

Když se svou pomocí skončím, vypadají klientky jinak. Sebevědomější, rozzářené. Dokonce šťastnější.

Mohu ale nabídnout jen dočasnou nápravu. Lidé se pokaždé vrátí ke svému dřívějšímu já.

Skutečná změna chce víc než nástroje, kterými vládnu.

Je pátek večer, za pět minut tři čtvrtě na šest. Dopravní špička. Je to také doba, kdy často někdo chce vypadat jako svá nejlepší verze, takže si v diáři tenhle čas neustále rezervuji.

Když se dveře metra otevřou na Astor Place, jsem venku první. Pravá ruka mě bolí od tíhy kosmetického kufříku jako pokaždé na konci dlouhého dne.

Zhoupnu kufřík za sebe, abych prošla úzkým prostorem – jen dnes je to moje pátá cesta přes turnikety, dělám to automaticky – a pak pospíchám nahoru po schodech.

Když se dostanu na ulici, zalovím v kapse kožené bundy a vytáhnu telefon. Poklepu na displej, abych otevřela kalendář, který se přes BeautyBuzz stále aktualizuje. Dávám k dispozici hodiny, kdy mohu pracovat, a schůzky mi přijdou ve zprávě.

Poslední dnešní objednávka je poblíž Osmé ulice a Univerzitního náměstí. Jde o dvě klientky, tudíž dvojitá – na devadesát minut. Mám adresu, jména a kontaktní telefonní číslo. Nemám ale tušení, kdo na mne bude čekat za dveřmi, až na ně zaklepu.

Ale nebojím se cizích lidí. Naučila jsem se, že víc ubližují důvěrně známí lidé.

Zapamatuji si přesné místo a pak jdu ulicí. Vyhýbám se odpadkům přetékajícím z plného koše. Majitel obchodu zatahuje bezpečnostní mříž, kov hlasitě rachotí. Trojice studentů s batohy přes rameno, kolem které procházím, se hravě postrkuje.

Jsem dva bloky od cíle, když mi zazvoní telefon. Podle ID volajícího vidím, že je to máma.

Nechám telefon jednou zazvonit a dívám se na malou kulatou fotku usmívající se mámy.

Uvidím ji za pět dní, až pojedu domů na Díkůvzdání, říkám si.

Ale nedokážu to nechat být.

Pocit viny je vždycky nejtěžší.

„Ahoj mami. Je všechno v pořádku?“ zeptám se.

„Všechno je fajn, drahoušku. Jen se hlásím.“

Představuji si ji v kuchyni předměstského bytu ve Filadelfii, kde jsem vyrůstala. Míchá na plotně omáčku – jedí brzy a v pátek je pokaždé dušené maso s bramborovou kaší – pak se otevře lahev Zinfandelu, o víkendu si večer dopřává pokaždé po skleničce.

Malé okno nad dřezem zakrývají žluté závěsy a přes držadlo trouby visí utěrka s nápisem To zvládneš! přes obrázek válečku na těsto. Květované tapety se na okrajích odlepují a prohlubeň dole na chladničce připomíná, jak ji otec nakopnul, když Eagles prohráli v play-off.

Až táta přijde z práce – dělá pojišťováka –, bude večeře hotová. Matka ho pozdraví rychlým polibkem. Zavolají sestru Becky ke stolu a pomůžou jí nakrájet maso.

„Becky si dnes ráno zapnula bundu,“ říká máma. „Úplně sama.“

Becky je dvaadvacet, je o šest let mladší než já.

„To je fantastické.“

Někdy bych si přála bydlet blíž, abych mohla rodičům pomáhat. Jindy se stydím za to, jak jsem vděčná, že tak blízko nebydlím.

„Hele, můžu ti zavolat později?“ pokračuji. „Zrovna utíkám do práce.“

„Najali tě na další show?“

Zaváhám. Mámin hlas teď zní veseleji.

Nemůžu jí říct pravdu, a tak vyhrknu: „Jo, je to jen malá věc. Nejspíš se o tom ani nebude moc psát. Ale make-up je velmi vypracovaný, skutečně nekonvenční.“

„Jsem na tebe moc pyšná,“ ujistí mě máma. „Nemůžu se dočkat, až to příští týden všechno uslyším.“

Mám pocit, jako by chtěla něco dodat, ale i když ještě nejsem u cíle – studentského ubytovacího zařízení newyorské univerzity –, ukončím hovor.

„Dej Becky pusu. Miluju tě.“

Zásady mé práce přicházejí na řadu, ještě než dorazím.

Odhadnu si klienty v okamžiku, kdy je uvidím – všímám si obočí, které by vypadalo lépe ztmavené, nebo nosu, který potřebuje vystínovat, aby působil štíhleji. Vím ale, že i mé klientky si mě zařadí.

První pravidlo: moje neoficiální uniforma. Chodím celá v černé, takže se vyhnu nutnosti sestavit každé ráno nový outfit. Také to vysílá zprávu o mírné autoritě. Volím pohodlné vrstvy, které se dají prát v pračce a vypadají stejně svěže v sedm ráno i v sedm večer.

Jelikož když někoho líčíte, osobní prostor mizí, mám krátké a vyleštěné nehty, mátový dech a vlnité vlasy mám stažené do nízkého uzlu. Od tohoto standardu se nikdy neodchyluji.

Rozetřu si na ruce Germ-X a do pusy strčím tic tac, než zazvoním na byt č. 6D. Jsem tu o pět minut dřív. Další pravidlo.

Výtahem vyjedu do šestého patra a pak chodbou následuji hlasitou hudbu – Kate Perry zpívá Roar – a setkám se s klientkami. Jedna je v županu a druhá má na sobě tričko a boxerky. Cítím stopy předchozích zkrášlovacích procedur – chemikálie ke zvýraznění světlých pramínků ve vlasech dívky jménem Mandy a lak zasychající Taylor na nehtech rukou, kterými mává ve vzduchu.

„Kam dnes večer jdete?“ zeptám se. Na večírku bude nejspíš silnější osvětlení než v klubu, večeře zase vyžaduje jemné líčení.

„Do Lit,“ odpoví Taylor.

Na můj nechápavý výraz reaguje: „To je v Meatpacking District. Zrovna včera tam byl Drake.“

„Super,“ přikývnu.

Proplétám se mezi předměty poházenými po podlaze: deštník, zmuchlaný šedý svetr, batoh… pak odsunu SkinnyPop popkorn a poloprázdné plechovky Red Bullu na nízkém konferenčním stolku, abych si položila kufřík. Odemknu ho a strany se rozevřou jako harmonika, čímž odhalí jedno patro nad druhým s líčidly a štětci.

„Jaký styl si vyberete?“

Někdo do toho skočí po hlavě, aby stihl za den co nejvíc klientů. Já si v diáři nechávám čas navíc na to, abych položila pár otázek. Jen to, že jedna žena chce kouřové oči a nenalíčené rty, neznamená, že další si nepředstavuje výrazně rudé rty a jen trošku řasenky. Investice do prvních minut mi nakonec ušetří čas.

Ale věřím i svým instinktům a pozorování. Když tyhle dívky řeknou, že chtějí sexy plážový look, vím, že se ve skutečnosti chtějí podobat Gigi Hadid, která je na obálce časopisu pohozeného na pohovce.

„Čemu se věnujete?“ vyptávám se.

„Komunikaci. Obě chceme dělat do PR.“ Mandy zní znuděně, jako bych byla nudná dospělá, která se jí vyptává, čím chce být, až vyroste.

„To zní zajímavě,“ prohlásím a posunu židli s rovnými zády na místo s nejsilnějším světlem, přímo pod stropní svítidlo.

Začnu s Taylor. Mám pětačtyřicet minut na to, abych zhmotnila představu, kterou chce vidět v zrcadle.

„Máte úžasnou pleť,“ pochválím. Další pravidlo je najít na každé klientce něco, co se dá pochválit. V případě Taylor to není těžké.

„Díky,“ odpoví a ani nezdvihne oči od telefonu. Začne komentovat příspěvky na Instagramu: „Vážně chce někdo vidět další fotky cupcaků? – Jules a Brian jsou tak zamilovaní, až je to nechutné – inspirující západ slunce, chápu… fajn že si užíváš páteční noc doma na balkoně.“

Zatímco pracuji, klábosení děvčat mi splyne do šumu na pozadí jako hučení fénu nebo městského provozu. Ponořím se do tahů štětcem s různými make-upy, které jsem nanesla Taylor na tvář, aby dokonale splynuly s jejím tónem pleti, do měděných a pískových odstínů, které si míchám na ruce, abych podtrhla zlatavé skvrnky v jejích očích.

Nanáším na tváře bronzer, zrovna když jí zazvoní telefon.

Taylor přestane klikat na srdíčka a zdvihne mobil. „Skryté číslo. Mám to vzít?“

„Jo!“ nadskočí Mandy. „Může to být Justin.“

Taylor nakrčí nos. „Kdo bere telefon v pátek večer? Může nechat zprávu.“

O chviličku později klepne na tlačítko hovoru a místnost zaplní mužský hlas:

„Tady Ben Quick, asistent. Dr. Shields potvrzuje vaši schůzku tento víkend, zítra a v neděli od osmi do deseti dopoledne. Místo je opět Hunter Hall, místnost 214. Vyzvednu vás v hale a odvedu nahoru.“

Taylor obrátí oči a já vytáhnu řasenku.

„Můžete prosím nehýbat hlavou?“ požádám.

„Promiňte. Mandy, zešílela jsem? Budu mít příšernou kocovinu na to, abych zítra vstala takhle brzy.“

„Vyprdni se na to.“

„Jo. Ale je to pět set babek. To je jako dva svetry z rag & bone.“

Ta slova mne vytrhnou ze soustředění. Pět set si vydělám za deset zakázek.

„He, zapomeň na to. Nebudu si nařizovat budík kvůli nějakému pitomému dotazníku,“ řekne Taylor.

To musí být pěkné, pomyslím si a podívám se na svetr zmuchlaný v rohu.

Nemůžu si pomoct. „Dotazníku?“

Taylor pokrčí rameny. „Do nějakého psychologického výzkumu potřebují studentky.“

Přemýšlím, jaký typ otázek v tom výzkumu bude. Možná něco jako test osobnosti podle Myersové a Briggsové.

Poodstoupím a prohlížím si Taylořin obličej. Je klasicky pěkná, se záviděníhodnou stavbou kostí. Ani nepotřebovala celých pětačtyřicet minut péče.

„Jelikož budete dlouho venku, použiji na rty konturu, než nanesu lesk. Vydrží tak déle.“

Vytáhnu svůj oblíbený lesk s logem BeautyBuzz na tubičce a rozetřu ho Taylor po plných rtech. Když skončím, Taylor následovaná Mandy se jde podívat do zrcadla v koupelně. „Páni!“ slyším ji říkat. „Je vážně dobrá. Uděláme si selfíčko.“

„Nejdřív potřebuju taky namalovat!“

Začnu odklízet kosmetiku, kterou jsem použila pro Taylor, a uvažuji, co budu potřebovat pro Mandy, když vtom si všimnu, že Taylor nechala telefon na židli.

Moje páteční noc sestává z venčení malého křížence teriéra Lea a vymývání make-upu ze štětců. Pojedu autobusem přes město do své maličké garsonky na Lower East Side. Jsem tak umlácená, že nejspíš budu v posteli dřív, než si Taylor a Mandy v klubu objednají první koktejl.

Znovu se podívám na telefon.

Pak se kouknu na dveře koupelny. Jsou přivřené.

Vsadím se, že se Taylor ani nebude obtěžovat zavolat, aby zrušila schůzku.

„Musím si koupit ten rozjasňovač, co použila,“ říká Taylor.

Pět set dolarů by mi tenhle měsíc hodně pomohlo s nájmem.

Už znám svůj zítřejší rozvrh – první práce začíná až po poledni.

„Nechám si od ní nalíčit trochu dramatické oči,“ říká Mandy. „Nevím, jestli s sebou má umělé řasy.“

Hunter Hall od osmi do deseti dopoledne – to si pamatuju. Ale jak se jmenuje ten doktor a jeho asistent?

Ani nezaváhám. V jednu chvíli zírám na telefon a v další už ho držím v ruce. Neuběhla ani minuta, ještě se nezamknul. Potřebuju se na něj podívat, abych našla hlasovou schránku, to ale znamená spustit oči z dveří koupelny.

Klepnu na displej, abych přehrála poslední zprávu, pak si přitisknu telefon pevně na ucho.

Dveře koupelny se pohnou a Mandy začne vycházet. Otočím se a srdce se mi prudce rozbuší. Nedokážu telefon vrátit na místo, aniž si mne všimne.

Ben Quick.

Můžu předstírat, že spadl ze židle, rychle zvažuji. Řeknu Taylor, že jsem ho právě zvedla.

„Počkej, Mand!“

Asistent… dr. Shields potvrzuje… od osmi do deseti dopoledne…

„Mám si od ní nechat dát tmavší odstín na rty?“

No tak, pomyslím si, kéž by se ta zpráva přehrávala rychleji.

Hunter Hall, místnost č. 214.

„Možná,“ přitaká Mandy.

Vyzvednu vás v hal…

Zavěsím a položím telefon zpátky na židli právě ve chvíli, kdy Taylor vkročí do místnosti.

Měla ho displejem dolů, nebo nahoru? Než se ale stihnu rozpomenout, Taylor stojí vedle mne.

Dívá se dolů na telefon a mně se sevře žaludek. Pokazila jsem to. Teď si vybavuji, že ho nechala na židli displejem dolů. Položila jsem ho špatně.

Těžce polknu a snažím se vymyslet výmluvu.

„Poslyšte,“ začne.

Podívám se jí do očí.

„Líbí se mi to. Ale mohla byste zkusit tmavší lesk na rty?“

Plácne sebou zpátky na židli a já pomaličku vydechnu.

Dvakrát jí předělám rty – poprvé je udělám v odstínu bobulové, pak vrátím původní odstín. Celou dobu si zpevňuji loket levou dlaní, abych roztřesenými prsty nepřetáhla. Když skončím, mám už pulz v normálu.

Když odcházím z bytu a dívky mi namísto spropitného nepřítomně poděkují, jsem pevně rozhodnutá.

Nastavím si budík na telefonu na 7.15 ráno.

Sobota 17. listopadu

DALŠÍ DEN RÁNO si pečlivě zopakuji plán.

Někdy impulzivní rozhodnutí dokáže člověku převrátit život.

Nechci to zažít znovu.

Čekám před Hunter Hall a vyhlížím směrem k Taylořinu bytu. Je oblačno, vzduch je hustý a šedý, takže si s ní na okamžik spletu jinou mladou ženu pospíchající mým směrem. Je to ale jen někdo, kdo si šel zaběhat. Když je pět minut po osmé a zdá se, že Taylor ještě spí, vstoupím do haly, kde se chlapík v khaki kalhotách a modré košili s knoflíky na límečku dívá na hodinky.

„Promiňte, jdu pozdě!“ zavolám.

„Taylor?“ ujistí se. „Já jsem Ben Quick.“

Správně jsem vsadila na to, že Taylor nezavolá, aby schůzku zrušila.

„Taylor je nemocná, tak mě požádala, abych šla místo ní. Já jsem Jessica. Jessica Farrisová.“

„Aha.“ Ben zamrká. Prohlíží si mne pečlivěji od hlavy k patě.

Vyměnila jsem kotníčkové boty za conversky a přes rameno si hodila černý nylonový batoh. Hádám, že neuškodí vypadat jako studentka.

„Vydržíte chvilku?“ řekne nakonec. „Potřebuji se zeptat, co na to vedoucí studie.“

„Jistě.“ Snažím se o lehce znuděný tón, jaký Taylor používala včera večer.

Nejhorší, co se může stát, je, že mi řekne, že se nemohu zúčastnit, připomínám si. O nic moc nejde, jen popadnu bagel a vezmu Lea na dlouhou procházku.

Ben poodstoupí a vytáhne mobilní telefon. Chci poslouchat jeho stranu hovoru, ale mluví tlumeným hlasem.

Pak dojde ke mně. „Kolik vám je?“

„Dvacet osm,“ odpovím po pravdě.

Pokradmu se podívám ke vchodu, jestli se na poslední chvíli nepřišourá Taylor.

„Momentálně žijete v New Yorku?“ zeptá se Ben.

Přikývnu.

Ben má ještě dvě otázky: „Kde jinde jste žila? Někde mimo Spojené státy?“

Zavrtím hlavou. „Jen v Pensylvánii. Tam jsem vyrostla.“

„Dobře,“ kývne Ben a odloží telefon. „Takže se můžete zúčastnit studie. Nejdřív potřebuji vaše celé jméno a adresu. Můžu vidět nějaký doklad?“

Posunu si batoh na ruku a přehrabuji se v něm, dokud nenajdu peněženku, pak mu podám řidičák.

Vyfotí si ho, pak si ode mne vezme zbývající informace. „Pokud máte účet, mohu vám platbu za schůzku poslat zítra.“

„Mám,“ potvrdím. „Taylor říkala, že je to pět set dolarů, je to tak?“

Přikývne. „Všechno to sepíšu a pak vás vezmu nahoru do učebny.“

Může to být tak snadné?

Druhá kapitola

Sobota 17. listopadu

NEJSTE SUBJEKT, který byl dnes ráno očekáván.

Přesto splňujete demografická kritéria studie a časové okno by jinak přišlo nazmar, proto vás můj asistent Ben dovede do místnosti č. 214. Testovací prostor je velký, obdélný, na východní straně jsou okna. Na podlaze je lesklé linoleum a tři řady lavic a židlí. Vepředu v místnosti je interaktivní tabule s černým displejem. Vysoko na zadní zdi jsou staromódní kulaté hodiny. Mohla by to být kterákoliv třída kterékoliv školy ve městě.

Až na jednu věc – jedinou osobou jste tu vy.

Toto místo bylo vybráno, protože vás zde nemá co rozptylovat, takže se budete moci lépe soustředit na svůj úkol.

Ben vysvětluje, že se pokyny objeví na počítači, který vám byl dán k dispozici. Pak zavře dveře.

V místnosti je ticho.

Na lavici v první řadě čeká notebook. Už je otevřený. Kroky se rozléhají na podlaze, když k němu jdete.

Uvelebíte se na židli, přitáhnete ji k lavici. Kovové nohy židle škrábou linoleum.

Na monitoru je zpráva:

Subjekt 52: Dr. Shields vám děkuje za vaši účast ve výzkumném projektu zabývajícím se morálkou a etikou. Vstupem do této studie souhlasíte s tím, že budete vázána mlčenlivostí. Je výslovně zakázáno s kýmkoliv mluvit o studii nebo jejím obsahu. Žádné odpovědi nejsou správné ani chybné. Je nezbytné, abyste byla upřímná a uvedla odpověď, která vás instinktivně napadne jako první. Vysvětlení by mělo být podrobné. Není dovoleno přejít k další otázce, dokud nedokončíte předchozí.

Pět minut před uplynutím vašich dvou hodin budete upozorněna.

Až budete připravena začít, stiskněte klávesu Enter.

Máte představu, co můžete čekat?

Položíte prst nad klávesu Enter, ale namísto abyste ji stiskla, vznáší se vaše ruka nad klávesnicí. Nejste sama, kdo váhá. Některé z 51 subjektů před vámi vykazovaly také různou míru nejistoty.

Možná se bojíte setkání s částmi sebe samé, jejichž existenci si nechcete připustit.

Konečně stisknete klávesu.

Čekáte a sledujete blikající kurzor. Oříškové oči máte doširoka otevřené.

Trhnete sebou, když se na monitoru objeví první otázka.

Možná je to zvláštní pocit, že někdo šťourá v důvěrných místech vaší psychiky v tak sterilním prostředí, aniž odhalí, proč jsou ty informace tak cenné. Je přirozené uhýbat před pocity zranitelnosti, ale pokud má být tento proces úspěšný, musíte se mu podrobit.

Pamatujte si pravidla: buďte otevřená a upřímná, vyvarujte se vyhýbavosti ze studu či bolesti, které otázky vyvolají.

Pokud váz vyvede z míry úvodní otázka, která je relativně umírněná, možná budete jednou z žen, které ze studie vypadnou. Některé subjekty se nevrátí. Tento test není pro každého.

Dál se díváte na otázku.

Možná vám instinkty radí odejít a ani se nepodívat.

Nebyla byste první.

Zdvihnete ale znovu ruce ke klávesnici a začnete psát.

Třetí kapitola

Sobota 17. listopadu

ZATÍMCO SE DÍVÁM NA NOTEBOOK v nepřirozeně tiché třídě, cítím něco jako úzkost. Pokyny tvrdí, že neexistují chybné odpovědi, ale neodhalí snad mé odpovědi na test morálky hodně o mém charakteru?

Místnost je studená a já přemítám, jestli je to schválně, abych zůstala bdělá. Skoro slyším přeludy zvuků – šustění papírů, dupání nohou na podlaze, pošťuchování a vtípky studentů.

Dotknu se ukazováčkem klávesy Enter a čekám na první otázku.

Dokážete říct lež bez pocitu viny?

Trhnu sebou.

To není to, co jsem čekala, když se Taylor zmínila o studii a mávla nedbale rukou. Hádám, že jsem nečekala, že budou chtít, abych psala o sobě. Z nějakého důvodu jsem předpokládala, že půjde o nějaký výběr z možností nebo zaškrtnutí ano/ne. Čelit otázkám, které se zdají tak osobní, jako by o mně tazatel už příliš mnoho věděl, jako by věděl, že jsem lhala o Taylor…, to mne dost deptá.

V duchu sebou zatřesu a zdvihnu prsty ke klávesnici.

Je mnoho typů lži. Můžu psát o lži z opomenutí nebo velké, život měnící lži – kterou znám až moc dobře –, ale rozhodnu se pro něco bezpečnějšího.

Jistě, napíšu. Jsem vizážistka, ale ne jedna z těch, o kterých se píše. Nepracuji s modelkami ani filmovými hvězdami. Připravuji teenagery a jejich matky z Upper East Side na maturitní ples. Dělám i svatby a bar micva. Takže ano, mohu říct vynervované matce, že by po ní mohli chtít doklady, nebo přesvědčit nejistou šestnáctku, že jsem si jejího pupínku ani nevšimla. Zvlášť když mi pak spíš dají spropitné, jestliže jim polichotím.

Stisknu Enter, aniž bych věděla, jestli je to ten typ odpovědi, která se ode mne chce. Ale hádám, že to dělám správně, protože se rychle objeví druhá otázka.

Popište období v životě, kdy jste podváděla.

Páni, to je troufalost.

Ale možná že každý někdy podváděl, i kdyby jen v Monopolech, když byl malý. Chvíli o tom přemýšlím a pak píšu: Ve čtvrté třídě jsem podváděla při testu. Sally Jenkinsová byla nejlepší ze třídy, a když jsem zdvihla hlavu a kousala růžovou gumu na tužce ve snaze si vzpomenout, jestli se pomněnka píše s m nebo mn, mrkla jsem na její papír.

Ukázalo se, že je to mn. Napsala jsem to a v duchu děkovala Sally za jedničku.

Stisknu Enter.

Legrační, jak se mi vybavují tyhle detaily, i když jsem si na Sally roky nevzpomněla. Maturovaly jsme společně, ale nebyla jsem na pár posledních srazech, takže nemám ponětí, jak dopadla. Pravděpodobně má dvě tři děti, práci na částečný úvazek, dům blízko rodičů. To se stalo většině dívek, s nimiž jsem vyrůstala.

Další otázka se ještě neobjevila. Znovu klepnu na klávesu Enter. Nic.

Přemýšlím, jestli není problém v programu. Skoro se chystám vystrčit hlavu ze dveří, abych viděla, jestli je Ben někde poblíž, ale pak se na obrazovce začnou jedno po druhém objevovat písmena.

Jako by je někdo psal v reálném čase.

Subjekte 52, musíte jít hlouběji.

Moje tělo sebou trhne. Neubráním se a rozhlížím se kolem. Chatrné plastové žaluzie na oknech jsou vytažené, ale venku v tom šedivém, pochmurném dni nikdo není. Trávník i chodník jsou opuštěné. Přes silnici je další budova, ale nedá se říct, jestli v ní někdo je.

Logicky vím, že jsem sama. Jen mám pocit, jako by v mé blízkosti někdo šeptal.

Znovu se podívám na notebook. Je tam další zpráva:

Opravdu to byla vaše první, instinktivní odpověď?

Skoro zalapám po dechu. Jak to doktor Shields ví?

Najednou prudce odstrčím židli a začnu vstávat. Pak pochopím, co mě prozradilo – to určitě to moje zaváhání, než jsem začala psát. Doktor Shields zjistil, že jsem zamítla svou první myšlenku a zvolila bezpečnější odpověď. Znovu si přitáhnu židli k počítači a pomalu vydechnu.

Přes stránku běží další pokyn:

Nezůstávejte na povrchu.

Bylo šílené se domnívat, že by doktor Shields mohl vědět, co si myslím, říkám si. Pobyt v téhle místnosti si očividně pohrává s mou myslí. Nebyl by to tak divný pocit, kdyby kolem byli další lidé.

Po krátké pauze se na obrazovce znovu objeví druhá otázka.

Popište období v životě, kdy jste podváděla.

Dobře, pomyslím si. Chcete špinavou pravdu o mém životě? Můžu jít trošku hlouběji.

Je to podvádění, pokud je člověk jen nástrojem? napíšu.

Čekám na odpověď, ale jediný pohyb na obrazovce je blikající kurzor. Pokračuji v psaní.

Někdy si vyjdu s chlapy, které moc dobře neznám. Nebo je možná spíš nechci tak dobře znát.

Nic. Pokračuji.

Moje práce mě naučila pečlivě odhadovat lidi při prvním setkání. Ale v osobním životě, obzvlášť po jednom dvou drincích, můžu schválně snížit pozornost.

Byl tu jeden basista, kterého jsem potkala před pár měsíci. Šla jsem k němu. Bylo zřejmé, že tam žije žena, ale nezeptala jsem se ho na to. Říkala jsem si, že to bude jen spolubydlící. Je špatné, že jsem si nasadila klapky na oči?

Stisknu Enter a přemítám, jak přijme mou zpověď. Moje nejlepší kamarádka Lizzie ví o některých mých úletech na jednu noc, ale nikdy jsem jí neřekla o tom, že jsem tu noc v koupelně viděla lahvičky parfému a růžové holítko. Také neví o jejich frekvenci. Asi nechci, aby mne soudila.

Písmeno po písmenu se na monitoru objevuje jediné slovo:

Lepší.

Na vteřinu jsem ráda, že už se do toho dostávám.

Pak si uvědomím, že si mé zpovědi o sexuálním životě čte úplně cizí člověk. Ben působil profesionálně, s tou zářivě bílou košilí a kostěnými obroučkami brýlí, ale co vlastně vím o tom psychiatrovi a jeho studii?

Možná se tomu jen říká výzkum morálky a etiky. Může jít o cokoliv.

Jak můžu vůbec vědět, že ten chlapík skutečně je profesor newyorské univerzity? Taylor nepůsobí jako ten typ, co si ověřuje detaily. Je to krásná mladá žena a možná proto ji pozvali k účasti.

Než se stihnu rozhodnout, co dělat, objeví se další otázka:

Zrušila byste plány s kamarádkou kvůli lepší nabídce?

Uvolním ramena. Tahle otázka vypadá naprosto nevinně, jako něco, na co by se mne mohla zeptat Lizzie, kdyby se chtěla poradit.

Kdyby měl doktor Shields v plánu něco děsivého, nechystal by tohle všechno v univerzitní učebně. A neptal se mne na můj sexuální život, připomínám si. To já s tím přišla.

Odpovím na otázku: Jistě, protože moje práce není pravidelná. Některé týdny jsem zahlcená. Někdy dělám sedm nebo osm klientek denně, skáču po celém Manhattanu. Ale pak můžu mít několik dní, kdy zavolá jen pár lidí. Nemůžu si dovolit odmítnout práci.

Chystám se stisknout Enter, když si uvědomím, že doktor Shields nebude spokojený s tím, co jsem napsala. Držím se jeho pokynů a jdu hlouběji.

První práci jsem si našla v patnácti v obchodě se sendviči. Po dvou letech jsem odešla z vysoké, protože jsem to nezvládala. I s finanční pomocí jsem třikrát týdně musela v noci dělat číšnici a vzít si studentskou půjčku. Nesnáším dluhy. Pořád si dělat starost, jestli mi bankomat neukáže, že jsem v minusu, nenápadně si vzít sendvič z práce s sebou…

Teď se mi vede trochu líp. Ale nemám rezervu jako moje nejlepší kamarádka Lizzie. Rodiče jí posílají každý měsíc šek. Mí jsou pěkně švorc a moje sestra je postižená. Takže ano, někdy můžu potřebovat zrušit plány s kamarádkou. Musím se o sebe finančně postarat, protože když na to přijde, můžu se spoléhat jen sama na sebe.

Dívám se na poslední řádek.

Říkám si, jestli to nezní ukňouraně. Doufám, že doktor Shields pochopí, co se snažím říct. Můj život není perfektní, ale čí je? Mohlo by to být i horší.

Nejsem zvyklá se takhle vyjadřovat. Psát o skrytých myšlenkách je jako umýt si make-up a vidět nahý obličej.

Odpovím na pár dalších včetně: Přečetla byste si někdy manželovy/přítelovy zprávy?

Ano, kdybych si myslela, že mě podvádí, píšu. Nikdy jsem ale nebyla vdaná ani s nikým nežila. Měla jsem jen pár více méně vážných vztahů a nikdy jsem neměla důvod pochybovat.

Když odpovím na šest otázek, cítím se jinak. Jsem nabuzená, jako bych měla další hrnek kávy, ale už necítím nervozitu ani úzkost. Jsem naprosto soustředěná. Také jsem úplně ztratila ponětí o čase. Mohla bych v téhle místnosti sedět pětačtyřicet minut, nebo dvakrát tak dlouho.

Zrovna jsem dopsala o něčem, co bych nikdy nedokázala říct rodičům – jak potají platím některé účty za Beckyiny doktory –, když se na obrazovce znovu začnou vynořovat písmena.

To pro vás musí být těžké.

Čtu si tu zprávu podruhé, pomaleji. Jsem překvapená, jak mne laskavá slova doktora Shieldse utěšují.

Zakloním se na židli a cítím tvrdý kov, jak se mi zarývá do prostoru mezi lopatkami. Pokouším se představit si, jak doktor Shields vypadá. Představuji si ho jako robustního muže s šedými vousy. Je zamyšlený a soucitný. Nejspíš už to všechno slyšel. Nesoudí mne.

Je to těžké, pomyslím si. Rychle několikrát zamrkám.

Přistihnu se, jak píšu: Děkuji.

Ještě nikdy o mně nikdo nechtěl tolik vědět. Většina lidí se spokojí s povrchním klábosením, které doktor Shields nemá rád.

Možná jsou moje tajemství, která skrývám, zásadnější, než jsem si myslela, protože když jsem to napsala, ulevilo se mi.

Nakloním se trochu dopředu a pohrávám si s trojicí prstýnků na ukazováčku a čekám na další otázku.

Zdá se, že to trvá o trošku déle než u předchozích.

Pak se objeví.

Ublížila jste někdy vážně někomu, na kom vám záleží?

Skoro zalapám po dechu.

Čtu to dvakrát. Neubráním se pohledu ke dveřím, ačkoliv vím, že přes skleněnou tabuli nahoře nikdo nenakukuje.

Pět set dolarů, pomyslím si. Už to nevypadá jako tak snadno vydělané peníze.

Nechci váhat příliš dlouho. Doktor Shields pozná, že se něčemu vyhýbám.

Bohužel ano, píšu a snažím se získat trochu času. Obtočím si kudrnaté vlasy kolem prstu a píšu dál. Když jsem přijela do New Yorku, byl tu kluk, co se mi líbil, a moje kamarádka do něj byla taky zamilovaná. Pozval mě na rande…

Přestanu. Není problém vyprávět tenhle příběh. To není to, co doktor Shields chce.

Pomalu vymažu písmena.

Myslela jsem to upřímně, když jsem souhlasila s přijetím podmínek na začátku studie. Ale teď uvažuju, že bych si něco vymyslela.

Doktor Shields by mohl poznat, kdybych neříkala pravdu.

A napadá mne… jaké by to bylo, kdybych to udělala?

Někdy mám pocit, že jsem ublížila každému, koho jsem milovala.

Mám takovou chuť ta slova napsat. Představuji si doktora Shieldse, jak soucitně pokyvuje, povzbuzuje mne, abych pokračovala. Možná kdybych mu řekla, co jsem udělala, napsal by zase něco konejšivého.

Sevře se mi hrdlo. Dlaněmi si promnu oči.

Kdybych měla odvahu, začala bych doktoru Shieldsovi vysvětlovat, jak jsem se o Becky starala celé léto, když šli rodiče do práce, že jsem byla docela zodpovědná, i když mi tehdy bylo jen třináct. Becky dokázala být otravná. Vždycky mi vtrhla do pokoje, když u mne byli kamarádi, půjčovala si moje věci a pořád za mnou chodila…, ale milovala jsem ji.

Miluji ji, pomyslím si. Pořád ji miluji.

Ještě jsem nenapsala ani slovo, když na dveře zaklepe Ben, aby mi řekl, že zbývá pět minut.

Zdvihnu ruce a pomalu napíšu: Ano, a dala bych cokoliv, abych to napravila.

Než si stihnu slova rozmyslet, klepnu na Enter.

Zírám na monitor počítače, ale doktor Shields nic neodepisuje.

Kurzor pulzuje jako srdce, je to fascinující. Začnou mě pálit oči.

Kdyby mi teď doktor Shields něco napsal, kdyby mne požádal, abych pokračovala, že mohu překročit vymezený čas, udělala bych to. Dostala bych to ze sebe všechno, všechno bych mu řekla.

Začínám dýchat mělce.

Cítím se, jako bych stála na okraji útesu a čekala, až mi někdo řekne, že mám skočit.

Pořád zírám na monitor, vím, že mi zbývá jen asi minuta.

Pořád nic, jen blikající kurzor. V hlavě mi ale náhle pulzují slova do rytmu kurzoru: Řekni. Řekni.

Když Ben otevře dveře, stěží odtrhnu oči od monitoru, abych na něj kývla.

Otočím se a pomalu sundám bundu z opěradla židle a seberu batoh. Naposledy se podívám na počítač, ale pořád nic.

Ve chvíli, kdy se postavím, pohltí mě vlna vyčerpání. Jsem naprosto zdecimovaná. Ztěžknou mi končetiny a mozek se zamlží. Nechci nic než jít domů a zalézt si s Leem pod přikrývku.

Ben stojí hned za dveřmi a dívá se do iPadu. Nahoře zahlédnu Taylořino jméno následované třemi ženskými jmény. Všichni mají tajemství. Přemítám, jestli odhalí ta svá.

„Uvidíme se zítra v osm,“ řekne Ben, když začneme scházet po schodech do haly. Mám co dělat, abych s ním udržela krok.

„Dobře,“ řeknu. Sevřu zábradlí a soustředím se na kroky, abych nezakopla. Když sejdeme dolů, zastavím se. „Ehm, mám otázku. O jaký druh výzkumu přesně jde?“

Ben vypadá trochu podrážděně. S těmi svými naleštěnými botami a nóbl perem vypadá tak nějak puntičkářsky. „Jde o vyčerpávající studii o morálce a etice v dvacátém prvním století. Hodnotí stovky subjektů a bude součástí velké vědecké práce.“

Pak se podívá za mne, k další ženě čekající v hale. „Jeannine?“

Vyjdu ven, zapnu si koženou bundu. Zastavím, protože si potřebuju vzít věci, pak se otočím a vyrazím ke svému domovu.

Všichni lidé kolem mne se věnují běžným činnostem: žena s jasně zbarvenou podložkou na jógu vejde do studia na rohu. Kolem mne projdou dva chlapíci držící se za ruce. Za dítětem projíždějícím kolem na koloběžce utíká otec a křičí na něj: „Kámo, zpomal!“

Před dvěma hodinami bych si je neprohlížela. Teď je ale návrat do hlučného, chaotického světa dezorientující.

Mířím ke svému bytu. Když dojdu na roh, zastavím na semaforech. Je chladno, sáhnu si do kapsy pro rukavice. Když si je nasazuji, všimnu si, že průhledný lak, který jsem si dala na nehty teprve včera, je oloupaný.

Musela jsem ho škrábat, když jsem přemýšlela, jestli odpovědět na poslední otázku.

Zachvěji se zkřížím si paže na hrudi. Cítím se, jako by na mne něco lezlo. Mám dnes čtyři klientky a netuším, kde vezmu energii na to, abych tahala kufřík po městě a nezávazně klábosila.

Přemýšlím, jestli bude dotazování pokračovat tam, kde jsme skončili, až se zítra vrátím do třídy. Možná mě doktor Shields nechá poslední otázku přeskočit a dá mi novou.

Zatočím za poslední roh a dům, kde bydlím, je na dohled. Odemknu vchodové dveře, pevně je za sebou přitáhnu, až uslyším zaklapnout západku. Táhnu se přes čtvery schody, odemknu dveře bytu a zhroutím se na futon. Leo vyskočí a stočí se vedle mne – někdy se mi zdá, jako by vycítil, kdy potřebuji útěchu. Adoptovala jsem ho před pár lety skoro z rozmaru, když jsem se zastavila v útulku pro zvířata podívat se na kočky. Neštěkal ani nekňučel. Jen seděl ve své kleci a díval se na mne, jako by čekal, až se tam ukážu.

Nastavím si na mobilu budík, aby zazvonil za hodinu, pak položím dlaň na malé teplé tělíčko.

Jak tam tak ležím, začnu uvažovat, jestli to za to stojí. Nebyla jsem připravená na to, jak intenzivní zážitek to bude nebo kolik různých emocí mě zaplaví.

Přetočím se na bok a zavřu těžká víčka. Říkám si, že mi bude líp, až si odpočinu.

Nevím, co se může stát zítra, na co nového se bude doktor Shields ptát. Nikdo mě nenutí tohle dělat, připomínám si. Můžu předstírat, že jsem zaspala. Nebo se jako Taylor prostě neukázat. Nemusím se tam vrátit, pomyslím si těsně před tím, než upadnu do bezvědomí.

Ale vím, že si to jen nalhávám.

Čtvrtá kapitola

Sobota 17. listopadu

LHALA JSTE, COŽ JE PŘI VSTUPU do studie o morálce a etice ironie. Ale je to i dost podnikavé.

Nebyla jste náhradnice za schůzku v osm ráno.

Původní účastnice zavolala v 8.40, aby schůzku zrušila s tím, že zaspala – dlouho poté, co jste byla odvedena do testovací místnosti. Přesto vám bylo umožněno pokračovat, protože jste mezitím prokázala, že jste velmi zajímavý subjekt.

První dojem: jste mladá, váš průkaz potvrdil, že je vám dvacet osm. Kaštanově hnědé vlnité vlasy máte dlouhé a neuspořádané, na sobě máte koženou bundu a džíny. Nemáte snubní prsten, ale tři tenké stříbrné kroužky na ukazováčku.

Bez ohledu na neformální vzhled je ve vašem chování profesionalita. Nepřinesla jste si kelímek s kávou, nezívala a nemnula si oči jako některé z jiných časně ranních subjektů. Seděla jste vzpřímeně, nepokukovala jste mezi otázkami do mobilního telefonu.

To, co jste v úvodním sezení odhalila, i to, co jste neodhalila, má stejnou hodnotu.

Od vaší první odpovědi se začal vynořovat nenápadný motiv, který vás odlišil od dalších jedenapadesáti dosud hodnocených mladých žen.

Nejprve jste popsala, jak byste dokázala lhát, abyste ukonejšila klientku a zajistila si vyšší spropitné.

Pak jste psala o zrušení plánů s kamarádkou, nikoliv kvůli lístkům na koncert na poslední chvíli nebo slibné schůzce jako většina ostatních. Namísto toho jste se opět vrátila k vyhlídce na práci.

Peníze jsou pro vás životně důležité. Zdá se, že jsou východiskem vašeho etického kodexu.

Když se kříží peníze s morálkou, mohou výsledky odhalit fascinující pravdy o lidské povaze.

Lidi k ignorování morálního kompasu vedou nejrůznější prvotní důvody: přežití, nenávist, láska, závist, vášeň. A peníze.

Další postřehy: Kladete své milované na první místo, což dokazují informace, které tajíte před rodiči, abyste je chránila. Přesto se popisujete jako nástroj aktu, který by mohl zničit jiný vztah.

Ale nejzajímavější je otázka, na kterou jste neodpověděla, se kterou jste měla takové potíže, až jste si škrábala nehty.

Tento test vás může osvobodit, subjekte 52.

Podvolte se mu.

Pátá kapitola

Sobota 17. listopadu

SPÁNEK ODSUNE MYŠLENKY na doktora Shieldse a jeho podivný test. Šálek silné kávy mi pomůže znovu se soustředit na klientky, a když se po práci vrátím do bytu, skoro se cítím zase sama sebou. Už mne neznepokojuje pomyšlení na další sezení zítra.

Dokonce mám dost energie, abych uklidila, což většinou spočívá v posbírání oblečení, které jsem naskládala přes opěradlo židle, a pověšení zpátky do skříně. Moje garsonka je tak maličká, že v ní není ani jediná stěna, kterou by neblokoval nějaký nábytek. Mohla bych si dovolit větší, kdybych měla spolubydlící, ale před lety jsem se rozhodla bydlet sama. Moje soukromí mi za to stojí.

Trocha pozdně odpoledního světla nakukuje jediným oknem. Sedím na kraji futonu. Natáhnu se pro šekovou knížku a říkám si, že se nebudu placení účtů děsit tolik jako obvykle, když mi tento měsíc přijde pět set dolarů navíc.

Když začnu vypisovat šek pro Antonii Sullivanovou, je to, jako bych zase měla v hlavě doktora Shieldse:

Zatajila jste někdy něco před milovaným člověkem, abyste ho nerozčílila?

Pero ztuhne ve vzduchu.

Antonia je soukromá terapeutka, jedna z nejlepších ve Filadelfii.

Státem placená specialistka, která s Becky pracuje v úterý a ve čtvrtek, nedosáhla velkých pokroků. Ale ve dnech, kdy přichází Antonia, dochází k malým zázrakům, jako je pokus zaplést vlasy nebo napsat větu. Nebo otázka ke knize, kterou jí Antonia četla. Vynořování ztracených vzpomínek.

Antonia si účtuje 125 dolarů za hodinu, ale rodiče si myslí, že přizpůsobila cenu jejich možnostem, a platí jen zlomek z toho. Já doplácím zbytek.

Dnes jsem si připustila pravdu – kdyby rodiče věděli, že většinu účtu platím já, otec by byl zahanbený a matka by si dělala starosti. Mohli by mou pomoc odmítnout.

Je lepší, že nemají na vybranou.

Platím Antonii posledních osmnáct měsíců. Máma mi po její návštěvě pokaždé zavolá, aby mi vylíčila detaily.

Neuvědomovala jsem si, jak je těžké účastnit se téhle šarády, dokud jsem o tom dnes ráno nepsala. Když doktor Shields odepsal, že to musí být těžké, jako by mi dal svolení konečně připustit své skutečné pocity.

Dovypíšu šek a strčím ho do obálky, pak vyskočím a zamířím k ledničce, abych si vzala pivo.

Nechci už dnes rozebírat svá rozhodnutí. Brzy se do toho světa budu muset vrátit.

Sáhnu po telefonu a napíšu Lizzie: Můžeme se sejít o něco dřív?

Vejdu do baru Lounge a rozhlížím se, ale Lizzie tam ještě není. Nejsem překvapená, jsem tu o deset minut dřív. Uvidím dvě volné barové stoličky a zaberu je.

Barman Sanjay na mne kývne. „Ahoj Jess.“ Chodím sem často, je to tři bloky od mého domu a při happy hour stojí pivo jen tři dolary.

„Sama Adamse?“ zeptá se.

Zavrtím hlavou. „Vodku s brusinkovým džusem, prosím.“ Happy hour skončila skoro před hodinou.

Když dorazí Lizzie, mám už půl vypito. Jak se blíží, svléká si šátek a kabát. Sundám tašku ze stoličky vedle mne.

„Dnes se mi stala ta nejpodivnější věc,“ řekne Lizzie, když sebou plácne na stoličku a rychle, pevně mě obejme. Vypadá jako děvče z farmy na Středozápadě, růžové tváře a rozcuchané světlé vlasy. A přesně tím byla, než přijela do New Yorku, aby se pokusila prorazit v navrhování divadelních kostýmů.

„Tobě? Není možná,“ divím se. Když jsem posledně mluvila s Lizzie, vyprávěla, jak se pokoušela koupit bezdomovci krůtí sendvič, a on byl rozmrzelý, že netušila, že je vegan. O pár týdnů dřív někoho požádala, aby jí v obchodě Target pomohl najít uličku s ručníky. Ukázalo se, že to nebyla zaměstnankyně, ale herečka nominovaná na Oscara Michelle Williamsová. „Ale věděla, kde je mají,“ uzavřela Lizzie, když všechno vylíčila.

„Byla jsem ve Washington Square Park… Počkej, piješ vodku s brusinkovým džusem? Sanjayi, taky si dám jednu. Jak se má ten tvůj sexy přítel? Jess, kde jsem skončila? Jo, ten králíček. Seděl tam přímo uprostřed cesty a koukal na mě.“

„Králíček? Jako Thumper?“

Lizzie přikývne. „Je nádherný! Má takové dlouhé uši a malinkatý růžový čumáček. Musel se někomu ztratit. Je úplně krotký.“

„Máš ho teď u sebe doma, viď?“

„Jen proto, že je venku taková zima!“ ohradí se Lizzie. „V pondělí obvolám všechny okolní školy, jestli někde nechtějí zvířátko do třídy.“

Sanjay podá Lizzie drink a ta si usrkne. „A co ty? Něco zajímavého?“

Pro jednou mám den, který tomu jejímu může konkurovat, ale když začnu mluvit, mám před očima slova z monitoru notebooku: Vstupem do této studie souhlasíte s tím, že budete vázána mlčenlivostí.

„Jako obvykle,“ sklopím oči a míchám si pití. Pak se přehrabuji v tašce, abych našla pár čtvrťáků, a vyskočím: „Jdu vybrat nějakou muziku. Nějaké přání?“

„Rolling Stones,“ odpoví.

Navolím pro Lizzie Honky Tonk Women, nakloním se k jukeboxu a listuji nabídkou.

S Lizzie jsme se potkaly krátce poté, co jsem se sem přistěhovala. Obě jsme pracovaly v zákulisí stejné nebroadwayské show, já jako maskérka a ona mezi kostymérkami. Po dvou večerech produkce zavřela, ale tou dobou už jsme byly kamarádky. Je mi bližší než kdokoliv jiný – jela jsem s ní na prodloužený víkend domů a setkala se s její rodinou a ona chodila ven s mými rodiči a Becky, když před pár lety navštívili New York. Když jíme v našem oblíbeném lahůdkářství, vždycky mi dává ze svého talíře okurku, protože ví, jak je miluju, stejně jako já vím, že když vyjde nová kniha od Karin Slaughterové, nevyjde z bytu, dokud ji nedočte.

Ačkoliv o mně určitě neví všechno, stejně je divné nemoct jí říct, co jsem dnes zažila.

Přijde nějaký chlapík a stoupne si vedle mne, dívá se na názvy songů.

Začne hrát Lizziina písnička.

„Fanynka Stoneů, co?“

Otočím se, abych se na něj podívala. Určitě studoval MBA, pomyslím si. Vídám tenhle typ denně v metru. Má ten nádech Wall Streetu, jeho svetr ke krku a džíny jsou trochu moc nažehlené. Tmavé vlasy má krátké, strniště vypadá spíš na skutečné odpolední vousy než na nějaké umělecké pojetí porostu. I hodinky jsou výmluvné. Má rolexky, ale ne starožitné, které by ukazovaly na rodinné peníze. Jde o nový model, který si nejspíš sám koupil, možná za svoje první roční prémie.

Moc konvenční na můj vkus.

„Oblíbená kapela mého přítele,“ řeknu.

„Šťastný chlapík.“

Usměju se, abych zmírnila odmítnutí. „Díky.“ Vyberu Purple Rain a vrátím se ke své stoličce.

„Máš Flopsyho v koupelně?“ ptá se Sanjay.

„Dala jsem mu tam noviny,“ vysvětluje Lizzie. „Spolubydlící z toho ale není moc nadšená.“

Sanjay na mne mrkne. „Další rundu?“

Lizzie vytáhne telefon a ukáže ho mně a Sanjayovi. „Lidi, chcete vidět fotku?“

„Rozkošný,“ řeknu.

„Jé, zrovna mi přišla zpráva,“ řekne Lizzie a dívá se na telefon. „Pamatuješ na Katrinu? Pozvala pár lidí k sobě na drink. Nechceš jít?“

Katrina je herečka, která pracuje s Lizzie v jedné nové produkci. Už jsem Katrinu nějakou dobu neviděla, spolupracovaly jsme těsně předtím, než jsem odešla od divadla. Kontaktovala mne v létě, chtěla se sejít a popovídat si. Ale nikdy jsem jí neodpověděla.

„Dnes večer?“ zeptám se a oddaluji odpověď.

„Jo,“ potvrdí Lizzie. „Myslím, že tam přijde Anabelle a možná Cathleen.“

Mám ráda Anabelle a Cathleen. Ale pravděpodobně budou pozvaní i další lidé od divadla. A jednoho z nich bych raději už nikdy neviděla.

„Gene tam nebude, neboj,“ uklidní mě Lizzie, jako by mi četla myšlenky.

Vidím, že Lizzie se k nim chce přidat. Pořád jsou to její přátelé. A také si buduje kontakty. Newyorské divadlo je propojená komunita a nejlepší způsob, jak sehnat práci, je udržovat kontakty. Ale cítila by se špatně, kdyby šla beze mne.

Jako bych v hlavě zase slyšela hluboký, uklidňující hlas doktora Shieldse: Dokážete zalhat bez pocitu viny?

Ano, odpovím mu.

Lizzie řeknu: „O to nejde, jsem vážně unavená. A zítra musím brzy vstávat.“

Pak dám signál Sanjayovi. „Dáme si ještě jeden rychlý drink a pak musím do postele. Ale ty bys měla jít, Lizzie.“

O dvacet minut později vyjdeme s Lizzie ze dveří. Míříme na opačné strany, a tak se na chodníku obejmeme na rozloučenou. Voní jako pomerančové květy – vzpomenu si, že jsem jí tu vůni pomáhala vybrat.

Sleduji, jak zabočí za roh a míří na večírek.

Lizzie říkala, že Gene French tam nebude, ale není to jen on, komu se vyhýbám. Netoužím se znovu setkat s nikým z té fáze svého života, ačkoliv mne pohltila na prvních sedm let po mém přestěhování do New Yorku.

Divadlo mne do toho města přitáhlo. Ten sen mne popadl brzy, když jsem byla ještě malá a máma mě vzala na místní představení Čaroděje ze země Oz. Herci pak přišli do baru a já si uvědomila, že to všechno – Plecháč, Zbabělý lev, Zlá čarodějnice – byli jen obyčejní lidé. Proměnil je pudr, pihy nakreslené tužkou na obočí a make-up se zeleným nádechem.

Když jsem odešla z vysoké a přestěhovala se do New Yorku, začala jsem v Bloomingdale’s u pultíku Bobbi Brown a chodila jsem na konkurzy na maskérku každé hry, kterou jsem objevila na Backstage.com. Tehdy jsem se naučila, že profíci nosí kontury, make-upy a umělé řasy v kufřících podobných černým harmonikám, ne v tašce. Nejdřív jsem sporadicky pracovala na malých představeních, kde mi občas platili volňásky, ale po pár letech byla práce snadnější, klientela větší a já mohla odejít z obchodního domu. Začala jsem získávat doporučení, a dokonce jsem podepsala smlouvu s agentem, i když takovým, co zastupoval i kouzelníka vystupujícího na veletrzích.

Tohle období mého života byla čirá radost – silná pospolitost s herci a dalšími lidmi od divadla, triumf, když publikum vstalo a tleskalo našemu výtvoru…, ale teď jako vizážistka na volné noze vydělávám mnohem víc. A dávno jsem si uvědomila, že ne všechny sny se splní.

Stejně se neubráním myšlenkám na ty časy a přemítám, jestli je Gene pořád stejný.

Když nás představili, vzal mé ruce do dlaní. Mluvil hlubokým, silným hlasem, jak se slušelo na někoho, kdo pracoval u divadla. Už byl na své cestě k úspěchu, i když mu teprve táhlo na čtyřicet. Dosáhl ho dokonce rychleji, než jsem čekala.

První, co mi kdy řekl, bylo: Máte nádherný úsměv. Snažila jsem se nečervenat.

Vzpomínky vždycky přicházejí v tomto pořadí: Přináším mu šálek kávy a budím ho z krátkého zdřímnutí v sedadle potemnělého hlediště. On mi ukazuje časopis Playbill rovnou z tiskárny a moje jméno v poděkování. Jsme spolu sami v jeho kanceláři, dívá se mi do očí a pomalu si rozepíná kalhoty.

A poslední věc, kterou mi kdy řekl, zatímco jsem se snažila zadržet slzy: Dojeď dobře domů, ano? Pak zastavil taxi a dal řidiči dvacku. Myslí na mě někdy? Pochybuji.

Stačí, říkám si. Musím jít dál.

Ale když půjdu domů, vím, že nebudu moct spát. Budu si zase přehrávat scény z naší poslední společné noci a co jsem mohla udělat jinak, nebo myslet na studii doktora Shieldse.

Ohlédnu se k baru. Pak otevřu dveře a vejdu. Vidím tmavovlasého bankéře, jak hraje s kamarády šipky.

Jdu rovnou k němu. Je jen o pár centimetrů vyšší než já v botách s nízkým podpatkem. „Ahoj,“ řeknu.

„Ahoj…?“ Tázavě protáhne slovo.

„Vlastně nemám přítele. Můžu ti koupit pivo?“

„Tak to byl krátký vztah,“ poznamená a já se zasměju.

„Dojdu pro první rundu,“ řekne a podá šipky jednomu ze svých kamarádů.

„Co třeba panáka fireballu?“ navrhnu.

Když se přiblíží k baru, vidím, jak se po mně Sanjay otočí, a odvrátím pohled. Doufám, že nezaslechl, když jsem říkala Lizzie, že jdu domů.

Když se ten bankéř vrátí s panáky, přiťukne si se mnou. „Já jsem Noah.“

Usrknu a chuť skořice mne pálí na rtech. Vím, že nestojím o to, abych po dnešní noci Noaha ještě někdy viděla, a tak řeknu první jméno, které mne napadne: „Já jsem Taylor.“

Zdvihnu přikrývku a pomalu se zpod ní vysoukám, rozhlížím se. Chvilku mi trvá, než se rozpomenu, že jsem v Noahově bytě na gauči. Skončili jsme tu po pár dalších panácích a dalším baru. Když nám došlo, že jsme ani jeden nevečeřeli a máme hlad, běžel Noah do lahůdkářství na rohu.

„Ani se nehni,“ nařídil a nalil mi sklenku vína. „Budu zpátky za dvě minuty. Potřebuju vajíčka na francouzské toasty.“

Musela jsem usnout skoro okamžitě. Hádám, že mi zul boty a přikryl mne, místo aby mě vzbudil. Taky mi na konferenčním stolku nechal vzkaz: Ahoj ospalčisko, ráno ti udělám francouzský toast.

Pořád mám na sobě džíny a top, jenom jsme se líbali. Popadnu boty a kabát a po špičkách jdu ke dveřím. Když je otevírám, vrznou, až sebou trhnu, ale neslyším, že by se Noah v ložnici nějak pohnul. Pomalu a opatrně je zavřu, pak si nazuju boty a pospíchám chodbou. Výtahem sjedu do haly, uhladím si vlasy a prstem otřu pod očima případné šmouhy z řasenky, než sjedu devatenáct pater.

Vrátný vzhlédne od mobilního telefonu. „Dobrou noc, slečno.“

Zlehka zasalutuju, a jakmile vyjdu ven, pokouším se zorientovat. Nejbližší stanice metra je čtyři bloky odsud. Je skoro půlnoc a kolem se motá jen pár lidí. Zamířím ke stanici a cestou lovím z peněženky průkazku na metro.

Ve studeném povětří mě štípou tváře, a když si na ně sáhnu, cítím na bradě bolavé místo, kde mne při líbání odřelo Noahovo strniště.

Ten nepříjemný pocit je svým způsobem příjemný.

Šestá kapitola

Neděle 18. listopadu

VAŠE PŘÍŠTÍ SEZENÍ ZAČÍNÁ stejně jako to první: Ben na vás počká v hale a odvede vás do místnosti 214. Když vystoupíte po schodech, zeptáte se, jestli bude probíhat stejně jako včera. Odpoví kladně, ale nemůže poskytnout o mnoho víc informací. Nemá dovoleno sdělovat to málo, co ví, také podepsal souhlas s mlčenlivostí.

Stejně jako předtím je v první řadě položený tenký stříbrný notebook. Pokyny vidíte na obrazovce společně s pozdravem: Vítejte zpátky, subjekte 52.

Svléknete si kabát a usadíte se. Mnoho z mladých žen, které seděly na tomto místě, bylo od sebe téměř k nerozeznání: s dlouhými, narovnanými vlasy, nervózním chichotáním, neohrabanou postavou. Vy mezi nimi vynikáte, a to nejen svou nezvyklou krásou.

Držení těla máte téměř ztuhlé. Nepohnete se přibližně pět vteřin. Zorničky máte mírně rozšířené a rty pevně stisknuté k sobě, typický příznak úzkosti. Zhluboka se nadechnete a stisknete klávesu Enter.

Na obrazovce se objeví první otázka. Přečtete ji a vaše tělo se uvolní, rty změknou. Zdvihnete oči ke stropu. Krátce kývnete, skloníte hlavu a začnete rychle psát.

Ulevilo se vám, že na obrazovce není poslední včerejší otázka, ta, se kterou jste měla potíže.

Při třetí otázce se z vašeho těla vytratí poslední zbytky napětí. Ostražitost polevila. Vaše odpovědi, stejně jako minule, nezklamou. Jsou svěží, nefiltrované.

Ani jsem mu nenechala vzkaz, když jsem se vyplížila, napíšete v reakci na čtvrtou otázku, která se ptá: Kdy naposledy jste se k někomu zachovala nefér a proč?

Otázky průzkumu jsou úmyslně otevřené, aby subjekt mohl směrovat odpověď podle libosti. Většina žen se vyhýbá tématu sexu, alespoň takto brzy. Ale vy jste už podruhé narazila na téma, které většinu lidí uvádí do rozpaků. Rozvedla jste je: Myslela jsem, že se spolu vyspíme a já odejdu, tak obvykle podobné noci probíhají. Ale cestou k němu jsme procházeli kolem prodavače preclíků a já si jeden koupila, protože jsem od oběda nejedla. „V žádném případě,“ táhl mne pryč. „Dělám ty nejlepší francouzské toasty ve městě.“

Ale usnula jsem na gauči, když odběhl pro vajíčka.

Právě teď nechcete, aby se k vám nějaký muž dostal příliš blízko. Bylo by zajímavé, kdybyste to trochu rozvedla, na okamžik se zdá, že to uděláte.

Vaše prsty visí nad klávesami. Pak potřesete hlavou a dotknete se klávesy Enter, abyste odeslala odpověď.

Co dalšího jste měla chuť napsat?

Když se objeví další otázka, vaše prsty se vrátí k počítači, ale neodpovídáte na ni. Namísto toho vznesete vlastní dotaz k dotazovateli.

Doufám, že nevadí, když poruším pravidla, ale zrovna mě něco napadlo, píšete. Když jsem z jeho bytu odcházela, neměla jsem pocit viny. Došla jsem domů, vyvenčila Lea a spala ve své posteli. Když jsem se ráno probudila, už jsem na něj skoro zapomněla. Ale teď si říkám, že to bylo hrubé. Je možné, že se stávám morálnější v důsledku tohoto průzkumu morálky?

Subjekte 52, čím více toho o sobě odhalujete, tím je váš obraz podmanivější.

Ze všech subjektů, které se zúčastnily této studie, se na dotazovatele obrátil pouze jeden – subjekt 5. Také se od ostatních v mnoha ohledech lišila.

Subjekt 5 byla… mimořádná. Byla zklamáním. Bylo to srdcervoucí.

Sedmá kapitola

Středa 21. listopadu

MORÁLNÍ OTÁZKY číhají všude.

Když si kupuji banán a vodu na cestu autobusem domů, unaveně vyhlížející pokladní v nádražním kiosku mi namísto na pět vrátí na deset. Poďobaná žena s křivými zuby drží chatrnou kartonovou ceduli s nápisem: Potřebuju peníze na lístek, abych jela za nemocnou mámou. Pánbůh zaplať. V autobuse je narváno jako vždycky před svátky, ale hubený mladík naproti mně si položí batoh na prázdné sedadlo vedle sebe, aby si zabral území.

Sednu si a hned lituji svého výběru. Dáma vedle mne si rozloží lokty při čtení na Kindlu a zasahuje do mého prostoru. Dělám, jako že se protahuji, narazím do ní a řeknu: „Promiňte.“

Když řidič autobusu nastartuje motor a vyjede z terminálu, myslím na nedělní sezení s doktorem Shieldsem. Otázka, které jsem se hrozila, se už neobjevila, ale i tak se dloubám v docela důležitých věcech.

Napsala jsem, jak spousta mých kamarádek volá tátovi, když potřebují půjčit peníze nebo se poradit, co s nepříjemným šéfem. Volají mámě, když je skolí chřipka nebo pro útěchu při rozchodu. Kdyby se věci měly jinak, mohla bych mít s rodiči taky takové vztahy.

Ale mí rodiče mají stresů dost, nepotřebují si dělat starosti o mne. Proto nesu břemeno toho, abych vybudovala skvělý život nejen pro jednu dceru, ale pro dvě.

Opřu si hlavu o sedadlo a myslím na odpověď doktora Shieldse: Musíte snášet velký tlak.

Když vím, že to někdo chápe, cítím se méně osamělá.

Říkám si, jestli doktor Shields nadále pokračuje ve studii, nebo jestli jsem byla jedním z posledních subjektů. Označil mne jako subjekt 52, ale netuším, kolik dalších anonymních dívek sedá v dalších dnech na stejné nepohodlné kovové židli a ťuká do stejné klávesnice. Možná s nějakou mluví právě teď.

Moje spolucestující se zavrtí a znovu překročí neviditelné hranice mého prostoru. Nestojí to za hádky. Posunu se blíž k uličce, pak sáhnu pro telefon. Listuji nějakými starými zprávami, hledám jednu od dávné spolužačky, která organizuje neformální setkání v místním baru noc po Díkůvzdání. Ale nalistuji příliš daleko a namísto toho narazím na zprávu z léta od Katriny, tu, na kterou jsem nikdy neodpověděla: Ahoj Jess. Můžeme zajít na kafe nebo tak něco? Doufala jsem, že bychom si mohly promluvit.

Vím naprosto jistě, o čem se mnou chce mluvit.

Přejedu prstem displej, abych se na její zprávu už nemusela dívat. Pak si vezmu sluchátka a najdu Hru o trůny.

Táta čeká na autobusovém nádraží ve své oblíbené bundě Eagles a zelené pletené čepici přetažené přes uši. Vidím, jak se jeho dech ve studeném vzduchu sráží v bílé obláčky, jako chomáče bavlny.

Jsou to jen čtyři měsíce od mé poslední návštěvy, ale když ho zahlédnu oknem, moje první myšlenka je, že vypadá starší. Vlasy vykukující zpod čepice jsou už víc sůl než pepř, postava se trochu sklání, jako by byl unavený.

Vzhlédne a zachytí můj pohled. Odhodí cigaretu, kterou tajně popotahoval. Oficiálně s tím přestal před dvanácti lety, což znamená, že už nekouří v domě.

Když vystoupím z autobusu, po tváři se mu rozhostí úsměv.

„Jessie,“ obejme mě. Říká mi tak jen on. Táta je velký a pevný, jeho objetí skoro až moc silné. Pustí mě a skloní se, aby se podíval do přepravky, kterou držím. „Ahoj, ty kluku,“ pozdraví Lea.

Řidič vytahuje kufry z útrob autobusu. Sáhnu si pro ten svůj, ale otec je rychlejší.

„Máš hlad?“ zeptá se jako vždycky.

„Příšerný,“ odpovím jako vždycky. Máma by byla zklamaná, kdybych přijela domů s plným žaludkem.

„Eagles zítra hrají s Bears,“ říká táta cestou na parkoviště.

„Ten zápas minulý týden, to bylo vážně něco.“ Doufám, že je moje poznámka dostatečně flexibilní, aby pokryla výhru i prohru. Zapomněla jsem se cestou v autobuse podívat na výsledky.

Když dojdeme k jeho starému autu Chevy Impala, zvedne mou tašku do kufru. Vidím, jak sebou trhne – v chladných dnech ho zlobí koleno.

„Mám řídit?“ nabídnu se.

Vypadá skoro uraženě, a tak rychle dodám: „Ve městě se k tomu nikdy nedostanu a bojím se, abych to nezapomněla.“

„No jasně,“ odpoví. Hodí mi klíčky a já je pravou rukou chytím ve vzduchu.

Znám zvyky svých rodičů skoro tak dobře jako své vlastní. A během hodinky doma poznám, že je něco špatně.

Jakmile dojedeme před dům, otec vezme Lea z přepravky a nabídne se, že ho vezme na procházku kolem bloku. Těším se, až budu uvnitř a uvidím mámu a Becky, a tak souhlasím. Když se táta vrátí, nedaří se mu odepnout Leovi vodítko. Jdu mu pomoct. Pach tabáku je tak silný, že vím, že vytáhnul další cigaretu.

I když ještě oficiálně byl kuřák, nikdy nevykouřil dvě cigarety v tak krátké době.

Pak, když s Becky sedíme na stoličkách v kuchyni a trháme salát, nalije si máma sklenku vína a nabídne mi taky.

„Jistě,“ odpovím.

Nejdřív nad tím ani nepřemýšlím. Je večer před Díkůvzdáním, proto mám pocit, jako by byl víkend.

Ale pak si nalije druhou skleničku, ještě když se vaří těstoviny.

Dívám se, jak míchá rajskou omáčku. Je jí teprve jednapadesát, není o moc starší než matky na bar micva, ty, které chtějí vypadat tak mladě, aby po nich chtěli občanku. Barví si vlasy na kaštanově hnědou a nosí fitness náramek, aby si hlídala svých deset tisíc kroků denně. Přesto vypadá tak nějak sklesle, jako včerejší balonek, z kterého už trochu uniklo helium.

Sedíme u kulatého dubového stolu a matka mě zasypává otázkami o práci, zatímco otec sype na těstoviny nastrouhaný parmazán.

Protentokrát jí nelžu. Říkám, že si dávám od divadla trošku pauzu a dělám make-up na volné noze.

„Co je s tou show, o které jsi mi říkala minulý týden, zlatíčko?“ zeptá se matka. Druhou sklenku vína má už skoro dopitou.

Stěží si vybavím, co jsem říkala. Než odpovím, dám si sousto rigatoni. „Skončili. Ale tohle je lepší. Určuju si vlastní pracovní dobu. Navíc potkám spoustu zajímavých lidí.“

„Aha, to je dobře.“ Vrásky na čele se jí trochu vyhladí.

Máma se obrátí k Becky: „Možná se jednou přestěhuješ do New Yorku a budeš žít v bytě a potkávat zajímavé lidi!“

Teď se zase zamračím já. Poranění mozku, které Becky utrpěla jako dítě, ji postihlo nejen tělesně. Její krátkodobá i dlouhodobá paměť jsou tak poškozené, že nikdy nebude moct bydlet sama.

Moje matka si vždycky dělala plané naděje a podporovala Becky v tom samém.

V minulosti mne to trochu rozčilovalo. Ale dnes mi to připadá trochu… neetické.

Představím si, jak by otázku formuloval doktor Shields: Když někomu nabídnete nerealistický sen, je to nefér, nebo je to laskavé?

Přemýšlím, jak bych mu vysvětlila, co si o té situaci myslím. Není to úplně špatné, napsala bych. A možná je ta víra důležitá spíš pro matku než pro Becky.

Usrknu vína a schválně změním téma.

„Už se začínáte těšit na Floridu?“

Jezdí tam každý rok, všichni tři, dva dny po Vánocích, a vrací se druhého ledna. Bydlí ve stejném levném hotelu blok od vody. Moře je Beckyino oblíbené místo, i když neplave dost dobře, aby mohla dál, než kde má vodu po pás.

Rodiče se po sobě podívají.

„Co je?“ zeptám se.

„Letos je moře moc studené,“ řekne Becky.

Zachytím otcův pohled. Potřese hlavou. „Promluvíme si o tom později.“

Máma najednou vstane a odnese talíře.

„Já to udělám,“ řeknu.

Mávne rukou. „Co kdybys s tátou vzala Lea na procházku? Pomůžu Becky připravit se do postele.“

Kovová trubka rozkládacího gauče se mi zarývá do zad. Znovu se převrátím na tenké matraci a snažím se najít pozici, ve které usnu.

Je skoro jedna v noci a dům je tichý. V hlavě mi ale jako v pračce víří obrazy a útržky rozhovorů.

Jen co jsme vyšli ven, vytáhl otec z kapsy kabátu krabičku winstonek a sirky. Škrtnul sirkou, zaclonil ji dlaní proti větru. Zapálil si až na potřetí.

Skoro stejně dlouho mi trvalo zpracovat novinu, kterou mi právě sdělil.

„Skoupení akcií?“ zopakovala jsem.

Vyfoukl. „Důrazně nám doporučili to přijmout. Tak to stálo v interním sdělení.“

Byla tma, a ačkoliv jsme došli jen na roh, ruce už mě štípaly chladem. Neviděla jsem otcův výraz.

„Budeš si hledat jinou práci?“ zeptala jsem se.

„Už hledám, Jessie.“

„Brzy si něco najdeš.“

Ta slova mi vyklouzla dřív, než jsem si uvědomila, že dělám přesně to, co máma Becky.

Znovu se převrátím na matraci a přehodím ruku přes Lea.

Kdysi jsme s Becky sdílely pokoj, ale co jsem se odstěhovala, zasloužila si Becky víc místa. Má tam malou trampolínu s bezpečnostním madlem a stůl na tvoření tam, kde kdysi stávala moje postel. Je to jediný domov, jaký kdy poznala.

Rodiče žijí v tomhle domě už skoro třicet let. Už by byl splacený, ale potřebovali ho refinancovat, aby pokryli Beckyiny účty za doktory.

Vím, kolik měsíčně utrácejí – procházela jsem účty, které má matka v zásuvce v kredenci.

Hlavu mám zase plnou otázek. Tahle je nejdůležitější: Co s nimi bude, až dojdou peníze?

Čtvrtek 22. listopadu

DÍKŮVZDÁNÍ JE KAŽDOROČNĚ u tety Helen a strýčka Jerryho. Jejich dům je o hodně větší, ke stolu se pohodlně vejde deset lidí. Moje matka vždycky připraví dušené zelené fazolky se smaženou cibulkou a já s Becky připravíme nádivku. Než odejdeme, požádá mě Becky, abych ji nalíčila.

„S radostí,“ odpovím. Byla první, na kom jsem trénovala, když jsme ještě byly malé.

Nemám s sebou svůj kufřík, ale Becky je podobný barevný typ jako já – bledá kůže posetá pihami, světle oříškové oči, rovné obočí – stačí zalovit v osobní taštičce s make-upem a dát se do práce.

„Jak chceš vypadat?“ zeptám se.

„Jako Selena Gomezová,“ odpoví Becky. Je její fanynka od chvíle, kdy byla Selena na Disney Channel.

„Ráda mi to děláš těžké, co?“ poznamenám a ona se zasměje.

Rozetřu Becky na kůži tónovací krém a přemýšlím o tom, co matka říkala u večeře. Přestala jsem s nimi jezdit na Floridu, když jsem se odstěhovala do New Yorku, ale matka mi pokaždé posílala fotky, jak Becky sbírá mušličky do kbelíčku nebo jak se směje, když jí voda cákne na břicho. Becky miluje nealko koktejly Pink Panther s maličkým deštníčkem a třešní v maraschinu navíc, které jí nosí obsluha v oblíbené přímořské restauraci mých rodičů. Táta bere Becky hrát minigolf, zatímco matka se prochází po pláži, a všichni chodí na konec mola sbírat kraby. Zřídka nějaké chytí, ale pokud se jim to podaří, hážou je zpátky.

Je to jediná část roku, kdy působí skutečně odpočatě.

„Co kdybys mě po Vánocích přijela navštívit do New Yorku?“ navrhnu. „Mohla bych ti ukázat obrovský stromek. Mohly bychom se podívat na Rockettes, jak tančí a zpívají, a zajít si do Serendipity na horkou čokoládu.“

„To zní dobře,“ řekne Becky, ale vidím, že ji to pomyšlení trochu znervózňuje. Už mě přijela do města navštívit, ale hluk a davy lidí ji zneklidňovaly.

Přidám trošku zdravíčka, abych jí zdůraznila lícní kosti, pak jí do rtů vklepu jemně růžový lesk. Požádám ji, aby se dívala nahoru, a jemně nanesu řasenku.

„Zavři oči,“ řeknu a Becky se usměje. Tuhle část má nejraději.

Vezmu ji za ruku a vedu ji do koupelny k zrcadlu.

„Vypadám krásně!“ zvolá Becky.

Pevně ji obejmu, aby neviděla, jak se mi derou slzy do očí. „Ty jsi krásná,“ zašeptám.

Když teta Helen naservíruje pekanový a dýňový páj, zamíří chlapi do kuchyně sledovat zápas a ženy se vytratí do kuchyně sklidit – další rituál.

„Uf, já se tak nacpala, že se snad pobliju,“ zasténá sestřenice Shelly a vykasá si blůzu.

„Shelly!“ pokárá ji teta Helen.

„To je tvoje vina, mami, bylo to vynikající.“ Shelly na mne mrkne.

Sáhnu po utěrce, zatímco Becky donese talíře a opatrně je staví do řady na kuchyňskou linku. Teta Helen před pár lety předělala kuchyň a lamino nahradila žulou.

Máma začne drhnout mísy, které teta Helen přináší z jídelny. Sestřenice Gail, Shellyina sestra, je v osmém měsíci. S teatrálním povzdechem sebou plácne na židli u kuchyňského stolu a přitáhne si druhou židli, aby si mohla dát nohy nahoru. Gail se vždycky nějak podaří vyhnout sklízení, ale protentokrát má alespoň rozumnou výmluvu.

„Takže… zítra večer se všichni sejdou v Brewsters,“ řekne Shelly, zatímco nabírá zbytky nádivky do dózy. Tím všichni myslí naše spolužáky ze střední, kteří se neformálně sejdou.

„Hádej, kdo tam bude…,“ odmlčí se.

Vážně chce, abych začala hádat?

„Kdo?“ zeptám se nakonec.

„Keith. Rozešli se.“

Sotva si vzpomenu, o kterého hráče fotbalu šlo.

Shelly se o něj nezajímá kvůli sobě – vdala se před rokem a půl. Vsadila bych dvacet babek, že příští rok tu bude ona sedět s nohama nahoře.

Shelly a Gail se na mne dívají plné očekávání. Gail si krouživým pohybem hladí břicho.

Zavibruje mi telefon v kapse sukně.

„To bude zábava,“ řeknu. „A ty nám budeš dělat řidičku, je to tak, Gail?“

„To tedy,“ odpoví. „Budu si ve vaně číst Us Weekly.“

„Chodíš s někým v New Yorku?“ zeptá se Shelly.

Telefon mi zavibruje podruhé, což dělá pokaždé, pokud okamžitě neotevřu zprávu.

„Nic vážného,“ odpovím.

Sladce dodá: „To musí být těžké soupeřit se všemi těmi krásnými modelkami.“

Gail podědila po tetě Helen blond vlasy a pasivní agresivitu. Teta přikvačí.

„Neodkládej děti moc dlouho,“ vmísí se. „Vsadím se, že se tu někdo těší na vnoučata!“

Matka obvykle nechává rýpání tety Helen být, ale tentokrát skoro cítím, jak se naježí. Možná je to tím, že u večeře zase pila.

„Jess má s těmi všemi broadwayskými show tolik práce,“ řekne. „Dopřává si kariéru, než se usadí.“

Není jasné, jestli tím přeháněním máma brání mne, nebo sebe.

Náš rozhovor přeruší Gailin manžel Phil, když vejde. „Jdu si jen pro pár piv,“ řekne a otevře chladničku.

„To je pěkné,“ poznamená Shelly. „Ty máš ale štěstí, že si sedíš, koukáš na zápas a popíjíš, zatímco my uklízíme.“

„Vážně by ses chtěla koukat na fotbal, Shel?“ zeptá se.

Plácne ho rukou. „Ty, koukej odsud zmizet.“

Snažím se předstírat zájem o diskuzi na téma, zda je žlutá vhodná barva pro Gailiin dětský pokoj, ale vzdám to a omluvím se. Jdu do koupelny a vytáhnu z kapsy mobil. Z přeslazené perníkové vůně svíčky hořící vedle umyvadla se mi málem zvedne žaludek.

Na displeji je nová zpráva z neznámého čísla:

Promiňte, pokud ruším vaši dovolenou. Tady dr. Shields. Jste o víkendu ve městě? Bylo by možné domluvit další sezení? Dejte mi vědět, kdy se vám to hodí.

Čtu tu zprávu dvakrát.

Nemůžu uvěřit, že se na mne doktor Shields obrací přímo.

Myslela jsem, že studie sestává jen ze dvou částí, ale možná jsem to špatně pochopila. Pokud mne chce doktor Shields na další sezení, mohlo by to znamenat víc peněz.

Přemítám, jestli mi doktor Shields poslal zprávu proto, že má Ben volno. Nakonec je Díkůvzdání. Možná je doktor Shields doma v pracovně a trošku pracuje, zatímco jeho žena podlévá krocana a vnoučata prostírají stůl. Možná je tak oddaný práci, že je pro něj těžké vypnout, podobně jako je pro mne těžké přestat myslet na morální problémy.

Spousta mladých žen účastnících se tohoto průzkumu by pravděpodobně ráda využila možnost vrátit se na další sezení. Říkám si, proč si doktor Shields vybral mne.

Zpáteční jízdenku na autobus do města mám na nedělní ráno. Rodiče by byli zklamaní, kdybych odjela brzy, i kdybych jim řekla, že je to kvůli velké práci.

Zatím neodpovídám. Namísto toho strčím telefon zpátky do kapsy a otevřu dveře koupelny.

Stojí tam Phil.

„Promiň,“ řeknu a snažím se protáhnout kolem něj v úzké chodbě. Cítím z jeho dechu pivo, když se ke mně nakloní blíž. Phil s námi také chodil na střední. Byli s Gail spolu od doby, kdy byl ve čtvrťáku a ona ve druháku.

„Slyšel jsem, že tě chce Shelly dát dohromady s Keithem,“ řekne.

Zasměju se a doufám, že uhne a přestane mi blokovat cestu.

„Vážně nemám o Keitha zájem,“ odpovím.

„Jo?“ Nakloní se blíž. „Jsi pro něj moc dobrá.“

„Hm, díky.“

„Ty víš, že jsem pro tebe měl vždycky slabost.“

Ztuhnu. Upřeně se mi dívá do očí.

Jeho žena je v osmém měsíci těhotenství. Co to dělá?

„Phile!“ zavolá z kuchyně Gail. Její slova proříznou ticho. „Jsem unavená, musíme se vydat na cestu.“

Konečně ustoupí stranou a já proběhnu kolem, přitisknutá ke zdi.

„Uvidíme se zítra, Jess,“ řekne těsně předtím, než zavře dveře koupelny.

Zastavím na konci chodby.

Vlněný svetr mě najednou kouše a do plic se mi nedostává dost vzduchu. Nevím, jestli je to kvůli té páchnoucí svíčce, nebo Philovu flirtování. Ten pocit není neznámý – to proto jsem před lety opustila domov.

Dostanu se na zadní verandu.

Stojím venku a vdechuji studený vzduch. Prsty v kapse nahmatají hladký plastový obal telefonu.

Rodičům nakonec dojdou peníze. Měla bych teď udělat co největší rezervu. A pokud odmítnu doktora Shieldse, možná si najde jiný subjekt, který bude flexibilnější.

Dokonce i já sama poznám, že se to až příliš snažím logicky vysvětlit.

Vytáhnu telefon a odpovím doktoru Shieldsovi: Kdykoliv v sobotu nebo v neděli mi to vyhovuje.

Téměř okamžitě vidím tři tečky, které znamenají, že píše odpověď. O chvilku později čtu: Báječné. Potvrzuji sobotu v poledne na stejném místě.

Osmá kapitola

Sobota 24. listopadu

NETUŠÍTE, S JAKOU DYCHTIVOSTÍ bylo třetí sezení očekáváno, subjekte 52. Vypadáte báječně jako vždy, ale působíte zamlkle. Když vejdete do místnosti 214, pomalu svléknete bundu a dáte ji přes opěradlo židle. Visí nakřivo, ale nesrovnáte ji. Těžce se posadíte a zaváháte, než se dotknete klávesy Enter, abyste začala.

Byla jste na Díkůvzdání také osamělá?

Jakmile se objeví první dotaz a vy se otevřete, projeví se vaše skutečná povaha a jste živější.

Začínáte si proces vychutnávat, je to tak?

Když se objeví čtvrtá otázka, vaše prsty se rychle pohybují po klávesnici. Máte skvělé držení těla. Nevrtíte se. To vše naznačuje, že máte v tomto konkrétním ohledu silné a jasné pocity.

Týden před svatbou uvidíte snoubence své kamarádky líbat jinou ženu. Řeknete jí to?

Udělala bych toto, píšete. Konfrontovala bych ho a řekla mu, že má čtyřiadvacet hodin na to, aby se přiznal, nebo to řeknu sama. Jedna věc by byla, kdyby byl s kamarády na rozlučce se svobodou ve strip baru a strčil za kalhotky dvacku. Hodně chlapů takové věci dělá, aby se předvedli. Ale mimo takové situace není omluva. Nemohla bych se dívat jinam a předstírat, že jsem nic neviděla. Protože jestli chlap podvede jednou, víte, že to udělá znovu.

Když napíšete tato slova, přestanete psát, stisknete Enter a čekáte na další otázku.

Ta se neobjeví hned.

Uběhne minuta.

Je všechno v pořádku? píšete.

Uběhne další minuta.

Odpověď je připravená: Okamžik prosím.

Vypadáte zmateně, ale přikývnete.

Vaše odpověď je absolutní. Zdá se, že věříte, že lidé nemohou měnit svou vrozenou povahu, ani když jejich nutkání vede k bolesti a destrukci.

Svraštěné čelo a přimhouřené oči dokládají hloubku vašeho přesvědčení.

Protože jestli chlap podvede jednou, víte, že to udělá znovu.

Čekáte na další otázku. Ale ta nepřichází.

Vaše odpovědi vytvořily nečekané spojení – vzájemným propojením náhle dávají smysl.

Nehledám vážný vztah, napsala jste při druhém sezení.

Otočíte se a zadíváte se na hodiny na zdi za vámi, pak se podíváte ke dveřím. Ze všech úhlů jste okouzlující.

Doufám, že nevadí, když poruším pravidla. Tato slova jste napsala předtím, než jste se svěřila, že studie přetváří váš vztah k vlastní morálce.

Pohráváte si se stříbrnými kroužky na ukazováčku, zatímco se mračíte na obrazovku. Je to jeden z vašich zvyků, když jste zamyšlená nebo cítíte úzkost.

Vážně potřebuju peníze, napsala jste při prvním sezení.

Objevuje se něco mimořádného.

Jako byste teď směřovala studii do jiné oblasti. Vy – mladá žena, která se jí vůbec neměla účastnit.

Dostanete další dvě otázky. Jsou mimo pořadí, ale to se nedozvíte.

Na obě odpovíte sebejistě. Bezchybně.

Poslední dotaz, který dnes dostanete, žádný jiný subjekt nikdy neuvidí.

Byl vytvořen speciálně pro vás.

Když se objeví, přeletíte obrazovku doširoka otevřenýma očima.

Pokud odpovíte jedním způsobem, odejdete z této místnosti a už se nevrátíte.

Ale pokud odpovíte jinak, jsou možnosti nekonečné. Můžete se stát průkopnicí na poli psychologického výzkumu.

Položit tuto otázku je sázka do loterie.

Ale vy za to riziko stojíte.

Neodpovíte hned. Odsunete židli a stoupnete si.

Pak zmizíte.

Vaše kroky klapou po linoleu. Krátce se objevíte v zorném poli, pak znovu zmizíte.

Přecházíte sem a tam.

Teď se role obrátily – to vy otálíte. Také jste to vy, kdo rozhodne, zda tato studie projde proměnou.

Vrátíte se na své místo a nakloníte se. Očima těkáte po obrazovce, jak si čtete otázku ještě jednou.

Zvážila byste rozšíření své účasti ve studii? Kompenzace by byla značně vyšší, ale značně vyšší by byly i požadavky.

Pomalu zdvihnete ruce a začnete psát.

Udělám to.

Devátá kapitola

Sobota 24. listopadu

NA TŘETÍM SEZENÍ všechno začalo stejně: Ben v tmavomodrém svetru s véčkem čekal v hale. Prázdná třída. Notebook na lavici v první řadě, slova Vítejte zpátky, subjekte 52, se vznášejí na obrazovce.

Odpoledne jsem se skoro těšila, jak budu doktoru Shieldsovi odpovídat na otázky. Možná kvůli možnosti zbavit se spletitých pocitů po návštěvě doma.

Ale ke konci sezení to začalo být divné.

Jakmile jsem odpověděla na otázku o chlapovi podvádějícím snoubenku, nastala ta dlouhá pauza a tón dotazů se změnil. Nedokážu přesně říct jak, ale ty další dva prostě byly jiné. Už jsem čekala, že budu muset psát o věcech, které se mne týkají nebo o svých zkušenostech. Ty poslední otázky působily jako velké a filozofické, jaké dostanete při zkoušení z občanské nauky. Nad odpovědí bylo potřeba se trochu zamyslet, ale nemusela jsem se hrabat v bolestných vzpomínkách, jak to po mně doktor Shields často chce.

Měl by trest vždy odpovídat zločinu?

A potom:

Mají oběti právo vzít odplatu do vlastních rukou?

Těsně před odchodem jsem se musela potýkat s rozhodnutím, jestli studii posunout na další úroveň. Značně vyšší by byly i požadavky, napsal doktor Shields. Znělo to trochu zlověstně.

Co tím doktor Shields myslel? Snažila jsem se zeptat. Odpověď se objevila na monitoru počítače, stejně jako se objevovaly všechny otázky. Prostě napsal, že mi to vysvětlí příští středu, pokud se setkáme osobně.

Nakonec jsem se rozhodla, že peníze navíc jsou příliš velkým pokušením, než abych je odmítla.

Nebudu s tím vším hloupnout, říkala jsem si, když jsem Leovi připínala vodítko a zamířila k 6BC botanické zahradě. Je to jedna z mých oblíbených procházek po sousedství v Alphabet City a dobré místo k přemýšlení.

Doktor Shields se chce setkat osobně. Dal mi ale jinou adresu, než má učebna na newyorské univerzitě. Řekl, abych přišla na Východní šedesátou druhou ulici.

Nevím, jestli je to jeho kancelář nebo byt. Nebo něco úplně jiného.

Leo silně trhá vodítkem, tahá mě ke svému oblíbenému stromu. Dojde mi, že tam jen tak stojím.

Vidím sousedku, jak se blíží s toy pudlem. Rychle zvednu telefon k uchu a předstírám, že mluvím, než přejde. Nemůžu se s ní teď dát nenuceně do řeči.

Pořád slýchám historky o mladých dívkách ve městě, které se nechají vlákat do nebezpečných situací. Míjím jejich tváře na titulní straně New York Post, dostávám varování na mobil, když v mém sousedství dojde k násilnému trestnému činu.

Ne že bych nepodstupovala předvídatelná rizika. Chodím do cizích domovů denně kvůli práci a šla jsem domů s chlapíky, které jsem sotva potkala.

Ale tohle je jiné.

Nikomu jsem o té studii neřekla, tak to stanovil doktor Shields. Ví toho o mně příšerně moc, ale já o něm nevím doslova nic.

Ale možná je způsob, jak to zjistit.

Sotva jsme se dostali do zahrady, ale jemně Lea přitáhnu a zamíříme zpátky do bytu. Jdu rychleji než na začátku procházky.

Je čas otočit role. Teď si udělám nějaký vlastní průzkum.

Otevřu si pivo, sáhnu po macbooku a posadím se na futon. Ačkoliv neznám jeho křestní jméno, mělo by být celkem snadné zúžit výběr doktorů Shieldsů v New Yorku přidáním slov „výzkum“ a „psychiatrie“ do vyhledávače Googlu.

Okamžitě se objeví desítky odkazů. První se objeví odborný článek o etické nejednoznačnosti rodinných vztahů. Takže tahle část příběhu sedí.

Přejedu myší na záložku s obrázky.

Potřebuji najít obrázek muže, který o mně ví všechno, od toho, kde bydlím, po detaily mého posledního sexuálního styku.

Než kliknu, zaváhám.

Představovala jsem si doktora Shieldse takového, jakého ho chci mít, moudrého a dědečkovského, s laskavýma očima. Ten obraz je tak konkrétní, že je těžké si ho představit jinak.

Ale je pravda, že vařím z vody.

Může to být kdokoliv.

Kliknu myší.

Ucuknu a nasaju vzduch.

Nejdřív mne napadne, že jsem udělala chybu.

Přes obrazovku se otevírají obrázky a plní ji jako mozaika.

Sotva se podívám na jeden, přitáhne můj pohled další a za ním další.

Čtu si popisy, abych se ujistila, a pak zírám na ten největší obrázek na obrazovce.

Doktor Shields vůbec není ten zavalitý profesor, jakého jsem si představovala.

Dr. Shields, dr. Lydia Shields, je úchvatná žena, jedna z nejkrásnějších, jaké jsem kdy viděla.

Nakloním se a vstřebávám její dlouhé, světle rusé vlasy a smetanovou pleť. Může jí být něco přes pětatřicet. Ostře řezané rysy v sobě mají chladnou eleganci.

Je těžké se odtrhnout od jejích světle modrých očí, jsou okouzlující.

Dokonce i z obrázku mám pocit, jako by mne viděly.

Nevím, proč jsem si myslela, že je muž. Když Ben říkal „dr. Shields“, mohla to klidně být i žena. Ne všechny ženy si přece přechylují příjmení. Ta mylná představa o mně pravděpodobně něco vypovídá.

Nakonec kliknu na obrázek celé postavy. Stojí na pódiu a v levé ruce drží mikrofon. Zdá se, že má snubní prsten s diamantem. Hedvábná blůza ladí s přiléhavou sukní a podpatky tak vysokými, že si nedokážu představit, jak bych v nich vydržela jen po dobu cesty na pódium, natož během projevu. Krk má dlouhý a elegantní a takové lícní kosti, jaké má, ty nevykreslí žádné konturování.

Vypadá jako žena, která žije v úplně jiném světě, než jaký obývám já, pachtící se za prací a lichotící zákaznicím pro větší spropitné.

Myslela jsem si, že znám osobu, se kterou si píšu: přemýšlivý, soucitný muž. Když jsem ale zjistila, že doktor Shields je žena, přinutilo mě to znovu všechny otázky promyslet.

I všechny své odpovědi.

Co si ta bezchybně působící žena myslí o mém neuspořádaném životě?

Tváře mne začnou pálit, když si vzpomenu, jak nenuceně jsem mluvila o striptérkách a tangách na rozlučkách se svobodou při odpovědi na otázku, co bych dělala, kdybych viděla snoubence kamarádky líbat jinou ženu. Moje gramatika nebyla pokaždé perfektní, když jsem psala odpovědi, a neformulovala jsem je moc pečlivě.

Přesto ke mně byla laskavá. Tlačila mne k odhalení věcí, o kterých jsem nikdy nemluvila, a utěšovala mne.

Neodpuzovalo ji nic, s čím jsem se jí svěřila, pozvala mne zpátky. Chce se se mnou setkat, připomenu si.

Přiblížím si jednu fotografii a poprvé si všimnu, že se doktorka Shields slabě usmívá, zatímco drží před rty mikrofon.

Pořád jsem trošku nervózní kvůli středečnímu setkání, ale už z jiného důvodu. Myslím, že ji nechci zklamat, až se setkáme.

Začnu zavírat notebook. Pak znovu pohnu myší, abych klikla na link v Googlu. Popadnu telefon a začnu si psát poznámky. Zapíšu si adresu její kanceláře, která odpovídá místu, kde navrhla středeční setkání. Pak název knihy, kterou napsala, a její alma mater – Yale University.

Nemohu připustit, aby skutečnost, že je doktor Shields žena, nějak změnila původní plán. Platí mi příšerně moc peněz a já pořád nemám tušení proč nebo kvůli čemu.

A někdy právě lidé, kteří působí tím nejlepším dojmem, mohou nejvíc ublížit.

Pondělí 26. listopadu

JEJÍ FOTOGRAFIE NELHALY, což sedí, vzhledem k pravidlům její studie o říkání pravdy.

Bylo snadné najít online rozvrh přednášek doktorky Shields na newyorské univerzitě – byla to jedna z prvních věcí, co vyskočily ve vyhledávači. Vede jen jeden seminář týdně, v pondělí od pěti do sedmi odpoledne. Její třída je jen kousek chodbou od místnosti 214. Dnes je to tu tak jiné, když chodby plní hluk a ruch.

Doktorka Shields si srovná šedofialový šál kolem ramen, a zatímco jde chodbou, uvolní zpod jeho záhybů lesklé vlasy. Mám na sobě baseballovou čepici a džíny jako mnoho studentek motajících se kolem.

Zadržím dech, když se přiblíží. Vklouzla jsem za dvě dívky v živém rozhovoru, ale doktorka Shields se kolem nich chystá projít. Těsně předtím, než to udělá, se schovám na záchod.

O pár vteřin později vystrčím hlavu. Pokračuje dál chodbou ke schodišťové šachtě.

Nechám jí tak deset kroků náskok a stopuji ji ze dveří. Zachytím slabounkou vůni čistoty a koření.

Nemohu z ní odtrhnout oči.

Jako by klouzala ulicí v ochranné bublině a živly jí nemohly ani pocuchat vlásek, zatrhnout punčochu nebo odřít podpatek. Pár mužů se otočí, aby si ji prohlédli, a kurýr UPS manévrující těžkým vozíkem jí uhne z cesty. Chodník je plný cestujících a nakupujících lidí, ale ona nemusí ani jednou zpomalit.

Zabočí na Prince Street a pokračuje kolem řady značkových butiků prodávajících kašmírové mikiny s kapucou za tři sta dolarů nebo kosmetiku v obalech připomínajících šperky.

Nenahlédne do žádné výlohy. Na rozdíl od lidí kolem neposlouchá hudbu ani neprohlíží mobil, nenechá se rozptylovat okolím.

Pokračuje do malé francouzské restaurace dál v ulici, otevře dveře a zmizí uvnitř.

Stojím tam a nevím, co dělat.

Chci se na ni ještě podívat, protože jsem její tvář zahlédla jen letmo. Ale bylo by to divné čekat venku, než se nají.

Chystám se odejít, když si všimnu, že ji číšník dovedl ke stolku u okna. Je jen deset kroků ode mne. Jestli pootočí hlavu a vzhlédne, naše pohledy se setkají.

Rychle uhnu doleva a předstírám, že si čtu menu vystavené za sklem vedle vchodu.

Koutkem oka na ni pořád vidím.

Číšník se přiblíží k doktorce Shields a podá jí menu. Znovu se podívám na to před sebou. Kdybych si tohle mohla dovolit, vybrala bych si filet mignon s béarnskou omáčkou a hranolky. Ale vsadím se, že doktorka Shields si objedná grilovaného mečouna.

Krátce mluví s číšníkem a pak mu podá menu. Pleť má tak bledou, že ve světle svíček vypadá její profil nadpozemsky. Připomíná mi ty úchvatné objekty ve výkladech v průčelí obchodů, které jsme míjely.

Zdá se, že by tam mohla být také vystavena všem na odiv.

Venku se stmívá a přestávám cítit prsty, ale ještě nejsem připravená jít.

Ptala se mne na všechny ty věci, ale teď jsem to já, kdo na ni má plno dotazů. Nejnaléhavější je: Proč se tolik zajímáte o rozhodnutí lidí jako já?

Číšník se vrátí se sklenkou vína. Doktorka Shields usrkne a já si všimnu, že barva vína téměř dokonale ladí s lakem zdobícím nehty jejích dlouhých, štíhlých prstů.

Usměje se a kývne na číšníka, ale když odejde, dotkne se konečkem prstu koutku oka. Možná ji svědí nebo si z něj vyndává maličké vlákno ze šálu. Ale je to i gesto, kterým si člověk otírá slzu.

Znovu zdvihne sklenku vína, tentokrát se napije mnohem víc.

Určitě jsem na fotografii, kde držela mikrofon, viděla snubní prsten, ale teď má levou ruku v klíně a já nedokážu říct, jestli prsten ještě nosí.

Chtěla jsem zůstat poblíž, abych viděla, jestli jsem uhodla, co si doktorka Shields objednala. Teď si ale nandám sluchátka a vydám se na východ, směrem ke svému bytu.

I když jsem doktorce Shields poskytla o sobě hodně důvěrné informace, bylo to dobrovolně. A ona netuší, že jsem ji pozorovala v tak citlivé situaci. Mám pocit, že jsem zašla příliš daleko, jako bych překročila hranici.

Místo naproti ní dnes večer zůstane prázdné – číšník odnesl nadbytečné příbory a talíř, když mu doktorka Shields podala menu.

U stolu pro dva v romantické restauraci sedí doktorka Shields úplně sama.

Desátá kapitola

Středa 28. listopadu

VSTOUPÍTE DO BUDOVY Z BÍLÝCH CIHEL na Východní dvaašedesáté a výtahem vyjedete do třetího patra, dle pokynů. Stisknete bzučák, aby vás vpustili do kanceláře, kde vás uvítají.

Představíte se a podáte ruku. Váš stisk je pevný, dlaň na dotek chladná.

Většina lidí je zvědavá na někoho, s kým komunikovali, ale nikdy se s ním nesetkali. Potřebují trochu času, aby sladili představu, kterou si vytvořili, s člověkem, který před nimi stojí.

Přesto navážete jen letmý oční kontakt a začnete se rozhlížet po místnosti. Udělala jste si vlastní průzkum?

Dobrá práce, subjekte 52.

Oproti očekávání jste vyšší, asi 167 cm, ale jinak žádná překvapení. Rozvážete modrý šátek s třásněmi omotaný kolem krku a uhladíte si vlasy – těžké hnědé vlny. Pak sundáte kabát a odhalíte šedý svetr do V a zelené plátěné kalhoty s kapsami.

Outfit jste obohatila jemnými detaily – kalhoty jsou ohrnuté do půli lýtek, těsně nad kožené kotníkové boty. Svetr je vepředu zastrčený, aby byl vidět červený splétaný pásek. To spojení by mělo být katastrofální, směs bijících se barev a různorodých materiálů, přesto působí jako něco, co by mohlo být prezentováno na módním blogu.

Jste vyzvána, abyste se posadila.

Místo, které si zvolíte, toho hodně prozradí.

Sedací část zahrnuje dvě kožená křesla a pohovku.

Většina lidí si vybere dvoumístnou pohovku.

Ti, kteří ne, bývají typicky muži, protože jim to podvědomě umožňuje cítit se v citlivém prostředí autoritativně. Obecně ale platí, že klienti, kteří si vyberou křeslo, se zde necítí příjemně.

Vyhnete se pohovce a usadíte se v křesle, ačkoliv neprojevujete žádné známky nepohodlí.

To je příjemné a ne zcela nečekané.

Na křesle se ocitnete proti psychiatrovi, přesně v úrovni očí. Znovu se rozhlédnete, beze spěchu se zorientujete. V ordinaci se musí klienti cítit vítaní, chránění, v bezpečí. Když není prostředí harmonické, může být pro klienta obtížnější se uvolnit a ztíží to dosažení terapeutických cílů.

Očima kloužete po malbě ocelově modrých vln oceánu, pak na čerstvé kamélie s ostře zelenými stonky v oválné váze. Zastavíte se pohledem na knihách na policích za stolem. Jste bystrá, vnímáte detaily.

Možná jste si dokonce všimla prvního pravidla terapie. Klinický lékař musí zůstat svým způsobem jako nepopsaný list papíru. Předměty v kanceláři, které přitáhly váš pohled, nemohou být osobní. Nejsou tu žádné rodinné fotografie, nic kontroverzního jako například prvky prozrazující politické sklony nebo sociální podmínky, nic okázalého jako například logo Hermès na polštáři gauče.

Druhé pravidlo terapie: Nesuďte klienty. Role lékaře je naslouchat, vést, odhalit skryté pravdy pacientova života.

Třetí pravidlo je dovolit klientovi určit prvotní směr hovoru, z toho důvodu bývá sezení v podstatě otevřeno variací otázky: „Co vás dnes přivádí?“ Toto ale není terapeutické sezení, proto je toto konkrétní pravidlo porušeno. Namísto toho přichází poděkování za vaši účast.

„Doktorko Shields,“ řeknete, „než začneme, mohu vám položit pár otázek?“

Někteří lidé zadrhnou, nevědí, jaké oslovení použít. Zdá se, že instinktivně chápete protokol. I přes důvěrná odhalení, s kterými jste se svěřila, je potřeba zachovat odstup… prozatím. Postupně dojde k porušení dalších dvou profesionálních pravidel, jakož i mnoha dalších.

Pokračujete: „Řekla jste, že mi vysvětlíte rozšíření mé účasti ve studii. Co to tedy znamená?“

Dozvíte se, že projekt, do kterého jste se zapojila, se vyvine z akademického cvičení do výzkumu morálky a etiky ve skutečném životě.

Vaše oči se rozšíří… obavami?

Jste ujištěna, že scénáře budou naprosto bezpečné. Budete mít nad vším kontrolu a můžete kdykoliv vycouvat.

Zdá se, že vás to upokojilo.

Následuje připomenutí, že kompenzace je výrazně vyšší.

Tím je dosaženo cíle vás nalákat.

„O kolik vyšší?“ zeptáte se.

Snažíte se postupovat příliš rychle, ale tento pokus není možné uspěchat. Nejprve je potřeba zajistit důvěru.

Dozvíte se, že v dalším kroku je potřeba vytvořit výchozí bod. Budou vám položeny základní otázky.

Pokud souhlasíte, že budete pokračovat, začnou okamžitě.

„Jistě,“ řeknete, „vypalte.“

Váš tón je nonšalantní, ale začnete pomalu proplétat ruce.

Po vybídnutí popíšete své dětství na předměstí ve Filadelfii, mladší sestru s poraněním mozku a následnými obtížemi v kognitivní i fyzické oblasti, své tvrdě pracující rodiče. Volně přejdete ke svému stěhování do New Yorku. Pohled vám zjihne při zmínce o pejskovi z útulku, kterého jste adoptovala, pak mluvíte o prodeji kosmetiky v Bloomingdale’s.

Přerušíte oční kontakt a zaváháte.

„Líbí se mi váš lak na nehty.“

Odchýlení od tématu. To je taktika, kterou jste dříve ještě nevykázala.

„Já bych vínovou nosit nemohla, ale na vás vypadá báječně.“

Lichocení. V terapii běžné, když se klient snaží uhýbat. Lékaři jsou školení, aby se vyvarovali soudů o pacientech. Prostě jen poslouchají drobné náznaky, které jim odhalí to, co klient už ví, i když jen podvědomě.

Vy ale nejste v této místnosti kvůli zkoumání vašich pocitů nebo pátrání po nedořešených problémech s matkou.

Nebudete za toto sezení platit, ačkoliv ostatní, kteří sedí ve stejném křesle, platí 425 dolarů za hodinu. Namísto toho budete štědře odměněna.

Každý má svou cenu. Vaši je ještě potřeba stanovit.

Upřeně se díváte na terapeutku. Pečlivě vybudovaná fasáda funguje. To je vše, co vidíte. Vše, co kdy uvidíte.

Ale vy budete odhalena. V následujících týdnech budete muset sebrat síly a schopnosti, o jejichž existenci jste možná ani nevěděla.

Zdá se ale, že tu výzvu zvládnete.

Jste tu navzdory všemu. Vetřela jste se do studie, aniž jste obdržela pozvání. Nemáte stejný profil jako ostatní hodnocené ženy.

Původní studie byla odložena na dobu neurčitou.

Vy, subjekt 52, jste teď jediným středem mého zájmu.

Jedenáctá kapitola

Pátek 30. listopadu

LIBOZVUČNÝ HLAS DOKTORKY LYDIE SHIELDS dokonale ladí s jejím uhlazeným zevnějškem.

Při našem druhém osobním setkání sedím na kraji pohovky v její kanceláři. Stejně jako poprvé před pár dny nemusím dělat nic jiného než mluvit o sobě.

Když se opřu o područku, pokračuji v loupání slupek lží, které jsem navykládala rodičům: „Kdyby věděli, že jsem se vzdala svého snu o práci v divadle, bylo by to, jako by se měli vzdát i oni těch svých.“

Ještě nikdy jsem nebyla u psychiatra, ale zdá se, že jde o tradiční terapii. V duchu se musím podivovat: Proč ona platí mně?

Ale po pár minutách už si neuvědomuji nic než ženu naproti a tajemství, s kterými se jí svěřuji.

Když mluvím, dívá se na mne doktorka Shields tak opatrně. Počká několik okamžiků, než odpoví, jako by převalovala má slova v mysli, důkladně je vstřebávala, než zvolí odpověď. Vedle ní na malém přístavném stolku leží poznámkový blok, po kterém občas sáhne, aby si do něj něco poznamenala. Píše levou rukou a nemá na ní snubní prsten.

Přemítám, jestli je rozvedená, nebo snad vdova.

Snažím se představovat, co si asi poznačila. Na jejím stole leží složka s nadepsanými písmeny na štítku. Jsem příliš daleko, abych to přečetla. Ale mohlo by to být mé jméno.

Někdy, když odpovím na otázku, tlačí mne, abych řekla víc. Jindy projeví tolik laskavého pochopení, že mi skoro vyhrknou slzy.

Za tak krátkou dobu už mám pocit, že mi rozumí jako nikdo před ní.

„Myslíte, že je chyba klamat rodiče?“ zeptám se.

Doktorka Shields uvolní překřížené nohy a vstane ze smetanového křesla. Udělá dva kroky ke mně a já cítím, jak mé tělo ztuhlo.

Na krátký okamžik si říkám, jestli si nechce sednout vedle mne, ale ona jen projde kolem. Otočím hlavu a dívám se, jak se skloní a vezme za úchytku jedné z bílých dřevěných knihoven.

Otevře ji a sáhne do vestavěné minichladničky. Vyndá dvě lahvičky perrieru a jednu mi nabídne.

„Jistě,“ odpovím, „děkuji.“

Nenapadlo mě, že mám žízeň, ale když vidím, jak doktorka Shields zakloní hlavu a napije se, uvědomím si, že zdvihám ruku a dělám totéž. Skleněná lahev je příjemně masivní. Překvapí mne, jak dobře svěží bublinková tekutina chutná.

Dá si nohu přes nohu a já se trošku narovnám, když si uvědomím, jak se hrbím.

„Vaši rodiče chtějí, abyste byla šťastná,“ řekne doktorka Shields, „jako všichni milující rodiče.“

Přikývnu a najednou mě napadne, jestli má nějaké vlastní děti. Na rozdíl od snubního prstenu neexistuje nějaký hmotný symbol, který by se dal nosit na znamení toho, že je žena matkou.

„Vím, že mě milují,“ řeknu. „Já jen…“

„Jsou spolupachateli vašich výmyslů,“ poznamená doktorka Shields.

Jakmile doktorka Shields ta slova vysloví, uvědomím si pravdu. Doktorka Shields má pravdu – moji rodiče mě v podstatě podněcovali ve lhaní.

Zdá se, že si uvědomila, že potřebuji chvilku, abych to odhalení vstřebala. Nespouští ze mě oči a je to skoro ochranitelské, jako by se pokoušela odhadnout, jak zapůsobilo její prohlášení. Ticho mezi námi není trapné nebo těžké.

„Nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlela,“ prohlásím nakonec, „ale máte pravdu.“

Naposledy usrknu perrieru, pak opatrně postavím lahev na konferenční stolek.

„Myslím, že pro dnešek mám vše, co potřebuji,“ řekne doktorka Shields.

Stoupne si a já udělám totéž. Dojde ke svému stolu se skleněnou deskou, na kterém jsou malé hodiny, tenký notebook a pořadač.

Když doktorka Shields otevře jedinou zásuvku stolu, zeptá se: „Máte nějaké plány na víkend?“

„Ani ne. Beru dnes večer kamarádku Lizzie ven, abychom oslavily její narozeniny.“

Doktorka Shields si vyndá šekovou knížku a pero. Tento týden jsme měly dvě devadesátiminutová sezení, ale nevím, kolik dostanu.

„Aha, to je ta, které ještě rodiče dávají kapesné?“ zeptá se doktorka Shields.

Slovo „kapesné“ mě zaskočí. Nevidím doktorčin výraz, jelikož má při vyplňování šeku skloněnou hlavu, ale její tón je mírný, nezní to jako kritika. Navíc je to pravda.

„Myslím, že to je jeden z možných popisů,“ přikývnu, zatímco doktorka Shields vytrhne šek a podá mi ho.

Právě v tu chvíli obě řekneme: „Děkuji.“ Pak se unisono zasmějeme.

„Jste volná v úterý, ve stejnou dobu?“ zeptá se doktorka Shields.

Přikývnu.

Umírám touhou podívat se na sumu na šeku, ale mám pocit, že by to bylo nevkusné. Přeložím ho a strčím do tašky.

„A mám pro vás něco malého navíc,“ řekne doktorka Shields. Sáhne si pro koženou kabelku od Prady a vytáhne malý balíček zabalený ve stříbrném papíru.

„Proč to neotevřete?“

Obvykle dárky trhám, ale dnes zatáhnu za stužku, abych ji rozvázala, pak vklouznu ukazovákem pod samolepicí pásku a snažím se být co nejšikovnější.

Krabička od Chanelu působí hladce a leskle.

Uvnitř je lahvička vínového laku na nehty.

Prudce zdvihnu hlavu a podívám se doktorce Shields do očí, pak na její prsty.

„Zkuste ho, Jessico,“ řekne. „Myslím, že na vás bude vypadat pěkně.“

Jakmile jsem ve výtahu, sáhnu pro šek. Šest set dolarů, napsala elegantním psacím písmem.

Platí mi dvě stě dolarů za hodinu, dokonce víc než za počítačový dotazník.

Přemýšlím, jestli mě doktorka Shields bude příští měsíc potřebovat dost na to, abych mohla rodinu překvapit výletem na Floridu. Nebo možná bude lepší schovat peníze pro případ, že by otec nesehnal pořádnou práci, než spotřebují rezervu z odkupu.

Strčím šek do peněženky a zahlédnu v kabelce krabičku od Chanelu. Ze svého působení v oddělení kosmetiky v Bloomingdale’s vím, že ten lak na nehty stojí skoro třicet babek.

Plánovala jsem jen vzít Lizzie ven na panáky, ale ten lak by se jí nejspíš líbil.

Zkuste ho, řekla mi doktorka Shields.

Přejedu prsty elegantní písmo na černé krabičce.

Rodiče mé nejlepší kamarádky jsou na tom dost dobře, aby jí posílali měsíčně peníze. Lizzie je tak neokázalá, že dokud jsem s ní nejela na víkend domů, ani jsem si neuvědomila, že „malá farma“ její rodiny má pár set akrů. Může si dovolit vlastní lak na nehty, dokonce i nóbl značku, pomyslím si. Zasloužím si ho já.

O pár hodin později vejdu do Lounge, abych se setkala s Lizzie. Sanjay vzhlédne od krájení citronu a kývne na mne.

„Ten chlapík, kterého jste tu posledně nechala, vás hledal,“ řekne. „Vlastně hledal dívku jménem Taylor, ale vím, že myslel vás.“

Přehrabuje se ve velkém půllitru vedle pokladny, který je plný tužek a vizitek a balíčku camelek. Vytáhne vizitku.

SNÍDANĚ PO CELÝ DEN, je napsáno nahoře. Pod tím je nakreslený usměvavý obličej: dvě vajíčka místo očí a proužek slaniny jako ústa. Dole je Noahovo jméno a číslo.

Zamračím se. „Je kuchař?“

Sanjay se na mne přísně podívá. „Mluvili jste vůbec?“

„Ne o jeho profesi,“ vrátím úder.

„Vypadal bezva,“ pokračuje Sanjay. „Otevírá malou restauraci pár bloků odsud.“

Otočím vizitku a čtu zprávu: Taylor, platí na jeden dobrý francouzský toast zdarma. Na oplátku zavolej.

Právě v tu chvíli vejde Lizzie. Vyskočím ze stoličky a obejmu ji.

„Všechno nejlepší,“ popřeju jí a schovám vizitku v dlani, aby ji neviděla.

Sundá si bundu a já zachytím závan vůně nové kůže. Vypadá skoro jako ta moje, kterou Lizzie vždycky obdivovala, ale já tu svou mám ze sekáče. Když si jdu sáhnout na kožešinový límec, vidím cedulku BARNEYS NEW YORK.

„To je umělá kožešina,“ ujistí mě Lizzie a já přemýšlím, jak si vyložila můj výraz. „Rodiče mi ji koupili k narozeninám.“

„Je nádherná,“ zhodnotím.

Lizzie si ji položí do klína, když se usadí na stoličku vedle mě. Objednám nám brusinkovou vodku se sodou. „Jaké jsi měla Díkůvzdání?“ zeptá se.

Zdá se, jako by to už byla celá věčnost.

„Ale, jako obvykle. Trochu moc koláče a fotbalu. Povídej co ty.“

„Bylo to úžasné,“ řekne. „Všichni přiletěli a hráli jsme šarády. Děti byly báječné. Věřila bys, že už mám pět neteří a synovců? Táta…“

Lizzie se odmlčí, když nám Sanjay donese drinky, a já sáhnu po skleničce.

„Ty si nikdy nelakuješ nehty!“ vykřikne Lizzie. „Krásná barva!“

Podívám se na svoje prsty. Mám tmavší kůži než doktorka Shields a kratší prsty. Ta barva na mně je spíš dráždivá než elegantní. Ale má pravdu, je lichotivá.

„Díky. Nebyla jsem si jistá, jestli to zvládnu.“

Proklábosíme další dva drinky, pak se Lizzie dotkne mé paže. „Poslyš, můžu si tě v úterý odpoledne půjčit, abys mě nalíčila? Potřebuju novou fotku.“

„Jejda, mám sez…“ zarazím se. „Práci ve městě.“

Při našem prvním osobním setkání mi doktorka Shields dala podepsat další, detailnější souhlas s důvěrnou povahou našich sezení. Nemůžu Lizzie říct ani její jméno.

„Neva, zvládnu to,“ řekne Lizzie vesele. „Poslyš, nedáme si nachos?“

Přikývnu a objednám u Sanjaye. Cítím se špatně, že nemůžu Lizzie pomoct. A je to zvláštní pocit něco před ní skrývat, protože je to člověk, který mne zná nejlíp.

I když možná už ne.

Dvanáctá kapitola

Úterý 4. prosince

NEBYLA JSTE SI JISTÁ VÍNOVÝM LAKEM, ale dnes ho máte.

Je to důkaz rostoucí důvěry.

Také jste znovu zvolila pohovku.

Nejdřív se zakloníte a založíte si ruce za hlavou. Řeč vašeho těla signalizuje vzrůstající otevřenost.

Nevěříte, že byste byla připravena na to, co bude následovat. Ale jste.

Byla jste na to připravována. Vaše emoční výdrž se rozšířila, podobně jako metodicky plánované zvyšování výdrže připravuje běžce na maraton.

Dostanete několik zběžných zahřívacích otázek, jaký jste měla víkend.

A pak… abychom mohly postoupit vpřed, musíme se vrátit.

Při vyslovení těch slov najednou upravíte pozici těla, stáhnete paže dolů a založíte si je před tělem. Klasická obranná pozice.

Určitě už tušíte, co přijde.

Je čas zbořit poslední bariéru.

Znovu dostanete otázku, před kterou jste ucukla při úplně prvním sezení v místnosti 214, tentokrát ústně, jemným, ale pevným tónem hlasu:

Jessico, ublížila jste někdy vážně někomu, na kom vám záleží?

Schoulíte se do sebe a díváte se na svoje nohy, skrýváte obličej.

Chvíli trvá ticho.

A pak:

Povězte mi to.

Trhnete hlavou. Oči máte široce otevřené. Najednou vypadáte mnohem mladší než na dvacet osm, jako by se na chvilku objevil záblesk vašeho třináctiletého já.

V tom věku se pro vás všechno změnilo.

V každém životě jsou body zvratu – někdy hříčky osudu, někdy jakoby předurčení – ty formují a nakonec zpevňují cestu každého jedince.

Tyto okamžiky, jedinečné pro každého jako vlákna DNA, mohou přinejlepším působit jako katapult mezi třpytící se hvězdy. V opačném extrému mohou být vnímány jako klesání v tekutém písku.

Ten den, kdy jste dávala pozor na mladší sestru, ten den, kdy spadla z okna ve druhém patře, byl pro vás patrně dosud nejdůležitějším mezníkem.

Když popisujete, jak jste běžela k jejímu bezvládnému tělu na asfaltové příjezdové cestě, slzy vám tečou po tvářích. Začnete hyperventilovat, mezi slovy lapáte po dechu. Vaše tělo s vaší myslí ustupují k emocionální propasti. Vypravíte ze sebe ještě jednu zmučenou větu: Byla to moje vina. A celá se silně roztřesete.

Když kolem sebe ucítíte jemně obvázaný a přes ramena uhlazený teplý kašmírový šál, dostaví se kýžený uklidňující efekt.

Rozechvěle se nadechnete.

Dozvíte se to, co potřebujete slyšet:

Nebyla to vaše vina.

Máte toho na srdci víc, ale pro dnešek to stačí. Jste na pokraji sil.

Odměnou jsou slova chvály. Ne každý je tak statečný, aby čelil vlastním démonům.

Nepřítomně hladíte šedobéžovou vlnu na svých ramenou a posloucháte. Jde o utěšování, známku toho, že se zotavujete. Nový, jemnější rytmus hovoru vám pomůže na bezpečnější půdu.

Když se váš dech zklidní a tváře už nejsou zrudlé, dostanete jemné náznaky, že se blíží konec sezení.

Poděkuji vám.

A následuje malá odměna:

Venku je tak chladno, co kdybyste si ten šál nechala?

Doprovodím vás ke dveřím, a když odcházíte, ucítíte krátký stisk ruky na rameni. Jde o jedno z gest přinášejících útěchu. Také se používá k vyjádření uznání.

Když vyjdete z budovy, jste ze třetího patra vidět. Zaváháte na chodníku, pak sáhnete na šál a omotáte si ho jako šátek, jeden konec přehodíte přes rameno.

Ačkoliv jste fyzicky odešla, zůstáváte po zbytek dne přítomna v kanceláři, i přes posledního klienta objednaného dvacet minut po vašem odchodu. Soustředit se na asistenci při ovládnutí jeho hráčské závislosti je větší výzva než obvykle.

Vaše přítomnost přetrvává, i když se taxi proplétá ucpaným provozem v Midtown, stejně jako v Dean & DeLuca, zatímco pokladní markuje jeden medailonek svíčkové a sedm výhonků bílého chřestu.

Není lehké získat vaši důvěru, přesto toužíte po úlevě ze sdíleného tajemství.

Předvádět okolnímu světu nevýraznou fasádu je normou; většina společenských kontaktů sestává z povrchní konverzace. Když jedinec druhému důvěřuje natolik, aby odhalil své pravé já – své nejhlubší strachy, skryté touhy –, zrodí se silné pouto.

Dnes jste mne pozvala dál, Jessico.

Vaše tajemství bude v bezpečí…, pokud půjde vše dobře.

Přední vchod do řadového domku se otevře a taška z Dean & DeLuca je odložena na bílý mramor kuchyňské linky.

Nový béžový kašmírový šál, zakoupený jen pár hodin před vaším dnešním sezením, opustí tašku a ocitne se na poličce vedle kabátů.

Je stejný jako ten, který máte právě na sobě.

Třináctá kapitola

Úterý 4. prosince

VZDUCH JE ŠTIPLAVÝ A ŠEDÝ. Během té krátké doby, co jsem byla v kanceláři doktorky Shields, slunce zapadlo za horizont.

Měla jsem si vzít raději vlněný dvouřadý kabát než tenkou koženou bundu, ale šál od doktor Shields mě příjemně hřeje na hrudi a krku. Vlna vydává lehkou vůni čistoty a koření, kterou si spojuji s doktorkou Shields. Zhluboka ji vdechnu, až mě pošimrá v nose.

Bezradně postávám na chodníku a nevím, co dělat. Cítím se vyždímaná, ale jestli půjdu domů, pochybuji, že dokážu odpočívat. Nechci být sama, ale zavolat Lizzie nebo jiné kamarádce a sejít se na večeři nebo na skleničku mne neláká.

Ještě než si uvědomím, že jsem se rozhodla, dají se mé nohy do pohybu a nesou mě k metru. Jedu šestkou na Astor Place, pak vystoupím a zatočím západně na Prince Street.

Projdu kolem výkladů se značkovými slunečními brýlemi a kosmetikou v obalech podobných šperkům. Pak dojdu k té francouzské restauraci.

Tentokrát vejdu.

Ještě je brzy a je prázdno. Jen jedna dvojice obsadila box vzadu.

Vrchní mi odebere kabát, ale nechám si šál. Pak se zeptá: „Stůl pro jednoho? Nebo dáte přednost baru?“

„Vlastně, co třeba stůl u okna?“

Když mě k němu vede, vyberu si židli, na které seděla doktorka Shields, když jsem ji minulý týden sledovala.

Vinný lístek je tlustý, těžký svazek. Jen skleniček červeného je v něm asi deset možností.

„Prosím tohle,“ řeknu číšníkovi a ukážu na druhé nejlevnější. Stojí jednadvacet dolarů za sklenku, což znamená, že dnes bude doma k večeři chleba s arašídovým máslem.

Nebýt doktorky Shields, nikdy bych tuhle restauraci neobjevila, ale je to přesně to, co potřebuji. Je tichá a elegantní, ale ne staromódní. Stěny obložené tmavým dřevem a sametem potažené židle jsou konejšivě robustní.

Je to bezpečné místo, kde mohu být anonymní, ale ne sama.

Přiblíží se číšník. Má na sobě tmavý oblek a na podnose nese mou sklenku vína.

„Vaše volnay, slečno,“ řekne a postaví ji přede mne.

Uvědomím si, že čeká, až víno schválím. Usrknu a přikývnu, jako to udělala doktorka Shields. Vínová tekutina mi dokonale ladí s lakem na nehtech.

Když odejde, vyhlédnu z okna a dívám se na procházející chodce. Víno mi zahřeje hrdlo. Není příliš sladké jako to, co pije moje máma. Chutná překvapivě dobře. Uvolním ramena a opřu se o měkkou kůži sedačky.

Konečně doktorka Shields zná příběh, s kterým jsem se nesvěřila ani Lizzie. Byla to má úmyslná nedbalost, co zničilo životy celé mé rodiny.

Když jsem seděla na pohovce u doktorky Shields a dívala se na uklidňující modré vlny na obraze na stěně, popisovala jsem, jak jsem toho léta měla Becky hlídat, když rodiče odešli do práce.

Byl konec srpna, odpoledne, a já se rozhodla dojít do obchodu na rohu, kde prodávali sladkosti za penny a časopis Seventeen. Zrovna vyšlo nové číslo. Na obálce byla Julia Stilesová.

Už jsem měla Becky dost. Potřebovala jsem si od své sedmileté sestry odpočinout. Byl to dlouhý a horký den koncem dlouhého, horkého měsíce. Jen za posledních pár hodin jsme běhaly pod rozprašovačem a dělaly si zmrzlinu tak, že jsme nalily limonádu do tvořítka na led a zastrkaly do ní párátka. Na dvorku jsme chytaly brouky a dělaly jim domečky v plastových krabičkách na jídlo. A stejně se ještě pár hodin neměli rodiče vrátit z práce.

„Já se nudím,“ kňourala Becky, když jsem si v koupelně před zrcadlem vytrhávala obočí. Bála jsem se, že jsem to na pravé straně přehnala a získala podivně tázavý výraz.

„Jdi si hrát s domečkem pro panenky,“ řekla jsem a obrátila pozornost k levému obočí. Bylo mi třináct a zrovna jsem se začala zajímat o svůj vzhled.

„Já nechci.“

V domě bylo teplo, protože jsme měli jen dvě podokenní klimatizace. Nemohla jsem uvěřit, že se těším zpátky do školy.

O chvíli později Becky volala: „Kdo je Roger Franklin?“

„Becky!“ zaječela jsem, upustila pinzetu a běžela do pokoje.

Vytrhla jsem jí z ruky svůj deník. „To je soukromé!“

„Já se nudím,“ kňourala zase.

„Dobře,“ řekla jsem Becky, „neříkej to mámě a tátovi, ale můžeš se dívat na televizi v jejich pokoji.“

Rodiče měli pravidlo hodinu denně, které jsme pravidelně porušovaly.

Toho dávného odpoledne jsem dala na papírový tácek tři sušenky a podala je Becky, která ležela natažená na posteli rodičů. „Buď hodná,“ nařídila jsem. Na obrazovce zrovna Lizzie McGuireová říkala kamarádce, aby ji přestala napodobovat. Počkala jsem, dokud neměla Becky nepřítomný pohled, vykradla jsem se ven a naskočila na kolo. Becky nebyla ráda sama, ale věděla jsem, že si ani nevšimne, že jsem pryč.

Už jsem to párkrát udělala.

Také jsem zamkla dveře ložnice, aby Becky nemohla ven. Myslela jsem si, že tak bude v bezpečí. Nepomyslela jsem ale na to, abych zablokovala okno ve druhém patře, které bylo jen kousek od místa, odkud sledovala show.

Když jsem se dostala sem, odtrhla jsem pohled od malby na stěně. Bylo těžké mluvit, protože jsem hrozně brečela. Nevěděla jsem, jestli zvládnu pokračovat.

Viděla jsem, jak se na mne doktorka Shields dívá. Soucit v jejích očích jako by mi dodával sílu. Dostala jsem ta hrozná slova ze sebe.

Pak jsem najednou cítila teplo a zahalila mě měkkost.

Doktorka Shields si sundala z ramen svůj šál a omotala ho kolem mých. Jako by v sobě pořád měl teplo jejího těla.

Uvědomím si, že znovu nepřítomně hladím šál, zatímco tu sedím v zešeřelé restauraci.

Její gesto působilo ochranitelsky, skoro mateřsky. Napětí v mých končetinách se okamžitě začalo uvolňovat. Bylo to, jako by mě nějak vytáhla z toho temného okamžiku zpátky do přítomnosti.

Nebyla to vaše vina, řekla.

Naposledy usrknu vína, poslouchám klasickou hudbu z reproduktorů a pomyslím si, že ze všeho, co mohla říct, tohle byla nejspíš ta jediná slova, která mne mohla utěšit. Jestli mě dokáže neobviňovat doktorka Shields – někdo tak moudrý a vzdělaný, někdo, kdo celou svou kariéru studuje morální rozhodnutí lidí –, pak by to možná dokázali i mí rodiče.

Je něco, co o tom dni nevědí.

Rodiče se nikdy nezeptali, kde jsem byla, když Becky spadla. Prostě si mysleli, že jsem byla doma v jiné místnosti.

Nelhala jsem. Ale v nemocnici byl malý, tichý okamžik, kdy jsem mohla promluvit. Když se tým lékařů staral o Becky, čekali jsme s rodiči v malém soukromém prostoru před ARO. „Ach Becky, proč sis hrála s tím oknem?“ přemítala matka nahlas.

Dívala jsem se rodičům do červených vystrašených očí. A nechala jsem tu chvíli pominout.

Netušila jsem, že to opomenutí bude dál bobtnat a sílit s každým rokem.

Nevěděla jsem, že malý kousek ticha ohluší všechny moje vztahy.

Ale teď to ví doktorka Shields.

Uvědomím si, že si prsty pohrávám se stopkou prázdné sklenky. Když se přiblíží číšník, odtáhnu je. „Ještě jednu sklenku vína, slečno?“ zeptá se.

Zavrtím hlavou.

Další sezení mám za dva dny.

Přemýšlím, jestli bude chtít doktorka Shields ještě mluvit o té události, nebo jestli jsem jí řekla dost.

Ruce mi ztuhnou, když sahám do kabelky pro peněženku.

Dost k čemu?

Ta myšlenka, jež mě před chvílí napadla, že teď má doktorka Shields informaci, kterou jsem před rodinou patnáct let skrývala, už není útěchou. Možná mě úspěch a krása doktorky Shields zaslepily a otupily můj pud sebezáchovy.

Skoro jsem zapomněla, že jsem subjekt 52 v akademické studii. Že mi platí za sdílení nejdůvěrnějších tajemství.

Co má v plánu dělat se všemi těmi soukromými informacemi, které jsem jí poskytla? To já jsem podepsala dohodu o mlčenlivosti, ne ona.

Číšník se vrátí ke stolu a já rozepnu peněženku. Pak zahlédnu jasně modrou vizitku strčenou mezi bankovky.

Pár vteřin se na ni dívám a pomalu ji vytáhnu.

Snídaně po celý den stojí na přední straně.

Vzpomenu si, jak jsem se probudila na Noahově gauči, přikrytá dekou.

Otočím vizitku a cítím, jak mě její ostrý růžek jemně škrábe v dlani.

Taylor, stojí na ní Noahovým hranatým rukopisem.

Přelétnu jeho slova nabízející, že mi připraví francouzský toast.

Není to to, na co se dívám.

Najednou vím, co bych ještě mohla zjistit o doktorce Shields.

Čtrnáctá kapitola

Úterý 4. prosince

TŘEŠŇOVÉ TÓNY PINOT NOIR zjemňují ledovou syrovost domova.

Zprudka opečená hovězí svíčková a grilovaný chřest vyndané z krabiček z Dean & DeLuca jsou naaranžované na porcelánovém talíři, vedle kterého leží těžké stříbrné příbory. Místnost plní tóny Chopinova piana. Jediný talíř odnesu na jeden konec lesklého dubového obdélníkového stolu.

Večeře tu kdysi vypadaly jinak. Připravené na sporáku Viking se šesti hořáky, zdobené čerstvými výhonky rozmarýnu nebo lístky bazalky z truhlíku za oknem.

Na stole také bývalo prostřeno pro dva.

Položím psychologický časopis – dnes není možné se soustředit na hutný text.

Na druhé straně stolu stojí prázdná židle, na které kdysi sedával můj manžel Thomas.

Každý, kdo se s Thomasem setkal, ho měl rád.

Objevil se v noci, když zablikala světla a pak se vkradla tma.

Poslední klient toho dne, muž jménem Hugh, odešel z kanceláře jen pár minut předtím. Lidé přicházejí na terapii z různých důvodů, ale ty jeho byly nejasné. Hugh byl divný, s ostrými rysy a nomádským životem.

Navzdory svým toulkám se na věci fixoval, jak záhy prozradil.

Ukončit sezení bylo těžké, pokaždé chtěl víc.

Kdykoliv odešel, postával za dveřmi, trvalo minutu nebo dvě, než se ozvaly kroky. Jeho ostrý pach byl v čekárně patrný ještě po jeho odchodu, na důkaz času, který tam strávil.

Když té noci celá budova potemněla, dokonce i světla za oknem, zdálo se přirozené předpokládat, že v tom má Hugh prsty.

To nejhorší se v lidech projevuje mezi stíny.

A Hugh se právě dozvěděl, že je potřeba jeho terapii ukončit.

V dálce začaly houkat sirény. Zvuky a nedostatek osvětlení vyvolávaly matoucí atmosféru.

Z budovy bylo nutné se dostat po schodech. Bylo sedm večer, dost pozdě, a tak se ostatní kanceláře zdály být zavřené.

Ačkoliv nějací lidé v budově i bydleli, jejich byty byly pouze v pátém a šestém patře.

Jediné světlo ve schodišťové šachtě pocházelo z displeje mého telefonu, jediným zvukem bylo klapání mých bot na schodech.

Pak někde nahoře nade mnou začaly sestupovat druhé, mnohem těžší kroky.

Příznaky strachu zahrnují zrychlený tep, závrať a bolest na hrudi.

Dechová cvičení pomáhají lidem jen v situacích, které nedávají důvod k panice.

Tato dávala.

Zář telefonu by prozradila mou přítomnost. Běžet v naprosté tmě by mohlo vést k pádu. Ale byla to nezbytná rizika.

„Haló?“ ozval se hluboký mužský hlas.

Nepatřil Hughovi.

„Co se děje? Musel vypadnout proud,“ pokračoval ten muž. „Jste v pořádku?“

Jeho chování bylo uklidňující a laskavé. Zůstal se mnou následující hodinu, celou cestu z Midtownu do West Village, dokud jsme nedošli k mému domu.

V každém životě jsou body zvratu, které formují a nakonec zpevňují cestu každého jedince.

Zhmotnění Thomase Coopera bylo jedním z těchto seizmických bodů.

Týden po výpadku proudu jsme šli na večeři.

O šest měsíců později jsme se vzali.

Každý, kdo se s Thomasem setkal, ho měl rád.

Ale milovat ho bylo vyhrazeno jen mně.

Patnáctá kapitola

Úterý 4. prosince

MÁM MÉNĚ NEŽ osmačtyřicet hodin na to, abych našla Taylor.

Je moje jediné křehké pojítko k doktorce Shields. Jestli se mi ji podaří vystopovat před dalším sezením ve čtvrtek v pět odpoledne, nepůjdu na něj naslepo.

Když vyjdu z francouzské restaurace, najdu v telefonu kontakt na Taylor a napíšu jí: Ahoj Taylor, tady Jess z BeautyBuzz. Můžete mi co nejdřív zavolat?

Když dojdu domů, popadnu notebook a snažím se shromáždit víc informací o doktorce Shields. Ale můj průzkum přinese jen akademické články, recenze jejích knih, čtyřřádkový životopis na stránce univerzity a webovou stránku její soukromé praxe. Stránka je uhlazená, elegantní jako její kancelář, ale stejně tak neobsahuje jediné skutečné vodítko k ženě, kterou reprezentuje.

Nakonec po půlnoci usnu s telefonem vedle sebe.

Středa 5. prosince

KDYŽ SE V ŠEST RÁNO PROBUDÍM, mám po neklidné noci ztěžklá víčka. Taylor ještě neodpověděla. Nejsem ani moc překvapená, nejspíš si myslí, že je to bizarní, aby se ji pokoušela sehnat nějaká vizážistka.

Zbývá pětatřicet hodin, pomyslím si.

Ačkoliv bych nejradši zrušila svůj nabitý program a pokračovala v hledání odpovědí, musím do práce. Nejenže potřebuji peníze, ale BeautyBuzz má v pravidlech, že vizážisté musejí dávat celý den dopředu vědět, když zruší domluvenou práci. Třikrát během tří měsíců a odstraní člověka ze seznamu. Jelikož jsem před pár týdny volala, že jsem nemocná, mám už jeden bod.

Když roztírám make-up, míchám stíny a obkresluji rty, mám pocit, že jedu na autopilota. Ptám se klientek na práci, manžely, děti, ale pořád myslím na doktorku Shields. Hlavně na to, jak málo toho o ní osobně vím v protikladu k tajemstvím, která jsem jí svěřila.

Pořád myslím na telefon zastrčený v kabelce. Jakmile odcházím od klientky, vytáhnu ho a kontroluji displej. Ale ačkoliv jsem kolem poledne nechala Taylor další zprávu, tentokrát v hlasové schránce, není v něm žádná odpověď.

V sedm večer se rozšoupnu a vezmu si domů taxíka – padne na to spropitné z několika posledních zakázek, ale dostanu se tam rychleji. Nechám kufr hned za dveřmi, popoháním Lea sem a tam ulicí, hodím mu pár pamlsků a pospíchám zase ven.

Zamířím rovnou k Taylořinu bytu pár bloků ode mne, skoro běžím. Když se tam dostanu, je skoro osm večer. Opřu se dlaní o sklo nad zvonky, popadám dech a hledám v seznamu jmen.

Stisknu zvonek T. Straubové, pak čekám, než uslyším její hlas v interkomu. Snažím se zpomalit dech, dlaní si uhladím vlasy.

Znovu stisknu prstem malý černý kroužek, tentokrát na plných pět vteřin.

No tak, říkám si.

Poodstoupím a dívám se nahoru na budovu, přemítám, co dělat dál. Nemůžu tu jen tak čekat a doufat, že se Taylor vrátí. Jak dlouho tu ještě můžu zvonit a doufat, že si zdřímla nebo poslouchá hudbu ze sluchátek?

Pomoc dorazí v podobě zpoceného chlapíka v teplákové soupravě Adidas, který naťuká kód dveří. Je zaneprázdněný pohledem do telefonu a ani si nevšimne, že zachytím dveře, než se zavřou, a protáhnu se za ním.

Vyběhnu po schodech do šestého patra. Uprostřed chodby najdu Taylořin byt a zaklepu klouby na dveře tak silně, až mě bolí. Žádná odpověď.

Přitisknu ucho na chatrné dřevo a poslouchám zvuky, které by naznačily, že je uvnitř – řev televize nebo hučení fénu. Ale je tam jen ticho.

Rozhoupe se mi žaludek. Bojím se, že mě doktorka Shields zná tak dobře, že před ní nedokážu zakrýt svoje obavy, až se uvidíme. Zoufale se jí chci zeptat: Proč mi dáváte tolik peněz? Co děláte s informacemi, které vám poskytnu?

Ale nemůžu. Říkala jsem si, že nemůžu riskovat ztrátu toho příjmu. Ale pravdou je, že možná spíš nechci riskovat, že ztratím doktorku Shields.

Zdvihnu pěst a zabuším ještě párkrát, dokud sousedka vedle nevystrčí hlavu a nezírá na mne.

„Promiňte,“ řeknu pokorně a ona zase zavře dveře.

Snažím se vymyslet, co dál. Zbývá mi jednadvacet hodin. Ale zítra, stejně jako dnes, mám plno klientek. Nedostanu se zpátky před schůzkou s doktorkou Shields. Zalovím v kabelce a vytáhnu výtisk Vogue, který s sebou nosím. Vytrhnu kus lesklého papíru, najdu pero a napíšu: Taylor, tady zase Jess z BeautyBuzz. Prosím, zavolejte mi, je to naléhavé.

Chystám se ho strčit pod dveře, když si vybavím nepořádek v bytě, kde se válí popkorn a oblečení. Možná by si Taylor útržku papíru ani nevšimla. A i kdyby, nejspíš by mne stejně nekontaktovala. Ani se nepokusila mi odpovědět na hovor nebo zprávu.

Otočím se ke dveřím sousedky, kterou jsem vyrušila. Udělám pár kroků stranou a váhavě zaklepu.

Žena, která otevře, drží žlutý zvýrazňovač. Má od něj šmouhu na bradě. Je viditelně nešťastná.

„Promiňte, hledám Taylor nebo, ehm…,“ lovím v paměti jméno její spolubydlící…, „nebo Mandy.“

Sousedka zamrká. Mám podivné tušení – teď mi řekne, že nikoho takového nezná, že vedle nikdy nebydlely dívky toho jména.

„Koho?“ začne.

Srdce se mi zadrhává.

Pak se její čelo rozjasní.

„A jo… Nevím, blíží se zkoušky, možná jsou v knihovně. I když tyhle dvě, ty spíš budou někde na večírku.“

Zavře dveře, zatímco tam pořád stojím.

Počkám, než ustoupí závrať, a pak zamířím ke schodišťové šachtě. Stojím ve tmě před budovou a snažím se promyslet další krok.

Kolem projde dívka s dlouhými rovnými vlasy. I když hned vím, že to není Taylor, otočím se, abych se na ni podívala. Nadhodí si batoh na rameni a pokračuje dál po chodníku.

Dívám se na očividně těžký batoh. Blíží se závěrečné zkoušky, říkala sousedka. Její dojem z Taylor a Mandy souhlasil s mým – tyhle dvě neberou školu moc vážně.

Je těžké si představit tu znuděnou mladou ženu se záviděníhodnou stavbou obličeje, listující příspěvky na Instagramu, jak se sklání nad hromadou knih.

Ale copak to někdy nebývají právě ti nejlaxnější studenti, kdo se musí před zkouškami nejvíc biflovat?

Otočím se dokola, abych se zorientovala, a zamířím k univerzitní knihovně.

Regály jsou jako bludiště sestavené pro laboratorní myši. Začnu na jednom konci, proplétám se úzkými uličkami a při každé odbočce doufám, že narazím na Taylor natahující se do horní police pro knihu nebo sedící u jednoho ze stolů kolem zdí. Pročesám první tři patra a vydám se do čtvrtého.

Horečnatá energie mne pohání, i když je skoro devět večer a od krůtího sendviče, který jsem zhltla mezi odpoledními klientkami, jsem nic nejedla. V tomhle patře je mnohem méně lidí, ačkoliv věže knih jsou neméně vysoké. V prvních třech patrech ke mně tlumeně doléhaly šeptané rozhovory, ale teď slyším jen vlastní kroky.

Hluboko uprostřed hromad knih náhle zatočím a skoro vrazím do chlapce s dívkou při vášnivém polibku. Neodtrhnou se, ani když projdu kolem.

Pak zaslechnu známý hlas protáhlý do skučení: „Tay, dáme si pauzu. Potřebuju chai latte.“

Zaplaví mne pocit úlevy a musím se držet, abych se nerozeběhla za Mandyiným hlasem.

Najdu je v rohu místnosti. Mandy se opírá o hranu stolu do výšky obloženého knihami a notebookem, Taylor sedí na židli. Obě dívky mají vlasy vyčesané do umělecky rozcuchaného drdůlku a na sobě mají svetříky Juicy Couture.

„Taylor!“ vydechnu její jméno.

Obě se s Mandy otočí, aby se na mne podívaly. Mandy nakrčí nos. Taylor má nepřítomný výraz.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptá se Taylor.

Netuší, kdo jsem.

Přistoupím blíž. „To jsem já, Jess.“

„Jess?“ zopakuje Mandy.

„Ta vizážistka,“ připomenu se, „z BeautyBuzz.“

Taylor mne přejíždí pohledem sem a tam. Pořád jsem oblečená do práce, ale mám vysoukanou košili a cítím, jak se mi na krk lepí uvolněné neposlušné pramínky vlasů, které byly sepnuté nízko na zátylku.

„Co vy tady?“ zeptá se Taylor.

„Potřebuji s vámi mluvit.“

Psst! okřikne nás někdo o pár stolů dál.

„Prosím, je to důležité,“ zašeptám.

Možná Taylor cítí, jak jsem zoufalá, protože přikývne. Strčí si notebook do batohu, ale nechá tam knihy. Výtahem sjedeme do haly a Mandy nás následuje. Když dojdeme ke hlavnímu vchodu, Taylor se zastaví. „O co jde?“

Teď, když jsem ji konečně našla, najednou nevím, kde začít.

„No… pamatujete si, když jsem vás líčila, zmínila jste se o dotazníku.“

Pokrčí rameny. „Matně.“

Je to už týdny, co jsem vzala Taylořin telefon a poslechla si její hlasovou zprávu. Snažím se vzpomenout, co jsem tehdy věděla.

„Ten u profesorky na newyorské univerzitě, o morálce. Platili hodně peněz. Měla jste tam jít další den ráno…“

Taylor přikývne. „Jo, to je pravda. Byla jsem moc unavená, tak jsem to zrušila.“

Zhluboka se nadechnu.

„Takže… jsem tam nakonec šla já.“

Taylor se zatváří obezřetně a o krok ustoupí.

Mandy vydá hrdelní zvuk. „To je divné,“ poznamená.

„Nojo, ale… snažím se zjistit o té profesorce něco víc.“ Snažím se mluvit klidným hlasem a dívám se na Taylor.

„Neznám ji, kamarádka, co chodí na psychologii, byla na její přednášce a řekla mi o té studii. Pojď, Mandy.“

„Počkejte, prosím!“ vyjeknu. Zjemním tón hlasu: „Mohla bych mluvit s vaší kamarádkou?“

Taylor si mne prohlíží. Pokusím se usmát, ale vím, že to nejspíš působí nepřirozeně.

„Je to zamotané a nechci vás nudit detaily,“ řeknu, „ale jestli chcete, můžu vám ten příběh celý vyprávět…“

Taylor zdvihne ruku. „Zavolejte Amy.“

Jsem ráda, že jsem si vzpomněla, jak tyhle dívky nesnášejí nudu. To byla ta správná metoda.

Podívá se do telefonu a pak odříká číslo, abych si ho naťukala na vlastní displej.

„Mohla byste to zopakovat?“ požádám ji. Jsem si docela jistá, že Mandy právě obrátila oči v sloup, ale Taylor mi znovu nadiktuje čísla, tentokrát pomaleji.

„Děkuji!“ zavolám za nimi.

Než zatočí za roh, už vytáčím Amy.

Zdvihne to při druhém zazvonění.

„Byla to skvělá učitelka,“ řekne Amy. „Měla jsem ji vloni na jaře. Byla náročná, ale spravedlivá… vážně nás zaměstnala. Myslím, že jen dva lidi dostali za jedna a já mezi ně nepatřila.“ Zasměje se. „Co víc bych vám řekla? Má úžasný šatník, za její boty bych vraždila.“

Amy je v taxíku na cestě na letiště La Guardia, letí domů na oslavu babiččiných devadesátin.

„Věděla jste o její studii?“ zeptám se.

„Jistě,“ potvrdí Amy, „zúčastnila jsem se jí.“

Moje otázky v ní nevyvolávají podezření, nejspíš proto, že jsem naznačila, že jsme s Taylor také kamarádky. „Je to trošku divné, protože jí muselo být jasné, kdo jsem, když jsem se přihlásila, ale neoslovovala mne jménem. Bylo to divné… jak to bylo?“

Zaváhá.

Dech se mi zatají.

„Subjekt 16,“ řekne Amy nakonec. Naskakuje mi husí kůže.

„Pamatuju si to číslo, protože to je věk mého mladšího bratra,“ pokračuje.

„Na co se vás ptala?“ přeruším ji.

„Počkejte vteřinku.“ Slyším, jak něco říká taxikáři, pak nějaký šramot a zabouchnutí dveří.

„No… jedna otázka byla, jestli bych lhala v lékařském dotazníku… jako kolik piju, vážím nebo kolik jsem měla sexuálních partnerů, chápete. Tu si pamatuju, protože jsem zrovna předtím byla u doktora a o tom všem jsem lhala!“

Znovu se zasměje, ale já se zamračím.

„Už jsem na letišti, musím jít,“ řekne Amy.

„Setkala jste se s ní během studie někdy osobně?“ vyhrknu.

„He? Ne, bylo to jen pár otázek přes počítač,“ odpoví Amy.

Hluk prostředí – volání a mluvení lidí, hlášení, že cestující nemají nechávat zavazadla bez dozoru – je takový, že je obtížné jí rozumět. „Už se musím jít odbavit, je tu hrozný zmatek.“

Naléhám: „Nikdy jste nešla do její kanceláře na Šedesáté druhé? Šel tam některý ze subjektů?“

„Nevím, možná někdo šel,“ odpoví. „Jaká asi je? Vsadím se, že děsně šik.“

Mám další otázky, ale vím, že už Amy ztrácím.

„Můžete mi prokázat laskavost?“ zeptám se. „Mohla byste se nad tím ještě zamyslet a zavolat mi, kdybyste si vzpomněla na něco neobvyklého?“

„Jistě,“ řekne Amy, ale její hlas je nesoustředěný, pochybuji, že mou žádost vůbec zaregistrovala.

Zavěsím a cítím, jako by se mi v hrudi uvolnilo sevření.

Dostala jsem alespoň odpověď na nejdůležitější otázku. Doktorka Shields je profesorka, a ne jen tak ledajaká, je uznávaná. Neměla by takové postavení, kdyby dělala něco pochybného.

Netuším, proč jsem tak vyčerpaná. Mám hlad a jsem unavená, k tomu ten stres kvůli rodině. Otcův poslední den v práci byl 30. listopadu, odstupné činí čtyřměsíční plat. Peníze jim dojdou, než budou Phillies poprvé v sezoně na pálce.

Když zabočím do své ulice, jsem vyčerpaná. V hlavě mi všechno víří a tělo cítí tíhu a neklid zároveň.

Když procházím kolem Lounge, podívám se přes velkou výlohu dovnitř. Slabě slyším hudbu a vidím skupinku kluků hrát kulečník.

Přistihnu se, že hledám Noaha.

Sáhnu pro jeho vizitku. Než si to stihnu rozmyslet, napíšu mi: Ahoj, zrovna jdu kolem Lounge a vzpomněla jsem si na tebe. Platí ještě ta nabídka snídaně?

Neodpoví okamžitě, a tak jdu dál.

Uvažuju, že bych se zastavila v dalším baru. Atlas je blízko a obvykle je tam touhle dobou plno, dokonce i o víkendu. Můžu tam jít sama, posadit se k baru, objednat si pití a vidět, co bude, jak už jsem to udělala dřív, když byl tlak moc velký a potřebovala jsem uniknout.

Jelikož si nemůžu dovolit lázně a neberu drogy, je tohle můj způsob, jak se uvolnit. Nedělám to tak často, ačkoliv když jsem posledně měla říct lékaři, kolik jsem měla sexuálních partnerů, lhala jsem o tom stejně jako Amy.

Dojdu blíž k Atlasu. Slyším odtamtud pulzující hudbu, vidím tlačenici u baru.

Pak si ale představím, jak sedím na pohovce u doktorky Shields a popisuji jí svou noc. Ví, že tohle někdy dělám, psala jsem to v počítačovém dotazníku. Ale muset se na ni dívat a odhalovat detaily by bylo trapné. Vsadím se, že ani před svatbou nikdy neměla úlet na jednu noc, to je jasné.

Zdá se, jako by ve mně viděla něco zvláštního, ačkoliv já ze sebe takový pocit často nemám.

A tak jdu dál.

Nechci ji zklamat.

Šestnáctá kapitola

Středa 5. prosince

JE SNADNÉ SOUDIT ROZHODNUTÍ DRUHÝCH. Matka s nákupním košíkem plným barevných obilných kroužků a sušenek Oreo ječí na dítě. Řidič drahého kabrioletu předjede pomalejší auto. Žena v tiché kavárně bez ustání mluví do mobilního telefonu. Manžel podvádí svou ženu… a manželka uvažuje o odplatě.

Ale co kdybyste věděli, že se ten manžel ze všech sil snažil usmířit? Co když přísahal, že to bylo jediné uklouznutí a už nikdy nebude nevěrný?

A co kdybyste byli tou ženou a nedokázali si bez něj představit život?

Rozum nemá svrchovanou vládu nad srdečními záležitostmi.

Thomas si to moje získal na sto způsobů. Nápis, který jsme si nechali vyrýt do snubních prstenů, odkazoval k našemu prvnímu setkání při výpadku proudu a blížil se popisu pocitů, které slova nedokážou vyjádřit: Ty jsi mé světlo.

Od doby, co se odstěhoval, je jeho nepřítomnost patrná v celém domě: v obývacím pokoji, kde lehal na gauči a na zemi vedle sebe měl rozházenou sportovní rubriku; v kuchyni, kde večer pokaždé naprogramoval kávovar, aby byl ráno připravený. V ložnici, kde jeho teplé tělo zahánělo chlad noci.

Když manželství rozbije ta nejhorší zrada, projeví se fyzické následky: nespavost, ztráta chuti k jídlu. Neustálé obavy, neodbytné a vytrvalé jako tlukot srdce: Co ho k ní táhlo?

Pokud vám milovaný muž dal důvod o něm pochybovat, můžete mu ještě někdy znovu věřit?

Dnes večer Thomas zrušil plány na večeři a svedl to na naléhavý úkol v práci.

Je také terapeut, takže je docela dobře možné, že klient trpěl panickou atakou nebo léčený alkoholik měl nekontrolovatelné nutkání k sebepoškozování.

Hluboce mu záleží na pacientech. Dokonce na něj většina má i číslo na mobil.

Nebyla ale v jeho hlase přílišná nervozita?

Pochyby se rojí i kolem těch nejbanálnějších vysvětlení.

To je následek nevěry.

Mnohé ženy by se možná rozhodly své starosti probrat s kamarádkou. Jiné by mohly obviňovat, vyvolat konfrontaci. Nic z toho není vhodné.

Ale možná by neodhalily pravdu.

Je možné soudit i manželku, která je dál podezíravá a špehuje manžela, přese všechna jeho ujištění.

Ale jen klinický důkaz může určit, zda je podezření vyvoláno nejistotou, nebo instinktem.

V tomto případě je docela snadné zjistit fakta. Stačí k tomu pětadvacetiminutová cesta taxíkem do města, ke kancelářím na Riverside Drive, které sdílí s dalšími třemi lékaři.

Je právě 18.07.

Pokud není před domem zaparkované jeho ducati, nepodporují fakta jeho výmluvu.

Mezi příznaky úzkosti typicky patří pocení, vzestup krevního tlaku a tělesný neklid.

Ale ne u všech. Pár výjimek vykazuje opačné příznaky: dojde k tělesnému zklidnění, zvýšenému soustředění a chladu končetin.

Řidič taxi na požádání zvýší o několik stupňů teplotu.

Ze vzdálenosti jednoho bloku není možné určit, zda je motorka tam. Úzkou ulici ucpal náklaďák od FreshDirect a brání taxíku v průjezdu.

Je rychlejší vystoupit a pokračovat pěšky.

Zjištění, že je kancelář obsazená, doprovází vlna úlevy. Světlo proniká mezi žaluziemi v přízemí. Jeho motorka parkuje venku na obvyklém místě.

Thomas je přesně tam, kde říkal.

Pochyby jsou zažehnány, prozatím.

Není nutné pokračovat. Má práci. A je lepší, když se o téhle návštěvě nedozví.

Blok odsud na opačné straně se přibližuje žena. Má na sobě dlouhý rozšířený plášť velbloudí barvy a džíny.

Zastaví se před Thomasovou budovou. Během pracovní doby vyžaduje bezpečnostní služba, aby se hosté zapsali. Ale ta odchází v šest. Touhle dobou musí návštěvy zazvonit, aby je bzučák pustil dovnitř.

Té ženě může být něco přes třicet. Objektivně atraktivní, dokonce i zdálky. Nejeví známky krize – naopak se chová bezstarostně.

Není to tatáž žena, která Thomase svedla – ta už nikdy nebude znovu hrozbou.

Žena v plášti zmizí uvnitř budovy. O pár okamžiků později žaluzie, které byly pootevřené, prudce zaklapnou.

Možná jí pouliční lampy svítily do očí.

Nebo možná existuje jiný důvod.

Jestli chlap podvede jednou, pravděpodobně to udělá znovu.

To vy jste pronesla tohle varování, Jessico.

Některé manželky by rozrazily dveře, aby se podívaly zblízka. Jiné by se možná rozhodly počkat, aby viděly, jak dlouho ta žena zůstane uvnitř a jestli zúčastněné strany vyjdou z budovy společně. Pár by jich mohlo uznat porážku a odejít.

To jsou typické reakce.

Jsou i jiné, jemnější druhy reakcí.

Sledovat a čekat na správný okamžik je nezbytnou součástí dlouhodobé strategie. Bylo by impulzivní tam vtrhnout a vyvolat konflikt dřív, než získám jistotu.

A někdy může varovný výstřel, rozhodná ukázka síly, zcela předejít nutnosti bitvy.

Sedmnáctá kapitola

Čtvrtek 6. prosince

KŮŽE KLIENTEK ČASTO něco prozradí o jejich životě.

Když žena něco přes šedesát otevře dveře, všimnu si vodítek: spousta vrásek od smíchu, méně od mračení. Bledý obličej je posetý pihami a skvrnami od slunce a modré oči jsou jasné.

Představí se jako Shirley Grahamová, pak mi vezme kabát a šál, který jsem vzala s sebou, abych ho mohla vrátit doktorce Shields, a pověsí je do maličké skříně v chodbě.

Následuji ji do kuchyňky, postavím kufr s líčidly a jemně pokrčím a propnu dlaně, abych je uvolnila. Je 15.55 a tohle je moje poslední dnešní schůzka. Hned jakmile tu skončím, půjdu za doktorkou Shields.

Slíbila jsem si, že se jí konečně zeptám, proč potřebuje informace o mém soukromém životě. Je to docela rozumná otázka. Nevím, proč jsem ji nedokázala nadnést dřív.

Než začneme, mohu se na něco zeptat? Tak to budu formulovat, rozhodla jsem se.

„Dáte si trochu čaje?“ nabídne paní Grahamová.

„Ne, děkuji, to není potřeba,“ odpovím.

Paní Grahamová vypadá zklamaně. „Nijak mne to neobtěžuje, vždycky si o čtvrté dávám čaj.“

Kancelář doktorky Shields je půl hodiny odsud, pokud nebude mít metro zpoždění, a já tam mám být v půl šesté. Zaváhám. „Víte co? Čaj zní jako skvělý nápad.“

Zatímco paní Grahamová páčí víko dózy s máslovými sušenkami a aranžuje je na maličký porcelánový talířek, hledám v bytě to nejlepší osvětlení.

„Co to dnes večer bude za velkou událost?“ zeptám se, vstoupím na prodřený koberec v obýváku a odhrnu krajkové záclony na jediném okně. Cihlová zeď sousedního domu stíní slunce.

„Jdu na večeři,“ řekne. „Mám výročí svatby – dvaačtyřicet let.“

„Dvaačtyřicet let,“ zopakuji, „to je úžasné.“

Vrátím se k malému pultu oddělujícímu kuchyň od obývacího prostoru.

„Ještě nikdy jsem se nenechala líčit od profesionála, ale mám tenhle kupon, tak jsem si řekla proč ne?“ Paní Grahamová sundá z ledničky proužek papíru upevněný magnetem ve tvaru sedmikrásky a podá mi ho.

Platnost kuponu skončila před dvěma měsíci, ale dělám, jako že jsem si toho nevšimla. Snad to šéfová ocení, jestli ne, budu to muset vyrovnat.

Konvice zapíská a paní Grahamová nalije kouřící vodu do porcelánové konvičky, pak do ní dá dva sáčky čaje Lipton.

„Co kdybychom pracovaly přímo tady, zatímco budeme pít čaj,“ navrhnu a ukážu na dvě stoličky s vysokou opěrkou zad, postavené u pultu. Sotva se mi sem vejdou pomůcky, ale stropní světlo je silné.

„Pospícháte?“ zeptá se paní Grahamová, zakryje konvičku prošívanou dečkou a postaví ji na pult.

„Ne ne, máme spoustu času,“ odpovím automaticky.

Zalituji toho, když se vydá k chladničce, vytáhne z ní smetanu do kávy, pak vezme malou porcelánovou konvičku a nalije smetanu do ní. Když rovná šálky, konvičky s čajem a se smetanou a cukr na podnos, pokradmu se podívám na hodiny na mikrovlnce: 16.12.

„Pustíme se do toho?“ posunu stoličku a poklepu na sedátko. Pak sáhnu do kufříku a vyndám pár lahviček mastného make-upu, který bude pro její pokožku vhodnější. Dva z nich začnu míchat na hřbetu ruky a všimnu si, že se mi vínový lak maličko odštípl.

Než začnu make-up nanášet, skloní se paní Grahamová a nakoukne mi do kufříku. „Páni, podívejte na všechny ty tyglíky a elixíry!“ Ukáže na vejčitou houbičku. „K čemu to je?“

„K sjednocení podkladu,“ odpovím a prsty už mne svrbí. Bojuji s touhou se otočit a podívat se na kuchyňské hodiny. „Pojďte, ukážu vám to.“

Jestli pro její oči zvolím jediný stín namísto tří – možná světle hnědý, aby vynikla modrá – mohla bych skončit včas. Pořád bude pěkně nalíčená a nebude znát, že jsem si to urychlila.

Roztírám jí poslední trošku korektoru pod očima, když kousek od mého loktu zazvoní telefon.

Paní Grahamová vstane ze stoličky. „Promiňte, drahoušku, jen jim řeknu, že se ozvu později.“

Co můžu udělat jiného než se usmát a přikývnout?

Možná bych si měla raději vzít taxi než jet metrem. Ale je špička, nakonec by to taxíkem mohlo trvat déle.

Pokradmu se podívám na telefon. Je 16.28 a zmeškala jsem několik zpráv. Jedna je od Noaha: Promiň, včera jsem nemohl. Co třeba v sobotu?

„Mám se dobře. Mám tady tu milou mladou dámu a pijeme čaj,“ říká paní Grahamová do sluchátka.

Rychle odepíšu: To zní skvěle.

Druhá zpráva je od doktorky Shields.

Můžete mi prosím před schůzkou zavolat? napsala.

„Dobře, miláčku, slibuji, že ti zavolám, jakmile skončíme,“ řekne paní Grahamová, ale v jejím tónu není ani stopy po snaze ukončit hovor.

V místnosti je příliš teplo a já cítím, jak mi potem vlhne podpaží. Ovívám se dlaní a říkám si: Tak už zavěste!

„Ano, byla jsem tam dneska,“ pokračuje paní Grahamová. Říkám si, jestli nemám doktorce Shields zavolat teď. Nebo jí alespoň poslat rychle zprávu s vysvětlením, že jsem s klientkou.

Než se stihnu rozhodnout, paní Grahamová konečně zavěsí a vrátí se na stoličku.

„To byla moje dcera,“ řekne. „Žije v Ohiu, v Clevelandu. Je to moc krásné místo. Odstěhovali se před dvěma lety kvůli práci jejího manžela. Můj syn, ten je prvorozený, žije v New Jersey.“

„To je pěkné,“ přikývnu a vyberu měděnou oční linku.

Paní Grahamová sáhne po čaji, pofouká ho a usrkne. Sevřu tužku na oči o něco pevněji.

„Ochutnejte ty sušenky,“ řekne a spiklenecky nakrčí ramena. „Ty s želé uprostřed jsou nejlepší.“

„Vážně potřebuji dokončit vaše líčení,“ řeknu ostřeji, než jsem chtěla. „Mám hned potom schůzku a nemůžu přijít pozdě.“

Paní Grahamová se zachmuří a postaví šálek. „Promiňte, drahoušku. Nechci vás zdržovat.“

Přemýšlím, jestli by doktorka Shields věděla, jak vyřešit dilema: Přijít pozdě na schůzku, nebo zranit city milé staré dámy?

Podívám se na máslové sušenky, malou růžovo-bílou porcelánovou mlékovku a ladící cukřenku, prošívanou dečku udržující teplo čerstvě připraveného čaje. Maximum, co mi kdy která klientka nabídla, byla sklenice vody.

Laskavost je správná odpověď, zvolila jsem špatně.

Snažím se vrátit k našemu veselému žertování, a zatímco vklepávám růžovou krémovou tvářenku na lícní kosti, ptám se na vnoučata, ale je zamlklá. Přes veškerou mou snahu její oči září méně, než když jsem přišla.

Když skončím, řeknu jí, že vypadá skvěle.

„Jděte se podívat do zrcadla,“ řeknu a ona zamíří do koupelny.

Vytáhnu telefon, chci rychle zavolat doktorce Shields. Vidím, že mi poslala další zprávu: Doufám, že dostanete zprávu, než sem přijdete. Potřebuji, abyste mi cestou vyzvedla balíček. Je na mé jméno.

Dala mi jen adresu v Midtownu. Nemám tušení, jestli jde o obchod, kancelář nebo banku. Zdrží mne to cestou jen o deset minut, ale nemám je nazbyt.

To nebude problém, odepíšu.

„Odvedla jste tak pěknou práci,“ zavolá paní Grahamová.

Začnu odnášet šálky ke dřezu, ale vrátí se a mává na mne rukou. „Já se o to postarám, vy musíte na svou schůzku.“

Pořád se cítím provinile, že jsem byla netrpělivá, ale má manžela a syna s dcerou, připomínám si, zatímco si balím věci – štětce a pouzdra do kufru spíš nahážu, než abych si dala práci s jejich rovnáním.

Paní Grahamové znovu zazvoní telefon.

„Klidně to vemte,“ ujistím ji. „Už jsem tu hotová.“

„Ach ne, drahoušku, vyprovodím vás.“

Otevře dveře skříně a podá mi bundu.

„Pěkně se večer bavte!“popřeju, když se oblékám. „A pěkné výročí.“

Než stihne odpovědět, zaplní místnost mužský hlas vycházející ze staromódního záznamníku vedle telefonu.

„Ahoj mami. Kde jsi? Volám jen, že s Fionou zrovna odcházíme. Měli bychom tam být tak asi za hodinu…“

Něco v jeho hlase mne přiměje podívat se na paní Grahamovou lépe. Dívá se ale do země, jako by se snažila uhýbat očima.

Hlas jejího syna je drsnější: „Doufám, že jsi v pořádku.“

Dveře skříně jsou pořád dokořán. Vtáhnou můj pohled, ačkoliv už vím, co tam bude chybět. Tón jejího syna mi prozradil, v čem jsem se mýlila.

Paní Grahamová nejde dnes na večeři s manželem.

Byla jsem tam dneska, říkala dceři.

Najednou vím, kam šla. Vidím ji, jak si kleká, aby položila kytici květů, ztracená ve vzpomínkách na téměř dvaačtyřicet společných let.

Na jedné straně skříně visí tři kabáty – plášť do deště, lehký a těžší vlněný. Všechno to jsou dámské kabáty.

Druhá polovina skříně je prázdná.

Osmnáctá kapitola

Čtvrtek 6. prosince

BOJUJETE S POKUŠENÍM nahlédnout dovnitř, že?

Před pár minutami jste vyzvedla balíček. Obal nic nenapovídá o obsahu. Odolná, obyčejně vyhlížející bílá taška se zesílenými uchy a bez loga je vycpaná hedvábným papírem chránícím obsah.

Vyzvedla jste ho od mladíka bydlícího v malém činžáku. Pravděpodobně jste se na něj skoro nepodívala, když vám balíček předával, je zamlklý. Nemusela jste nic podepisovat. Předmět byl zaplacený a účet poslali kupujícímu e-mailem.

Zatímco rychle kráčíte po Sixth Avenue, možná si zdůvodňujete, že by ve skutečnosti nešlo o čmuchání. Není potřeba nic rozlepovat, nic není zapečetěné. Až budete příště čekat na rohu, až na semaforu naskočí zelená, můžete jednoduše odhrnout několik vrstev papíru a nahlédnout. Nikdo se to nedozví, řeknete si možná.

Taška je těžká, ale ne nepříjemně.

Jste od přírody zvědavá a střídavě ustupujete i přijímáte rizika. Která vaše stránka zvítězí dnes?

Bude potřeba, abyste viděla obsah tašky, ale měla byste ho vidět za podmínek stanovených v této kanceláři.

Bylo vám řečeno, že tato sezení jsou základem, ale je potřeba položit více než jeden základ.

Někdy je test tak drobný a nenápadný, že si ani nevšimnete, že jste testována. Někdy vztah, který se jeví jako starostlivý a podporující, v sobě nese skryté nebezpečí.

Někdy terapeut, který z vás vyláká všechna vaše tajemství, sám skrývá to největší.

Dorazíte do kanceláře čtyři minuty po smluveném čase. Jste zadýchaná, ačkoliv se to snažíte zakrýt rychlými, mělkými nádechy. Uvolnil se vám pramen vlasů a máte na sobě jednoduchý černý top a černé džíny. Je to překvapivé zklamání, že je váš dnešní outfit bez nápadu.

„Zdravím, doktorko Shields,“ řeknete. „Omlouvám se, jdu trochu pozdě. Byla jsem v práci, když jste psala.“

Postavíte velký kosmetický kufr a podáte mi tašku. Ve vašem výrazu není provinilost ani vyhýbavost.

Vaše reakce na nezvyklou žádost byla až potud bezchybná. Nepoložila jste jedinou otázku. Nedostala jste zprávu příliš dlouho předem, přesto jste si pospíšila, abyste splnila úkol.

A teď poslední část.

„Jste zvědavá, co je uvnitř?“

Otázka je položena zlehka, bez sebemenšího náznaku obvinění.

Zasmějete se a řeknete: „Nojo, hádala jsem, že to možná budou nějaké knihy?“

Vaše odpověď je přirozená, nefiltrovaná. Udržujete oční kontakt. Nepohráváte si se stříbrnými prstýnky.

Potlačila jste svou zvědavost. Dále prokazujete loajalitu. Otázka, kterou jste si nesla přes dvanáct bloků, může být zodpovězena.

Soška dravce z muránského skla obsahujícího zlaté lístky opatrně opustí tašku. Hlava dravce je chladná a hladká.

„Páni,“ vydechnete.

„To je dárek pro mého manžela. Můžete se ho dotknout, jen do toho.“

Váháte. Čelo vám zbrázdí vráska.

„Není tak křehký, jak vypadá,“ ujistím vás.

Přejedete po skle konečky prstů. Dravec vypadá připravený k letu, jediným mávnutím křídel. V té plastice je dynamické napětí.

„Je to jeho oblíbený pták. Když loví, mimořádně bystrý zrak mu umožňuje zpozorovat kořist podle nepatrného zachvění trávy v zelenající se krajině.“

„Určitě se mu bude líbit,“ řeknete.

Zaváháte. A pak: „Nevěděla jsem, že jste vdaná.“

Když nedostanete okamžitě odpověď, zrudnou vám tváře.

„Vždycky vidím, jak si levou rukou píšete poznámky, a nikdy jsem vás neviděla nosit snubní prsten,“ vysvětlíte.

„Ach, máte pozorovací talent. Kámen se uvolnil, a tak jsem ho musela dát opravit.“

Není to pravda, ale zatímco jste slíbila být naprosto upřímná, sama jste žádný podobný slib nedostala.

Prsten jsem sundala, když se Thomas přiznal ke svému románku. Z nejrůznějších důvodů jsem si ho znovu navlékla.

Sokol se vrátí do tašky, znovu je obklopen hedvábným papírem. Dnes večer bude osobně doručen do Thomasova nového bytu, kam se odstěhoval před pár měsíci.

Není tu žádná zvláštní příležitost. Alespoň ne taková, o které by věděl. Bude překvapený.

Někdy je skvostný dárek ve skutečnosti varovným výstřelem.

Devatenáctá kapitola

Čtvrtek 6. prosince

ZTUHNU, KDYŽ DOKTORKA SHIELDS strčí plastiku zpátky do tašky a řekne, že je to pro dnešek vše, co ode mě potřebovala.

Jsem tak rozhozená, že si nedokážu vzpomenout na přesnou formulaci své otázky, ale stejně do toho skočím po hlavě.

„Já, jen jsem si říkala…,“ začnu. Můj hlas má trochu vyšší tón než obvykle. „Všechny ty věci, co jsem vám říkala, použijete je v nějakých svých článcích? Nebo…“

Než stihnu pokračovat, přeruší mne, což ještě nikdy neudělala.

„Všechno, co jste mi řekla, zůstane důvěrné, Jessico,“ prohlásí. „Nikdy za žádných okolností neuvolňuji složky svých klientů.“

Pak mi řekne, abych si nedělala starosti, že i tak dostanu zaplaceno obvyklou sumu.

Skloní hlavu, aby se znovu podívala na balíček, a já mám pocit, že mohu jít.

Řeknu jen: „Dobře… děkuji.“

Přejdu po koberci s jemným vzorem, který pohlcuje mé kroky, naposledy se po ní ohlédnu a zavřu za sebou dveře.

Stojí u okna, osvětlená zezadu, a nízké slunce jí barví vlasy do ohnivě rudé. Barvínkově modrý svetr-rolák a hedvábná sukně obkreslují dlouhé, pružné tělo. Vůbec se nehýbá.

Při tom pohledu se mi téměř tají dech.

Vyjdu z budovy a jdu po chodníku na metro. Myslím na to, jak jsem si poskládala několik vodítek – to, že doktorka Shields neměla snubní prsten, prázdnou židli naproti ní ve francouzské restauraci a možnost, že si otřela slzu – a vytvořila jsem domněnku. Myslela jsem si, že její manžel možná zemřel, podobně jako jsem chybně četla náznaky u paní Grahamové a usoudila jsem, že její manžel žije.

Když scházím po schodech do metra a čekám na nástupišti, rozhlédnu se po mužích kolem a snažím se představit si, jaký typ by si doktorka Shields vzala. Dumám, jestli je vysoký a ve formě jako ona. Nejspíš jen o pár let starší, s hustými světlými vlasy a takovýma očima, co se jim v koutcích udělají vějířky, když se usměje. Je pořád chlapecky pohledný, ale lidé se za ním neohlížejí tak jako za ní.

Umím si ho představit, jak vyrůstal na východním pobřeží a pak chodil na elitní internátní školu. Možná na Exeter a pak na Yale. Tam se možná potkali. Je ten typ, který se vyzná v plachetnicích a golfu, ale není snob.

Vybrala by si někoho společenštějšího, než je sama. Vyvažoval by její rezervovanou, tichou povahu a ona by ho přibrzdila, kdyby to přehnal s pivem a při pokru s kamarády by začal vyvádět.

Přemítám, jestli má narozeniny, nebo jde jen o jeden z těch romantických párů, které se rády navzájem překvapují pozornými dárky.

Samozřejmě jsem to zase mohla všechno špatně pochopit.

To pomyšlení sevře mou mysl v okamžiku, kdy souprava brzdí ve stanici.

Co když se mýlím v něčem mnohem důležitějším, než jsou detaily o manželovi doktorky Shields?

V žádném vesmíru nedává smysl to, že mi právě zaplatila tři sta dolarů za vyřízení rychlé pochůzky. Nakonec to možná vůbec nebyla jednoduchá pochůzka.

Projekt, do kterého jste se zapojila, se vyvine z akademického cvičení do výzkumu morálky a etiky ve skutečném životě, řekla mi doktorka Shields, když jsem se s ní poprvé setkala.

Co když ta pochůzka byla můj první test? Možná jsem měla protestovat, když mne doktor Shields ujistila, že dostanu zaplaceno jako obvykle.

Dav kolem mne se hrne do vagonu metra a společný pohyb mne unáší s sebou. Nastoupím jako jedna z posledních. Zavírající se dveře se mi lehce otřou o záda.

Najednou cítím, jak se mi sevře hrdlo.

Okraj šálu od doktorky Shields se zachytil mezi dveřmi.

Ruka mi vylétne ke krku a táhne za látku.

Pak se dveře s trhnutím otevřou a já vytáhnu šál.

„Jste v pořádku?“ zeptá se mne žena proti mně.

Přikývnu a lapám po dechu, cítím, jak mi buší srdce.

Rozmotám šál ovinutý kolem krku. V tu chvíli si uvědomím, že jsem ho zapomněla vrátit.

Vagon metra nabírá rychlost a tváře na nástupišti splynou, řítíme se do tmavého tunelu.

Možná ten test nebyla dnešní platba, možná to byl ten šál. Možná chtěla vidět, jestli si ho nechám.

Nebo možná sahá test morálky ve skutečném životě dál, až k tomu laku na nehty. Možná jsou všechny ty dárky pečlivě vytvořeným pokusem, aby zjistila, jak budu reagovat.

Najednou mi to dojde: doktorka Shields neurčila datum další schůzky.

Najednou propadám panice, že jsem neuspěla v testu a ona už mne nebude chtít.

Zdálo se, že se o mě doktorka Shields opravdu zajímá, dokonce mi na Díkůvzdání poslala zprávu. Ale možná si po dnešku myslí, že udělala chybu.

Vytáhnu telefon a začnu vyťukávat text: Zdravím!

Hned to mažu, zní to příliš neformálně.

Milá dr. Shields.

To je příliš formální.

Zvolím prosté Dr. Shields.

Nesmím znít zoufale, potřebuju být profesionální.

Omlouvám se, že jsem Vám zapomněla vrátit šál. Přinesu ho příště. A s dnešní platbou si nedělejte starost, byla jste tak štědrá.

Zaváhám a doplním: Zrovna jsem si uvědomila, že nemáme domluvenou další schůzku. Mohu se přizpůsobit, jen mi dejte vědět, kdy mne potřebujete. Děkuji, Jess.

Stisknu Odeslat, dřív než ztratím nervy. Zírám na telefon a čekám, jestli uvidím rychlou odpověď.

Ale ne.

Neměla jsem ji čekat. Koneckonců pro ni pracuji. Nejspíš právě teď jede za manželem, připravuje se, že mu předá dárek.

Možná doktorka Shields čekala, že na její plastiku budu reagovat sofistikovaněji. Řekla jsem jen „Páni!“ – měla jsem přijít s něčím inteligentnějším.

Zírala jsem na telefon a čekala na zprávu, ale nějak jsem si nevšimla, že ikonka signalizovala, že mám novou hlasovou zprávu. Kliknu na ni, jistě mi doktorka Shields volala, když jsem neměla signál.

Stisknu Přehrát, ale vlak se ponoří hlouběji do podzemí a znovu ztratím spojení. Pevně svírám telefon v ruce, dokud nedojedu do své stanice. Proběhnu mezi turnikety a nahoru po schodech, kufřík se mi pohupuje po boku. Bolestivě mne bouchá do kolene, ale ani nezpomalím.

Vyběhnu na chodník, zastavím a znovu stisknu hlasovou zprávu.

Jasný mladý hlas – tak odlišný od kultivovaných, jasně formulovaných slov doktorky Shields – se třese.

„Ahoj, tady Amy. V letadle mě něco napadlo. Chtěla jsem zavolat dřív, ale bylo to bláznivé. Každopádně jedna kamarádka mi řekla, že si doktorka Shields právě vzala volno z výuky. Ale vůbec netuším proč. Možná má chřipku nebo tak. Snad to pomůže, ahoj!“

Pomalu odtáhnu telefon od ucha a zírám na něj, pak se dotknu tlačítka, abych tu zprávu přehrála znovu.

Dvacátá kapitola

Čtvrtek 6. prosince

NEVĚRA JE BĚŽNÁ VĚC, bez rozdílu socioekonomické skupiny, rasy nebo pohlaví. Neoficiální zprávy z ordinací manželských poradců po celé zemi toto přesvědčení potvrzují. Koneckonců, nevěra je jedním z předních důvodů, proč páry vyhledají pomoc profesionála.

Terapeuti jsou často v první linii, když vztahem otřese románek a ten, kdo byl podveden, se potýká s pocity vzteku a bolesti. Odpuštění není pokaždé možné a zapomnění není reálná možnost. Nevěra však nemusí znamenat konec manželství. Kliničtí psychologové chápou, že je možné pracovat na znovuvybudování důvěry prostřednictvím obtížných rozhovorů, zodpovědnosti a na novém stanovení priorit, kde bude vztah na prvním místě. Skutečně je možné překonat zradu. Vyžaduje to čas stejně jako neochvějné odhodlání na obou stranách.

Ačkoliv je lákavé dojít k závěru, že směr správný pro klienta je zjevný, terapeutovým úkolem není takový plán nabídnout.

Je snadné soudit rozhodnutí jiných lidí. Mnohem složitější to je, když jde o rozhodnutí vlastní.

Představte si, že jste se před sedmi lety provdala za muže, který váš život naplnil barvami a smíchem, který váš život obrátil tím nejlepším způsobem.

Představte si, že jste se každé ráno probouzela v náručí člověka, který byl vaším bezpečným přístavem, jehož šeptaná slova lásky vás plnila city, o jejichž existenci jste nic netušila.

Představte si, že se pak začaly vkrádat pochyby.

Brzy po svatbě se vám na otázky po tlumených nočních telefonátech a náhle zrušených plánech dostávalo rozumného vysvětlení: klienti směli kdykoliv zavolat na nouzové číslo a někdy klient potřeboval během krize neplánované sezení.

Ve vážném vztahu je důvěra nezbytnou součástí.

Nic ale nevysvětlovalo romantickou zprávu, kterou jsem dostala před třemi měsíci do telefonu: Uvidíme se večer, krásko.

Thomas říkal, že bude s několika kamarády hrát večer poker a že se vrátí pozdě.

Když zjistil, že odeslal zprávu na špatné číslo, hned se přiznal. Mluvil o lítosti a pocitu viny.

Téhož večera jsem ho požádala, aby se odstěhoval. Týden zůstal v hotelu a pak si sehnal podnájem nedaleko své kanceláře.

Ale vymazat ho ze svého srdce… to bylo mnohem těžší.

Několik týdnů poté, co se Thomas odstěhoval, jsme znovu navázali komunikaci.

Už se to nikdy nebude opakovat, přísahal Thomas. Byl to jen jednorázový úlet. To ona byla aktivní, prohlásil.

Na otázky odpovídal podrobnostmi. Ochotně nabídl příběh jejich tajného vztahu, ačkoliv viníci typicky zlehčují své provinění. Zjistila jsem její demografické údaje – křestní jméno, věk, vzhled, profesi, stav.

Zdálo se, že Thomas chce znovu budovat náš vztah. S kterýmkoliv jiným mužem by to nebylo možné. Ale Thomas není jako jiní muži.

A tak jsme se objednali k poradci. Došlo na obtížné rozhovory. A nakonec jsme zase začali chodit večer na schůzky. Začalo nové budování.

Byl v tom jen jeden háček. Některé aspekty jeho příběhu neseděly.

Nejistota je mučivý stav existence.

Morální otázka, která se v mé studii nikdy nevyskytla, se v mé mysli stále dere do popředí: Je možné se někomu, koho milujete, dívat do očí a lhát bez pocitu výčitek?

Brzy se vtíral nový pohled, ohrožující křehké příměří, které jsme se pracně snažili vydobýt: Co když ta druhá žena byla pouhou roznětkou?

Co když byl ten oheň v Thomasovi?

Možná vzplanul při tom flirtu, který byl prokázán.

Ale oheň je nenasytný.

Jednoho večera krátce poté, co jste se, Jessico, vetřela do studie, dorazil manžel domů a hodil klíče a drobné do malé mističky na sekretáři, jak měl ve zvyku. Mezi mince byl zamíchaný maličký poskládaný kousek papíru – účet z restaurace za oběd pro dva.

Nad sklenkou vína manžel své ženě na gauči vypráví všední detaily svého dne: nepříjemné zpoždění metra, recepční, která se dozvěděla, že čeká dvojčata, ztracené brýle objevené v kapse saka.

Zmínil se o ztracených brýlích, ale ne o drahém obědě pro dva v kubánské restauraci.

Kdybyste se mazaně nevloudila do studie o morálce, Jessico, možná bych na tuhle otázku nikdy nedostala odpověď. Možná by tenhle experiment ani nikdy neexistoval. To vy ho přivádíte k životu.

Vzpomínky mohou klamat. Osobní zájem může přibarvit slova a činy. Jen svědomitě vedený dotazník může nezávisle ověřit pravdu.

Možná jste se vzdala svého snu o divadle, Jessico, ale získala jste hlavní roli v příštím aktu tohoto rozvíjejícího se dramatu.

Když přijde vaše zpráva dotazující se na příští sezení, je to, jako byste to potvrzovala a naléhala: Už je čas.

Vy, s tím těžkým kosmetickým kufrem, který s sebou vláčíte, s těmi divokými vlasy, které se pokoušíte zkrotit, se zranitelností, kterou se marně snažíte skrýt.

Dnes jste prokázala svou oddanost. Vaše zpráva potvrdila, jak moc mne potřebujete.

Co ale nevíte, je, jak moc potřebujeme jedna druhou.

Je čas připravit se na další fázi. Začíná nastavením parametrů. Vnější řád vede k vnitřnímu klidu. Notebook leží na stole v pracovně – jen tři a půl metru od ložnice, kde Thomasův polštář voníval po jeho šamponu. Nadbytek alkoholu by zkalil mysl, ale naliji si do sklenky na dva prsty montrachetu a donesu ji ke stolu. V místnosti je minimum rozptýlení, což usnadňuje soustřední na nadcházející úkol.

Neobvyklý plán je potřeba uvážit ze všech možných úhlů. Pokud se ignoruje metodika, dochází k chybám.

Provádění empirického šetření vyžaduje zavedený protokol, sběr a zkoumání dat. Bedlivá pozorování. Pečlivé záznamy. Interpretaci výsledků a formulování závěru.

Na prázdné obrazovce počítače se objeví název projektu: Pokušení nevěry: Případová studie.

Hypotéza: Thomas je nestydatý záletník.

Jediný subjekt: můj manžel.

Jediná proměnná: vy.

Jessico, prosím, neselžete v tomto testu. Byla by škoda vás ztratit.

Část druhá

Začaly jsme jako cizí lidé, vy a já.

Ale teď začínáme být známé. Začínáme mít pocit, jako bychom jedna druhou znaly.

Důvěrnost často vede k většímu ocenění a porozumění.

Také vede k nové úrovni hodnocení.

Možná jste soudila rozhodnutí lidí, které znáte: souseda křičícího na svou ženu tak hlasitě, až se jeho slova nesla přes tenké stěny bytu. Kolegyni, která se rozhodne vyvléknout z péče o stárnoucí rodiče. Klientku, která je příliš závislá na svém terapeutovi.

I přes vědomí, že tito známí podléhají vlastním tlaků – hrozbě rozvodu, depresi, složitým rodinným vztahům –, se vaše hodnocení zhmotňují spolehlivě a s rychlostí reflexu.

Tyto reakce mohou být okamžité, ale zřídka budou prosté nebo konkrétní.

Zastavte se na okamžik a uvažte faktory podvědomí, které mohou vaše hodnocení zabarvit – vše od toho, zda jste si dopřála osm hodin spánku, zažila jste nepříjemnosti, jako je vytopená koupelna, nebo ještě vstřebáváte dozvuky vlivu despotické matky.

Pokud existuje vzorec stanovující, zda během každodenních, všedních interakcí dojde k verbálnímu nebo tichému odsouzení, pak obsahuje neustále se měnící proměnnou.

Tímto nestabilním prvkem jste vy.

Všichni máme ke svým soudům důvody, i když jsou tyto důvody pohřbeny tak hluboko, že je sami nerozeznáme.

Dvacátá první kapitola

Pátek 7. prosince

TOLIK JSEM SE BÁLA, že jsem to pokazila, když jsem posledně viděla doktorku Shields, že když mi konečně zavolala, popadla jsem telefon, ještě než doznělo první zazvonění.

Zeptala se, jestli budu mít volno dnes večer, jako by se nic nedělo. A možná nedělo. Ani nezmínila mou zprávu, že nečekám platbu za to, že jsem jí donesla tu plastiku, a že jsem zapomněla vrátit šál.

Hovor trval jen pár minut. Dala mi několik pokynů: přijďte s rozpuštěnými vlasy, dokonalým make-upem, v černých šatech vhodných na večer. Buďte připravená ve 20.00.

Právě je 19.20. Stojím před šatní skříní a zírám na namačkané šaty. Odsunu uhlově černou semišovou minisukni, kterou obvykle kombinuji s pudrovým hedvábně jemným topem, a sáhnu za černé šaty ke krku, které jsou trochu moc krátké.

Na rozdíl od Lizzie, která mi obvykle pošle řadu selfíček, než se sejdeme, kombinuji outfity se stejnou jistotou, s jakou míchám barvy pro své klientky. Vím, jaký styl mi lichotí, ale vyrazit si večer pro doktorku Shields nejspíš znamená něco úplně jiného než pro mne.

Uvažuji o nejelegantnějších šatech, jaké mám – černých úpletových s hlubokým véčkem.

Příliš hlubokým? uvažuji, zatímco si je držím před tělem a dívám se do zrcadla. Nemám v šatníku nic lepšího.

Chtěla jsem se doktorky Shields zeptat na další informace: Kam půjdu? Co budu dělat? Je to jeden z testů, které jste zmiňovala? Její hlas ale zněl tak soustředěně a profesionálně, když se ptala, jestli mám volno, že jsem si netroufla.

Vklouznu do šatů a představím si doktorku Shields v rafinované sukni a svetříku, klasice, ve které by mohla jít z kanceláře rovnou na balet do Lincolnova centra.

Popotáhnu si výstřih, ale pořád je moc hluboký. Vlasy mám neposlušné a velké visací náušnice, které nosím do práce, působí teď lacině.

Nechám si vlasy rozpuštěné, jak chtěla, a vyměním kruhy za puzety s kubickými zirkony. Pak najdu v zásuvce se spodním prádlem oboustrannou pásku a přilepím asi pět centimetrů výstřihu.

Obvykle chodím naboso nebo nosím punčocháče. Dnes vytáhnu pár tenkých černých punčoch, které mi leží v zásuvce prádelníku nejméně šest měsíců. Jsou zatržené, ale je to nahoře na stehně, takže to šaty schovají. Přetřu zátrh troškou průhledného laku na nehty, aby nepustil oko, a pak vyhrabu jednoduché černé lodičky, které mám už strašně dlouho.

Popadnu z šatníku zebrovaný pásek a zapnu si ho kolem pasu. Vždycky ho můžu strčit do kabelky, kdyby se ukázalo, že jsem to neodhadla, kamkoliv půjdu.

Myslím na otázku, kterou pokládám všem klientkám: Jak chcete vypadat? Je na to obtížné odpovědět, když nemám tušení, kdo bude mým publikem. Držím se nařízení doktor Shields a nanesu neutrální oční stíny a zjemním linky.

Je přesně osm a telefon mlčí.

Zkontroluji signál a pak nepřítomně bloumám po bytě, přeskládávám svetry a uklízím boty do skříně. Ve 20.17 zvažuji, jestli doktorce Shields nenapsat, ale rozhodnu se, že ne. Nechci působit otravně.

Konečně mi ve 20.35, poté co jsem si dvakrát nanesla lesk na rty a objednala nějaké třpytivé barvy a kartony na jeden z vánočních dárků pro Becky, zabzučí na telefonu zpráva od doktorky Shields.

Odvrátím oči od webové stránky T. J. Maxx, kde jsem se dívala na nějaké košile pro mámu.

Uber bude za pět minut před vaším bytem.

Hodím do sebe poslední lok piva Samuel Adams, které jsem usrkávala, a do pusy si nasypu tic tac.

Když vyjdu z budovy, přitáhnu pevně dveře, až zacvakne zámek. Černé hyundai postává u obrubníku. Na zadním skle najdu samolepku s písmenem U a otevřu zadní dveře.

„Ahoj, já jsem Jess,“ pozdravím a vklouznu na zadní sedadlo.

Řidič prostě přikývne a vyrazí směrem na západ.

Přetáhnu si pás přes tělo a zacvaknu sponu.

„Kam přesně jedeme?“ zeptám se a snažím se o neutrální tón.

Ve zpětném zrcátku vidím jen jeho hnědé oči a husté obočí. „Nevíte?“

Neříká to ale jako otázku. Je to skoro prohlášení.

Sleduji ubíhající město přes zabarvené zadní sklo a najednou si uvědomím, jak jsem tu osamocená. A jak bezmocná.

Začnu couvat: „No… tuhle jízdu mi objednala kamarádka, sejdeme se…“

Ztichnu. Zasunu dlaň pod pás, který mi příliš tísní hruď. Nemá žádnou vůli.

Řidič neodpovídá.

Srdce mi zrychluje. Proč se chová tak divně?

Odbočí doprava a zamíříme ven z centra.

„Zastavíme na Šedesáté druhé?“ zeptám se. Možná se chce doktorka sejít v kanceláři. Ale proč všechny ty detaily ohledně oblečení?

Řidič se dál dívá přímo před sebe.

Najednou mi to dojde: jsem tu uvězněná s nějakým divným chlápkem. Může mě odvézt kamkoliv.

Zastavila jsem si už nespočet taxíků a objednala řadu uberů. Vždy jsem se cítila v bezpečí.

Znovu pohledem zalétnu k zadním okénkům, tam, kde sedím. Nikdo neuvidí dovnitř.

Instinktivně kontroluji zámky. Nepoznám, jestli jsou zamčené. Není moc velký provoz, takže jedeme poměrně rychle. Musíme narazit na semafory. Neměla bych se pokusit otevřít dveře a vyskočit?

Pomalu sáhnu na přezku pásu a stisknu ji. Trhnu sebou, když mi kov skřípne palec. Opatrně pás stáhnu z ramene, aby nenarazil do držáku.

Jak můžu vůbec vědět, že je to řidič Uberu? Nejspíš nebude až tak těžké sehnat si jednu z těch samolepek. Nebo si mohl to auto půjčit.

Prohlížím si ho pečlivěji. Je to rozložitý muž se silným krkem a svalnatými pažemi, ruce svírající volant jsou tak dvakrát větší než moje.

Šátrám po tlačítku spouštějícím okénko, když řidič řekne: „Jo, dobře.“

Hledám ve zpětném zrcátku jeho oči, ale jsou upřené na cestu.

Pak zaslechnu slabý zvuk dalšího mužského hlasu. Sevření v hrudi se uvolní, když si uvědomím, že řidič neodpovídal na moje otázky, protože telefonuje. Nevyhýbá se schválně odpovědi, prostě mě neslyšel.

Zhluboka se nadechnu a zabořím se zpátky do sedadla.

Blázním, říkám si. Přejíždíme přes Třetí Avenue, všude kolem jsou auta a chodci.

I tak mi trvá celou minutu, než se cítím klidnější.

Nakloním se dopředu a potřetí, hlasitěji, zopakuji svůj dotaz.

Ohlédne se přes rameno a řekne něco jako: „Madison a Šestasedmdesátá.“

Přes zvuk rádia a hluk motoru si ale nejsem jistá a řidič se vrátil k telefonnímu hovoru.

Vytáhnu telefon a vygooglím si to místo. Objeví se pár firem – hotel Sussex, butiky s oblečením Vince a Rebecca Taylor, pár obytných domů a asijská restaurace.

Tak jo, říkám si, samá neškodná místa. Které je mým cílem?

Nejpravděpodobněji se jeví restaurace.

Uklidňuji se, že doktorka Shields tam už nejspíš sedí a čeká na mě. Nejspíš mi chce dát další instrukce k testu naživo.

I tak si nemohu pomoct a musím se ptát, proč se se mnou kvůli tomu potřebuje sejít mimo kancelář. Možná to má ještě jiný důvod.

Na krátký okamžik si představuji, že jsme kamarádky nebo třeba mladší sestra spěchající na schůzku s tou starší, kultivovanější, aby si spolu daly salát z řas a nějaké sašimi. Nad karafou teplého saké se budeme svěřovat. Ale tentokrát se jí zeptám na všechno, co mi bublá v hlavě.

V bočním zpětném zrcátku vidím jasná světla přibližujícího se auta. Skoro ve stejném okamžiku začne do té řady najíždět můj řidič.

Zatroubí klakson a hyundai sebou trhne, brzdy skřípají. Hodí mne to na dveře a pak dopředu. Ruce mi vyletí a obejmou opěrku sedadla spolujezdce.

„Kreténe!“ zařve můj řidič, ačkoliv ta srážka, ke které málem došlo, byla jeho vina. Byl tak zaměstnaný telefonem, že si nezkontroloval mrtvý úhel.

Po zbytek jízdy dávám pozor na cestu. Jsem tak zabraná do sledování chodců a dalších vozidel, že mi trvá pár vteřin, než si všimnu, že uber zastavil za černou limuzínou. Jsme přímo před hotelem Sussex.

„Tady?“ zeptám se řidiče a ukážu na vchod.

Přikývne.

Vystoupím na chodník a přejedu pohledem blok budov. Nejsem si jistá, co dál. Mám počkat uvnitř v hale?

Otočím se k autu, ale už je pryč.

Kolem projde skupinka lidí a jeden z mužů do mne vrazí. Jsem tak ohromená, že málem upustím mobil.

„Promiňte,“ zavolá ten muž.

Rozhlížím se po doktorce Shields, ale na ulici nejsou žádné známé tváře.

Jsem na jednom z nejbezpečnějších míst celého Manhattanu, proč mám tak nepříjemný pocit?

O pár vteřin později dorazí další zpráva: Jděte rovnou do baru v přízemí. Uvidíte skupinku mužů u velkého kulatého stolu přibližně uprostřed. Sedněte si poblíž.

Očividně jsem to špatně odhadla. Vůbec netuším, co se na mne dnes chystá, ale nepůjde o soukromou večeři s doktorkou Shields.

Vyjdu po devíti schodech ke vchodu do hotelu a portýr mi otevře.

„Dobrý večer, slečno,“ pozdraví.

„Zdravím,“ odpovím. Můj hlas zní plaše, a tak si odkašlu. „Kudy do baru?“

„Kolem recepce a dál až dozadu,“ řekne.

Cítím, jak si mne prohlíží, když procházím vchodem. Všimnu si, že se mi trochu vysoukaly šaty, když jsem vystupovala z auta, a tak si popotáhnu sukni.

Hala je skoro prázdná, až na starší pár sedící na koženém gauči u krbu. Za přepážkou recepce se na mne usměje žena v brýlích a pozdraví: „Dobrý večer.“

Mé podpatky na ozdobné dřevěné podlaze cvakají příliš hlasitě. Jsem z toho nesvá, a nejen proto, že nejsem zvyklá nosit lodičky.

Konečně se dostanu k baru a otevřu těžké dřevěné dveře. Je to docela velký prostor zaplněný několika desítkami lidí. Mžourám, než si oči přivyknou na tlumené osvětlení. Rozhlédnu se a přemýšlím, jestli doktorka Shields čeká, než mě pozdraví. Nevidím ji, ale všimnu si hloučku chlapů u velkého stolu zhruba uprostřed.

Sedněte si poblíž.

Pracují také s doktorkou Shields?

Když dojdu blíž, prohlížím si skupinku. Zdá se, že jim je přes pětatřicet. Na první pohled jsou skoro k nerozeznání: krátké vlasy a tmavý oblek, nažehlené košile. Je na nich něco, co už jsem viděla – jsou mladší verzí svých otců platících ty nóbl bar micva a oslavy šestnáctin, které stojí jako pořádná svatba.

U baru je jen pár volných stoliček. Vyberu si jednu, která je asi dva metry od mužů.

Když na ni vklouznu, cítím na stehnech teplé dřevo, jako by se z ní někdo právě zvedl. Zavěsím držadlo kabelky na háček pod barovým pultem, svléknu si bundu a pověsím si ji na záda stoličky.

„Hned jsem u vás,“ řekne barman, zatímco drtí bylinky na koktejl.

Mám si objednat pití? Nebo se bude dít něco jiného?

I když jsem na veřejném místě, útroby mi svírá úzkost. Připomínám si, co mi doktorka Shields řekla při první návštěvě v kanceláři: Budete mít nad vším kontrolu a můžete kdykoliv vycouvat.

Pootočím se na stoličce, abych se mohla rozhlédnout po místnosti, hledám vodítka. Nevidím ale nic než zazobané zákazníky, jak popíjejí a mluví, okouzlující blondýnu naklánějící se přes stůl, aby svému příteli ukázala něco v menu, dobře stavěného chlapíka s trochu ustupujícími vlasy a v modré košili, který něco píše do telefonu, a dvě usměvavé dvojice ve středním věku, zdvihající skleničky k přípitku.

Telefon mi zavibruje v ruce, až se leknu.

Nebuďte nervózní. Vypadáte skvěle. Objednejte si pití.

Znovu odtrhnu pohled od telefonu.

Kde je?

Musí být v jednom z boxů tam vzadu, ale ve výhledu mi brání slabé osvětlení a další osazenstvo baru.

Přistihnu se, že si pohrávám s prstýnky na ukazováčku. Místo toho položím dlaně do klína. Pak se znovu podívám ke stolu plnému mužů a přemýšlím, proč doktorka Shields chtěla, abych byla blízko nich. Přelétnu pohledem jednoho po druhém, každého z těch pěti. Jeden se mi podívá do očí. Nakloní se ke kamarádovi a něco mu pošeptá, ten se zasměje a otočí se, aby si mne prohlédnul. Odvrátím se a cítím, jak mě pálí tváře.

Barman se ke mně nakloní přes pult: „Co vám můžu nabídnout?“

Normálně bych si dala pivo nebo panáka, ale ne na takovém místě. „Červené víno, prosím.“

Pořád na něco čeká. Dojde mi, že očekává specifičtější přání.

Pátrám v paměti a pak vyhrknu: „Volnay.“ Doufám, že jsem to vyslovila stejně jako ten číšník ve francouzské restauraci před nedávnem.

„Obávám se, že to nemáme,“ odpoví. „Nevadilo by vám gevrey?“

„To bude skvělé, děkuji.“

Když mi barman donese sklenku, uchopím ji velmi pevně, abych zakryla skutečnost, že se mi třese ruka.

Obvykle mne alkohol zahřeje a uvolní, ale pořád se cítím napjatá. Znovu se rozhlížím po místnosti. Vycítím vedle sebe muže dřív, než ho zahlédnu koutkem oka.

„Zdá se, že na někoho čekáte,“ řekne. Je to ten chlapík od stolu, ten, který něco šeptal kamarádovi. „Nebude vám vadit, když vám zatím budu dělat společnost?“

Rychle se podívám na displej telefonu, ale nic.

„Ehm, dobře.“

Postaví si pití na barový pult a přisune si stoličku po mé levé straně. „Já jsem David.“

„Jessica.“ Nezkrácená podoba jména mi nejspíš vyklouzla proto, že teď jsem ve světě doktorky Shields.

Opře se rukou o bar.

„Takže Jessico, odkud jste?“

Řeknu mu pravdu, nejen protože mne nenapadá, co jiného říct, ale i kvůli pravidlům doktorky Shields ohledně upřímnosti.

Ale sotva na tom sejde, protože odpoví jen: „To je super,“ a začne vyprávět, jak se sem před čtyřmi lety kvůli velké práci přestěhoval z Bostonu. Předstírám zájem, když vtom mi zavibruje telefon.

„Promiňte.“ Najdu zprávu od doktorky Shields.

Nakloním telefon tak, aby David nemohl přečíst zprávu.

Ten ne.

Překvapeně zamrkám a nevím, kde jsem udělala chybu.

Připomene mi to, jak jsem poprvé vstoupila do studie doktorky Shields a ta se mnou komunikovala přes počítač.

Vidím tři tečky prozrazující, že pořád píše.

Dorazí další instrukce:

Najděte muže v modré košili sedícího osaměle u stolu po vaší pravici. Dejte se do řeči. Ať s vámi začne flirtovat.

Doktorka Shields musí být blízko. Tak proč ji nevidím?

„To byla vaše kamarádka?“ zeptá se David a ukáže na telefon.

Usrknu vína a otálím, abych si promyslela krok napřed. Srdce mi tluče rychleji než jindy a v ústech mám sucho. Kývnu a znovu si usrknu, ale vyhýbám se očima jeho pohledu. Pak naznačím barmanovi, že chci účet, a vytáhnu z peněženky dvě dvacky.

Ohlédnu se přes rameno po chlapíkovi v modré košili. Nedokážu se přimět, abych k němu prostě šla a použila nějaký laciný trik. Pokouším se vzpomenout si na něco, co mi chlapi říkávají v baru, ale mám v hlavě pusto.

Nedokážu ani zachytit jeho pohled a usmát se, pořád se dívá do telefonu.

David se dotkne mé paže, aby mi zabránil položit peníze. „Dovolte mi se o to postarat.“ Kývne na barmana: „Ještě jeden gin s tonikem, příteli,“ řekne a uvelebí se na své stoličce.

„Ne, díky,“ postrčím peníze po pultu dopředu.

„Váš účet je už vlastně vyrovnaný,“ řekne barman.

Hledám v místnosti znovu doktorku Shields, snažím se dohlédnout do stinných boxů. Většinu z nich mi ale zakrývají hosté u stolů.

Přesto bych přísahala, že cítím její pohled.

Neznám časový rámec instrukcí od doktorky Shields, a tak se přinutím vstát, seberu sklenku a telefon. Víno krouží v číši. Uvědomím si, že se mi znovu třese ruka.

„Promiňte,“ řeknu, „ale zrovna jsem si uvědomila, že toho chlapíka znám. Měla bych ho jít pozdravit.“

Možná to je nakonec i ta nejlepší strategie na toho v modré košili. Budu předstírat, že ho znám. Ale odkud?

David se zamračí. „Dobře, ale pak se připojte ke mně a přátelům.“

„Jistě,“ přitakám.

Muž odložil telefon. Sedí sám u stolku pro dva u zdi. Prázdný talíř odsunul do středu stolku, vedle leží zmuchlaný ubrousek.

Když se přiblížím, vzhlédne.

„Ahoj!“ Můj hlas je příliš rozjařený.

Kývne. „Ahoj,“ odpoví, ale zní to spíš jako otázka.

„Eh, to jsem já, Jessica! Co tady děláš?“

Už jsem viděla hodně špatných hereckých výkonů a vím, že můj výkon nikoho nepřesvědčí.

Usměje se, ale čelo má svraštěné.

„Rád tě vidím… odkud se vlastně známe?“

Dvojice u vedlejšího stolu zjevně špicuje uši. V tomhle jsem hrozná. Sklopím oči ke květovanému koberci a všimnu si malého ošoupaného místa. Pak se donutím znovu se mu podívat do očí. Tohle je ta zrádná část.

„Nepotkali jsme se, no, na svatbě Tanyi před pár měsíci?“ zkusím.

Zavrtí hlavou. „Nene, to musel být nějaký jiný pohledný mladík.“ Říká to ale sebeironicky.

Krátce se zasměju.

Nemůžu prostě odejít, a tak to zkusím znovu.

„Promiňte,“ řeknu jemně. „Popravdě, byla jsem u baru a ten chlapík mě obtěžoval, jen jsem se ho potřebovala zbavit.“ Možná mi z očí kouká zoufalství, protože natáhne ruku, aby si se mnou potřásl.

„Já jsem Scott.“ Nedokážu zařadit jeho přízvuk, ale zní jižně. Ukáže na prázdnou židli naproti sobě. „Chcete se připojit? Zrovna jsem se chystal objednat si další drink.“

Vklouznu na židli a o pár vteřin později mi zabzučí telefon. Sklopím oči do klína. Dobrá práce. Pokračujte.

Mám toho zdvořilého obchodníka přimět, aby se mnou flirtoval. A tak se nakloním dopředu, opřu se lokty o stůl s vědomím, že toho lepicí páska zas tak moc nezakrývá.

„Díky, že jste mě zachránil,“ řeknu a podívám se mu rovnou do očí.

Nevydržím oční kontakt moc dlouho, je to tak strojené. Flirtování je zábava, když je přirozené a sama si toho chlapa vyberu jako tuhle Noaha.

Ale tohle je jako tančit bez hudby. A co hůř, máme publikum.

Zopakuji otázku, kterou mi položil David: „Odkud jste?“

Zatímco si povídám se Scottem, lámu si hlavu, proč doktorka Shields potřebuje, abych se bavila s ním, a ne s Davidem. Působí skoro zaměnitelně. Je to jako ty testy na zadních stranách časopisů – najděte deset rozdílů. Ale žádné podstatné rozdíly nevidím: něco přes pětatřicet, hladce oholený, tmavý oblek.

Nedokážu se uvolnit, vím, že mě doktorka Shields sleduje, ale než skoro dopiju víno, hovor už plyne překvapivě hladce. Scott je milý chlapík z Nashvillu a má černého labradora, kterého očividně zbožňuje.

Scott zdvihne sklenku a naposledy usrkne jantarově zlaté skotské.

V tu chvíli mi dojde, jaký je mezi těmi dvěma muži rozdíl: drobný detail obrázky odlišuje.

Davidův prsteníček byl holý.

Scott nosí široký platinový kroužek.

Dvacátá druhá kapitola

Pátek 7. prosince

NAKLONÍ SE V TĚCH SVÝCH ČERNÝCH ŠATECH dopředu a dotkne se jeho ruky. Tmavé vlasy jí spadnou přes rameno, skoro jí zakrývají profil.

Na jeho tváři se objeví úsměv.

Kdy se flirt stává zradou?

Je ta hranice určená okamžikem, kdy dojde k tělesnému kontaktu? Nebo je to něco prchavějšího, jako když vzduch prosytí ta možnost?

Dnešní kulisy, ten bar v hotelu Sussex, to je místo, kde vše začalo.

Ale obsazení bylo jiné.

Thomas se tu zastavil večer na drink, tehdy, když naše manželství bylo ještě čisté. Potkal starého přítele z vysoké, který byl ve městě přes noc a ubytoval se právě v tomto hotelu.

Po pár koktejlech mu kamarád vysvětlil, že trpí pásmovou nemocí. Thomas naléhal, aby šel nahoru do pokoje, zatímco on zaplatí. Manželova štědrost byla odjakživa jednou z jeho nejpřitažlivějších vlastností.

V baru bylo rušno, a tak byla obsluha pomalá. Thomas ale seděl u pohodlného stolku pro dva a nikam nespěchal. Věděl, že i když není ani deset hodin, budou v naší ložnici spuštěné žaluzie a teplota nastavená na pouhých osmnáct stupňů.

Nebývalo to tak vždy. Na počátku našeho manželství čekalo Thomase po příchodů domů uvítání polibkem a sklenkou vína a po něm poutavý rozhovor na gauči o probíhajících přednáškách, zajímavém klientovi nebo plánech na víkend.

Něco se ale v průběhu manželství změnilo. Stává se to v každém vztahu, když první opojné měsíce ustoupí poklidnějšímu soužití. S rostoucími požadavky, které na mne kladla práce, bylo některé noci volání hedvábné noční košile a povlečení z husté egyptské bavlny neodolatelnější než Thomas. Možná ho to… zraňovalo.

Ta tmavovlasá žena k mému muži přistoupila dřív, než mu obsluha donesla účet. Požádala o volné místo naproti němu. Jejich setkání neskončilo odchodem z restaurace – namísto toho šli k ní do bytu.

Thomas o své nerozvážnosti nikdy neřekl ani slovo.

A pak mi do telefonu přišla ta zbloudilá zpráva: Uvidíme se dnes v noci, krásko.

Freud vycházel z toho, že neexistují náhody. Skutečně je možné spekulovat, že Thomas chtěl být přistižen.

Nevyhledával jsem to. Vrhla se mi do náruče. Který muž v mé situaci by odolal? hájil se Thomas při jednom sezení u terapeuta.

Bylo by velkou útěchou uvěřit, že jeho reakce nevypovídá o našem manželství, ale spíš o vrozené slabosti mužů.

Dnes mi box ve vzdáleném rohu místnosti poskytuje uspokojivou pozorovatelnu. Zdá se, že ten muž s platinovým snubním prstenem podléhá vašemu kouzlu, Jessico. Řeč jeho těla prozrazuje od vašeho příchodu čím dál větší ostražitost.

Není ani zdaleka tak přitažlivý jako Thomas, ale vyhovuje profilu. Je mu přes pětatřicet, je tu sám, ženatý.

Byla taková i Thomasova první reakce?

Pokušení přistoupit ke scéně rozvíjející se jen dvacet metrů ode mne je skoro nesnesitelné, ale taková odchylka by mohla znehodnotit výsledky.

Ačkoliv víte, že vás pozoruji, skutečný subjekt – muž v modré košili – nesmí vědět, že je zkoumán.

Subjekty typicky modifikují své chování, když zjistí, že jsou součástí experimentu. Říká se tomu hawthornský efekt, je pojmenovaný po místě, kde byl tento výsledek poprvé popsán, v hawthornské továrně Western Electric Company. Základní studie zkoumající, jak úroveň osvětlení v budovách ovlivňuje produktivitu dělníků, odhalila, že úroveň osvětlení neměla na produktivitu vliv. Dělníci zvýšili výkon, kdykoliv došlo k manipulaci se světlem, ať už šlo o zvýšení, nebo snížení osvětlení. Ve skutečnosti ke změně produktivity došlo při změně jakékoliv proměnné, z toho důvodu badatelé předpokládali, že zaměstnanci měnili své chování prostě proto, že věděli, že jsou pozorováni.

Jelikož subjekty mají tyto sklony, nezbývá výzkumníkům nic jiného, než s tímto faktorem počítat.

Vaše flirtování působí přesvědčivě, Jessico. Zdá se nemožné, aby cíl věděl, že je součástí experimentu.

Test musí postoupit do další fáze.

Je obtížné napsat instrukce – nával nevolnosti krátce oddálí odeslání –, ale je to nezbytné.

Dotkněte se jeho paže, Jessico.

Scéna s Thomasem také pokračovala takto: krátké pohlazení paže, další drink, pozvání k dalšímu rozhovoru v bytě té ženy.

Náhlý pohyb u stolku u stěny přeruší vzpomínku na Thomasovu licoměrnost. Muž v modré košili se postaví. Také si stoupnete. Pak zamíříte k hale a on následuje pár kroků za vámi.

Trvalo méně než čtyřicet minut od chvíle, kdy jste vešla do baru, abyste ho svedla.

Thomasova obrana byla v pořádku – zdá se, že se muži nedokážou ubránit očividnému pokušení. Ani ti ženatí.

Když si to uvědomím, zaplaví mne pocit úlevy tak hluboké, až se cítím zesláblá.

Byla to všechno její vina, ne jeho.

Kousíčky roztrhaného ubrousku – důkaz potlačované úzkosti – leží na stole. Shrnu je na hromádku. Konečně se napiju z nedotčené sklenky perlivé vody na stole.

O pár okamžiků později se ozve příchozí zpráva.

Přečtu ji.

Okamžitě mám pocit, jako by se rušný, přívětivý bar ponořil do ledového ticha.

Neexistuje nic než ty tři řádky.

Přečtu je jednou.

Pak znovu.

Dr. Shields, flirtovala jsem, ale odmítl. Řekl, že je šťastně ženatý. Šel nahoru do svého pokoje, já jsem v hotelové hale.

Dvacátá třetí kapitola

Pátek 7. prosince

DOSTAT POKYN SVÉST MUŽE a dostat za to zaplaceno, to je stejné jako prostituce.

Zase se třesu, stojím v hotelové hale a čekám na doktorku Shields, až mi odpoví na zprávu. Tentokrát se ale třesu hněvem.

Vážně čekala, že půjdu se Scottem nahoru do jeho pokoje? Nejspíš předpokládala, že ano, protože jsem se jí v tom pitomém dotazníku svěřila se svými úlety na jednu noc.

Lodičky mne tlačí a střídavě odlehčuji levou a pravou nohu.

Ještě pořád neodpověděla, ačkoliv jsem jí tu zprávu poslala před několika minutami. Recepční na mne zírá a já si připadám ještě víc nemístně, než když jsem vešla.

Nemůžu uvěřit, že mě doktorka Shields dostala do takového postavení. Nejde o to, že by mi hrozilo nebezpečí. Jde o to ponížení. Viděla jsem, jak se na mne David a jeho přátelé dívali, když jsem odcházela se Scottem. A viděla jsem, jak se na mne Scott podíval, než vstal od stolu.

„Mohu vám s něčím pomoct?“

Recepční ze svého místa došla až ke mně. Usmívá se, ale v očích jí vidím to, co už dávno vím: nepatřím na místo, jako je tohle, ve svých šatech za šedesát dolarů ve slevě a s falešnými diamantovými náušnicemi.

„Jenom… na někoho čekám,“ odpovím.

Zdvihne obočí.

Založím si ruce na hrudi. „Je to problém?“ zeptám se.

„Jistěže ne,“ odpoví. „Nechtěla byste se posadit?“ ukáže ke gauči u krbu.

Obě víme, co svou pohostinností chabě zakrývá. Asi si taky myslí, že jsem štětka.

Slyším rychlé cvakání podpatků na dřevěné podlaze. Otočím se a uvidím doktorku Shields, jak se blíží rychlým krokem, a i když se zlobím za to, co mi právě udělala, nemohu neobdivovat její krásu. Vlasy má stažené do hladkého drdolu a nohy tak štíhlé a neuvěřitelně dlouhé pod sukní černých hedvábných šatů. Ona je všechno, čím jsem se dnes snažila být.

„Dobrý den,“ zavolá doktorka Shields. Když k nám dojde, položí mi dlaň na rameno, jako by si mne nárokovala. Vidím, jak zalétne pohledem ke jmenovce recepční. „Je všechno v pořádku, Sandro?“

Chování recepční se změní. „Jen jsem vaší přítelkyni nabízela posezení u krbu, kde je to pohodlnější.“

„Jak laskavé,“ odtuší doktorka Shields, ale její tón je mírně káravý, takže žena odejde.

„Můžeme?“ zeptá se doktorka Shields a já mám na okamžik pocit, že chce odejít. Pak mě ale vede ke gauči.

Neposadím se, zůstanu stát. Mluvím tiše, ale hlas mám plný emocí. „O co tu šlo?“

Jestli je překvapená, nedává to najevo. Poklepe na polštář vedle sebe. „Jessico, prosím, posaďte se.“

Říkám si, že je to tím, že od ní chci vysvětlení. Ale ve skutečnosti mne to k ní přitahuje.

Jakmile sedím vedle ní, ucítím její čistý, kořenitý parfém.

Doktorka Shields překříží nohy a složí dlaně do klína. „Vypadáte velmi rozrušeně. Můžete mi říct, jaké to pro vás bylo?“

„Bylo to příšerné!“ Hlas se mi nečekaně zlomí a já těžce polknu.

„Ten Scott, kdo to byl?“

Doktorka Shields jednou zdvihne ramena: „Netuším.“

„On nebyl součástí?“

„Mohl to být kdokoliv,“ řekne. Její hlas je lehký a vzdálený. Je to skoro, jako by citovala skripta. „Potřebovala jsem muže se snubním prstenem, abych ho otestovala v rámci studie morálky a etiky. Zvolila jsem ho náhodně.“

„Vy jste mne použila jako návnadu? Abyste nachytala nějakého chlapa?“ Slova se ozývají příliš hlasitě na tuhle klidnou hotelovou halu.

„Bylo to jen akademické cvičení. Říkala jsem vám, že tato fáze výzkumu bude zahrnovat scénáře ze skutečného života.“

Nemohu uvěřit, že jsem si kdy mohla myslet, že bychom spolu mohly večeřet. Co jsem si namlouvala? Jsem její zaměstnankyně.

Napětí v mém hrdle se uvolní, ale nedokážu se zbavit hněvu. Ani nechci, protože to je to, co mi konečně dodává odvahu klást otázky.

„Skutečně jste čekala, že s ním půjdu nahoru na pokoj?“ vyhrknu.

Doktorka Shields vytřeští oči – nemyslím, že by někdo dokázal předstírat takové překvapení.

„Jistěže ne, Jessico. Jen jsem vám řekla, abyste s ním flirtovala. Proč vás to vůbec napadlo?“

Jakmile to řekne, připadám si jako blázen. Sklopím oči ke svým nohám. Nedokážu se jí podívat do očí. Taková extrémní domněnka.

Ale v jejím hlase není žádná kritika, jen laskavost. „Slíbila jsem vám, že budete mít vždy vše naprosto pod kontrolou. Nikdy bych vás nevystavila nebezpečí.“

Cítím, jak se její ruka krátce dotkne mé. I přes teplo z krbu je tak jemná a chladná.

Několikrát se zhluboka nadechnu, ale nespouštím oči ze vzoru rybí kosti na dřevěné podlaze.

„Trápí vás ještě něco?“ řekne.

Zaváhám a podívám se jí do chladných modrých očí. Neplánovala jsem jí tuhle část říkat. Konečně vyhrknu: „Těsně předtím, než odešel od stolu… mi řekl ‚kočičko‘.“

Doktorka Shields neodpoví, ale vím, že mi naslouchá tak, jako nikdo před ní.

Oči se mi zalijí slzami. Zamrkám a pokračuji.

„Byl tu jeden chlap…“ Zaváhám, zhluboka se nadechnu a pokračuji: „Potkala jsem ho před pár lety a nejdřív se mi zdálo, že je úžasný. Možná jste o něm slyšela, dnes je z něj známý divadelní režisér. Gene French.“

Nepatrně přikývne.

„Najali mě, abych dělala make-up pro jednu jeho show. Byl to pro mě velký kšeft. Vždycky byl vážně milý, i když jsem nebyla nikdo. Když jsme dostali vytištěné číslo časopisu Playbill, ukázal mi v poděkování mé jméno a řekl, že bych to měla oslavit, v životě je tolik těžkostí, že bychom si měli vážit úspěchů.“

Doktorka Shields je naprosto nehybná.

„Něco… mi provedl,“ dodám.

Obrazy, které nejspíš nikdy nevymažu z paměti, se mi znovu honí hlavou: Jak si pomalu zdvihám košili nad podprsenku, zatímco tam Gene stojí kousek ode mne a zírá. Jak říkám Už bych vážně měla jít. Jak mi Gene zastoupí cestu ke dveřím ze své kanceláře, které jsou zavřené. Jak si sáhne na přezku opasku a odpoví: Ještě ne, kočičko.

„Nedotkl se mne, ale…,“ ztěžka polknu a pokračuji: „Řekl mi, že se v show ztratil drahý náhrdelník. Řekl, že si musím vyhrnout košili, abych dokázala, že ho nemám na sobě.“ Tělem mi projede třes, když si vzpomenu, jak jsem tam stála v té klaustrofobní zešeřelé místnosti, snažila se dívat kamkoliv, jen ne na něj a na to, co si dělal, než skončil a pustil mne.

„Měla jsem mu říct ne, ale byl to můj šéf. A řekl to tak věcně, jako by o nic nešlo.“ Podívám se doktorce Shields do světle modrých očí a podaří se mi tu představu setřást. „Ten Scott mi ho na chvilku připomněl. Jen tím, jak mi řekl ‚kočičko‘.“

Doktorka Shields neodpoví okamžitě. Pak jemně řekne: „Je mi tak líto, že se vám tohle stalo.“

Znovu ucítím dotek její ruky, lehký jak motýl.

„To proto nemáte zájem o vážný vztah?“ zeptá se. „Není neobvyklé, když žena prožije napadení jako vy, že se stáhne nebo změní své vztahové vzorce.“

Napadení. Nikdy jsem o tom takhle neuvažovala. Ale má pravdu.

Najednou se cítím vyčerpaná, stejně jako po našem prvním sezení. Začnu si konečky prstů masírovat spánky.

„Musíte být vyčerpaná,“ řekne doktorka Shields, jako by do mě viděla. „Venku na mne čeká auto. Co kdyby vás odvezlo domů, stejně se raději projdu. Kdybyste si přes víkend chtěla promluvit, napište nebo zavolejte.“

Postaví se a já udělám totéž. Cítím se podivně zklamaná. Před pár minutami jsem zuřila, a teď nechci, aby odešla.

Zamíříme k východu, kde u chodníku postává černá limuzína. Řidič vystoupí, obejde auto a otevře zadní dveře. Doktorka Shields mu řekne, aby mne odvezl, kamkoliv budu chtít.

Klesnu na sedadlo a hlavu si opřu o jemnou kůži, zatímco se řidič vrátí na přední sedadlo. Pak slyším jemné zaklepání na okénko, a tak ho spustím.

Doktorka Shields se na mne usměje. Zezadu je osvětlená jasnými pouličními lampami. Kolem vlasů má ohnivou zář, ale oči ve stínu. Nevidím jejich výraz.

„Málem jsem zapomněla, Jessico,“ řekne a vtiskne mi do dlaně složený papírek. „Děkuji.“

Podívám se na šek a cítím podivnou nechuť ho rozložit.

Možná je to všechno pro doktorku Shields jen obchodní transakce. Ale za co přesně mě teď platí? Můj čas, flirtování, svěřování? Nebo něco jiného, o čem ani nevím?

Vím jenom to, že mi to připadá nečisté.

Když se řidič rozjede, pomalu šek rozložím.

Dlouho na něj zírám, zatímco kola auta se skoro neslyšně otáčejí na asfaltu.

Je to šek na sedm set padesát dolarů.

Dvacátá čtvrtá kapitola

Sobota 8. prosince

SOBOTNÍ VEČER. Většina dvojic má schůzku.

Tradičně jsme ji mívali také – večeře v michelinské restauraci, noci s filharmonií, uvolněná procházka po Whitney Museum. Ale po té Thomasově zbloudilé zprávě se odstěhoval a tato setkání skončila. Postupně – po konzultacích, omluvách a slibech – jsme se k nim vrátili, ale s novým cílem. Kladli jsme důraz na spojení a obnovu.

Zpočátku byla atmosféra prosycená napětím. Kdybyste nás pozorovala zvenčí, Jessico, možná byste předpokládala, že se tu rozvíjí nový vztah, a svým způsobem to tak bylo. Fyzický kontakt byl omezen na minimum. Thomas byl pozorný, skoro až přehnaně: přicházíval s květinami, pospíchal otevřít mi dveře a pevný pohled měl plný obdivu.

Jeho snaha byla ještě vroucnější než během prvotního dvoření. Občas působila zoufale, skoro vystrašeně. Jako by se děsil toho, že by náš vztah ztratil.

Časem kontakty zjemnily. Hovory byly méně strojené. Ruce se nad stolem spojily, jakmile jsme dojedli.

Dnes, pouhých čtyřiadvacet hodin po experimentu v hotelu, byl pokrok zvrácen. Je zjevné, že ne všichni muži jsou vnímaví k pozornosti krásné mladé ženy. Ten muž v modré košili vám odolal, Jessico, přesto ale Thomas nebyl k nabídnuté příležitosti imunní.

V důsledku toho sobotní večerní setkání s Thomasem podléhá neviditelnému plánu.

Důvěrné místo, dům, který jsme kdysi sdíleli, je zvoleno kvůli eliminaci vnějšího rozptýlení, jako je pánovitý číšník nebo hlučný večírek u vedlejšího stolu. Menu je pečlivě uspořádáno: lahev Dom Pérignon, stejný ročník, jaký se podával na naší oslavě zásnub; ústřice ze zátoky Malpeque, jehněčí hřebínek, špenát se smetanou, pečené brambory s rozmarýnem. Jako dezert variace na Thomasův oblíbený čokoládový dort.

Tradičně dort kupuji v cukrárně na Západní desáté. Nicméně pro dnešní večeři jsem zajistila suroviny ze dvou různých obchodů pro labužníky.

Také můj vzhled je dnes odlišný. To vy, Jessico, jste mi ukázala, jak může být při správné aplikaci svůdné kouřové líčení a černé linky.

Líčidla leží na kosmetickém stolku v šatně. Vedle nich můj telefon. Rozsvítí se na něm připomenutí: starostlivá zpráva nebo telefonát jsou tím správným krokem po incidentu, který rozrušil přítelkyni nebo známou.

Jessico, chtěla jsem se ujistit, že se po včerejšku už cítíte lépe. Brzy se vám ozvu.

Chce to ještě jednu řádku.

Chvilka zamyšlení. Pak ji napíšu a odešlu.

Dvacátá pátá kapitola

Sobota 8. prosince

KDYBYSTE MNE POTŘEBOVALA, jsem tu pro vás.

Zpráva od doktorky Shields dorazila, zrovna když jsem vcházela do Noahova domu, abych si dala jeho slavný francouzský toast. Začala jsem psát odpověď, ale pak jsem ji smazala a strčila telefon zpátky do kabelky. Zatímco jsem jela výtahem, přejela jsem si dlaní vlasy a ucítila vlhkost čerstvě spadlých sněhových vloček.

Když teď sedím na vysoké stoličce v Noahově kuchyni a sleduji, jak otevírá zátku lahve prosecca, dochází mi, že je to poprvé, co jsem jí neodpověděla okamžitě. Dnes nechci myslet na doktorku Shields a její experimenty.

Neuvědomím si, že se mračím, dokud se Noah nezeptá: „Taylor? Jsi v pořádku?“

Přikývnu a snažím se zakrýt rozpaky. Připadá mi to už celou věčnost, co jsem Noaha poprvé potkala v Lounge, představila se falešným jménem a usnula na jeho gauči.

Kéž bych to rozhodnutí mohla zrušit. Připadá mi tak nedospělé, ještě hůř, ubohé.

„No…,“ začnu, „… musím ti něco říct. Je to trochu legrační.“

Noah zdvihne obočí.

„Ve skutečnosti se nejmenuju Taylor…, ale Jess.“ Nervózně se zasměju.

Nevypadá pobaveně. „Tys mi řekla falešné jméno?“

„Nevěděla jsem, jestli nejsi nějaký cvok,“ vysvětluji.

„Vážně? Šla jsi se mnou domů.“

„Jo.“ Zhluboka se nadechnu. Naboso a s utěrkou zastrčenou za pásek vybledlých džín vypadá roztomileji, než si pamatuji. „Byl to vážně divný den a myslím, že jsem neuvažovala normálně.“

Divný den. Kdyby jen věděl, jak moc je to slabé slovo. Nemůžu uvěřit, že jsem Noaha potkala tentýž víkend, kdy jsem se vetřela do studie. Ta příliš tichá třída, otázky na monitoru počítače, pocit, že doktorka Shields zná moje tajné myšlenky… a od té doby je to ještě podivnější.

„Omlouvám se,“ řeknu.

„Jess,“ odpoví Noah konečně.

Podá mi sklenku prosecca.

„Nemám rád hry.“ Dívá se mi do očí a pak skoro neznatelně kývne.

Než tomu stihnu zabránit, hlavou mi bleskne pocit, že jsem právě prošla testem. Před pár týdny by mě tohle nenapadlo.

Usrknu prosecca. Štiplavé, sladké bublinky v krku jsou příjemné.

„Jsem rád, že jsi ke mně teď upřímná,“ řekne Noah nakonec.

Musíte být upřímná… to byl jeden z pokynů, které mne čekaly na obrazovce, když jsem vstoupila do studie. I když se snažím na doktorku Shields nemyslet, vždycky se mi znovu nějak vetře do hlavy.

Noah začne úhledně rovnat suroviny na kuchyňský pult a já si znovu usrknu prosecca. Pořád mám pocit, jako bych mu dlužila větší omluvu, ale nevím, co ještě říct.

Rozhlédnu se po malé, zářící kuchyni a všimnu si těžké litinové pánve na sporáku vedle zeleného kamenného hmoždíře s paličkou a mixéru z nerezu. „Takže Snídaně po celý den je tvoje restaurace?“ zeptám se.

„Jo. Nebo spíš bude, jestli to vyjde,“ dodá. „Už jsem si vybral místo, jen čekám na vyřízení papírů.“

„Páni, to je vážně super.“

Jednou rukou rozbíjí vajíčka, pak je míchá v misce, zatímco po troškách přilévá mléko. Přestane, aby zakroužil kouřícím máslem v malé pánvičce, pak k vejcím přidá skořici a sůl.

„Moje tajná ingredience,“ řekne s lahvičkou mandlového extraktu v ruce. „Nemáš alergii na ořechy, že ne?“

„Nene,“ ujistím ho.

Vmíchá tam plnou kávovou lžičku a pak do směsi namočí silný plátek chleba.

Když se s jemným bubláním dotkne chléb pánve, místnost zaplní vůně, až se sbíhají sliny. Není nic lepšího než čerstvý chléb, teplé máslo a skořice opečené dohromady, uvědomím si. Kručí mi v břiše.

Noah je pořádný kuchař, uklízí všechno průběžně. Skořápky od vajec hodí do koše, utěrkou osuší pár kapek mléka, koření hned vrátí do zásuvky.

Zatímco ho sleduji, jako by se mezi mnou a mým napětím vytvářel nárazník. Napětí nezmizelo, ale alespoň se mi ulevilo.

Možná je tohle rande sobotní noci, jaké zažívá tolik žen mého věku: klidný večer s milým klukem. Nemělo by to být tak mimořádné. Jenže jsme se už líbali, a přece mi to dnes připadá důvěrnější než tělesný akt. I když jsme se potkali náhodně v baru, zdá se, že mne Noah chce skutečně poznat.

Z další zásuvky vytáhne prostírání a skutečné látkové ubrousky, pak sáhne do příborníku pro dva talíře. Doprostřed každého dá dva zlatohnědé francouzské toasty a posype je čerstvými ostružinami. Ani jsem si nevšimla, že v rendlíku ohřál sirup, dokud nahoru na to všechno nenalije pořádnou lžíci.

Zírám na to jídlo, které mi servíruje, a zaplaví mne emoce, které nedokážu lehko určit. Kromě toho, kdy přijedu navštívit matku, pro mne už celé roky nikdo nic neuvařil.

Dám si první sousto a zasténám. „Přísahám, že to je to nejlepší, co jsem kdy jedla.“

O hodinu později je lahev prosecca prázdná a pořád si povídáme. Přesunuli jsme se na gauč do obývacího pokoje.

„Koncem týdne pojedu do Westchesteru za rodinou na chanuku,“ řekne, „ale možná bychom mohli něco podniknout v neděli večer, až se vrátím.“

Nakloním se, abych ho políbila, a ucítím sladký sirup na jeho rtech. Když si položím hlavu na jeho pevnou hruď a on kolem mne ovine paži, cítím něco, co už jsem necítila měsíce, možná roky. Chvíli mi trvá to definovat. Spokojenost.

Dvacátá šestá kapitola

Sobota 8. prosince

THOMAS DORAZÍ O PĚT MINUT DŘÍV, než bylo smluveno. Zdá se, že dochvilnost je jeden z nových zvyků, které se snaží si osvojit.

Jeho široká ramena vyplní dveře a na tváři se rozhostí úsměv. Zrovna začal padat letošní první sníh a třpytivé krystalky se mu zachytily v pískově hnědých vlasech. Jsou o trochu delší, než je obvykle nosí.

Thomas mi podá kytici rudých tulipánů „Ballerina“, poděkuji mu dlouhým polibkem. Má studené rty a chutnají po mátě. Jeho ruce se pohnou a objetí zpevní, aby prodloužil důvěrný okamžik.

„To je prozatím všechno,“ řeknu mu a hravě ho odstrčím.

Očistí si vlhké boty na rohožce a vejde do domu.

„Voní to báječně,“ řekne. Krátce sklopí pohled. „Chybí mi tvoje vaření.“

Pověsím mu kabát do skříně vedle sak, která nosí v teplejším počasí. Nikdy jsem ho nepožádala, aby si tyhle kousky z našeho domu odstěhoval, a to nejen proto, že odešel tak náhle. Jaro symbolizuje naději, obnovu. Přítomnost jeho věcí má stejný účel.

Má na sobě svetr zvýrazňující zlatavé flíčky v zelených očích – ví, že je můj oblíbený.

„Vypadáš krásně,“ řekne a prstem prohrábne dlouhé volné vlny mých vlasů tak jemně, že je ten dotek sotva znatelný.

Mé šedé a levandulové tóny nahradily černé semišové kalhoty a kobaltově modré hedvábné tílko, ale pod dlouhým černým kardiganem z jemné merino vlny je vidět jen záblesk barvy.

Thomas si sedne na stoličku u žulového ostrůvku se zabudovanou varnou deskou. Ústřice jsou na ledu, z chladničky vyndám lahev šampaňského.

„Mohl bys?“

Zahlédne etiketu a usměje se: „Skvělý ročník.“

Zátka udělá tiché plop a Thomas naplní dvě štíhlé flétny.

Pronesu přípitek: „Na druhé šance.“

V Thomasově tváři se sváří překvapení a potěšení.

„Ani nevíš, jak jsem šťastný.“ Hlas má o kousek zastřenější než obvykle.

Zdvihnu z ledu šedou lasturu a podám mu ji. „Hlad?“

Kývne a vezme si ji. „Strašný.“

Vyndám z trouby jehněčí a nechám ho odpočívat na lince. Brambory potřebují už jen pár minut. Thomas je má raději křupavější.

Při vychutnávání ústřic a šampaňského plyne hovor lehce. Když pak Thomas nese tác s jehněčím k jídelnímu stolu, ozve se hlasité zabzučení. Postaví podnos a sáhne do kapsy pro mobil.

„Musíš to vzít?“ Je nezbytné, aby v té otázce nebyl ani náznak výčitek.

Thomas se vesele vrátí do kuchyně a položí telefon displejem dolů na ostrůvek. Pár centimetrů od dortu.

„Jediná osoba, které teď chci věnovat pozornost, jsi ty,“ ujistí mne.

Odejde od telefonu, aby přinesl dekantované červené víno ke stolu. Odměním ho upřímným úsměvem.

Dám květiny do vázy a tu postavím doprostřed stolu. Rozsvítím svíčky. Vzduch plní smyslný hlas Niny Simone.

Dvakrát Thomasovi doliji sklenku. Tváře mu trochu zčervenají, gesta jsou rozmáchlejší.

Thomas mi nabídne kousek svého jehněčího: „Tenhle kousek je nejlepší.“

Naše oči se setkají.

„Dnes večer vypadáš jinak,“ řekne a protáhne si ruce.

„Možná je to tím, že jsme zase spolu doma.“

Dostane další krátký polibek, pak je kontakt přerušen.

„Miláčku? Ozval se ti ještě ten soukromý vyšetřovatel?“

Jeho otázka jako by se vynořila odnikud, neladí s romantickým večerem. Ale Thomas byl odjakživa ochranitelský. Ví, jak pro mne bylo zneklidňující, když jsem obdržela e-mail od vyšetřovatele najatého rodinou subjektu 5.

Není to poprvé, co se zeptal, jestli mne soukromý vyšetřovatel ještě kontaktoval.

„Nic od té doby, co jsem mu odpověděla, že neporuším mlčenlivost tím, že bych dala z ruky své poznámky o ní,“ řeknu.

Thomas souhlasně přikývne. „Dobře děláš. Soukromí klientů je posvátné.“

„Děkuji.“

Vyhnu se nepříjemné vzpomínce. Dnešní plán je už tak složitý.

Je čas přinést skleněný podnos s dortem na stůl.

Dostane pořádný kus.

Okraj vidličky se zařízne do husté, vydatné pěny. Zdvihne čokoládovou cukrovinku k ústům.

Zavře oči. Vychutnává. „Hmm. Ten je od Dominique?“

„Ne, z La Patisserie.“

„Výborný. Skoro už se do mne nevejde.“

Odmlka.

„Zítra to v tělocvičně vypotíš.“

Přikývne a vezme si další kousek. „Ty si nedáš?“

„Jistě.“

Dort se rozplývá na jazyku. Nikdo by nepoznal, že není zakoupený v luxusní cukrárně, stejně jako by nikdo nezjistil chuť dvou lískových oříšků, rozemletých a zamíchaných do těsta.

Když Thomas vyprázdní talíř, opře se v křesle.

Ale nemůže se tu usadit. Podám mu ruku. „Pojď.“

Odvedu ho k malé pohovce v knihovně a podám mu sklenku portského Dalva. Prostor je útulný, s pianem Steinway a plynovým krbem. Těká pohledem po místnosti, zastaví se u originálů od Wyetha a Sargenta a bronzové plastiky motorky, než spočine na mé fotografii ve stříbrném rámečku. Jako teenager na ní sedím obkročmo na kaštanové kobylce na našich connecticutských pozemcích. Rudé vlasy mi vykukují zpod jezdecké přilby. Vedle toho obrázku je nakloněná jedna ze svatebních fotografií.

Thomas na sobě měl smoking – koupil si ho speciálně na svatbu, jelikož ho na sobě neměl od konce školy. Svatební šaty s krajkovým vrškem a tylovou sukní byly šité na míru. Otec musel požádat svého společníka, aby kvůli tomu zavolal Veře Wang, jelikož zasnoubení bylo tak krátké.

Otec neschvaloval hluboký výstřih na zádech, který mi sahal skoro ke kříži, ale už bylo pozdě na změnu. Jako kompromis jsem si na obřad u sv. Lukáše – v kostele, kam matka s otcem pořád chodí – vzala dlouhý závoj.

Rodiče jsou na fotografii po stranách vedle nás. Thomasova rodina přiletěla z malého městečka u San Jose v Kalifornii dva dny před svatbou. Předtím jsme se setkali jen jednou. Thomas svědomitě volal matce a otci každý týden, ale nebyli si obzvlášť blízcí – s rodiči ani se starším bratrem Kevinem, který pracoval jako předák na stavbě.

Můj otec se na fotografii neusmívá.

Než mne Thomas požádal o ruku, jel za mými rodiči do Connecticutu, aby je požádal o mou ruku. Přede mnou to tajil – Thomas dokázal udržet tajemství.

Otec oceňoval, že ctí tradici. Poplácal Thomase po zádech a oslavili to brandy a doutníky Arturo Fuente. Nicméně následujícího rána mne otec požádal, abych se zúčastnila oběda.

Položil mi jedinou otázku. Byla přímá, je už takový. Zeptal se ještě dřív, než jsme si stihli objednat: „Jsi si jistá?“

„Jsem.“

Láska je emoce, ale příznaky byly velmi tělesné: usmívala jsem se při pouhé zmínce Thomasova jména, cítila jsem se lehce, dokonce i teplota, kterou jsem měla od dětství 35,6 °C, hluboko pod 37 °C, o půl stupně stoupla.

Hudba přepne na Tonight od Johna Legenda.

„Zatančíme si?“

Thomas sleduje pohledem vzor mého kardiganu, který mi z ramen sklouzne na pohovku. Když vstane, sáhne si volnou rukou za krk a masíruje ho.

To gesto dobře znám.

Je o odstín bledší než normálně.

Naše těla do sebe dokonale zapadají, stejně jako o naší svatbě. Jako by ty vzpomínky zůstaly uschovány v našich svalech.

Písnička skončí. Thomas si sundá brýle a přitiskne si palec a ukazovák na spánky. Zkřiví tvář.

„Necítíš se dobře?“

Přikývne. „Myslíš, že v tom dortu byly oříšky?“

Nehrozí mu nebezpečí, jeho alergie není život ohrožující, nicméně ji spustí sebemenší stopa oříšků.

Jediným nežádoucím účinkem je silná bolest hlavy. Alkohol ty pocity zhoršuje.

„Ptala jsem se v cukrárně…,“ nedořeknu. „Donesu ti trochu vody.“

Pět kroků do kuchyně, kde na lince pořád leží jeho telefon.

Teď je Thomas blízko schodiště.

To je důležité – bude si spíš myslet, že následující kroky udělal z vlastního rozhodnutí, ne v důsledku jemné manipulace.

„Nechtěl bys paralen? Je v lékárničce nahoře.“

„Díky, hned budu zpátky,“ odpoví.

Těžké kroky stoupají po schodech, pak mi zní nad hlavou, když přechází do koupelny.

Tu trasu jsem si prošla se stopkami. Pravděpodobně ho to zaměstná na šedesát až devadesát vteřin. Snad to bude dost času, abych získala kýžené informace.

Jedna z prvních otázek v dotazníku o morálce: Přečetla byste si někdy manželovy/přítelovy zprávy?

Thomasovo heslo je tradičně měsíc a den jeho narození.

Nezměnil ho.

„Lydie? Ten paralen v lékárničce není,“ nese se shora jeho hlas.

Mé kroky jsou rychlé, ale když se ze spodní podesty ozve můj hlas, je klidný a neuspěchaný.

„Víš to jistě? Zrovna jsem ho koupila.“

Ten paralen v lékárničce je, ale je zastrčený za krabičkou s novým krémem. K jeho nalezení bude potřeba víc než jen letmý pohled.

Zavrzání dřevěného prkna podlahy prozradí, že se znovu přesunul do koupelny.

Připravím mu sklenici vody. Pak se dotknu zelené ikony telefonu a prozkoumám poslední zprávy a hovory.

Na svém telefonu už mám zapnutý fotoaparát.

Rychle, ale pečlivě vyfotím záznam Thomasových posledních hovorů. Zprávy vypadají naprosto bezvýznamně, a tak je ignoruji.

Každou fotografii zkontroluji, abych se ujistila, že je digitální důkaz zřetelný – kvalitu nelze obětovat rychlosti.

V domě je naprosté ticho. Příliš ticho?

„Thomasi, jsi v pořádku?“

„Ano,“ zavolá.

Nejspíš si dává studený obklad na pulzující místa.

Pořídím další fotografie, dokumentující asi pětatřicet telefonních hovorů. Některá čísla patří kontaktům se známými jmény: Thomasův zubař, partner na squash, rodiče. Další, celkem osm, jsou neznámá. Všechna mají předvolbu New York City.

Podobně zdokumentuji záznam smazaných hovorů, kde se objeví ještě jedno neznámé číslo, tentokrát s předvolbou 301.

Bude snadné určit, zda jsou tato čísla naprosto nevinná. Pokud se ozve muž nebo číslo patří firmě, bude číslo považováno za irelevantní a hovor bude okamžitě ukončen.

Pokud se ozve žena, hovor bude také rychle přerušen.

Ale číslo bude uschováno k dalšímu zkoumání.

Vrátím jeho telefon na linku. Sklenku vody odnesu do knihovny.

Už se měl vrátit.

„Thomasi?“ Neodpovídá.

Potkám ho nahoře nad schody, když se vynoří z ložnice.

„Našel jsi to?“

Je na něm vidět, že mu není dobře. Bude potřebovat tři aspiriny a dlouhý odpočinek v zatemněné místnosti.

Večerní schůzka nezbytně, náhle skončí.

Naděje v Thomasových očích, že dojde k dalším důvěrnostem, pohasla.

„Ne,“ odpoví a je na něm vidět utrpení.

„Donesu ho,“ řeknu.

V koupelně mžourá proti ostrému světlu. Prozkoumám lékárničku a odsunu luxusní krém stranou.

„Je přímo tady.“

Dole spolkne tři tablety a nabídnu mu, aby si odpočinul na gauči.

Zavrtí hlavou a při tom pohybu sebou trhne.

„Myslím, že bych radši měl jít,“ prohlásí.

Vyndám jeho kabát a podám mu ho.

„Tvůj telefon.“ Málem ho zapomněl na lince.

Když ho beru do ruky, rychle se pohledem na displej ujistím, že se automaticky znovu zamknul.

Strčí si ho do kapsy kabátu.

„Moc mě mrzí, že musím dnešní večer zkrátit,“ řekne.

„Hned ráno zavolám do toho pekařství.“ Odmlčím se. „Ta žena, co mne obsluhovala, se musí o své chybě dozvědět.“

Telefonát ohledně chyby se zítra uskuteční, to je pravda.

Ale ne někomu, koho by Thomas očekával.

Dvacátá sedmá kapitola

Podělí 10. prosince

NIC, CO SE TÝKÁ DOMOVA doktorky Shields, mě nepřekvapí.

Už mě v pondělí ráno pozvali do mnoha bytů, abych někoho nalíčila. Většinou jsou vidět důkazy víkendových aktivit: nedělní New York Times rozložené na konferenčním stolku, skleničky od vína po večírku schnou dnem vzhůru na odkapávači, v chodbě jsou poházené dětské kopačky a chrániče holení.

Když jsem ale jela do jejího domu ve West Village, představovala jsem si, že bude vypadat jako z časopisu Architectural Digest – samé tlumené barvy a elegantní kusy nábytku volené spíše z estetických důvodů než kvůli pohodlí a funkci. A měla jsem pravdu – je to tu jako prodloužení její akurátní kanceláře.

Když mě doktorka Shields pozdraví ve dveřích a vezme mi kabát, vede mě do otevřené, slunné kuchyně. Na sobě má smetanový svetřík s rolákem a tmavé obepnuté džíny, vlasy stažené do nízkého ohonu.

„Zrovna jste minula mého manžela,“ řekne a odklidí dva stejné kávové hrnečky z kuchyňské linky do dřezu. „Doufala jsem, že vás představím, ale naneštěstí musel jít do kanceláře.“

Než se stihnu zeptat na něco dalšího – jsem na toho muže tak zvědavá –, ukáže doktorka Shields k malému tácu s čerstvým ovocem a koláčky.

„Nevěděla jsem, jestli jste se stihla nasnídat,“ řekne. „Dáte si raději kávu, nebo čaj?“

„Káva by byla skvělá,“ odpovím, „děkuji.“

Když jsem v neděli odpoledne konečně doktorce Shields odepsala, znovu se mě zeptala, jak se cítím, a pak mě pozvala sem. Odpověděla jsem popravdě, že už mi je mnohem lépe, než když jsem v pátek večer odcházela z hotelového baru. Spala jsem, dokud se Leo nezačal olizováním mého obličeje dožadovat procházky, udělala jsem pár zakázek a vyšla si s Noahem. A udělala jsem ještě jednu věc. Jakmile v sobotu ráno otevřeli v bance, uložila jsem šek na sedm set padesát dolarů. Pořád mám pocit, jako by mi peníze mohly uplavat, dokud nevidím zůstatek na výpisu, zdá se mi nereálné, že bych mohla tolik vydělávat.

Doktorka Shields nalévá kávu z připravené konvičky do dvou porcelánových šálků s podšálky. Křivka ouška je tak jemná, až mám strach, že bych ji mohla zlomit.

„Myslela jsem si, že bychom mohly pracovat v jídelně,“ řekne doktorka Shields.

Postaví kávu a tác na podnos, společně se dvěma malými porcelánovými talířky se stejným vzorem, jako mají šálky. Následuji ji do sousední místnosti. Projdu kolem stolku, na němž stojí jediná fotografie ve stříbrném rámečku. Je na ní doktorka a nějaký muž, který ji drží kolem ramen, a ona se na něj dívá.

Doktorka Shields se po mně ohlédne.

„Váš manžel?“ zeptám se a ukážu na obrázek.

Usměje se, zatímco rovná šálky vedle sebe. Podívám se na toho muže lépe, protože to je první věc v jejím domě, která neladí.

Je možná o deset let starší než ona, s trochu rozježenými tmavými vlasy a vousy. Zdá se, že jsou skoro stejně vysocí, okolo metru sedmdesát.

Na pohled se k sobě moc nehodí. Ale oba vypadají na fotografii velmi šťastně, a když se o něm zmíní, pokaždé se rozzáří.

Odejdu od obrázku a doktorka Shields se přesune k židli v čele lesklého dubového stolu, pod křišťálovým lustrem. Stůl je prázdný až na žlutý linkovaný blok a vedle něj pero a černý telefon. Není to stříbrný iPhone, kterého jsem si na stole doktorky Shields všimla dřív.

„Říkala jste, že dnes budu jen telefonovat?“ zeptám se. Netuším, jak to zapadá do testování morálky. Bude zase chtít, abych někoho nachytala?

Doktorka Shields postaví podnos na stůl a já si nemohu nevšimnout, že každičká malina a borůvka je dokonalá, jako by ovoce vybíral stejný návrhář, který vybíral elegantní kousky nábytku pro tuto místnost.

„Vím, že pro vás byl páteční večer zneklidňující,“ pronese. „Dnešek bude jednodušší. A budu s vámi tady v místnosti.“

„Dobře,“ souhlasím a posadím se.

Srovnám si před sebou blok a v tu chvíli si všimnu, že první stránka není čistá. Poznávám rukopis doktorky Shields, kterým je napsaný seznam pěti ženských jmen a vedle nich telefonních čísel. Všechna mají předčíslí New York City: 212, 646 a 917.

„Potřebuji nějaká data o propojení mezi penězi a morálkou,“ řekne doktorka Shields. Postaví přede mne můj šálek s podšálkem a natáhne se pro svůj. Všimnu si, že si dává černou kávu. „Napadlo mne využít k terénnímu výzkumu vaši profesi.“

„Mou profesi?“ opakuji. Vezmu pero a tisknu konec palcem. Hlasitě cvakne. Zase ho položím a usrknu kávy.

„Při hypotetickém scénáři, řekněme výhry v loterii, většina subjektů prohlašuje, že by část peněz darovali na charitu,“ vysvětluje doktorka Shields. „Ale ve skutečnosti studie ukazují, že výherci často dávají méně, než by naznačovala jejich prohlášení. Ráda bych se zabývala variací na toto téma.“

Doktorka Shields mi dolije kávu z konvičky, kterou přinesla ke stolu, a posadí se vedle mne.

„Chci, aby lidé, kterým zavoláte, uvěřili, že jim někdo věnoval líčení zdarma přes BeautyBuzz,“ dodá.

Vyzařuje z ní dnes velké odhodlání, ačkoliv se skoro nepohne. Ale její výraz je klidný, ledově modré oči jasné – možná si do ní jen promítám vlastní pocity. Protože i když vím, že jí tohle všechno naprosto dává smysl, já nemohu pochopit, proč by to bylo pro její výzkum důležité.

„Takže jen zavolám a řeknu, že dostali líčení zdarma?“

„Ano. A je to pravda,“ řekne doktorka Shields. „Zaplatím vám za líčení…“

„Počkat,“ přeruším ji. „Já ty ženy vážně budu líčit?“

„No, ano, Jessico. Jako to děláte každý den. To by neměl být problém, ne?“

Všechno to od ní zní tak logicky, smete všechny mé otázky, jako by to byly drobky ze stolu.

Ale úleva, kterou jsem cítila s Noahem, už mizí. Pokaždé když jsem s doktorkou Shields, mám pocit, jako bych tomu, co dělá, rozuměla čím dál méně.

Pokračuje: „Jsem zvědavá, jestli dostanete od příjemců velkorysejší spropitné, když dostali službu zadarmo.“

Přikývnu, i když to pořád nechápu.

„Ale proč tahle čísla?“ zeptám se. „Komu budu volat?“

Doktorka Shields si beze spěchu usrkne kávy. „Všechno to byly původně subjekty předchozího průzkumu morálky, který jsem prováděla. Podepsaly souhlas se širokým spektrem možných následujících pokusů.“

Takže vědí, že něco může přijít, ale nevědí co. To znám.

Nenapadá mne, jak by tohle mohlo někomu ublížit. Kdo by nechtěl zdarma nalíčit? I tak se mi ale sevře žaludek.

Doktorka Shields ke mně posune list papíru. Je na něm strojopis. Zírám na něj.

Jestli BeautyBuzz zjistí, že tohle dělám, mohla bych mít problémy. Podepsala jsem konkurenční doložku, když mne najali. A ačkoliv technicky nepodnikám na vlastní jméno, pochybuji, že by to viděli stejně.

Tak trochu doufám, že žádná z těch pěti žen dárek nepřijme.

Přemýšlím, jestli neexistuje jiný způsob, jak bych mohla pomoct s tím experimentem, aniž použiji jméno společnosti.

Chystám se vyslovit své obavy, když mi doktorka Shields položí dlaň na ruku.

Mluví tiše a měkce. „Jessico, moc se omlouvám. Nechala jsem se tak pohltit výzkumem, že mne ani nenapadlo zeptat se vás na rodinu. Už váš otec začal hledat novou práci?“

Pomalu vydechnu. Hrozící krize mé rodiny je jako tupá, chronická bolest – pořád někde vzadu v mysli číhá. „Ještě ne. Čeká na začátek roku, v prosinci nikdo nepřijímá.“

Pořád cítím její ruku. Je tak lehká. Tenký kroužek z bílého zlata s diamantem vypadá o maličko větší než její prst, jako by od okamžiku, kdy ho poprvé navlékla, shodila pár kilo.

„Říkala jsem si, jestli bych nemohla pomoct…“ Její hlas utichne, jako by ji ten nápad trápil.

Trhnu hlavou a zírám na ni.

„No to by bylo úžasné, ale jak? Je v Pensylvánii a jediná práce, jakou kdy dělal, byl prodej životního pojištění.“

Odtáhne ruku. I když byla chladná, cítím to jako ztrátu. Najednou si uvědomím, že mám sama prsty ledové, skoro jako by do mne přenesla kousek sebe.

Sebere z podnosu jedinou malinu a elegantně ji zdvihne k ústům. Má zamyšlený výraz.

„Obvykle se subjekty nemluvím o soukromých detailech,“ řekne nakonec, „ale mám pocit, jako byste byla něco víc.“

Při jejích slovech se zachvěji. Nezdálo se mi to. Opravdu je mezi námi spojení.

„Můj otec je investor,“ pokračuje doktorka Shields. „Má podíl v mnoha společnostech na východním pobřeží. Je to vlivný muž. Možná bych mu mohla zavolat. Nechci ale překročit…“

„Ne! Tedy, určitě můžete, rozhodně.“ Ale vím, že by to otec cítil jako dobročinnost, kdyby se o tom dozvěděl, ranilo by to jeho hrdost.

Jako obvykle se zdá, že doktorka Shields vycítila, na co myslím. „Nebojte se, Jessico, zůstane to jen mezi námi.“

Tohle je o tolik víc než jen velkorysý šek. Tohle by mohlo mou rodinu zachránit. Když otec sežene práci, mohou rodiče zůstat ve svém domě a Becky bude v pořádku.

Doktorka Shields nevypadá jako někdo, kdo snadno naslibuje hory doly. Její život drží pohromadě, je naprosto odlišná od kohokoliv, koho znám. Mám pocit, že to skutečně dokáže splnit.

Z úlevy se mi málem zatočila hlava.

Usměje se na mne.

Sáhne po telefonu a položí ho přede mne.

„Co kdybychom si to nejdřív spolu prošly?“

Dvacátá osmá kapitola

Úterý 11. prosince

KAŽDÁ RODINA MÁ SVÉ vlastní nedostatky.

Mnozí lidé věří, že jakmile překročí práh dospělosti, dokážou tohle dědictví setřást. Ale chybně nastavené dynamiky, které se do nás otiskly často již v dětství, jsou pevně zakořeněné.

Poskytla jste mi klíčové informace vedoucí k pochopení spletitých vztahů vycházejících z rodinných vzorců, Jessico.

Uvažovala jste o těch mých? Klienti často spekulují o životě svých terapeutů, malují obrazy na bílé plátno.

Máte zkušenosti s divadlem. Jak blízko jste se dostala k představě skutečného obsazení? Paul, silný otec. Cynthia, matka a bývalá královna krásy. A Lydia, úspěšná starší dcera.

Tento náčrt postav tvoří kontext následující scény. Je úterý, čas oběda, den poté, co jste mne navštívila doma. Je to slavnostní příležitost – matčiny jedenašedesáté narozeniny, ačkoliv ona sama prohlašuje, že jsou šestapadesáté.

Co je možno pozorovat:

Matka, otec a dcera jsou odvedeni k rohovému stolu pro čtyři v Princeton Club na západní Čtyřicáté třetí ulici.

Po mnoho let byla čtvrtá židle obsazena mladší sestrou. Po strašlivé nehodě na počátku střední školy zůstala prázdná.

Jmenovala se Danielle.

Přeživší dcera se usadí na hnědou koženou čalouněnou židli a jemně se posune tak, aby byla stejně daleko mezi matkou a otcem. Číšník nemusí čekat na objednávku, aby věděl, jaké je jejich oblíbené pití. Rychle donese ke stolu sklenici skotské a dvě sklenky svěžího bílého vína a pozdraví každého z trojice jménem. Otec mu potřese rukou a zeptá se číšníka, jak si jeho syn vedl v posledním středoškolském zápase. Matka se hned dlouze napije vína, pak vytáhne zlaté zrcátko z kabelky a zkoumá svůj odraz. Typem a rysy se podobá dceři, ale čas její vzhled připravil o lesk. Trochu se zamračí a špičkou prstu se dotkne okraje rtěnky. Po objednávkách se číšník vzdálí.

Je možné zaslechnout:

„Jaká škoda, že se k nám Thomas nemohl připojit,“ řekne matka, zaklapne zrcátko a vrátí ho do prošívané kabelky se sponou tvořenou dvěma propletenými zlatými C.

„Poslední dobou ho moc nevídáme,“ pronese otec.

„Je tak přetížený,“ odpoví dcera. „Svátky jsou pro terapeuty nejnáročnější období.“

Je to pružné vyjádření, ponechává příjemcům prostor, aby ho naplnili významem po libosti: může jít o stres z nakupování a cestování a náročných příprav jídla, kvůli kterému pacienti vyhledají pomoc, nebo mohou být tmavší a kratší dny příčinou zhoršení depresí či spouštěčem sezonní afektivní poruchy. Ale jak by vám mohl říct kterýkoliv terapeut, hybnou silou zvýšení jak plánovaných, tak pohotovostních schůzek v prosinci jsou rodinné vztahy, které by měly vykouzlit klid a radost.

„Lydie?“

Dcera zdvihne hlavu a omluvně se na otce usměje, zatoulala se v myšlenkách.

A toto zůstává neviditelné:

Dcera si procházela informace shromážděné během včerejších telefonátů. Nemůže je dostat z hlavy.

Podle údajů, které jste, Jessico, získala, se dvě z volaných žen pro Thomase nejevily pravděpodobně. Jedna prozradila, že se bude tento týden starat o vnoučata, ale mohla by si domluvit schůzku v sobotu. Další číslo, jak se ukázalo, patřilo úklidové firmě, což vyvolalo vzpomínku, že se Thomas nedávno zmínil, že bude tuto službu muset změnit.

Ale u tří zůstává otazník.

Dvě přijaly nabídku líčení zdarma a mají domluvené schůzky na páteční večer.

Třetí číslo bylo odpojené. Což ještě není důvod k obavám.

Jednotlivá Thomasova zrada by byla překonatelná. Ale potvrzení byť jediné další nevěry by znamenalo víc než jen vzorec chování. Odhalilo by to systematické podvádění, dvojnásobné zklamání.

Přesto výsledky v takovém zkoumání nejsou zaručeny, ve hře zůstává příliš mnoho proměnných. Proto je potřeba vytvořit současně paralelní linii pátrání.

Je načase, abyste se setkala s mým manželem, Jessico.

Je čas na oběd.

„Sotva ses toho platýse dotkla,“ poznamená otec. „Je převařený?“

Dcera zavrtí hlavou a kousek si vezme. „Je perfektní. Jen nemám moc hlad.“

Matka položí vidličku. Tiše cinkne o talíř s napůl snědeným grilovaným kuřetem a zeleninou. „Ani já nemám moc chuť k jídlu.“

Otec nespouští oči z dcery. „Určitě by sis nechtěla objednat něco jiného?“

Matka dopije víno. Číšník přistoupí a diskrétně dolije. Je to už podruhé. Dcera nepila, až na jediné usrknutí, otec odmítl druhou skotskou.

„Možná mám trošku starosti,“ svěří se dcera. Zaváhá. „Mám mladou asistentku, s kterou spolupracuji na výzkumu. Jejímu otci zrušili místo a má postiženou sestru. Říkala jsem si, jestli bychom té rodině nemohli nějak pomoct.“

„Co máš na mysli?“ nakloní se otec blíž.

Matka si z košíčku vzala tyčinku chleba a odlomila konec.

„Žije v Allentownu. Neznáš tam nějaké společnosti?“

Otec svraští čelo. „V jakém oboru?“

„Prodává životní pojištění. Nejsou nijak nóbl, určitě by byl ochotný dělat i něco jiného.“

„Nikdy mne nepřestaneš udivovat,“ řekne otec. „Děláš tak důležitou práci, a ještě si najdeš čas starat se o ostatní.“

Matka dojí tyčinku a řekne: „Snad se ještě necítíš špatně kvůli té další dívce.“ Je to spíš prohlášení než otázka.

Dcera navenek neprojevuje žádné známky neklidu nebo rozrušení.

„Mezi těmi dvěma není žádná spojitost,“ řekne vyrovnaně.

Pozorovatel by nepoznal, kolik úsilí to vyžaduje.

Otec dceru poplácá po ruce. „Uvidím, co můžu udělat.“

Číšník ke stolu donese narozeninový dort. Matka sfoukne jedinou svíčku.

„Vezmi velký kus domů Thomasovi,“ řekne matka a zadívá se na dceru.

Pak její pohled zbystří. „Budeme se na vás oba těšit na Štědrý den.“

Dvacátá devátá kapitola

Čtvrtek 13. prosince

DNEŠNÍ ÚKOL NEZAHRNUJE ŽÁDNÉ AUTO ani pokyny k oblečení, žádné písemné pokyny.

Jediné, co mám, je adresa a čas: výstava fotografií Dylana Alexandera v Met Breuer. Mám tam být od jedenácti do jedenácti třiceti a pak zamířit rovnou do kanceláře doktorky Shields.

Když mi zavolala v úterý odpoledne instrukce, zeptala jsem se jí: „Co přesně potřebujete, abych dělala?“

„Uvědomuji si, že jsou tyhle úkoly trošku zneklidňující,“ odpověděla. „Ale je nezbytné, abyste do scénářů vstupovala naslepo, aby vaše znalost neovlivnila výstupy.“

Řekla už jen jednu věc: „Buďte prostě sama sebou, Jessico.“

To mne zaskočilo.

Vím, jak hrát v životě různé role: tvrdě pracující profesionálka, dívka smějící se v baru s kamarádkami, vzorná dcera a starší sestra.

Ale ta osoba, kterou vidí doktorka Shields, není ani jednou z nich. Ona zná ženu, která jí na pohovce odhaluje svá tajemství a slabá místa. To ale určitě není to, čím mám dnes být.

Snažím se vzpomenout si na doktorčiny komplimenty, na věci, které ji mohly vést k tomu, aby řekla, že má pocit, jako bych pro ni byla víc než jen subjekt. To je možná ta část, kterou mám dnes odhalit. Ale nemohu si vybavit mnoho specifické chvály, jen že se jí líbí můj cit pro módu a otevřenost.

Když se obléknu, uvědomuji si, že je můj outfit určený spíš jí než úkolu. V poslední chvíli vytáhnu šál od doktorky Shields. Říkám si, že je to proti prosincovému chladu, ale ve skutečnosti jsem nervózní a ten šál je tak konejšivý. Nadechnu se a představuji si slabou vůni jejího kořenitého parfému, ačkoliv už musel z látky vyprchat.

Než se vydám do muzea, zamířím na snídani s Lizzie. Řekla jsem jí, že mám důležitou schůzku kvůli líčení a musím odejít přesně v deset. Chtěla jsem si udělat rezervu, protože i když v poledne nebývá ve městě moc rušná doprava, nikdy se nedá předvídat, jestli nebude mít metro zpoždění, nebude někde zácpa nebo si nezlomím podpatek.

U snídaně Lizzie mluví o svém milovaném mladším bratrovi Timmym, který je ve druhém ročníku na střední. Setkala jsem se s ním, když jsem s ní jela vloni v létě na víkend domů. Je to sladké, pohledné děcko. Podle všeho se rozhodl, že se nebude pokoušet dostat do basketbalového družstva, ačkoliv basketbal vždycky miloval. Celá rodina je teď na nervy, protože je první ze čtyř bratrů, který nechce excelovat ve sportu.

„A co tedy chce dělat?“ zeptám se.

„Chce do klubu robotiky,“ odpoví Lizzie.

„Tam ho asi čeká lepší budoucnost než v basketu,“ nadhodím.

„Zvlášť když měří metr šedesát pět,“ souhlasí.

Trochu jí vyprávím o Noahovi. Nezabíhám do detailů, jak jsme se poznali, ale prozradím, že jsme v sobotu měli druhé rande.

„Kluk, který ti chce vařit?“ přeptá se Lizzie. „To zní sladce.“

„Jo. Je sladký, myslím.“ Sklopím oči ke svým vínovým nehtům. Je to divné jí toho tolik zatajovat. „Už musím běžet. Brzy si zavoláme?“

K muzeu dorazím o deset minut dřív.

Jdu ke vchodu, když zaslechnu skřípějící pneumatiky a křik: „Panebože!“

Otočím se. Jen deset metrů ode mne leží na ulici před taxíkem bělovlasá žena. Řidič vystupuje, pár lidí běží k místu nehody.

Doběhnu právě včas, abych zaslechla řidiče říkat: „Vběhla mi do cesty.“

Pět nebo šest se nás shluklo kolem ženy, která je při vědomí, ale vypadá omráčeně.

Pár kolem třicítky stojící vedle mne se hned ujme velení – vyzařuje z nich klid a kompetence.

„Jak se jmenujete?“ zeptá se ten muž a svlékne si modrý kabát, aby jím přikryl bělovlasou ženu. Je malá a pod jeho velkým kabátem působí křehce.

„Marilyn.“ Jako by jí i to jediné slovo vzalo sílu. Zavře oči a zkřiví tvář.

„Zavolejte někdo sanitku,“ řekne jeho žena a urovná kabát kolem Marilyn.

„Už to mám,“ řeknu, když vytočím 911.

Dám dispečerovi adresu a pak se rychle kouknu na čas: 10.56.

Napadne mne – možná je tahle nehoda zinscenovaná. V hotelovém baru mě doktorka Shields použila k zhodnocení cizího člověka.

Dnes možná hodnotí mě.

Možná je tohle ten test.

Dvojice sklánějící se nad Marilyn je atraktivní, oblečená v byznys stylu, s brýlemi. Mohou být součástí toho všeho?

Rozhlédnu se, napůl čekám, jestli nezahlédnu rudé vlasy doktorky Shields a pronikavé modré oči, jako by čekala hned vedle a řídila scénu.

Setřesu svá podezření – je šílené myslet si, že by tohle všechno mohla narafičit.

Skloním se dolů a řeknu Marilyn: „Máte někoho, komu bychom mohli zavolat?“

„Dceru,“ zašeptá.

Odříká telefonní číslo, působí povzbudivě, že si ho pamatuje.

Muž, který jí dal svůj kabát, rychle mluví do telefonu.

„Vaše dcera už je na cestě,“ řekne, když zavěsí. Podívá se na mne. Oči za brýlemi vypadají ustaraně. „Dobrý nápad.“

Podívám se na hodinky: 11.02.

Jestli zamířím do muzea hned teď, zpozdím se se svým úkolem jen o minutku dvě.

Ale jaký člověk by mohl jen tak odejít?

V dálce zaslechnu houkání sanitky. Pomoc se blíží. Je teď etické odejít?

Jestli budu čekat déle, poruším jasné pokyny doktorky Shields. Cítím, jak mi na zádech vyráží pot.

„Moc se omlouvám,“ řeknu muži, který se teď bez kabátu trochu chvěje. „Mám pracovní úkol, vážně už musím jít.“

„To je v pořádku, postarám se o to,“ řekne laskavě a sevření v mé hrudi trošku povolí.

„Určitě?“

Přikývne.

Podívám se na Marilyn. Má ledově růžovou rtěnku, která vypadá zrovna jako ta od značky CoverGirl, kterou máma nosí už roky, i když jsem jí dávala drahé rtěnky od Bobbi Brown, když jsem pracovala na jejich stánku.

„Mohu vás poprosit o laskavost?“ zeptám se toho muže. Vytáhnu jednu ze svých BeautyBuzz vizitek a napíšu na ni číslo na mobil. Podám mu ji.

„Mohl byste mi dát vědět, až se dozvíte, jak na tom je?“

„Jistě,“ odpoví.

Opravdu se chci ujistit, že je Marilyn v pořádku. Navíc když teď řeknu doktorce Shields o nehodě, nebude mě soudit, že jsem bezohledně opustila místo nehody.

Je šest minut po jedenácté, když proběhnu dveřmi muzea.

Naposledy se ohlédnu a vidím, že ten muž, co drží mou vizitku, se nedívá na blížící se sanitku. Dívá se na mne.

Dám ženě u pokladny deset dolarů a ona mi ukáže směrem k výstavě Dylana Alexandera: nahoru po úzkém schodišti do druhého patra, pak doleva chodbou.

Zatímco spěchám po schodech, podívám se na telefon, jestli mi napsala doktorka Shields. Přišla mi zpráva, ale ne od ní: Jen se znovu ujišťuju – kafe? napsala Katrina, moje stará kamarádka z divadla.

Strčím telefon zpátky do kapsy.

Výstava Dylana Alexandera je na konci chodby, když tam doběhnu, skoro lapám po dechu.

Vygooglila jsem si toho umělce hned poté, co mi doktorka Shields zadala úkol, takže mě jeho práce nezaskočila.

Jde o sérii černobílých fotografií motocyklů, nerámovaných, na velkých natažených plátnech.

Rozhlédnu se, podle čeho bych se mohla zorientovat.

Několik lidí postává před obrazy: žena provázející trojicí turistů, francouzsky mluvící pár držící se za ruce, chlapík v černém bomberu. Nezdá se, že by si mne někdo z nich všímal.

Ale sanitka už by tu měla být, pomyslím si. Nejspíš zdvihli Marilyn na nosítka. Musí být vystrašená. Doufám, že její dcera přijede rychle.

Dívám se na obrazy a vzpomenu si, jak nenápaditě jsem reagovala, když mi doktorka Shields ukázala toho skleněného sokola. Uvažuji, jestli můj úkol s obrazy vůbec nějak souvisí. Potřebuji o téhle výstavě říct něco hlubšího, pokud se zeptá.

O motocyklech toho vím málo, ale o umění ještě méně.

Zírám na fotku motocyklu Harley-Davidson nakloněného tak, že je jezdec skoro rovnoběžný se zemí. Je to silný snímek, v životní velikosti jako ostatní, skoro vyskakuje z plátna. Urputně se snažím najít skrytý význam, který v sobě asi tohle umělecké dílo nese a který by mi mohl naopak napovědět skrytý význam toho, proč mne sem doktorka Shields poslala. Nevidím nic než mohutný stroj a jezdce, který jako by zbytečně riskoval život.

Jestli test morálky není v těch fotografiích, kde by mohl být? Sotva se dokážu soustředit na fotografie, protože přemítám, jestli už ten test neproběhl. V Met je doporučené vstupné pětadvacet dolarů, ale nemusíte dát nic. Když jsem přišla poprvé do muzea, u pokladny s lístky byla cedule ZÁLEŽÍ NA VÁS, KOLIK ZAPLATÍTE. BUĎTE PROSÍM CO NEJŠTĚDŘEJŠÍ.

Pospíchala jsem a chtěla jsem tu zůstat jen půl hodiny, napadlo mne, když jsem otevírala peněženku, v níž jsem měla dvacku a desítku. Vytáhla jsem tedy deset, složila bankovku napůl a strčila ji pod sklem pokladní.

Doktorka Shields nejspíš plánuje mi vstupné proplatit. Možná předpokládá, že jsem zaplatila plnou cenu. Budu jí muset říct pravdu. Doufám, že si nebude myslet, že jsem skrblík.

Rozhodnu se, že až se vrátím dolů, rozměním si a daruji dalších patnáct dolarů.

Snažím se znovu soustředit na umění. Dvojice vedle mne živě francouzsky diskutuje a ukazuje na jeden z obrazů.

Dál směrem k začátku výstavy se na fotografie dívá vysoký muž v černém bomberu.

Počkám, než přejde k dalšímu obrazu, a přistoupím k němu.

„Promiňte,“ oslovím ho. „Je to hloupá otázka, ale nemůžu přijít na to, co je na těch fotkách tak mimořádného.“

Otočí se a usměje. Je mladší, než se mi zprvu zdálo. A taky lépe vypadá, líbí se mi ten kontrast klasicky pohledných rysů a drsného oblečení.

Zastaví se. „Zdá se mi, že umělec zvolil černobílou, protože chce, aby se divák soustředil na krásu forem. Nepřítomnost barvy vám umožní všimnout si každého detailu. A vidíte, jak tady pečlivě volil světlo, aby zdůraznil řídítka a tachometr.“

Otočím se, abych si obraz prohlédla z jeho perspektivy.

Nejdřív mi ty motorky připadaly všechny stejné, směs kovu a chromu, ale teď vidím, že jsou úplně jiné.

„Chápu, jak to myslíte,“ řeknu. Pořád ale nechápu, co má tahle výstava společného s morálkou a etikou.

Přejdu k další fotografii. Tahle motorka není v pohybu. Je nová, lesklá a stojí na vrcholku hory. Pak k ní dojde i muž v bomberu.

„Vidíte tu postavu ve zpětném zrcátku?“ zeptá se. Neviděla jsem ji, ale když se na obraz zadívám blíž, přikývnu.

Začne mi bzučet telefon, až sebou trhnu. Omluvně se na muže usměju pro případ, že by ho ten zvuk vytrhnul ze soustředění, pak sáhnu do kapsy, abych telefon umlčela.

Cestou do muzea jsem si nařídila budík, chtěla jsem mít jistotu, že dodržím pokyn doktorky Shields, že mám odejít přesně v jedenáct třicet. Musím jít.

„Děkuji,“ řeknu tomu muži a sejdu dolů do přízemí. Než abych marnila čas rozměňováním, strčím do krabice na příspěvky celou dvacetidolarovku a pospíchám ven.

Když vyjdu ze dveří, všimnu si, že Marilyn, taxikář i ten muž s brýlemi z želvoviny jsou všichni pryč.

Auta jezdí přes místo, kde ležela, lidé se hemží po chodnících, mluví do mobilních telefonů a jedí párky v rohlíku z nedalekého stánku.

Jako by k té nehodě nikdy nedošlo.

Třicátá kapitola

Čtvrtek 13. prosince

PRO VÁS JE TO JEN třicetiminutový úkol.

Netušíte, že může spustit zhroucení celého mého života.

Jelikož se plán dal do pohybu, bylo potřeba přijmout opatření k vyrovnání mých následných tělesných reakcí: nespavost, nechuť k jídlu, pokles tělesné teploty. Je nezbytné tato základní rozptýlení kompenzovat, aby nenapáchala zmatek a neohrozila jasnost myšlenkových pochodů.

Teplá koupel s levandulovým olejem navodí spánek. Ráno sním dvě vejce natvrdo. Zvýším teplotu na termostatu, abych kompenzovala tělesné změny.

Začnu telefonátem na Thomasův mobilní telefon těsně předtím, než se máme setkat.

„Lydie,“ řekne hlasem protkaným potěšením. Jaké by bylo prožít zbytek života a neslyšet všechny jeho podoby – trochu chraplavý, když se ráno probudí, jemný a něžný v důvěrných chvílích, mužný a vášnivý, když fandí týmu Giants?

Thomas potvrdí, že je v Met Breuer a čeká na mne.

Nicméně potěšení se z jeho hlasu vytratí, když se dozví, že musím kvůli naléhavé práci zrušit naše plány na výstavu fotografií jednoho z jeho oblíbených umělců.

Ale nemůže si stěžovat. On sám odvolal schůzku před týdnem.

Výstava potrvá jen přes víkend, Thomas o ni nebude chtít přijít.

„Můžeš mi o ní vyprávět v sobotu u večeře,“ dozví se.

Teď jste oba na místě, navedeni na kolizní kurz.

Nezbývá než čekat.

Stav čekání je všeobecně rozšířený: čekáme na semaforu, než naskočí zelená, ve frontě v obchodě, než na nás přijde řada, na výsledky lékařského vyšetření.

Ale čekání na vás, Jessico, a na zprávu o tom, co se stalo v muzeu, není měřitelné žádnou běžnou jednotkou času.

Ty nejlepší psychologické studie jsou často založené na klamu. Subjekt je například možné nechat věřit, že je hodnocen za jeden typ chování, zatímco psycholog ve skutečnosti odlákal jeho pozornost, aby nerušeně měřil něco zcela jiného.

Vezměte si takový Aschův experiment: studenti se domnívali, že se společně s dalšími studenty účastní prostého testu zraku, zatímco ve skutečnosti byli pokaždé po jednom umístěni do skupiny „herců“. Pak byla studentům předložena kartička se svislou čárou a druhá se třemi dalšími čarami. Měli nahlas říct, která z nich má stejnou délku. Studenti často odpovídali stejně jako „herci“, a to i tehdy, když ti volili očividně chybnou odpověď. Studenti věřili, že je testováno jejich vnímání, ale ve skutečnosti byla posuzována jejich konformita.

Vy se domníváte, že se jdete na výstavu do Met Breuer podívat na fotografie, ale o váš názor na výstavu tu nejde.

Je 11.17 dopoledne.

V takovou denní dobu na této výstavě nebude mnoho návštěvníků, fotografie by si mělo prohlížet jen pár lidí.

Touto dobou už jste nejspíš viděla Thomase. A on vás.

Není možné vydržet sedět.

Rukou přejíždím přes řádku knih na vestavěné dřevěné bílé polici, ačkoliv jejich hřbety jsou dokonale srovnané.

Složka formátu A4 je posunuta nepatrně vpravo, aby byla přesněji vycentrovaná.

Doplním kapesníčky na stolku vedle gauče.

Znovu a znovu kontroluji čas.

Konečně je 11.30. Je po všem.

Kancelář je dlouhá šestnáct kroků. Chodím sem a tam.

11.39.

Z okna na protější straně je výhled k přístupové cestě, při každé cestě kolem se podívám.

11.43.

Už byste tu měla být.

Kontrola v zrcadle, oprava rtěnky. Okraje dřezu jsou chladné a tvrdé. Odraz v zrcadle potvrdí, že je fasáda na svém místě, nebudete mít podezření.

11.47.

Ozve se bzučák.

Konečně jste tady.

Pomalý, odměřený nádech. Pak další.

Když se otevřou vnitřní dveře kanceláře, usmějete se. Tváře máte zrůžovělé chladem a vlasy rozcuchané větrem. Vyzařujete mládí. Vaše přítomnost slouží jako připomínka neúprosné krutosti času. I vás jednou přitáhne ke své hranici.

Co si pomyslel, když namísto mne potkal vás?

„Jsme jako dvojčata,“ řeknete a na vysvětlenou se dotknete kašmírového šálu.

Můj smích je nucený. „V takovém větrném dni je perfektní.“

Usadíte se na pohovku, své oblíbené místo.

„Jessico, vyprávějte mi o svém zážitku v muzeu.“

Pobídka je přednesena věcně. Je třeba vyloučit předpojatost. Je potřeba, aby vaše výpověď byla nekontaminovaná.

Začnete: „No… musím vám říct, že jsem měla pár minut zpoždění.“

Sklopíte pohled, uhýbáte očima. „Byla tam žena, kterou srazil taxík, tak jsem se zastavila, abych jí pomohla. Ale zavolala jsem sanitku, převzali to jiní lidé a já pospíchala na výstavu. Na chvíli mne napadlo, jestli to nebyla součást testu.“ Rozpačitě se zasmějete a pokračujete: „Těžko říct, kde jsem měla začít, a tak jsem prostě jen šla k prvnímu obrazu, který mne zaujal.“

Mluvíte příliš rychle, snažíte se o stručné shrnutí.

„Pomaleji, Jessico.“

Prudce uvolníte držení těla.

„Omlouvám se, jen mě to vyvedlo z míry. Neviděla jsem tu nehodu, ale hned potom jsem viděla, jak tam leží na ulici…“

Je třeba zpracovat úzkost. „Jak znepokojující, bylo dobře, že jste jí pomohla.“

Přikývnete a vaše napjaté držení těla se trochu uvolní.

„Zkuste se zhluboka nadechnout, pak můžeme pokračovat.“

Odmotáte šál a položíte ho vedle sebe.

„Jsem v pořádku,“ řeknete.

„Popište chronologicky, co se stalo poté, co jste vešla na výstavu. Nevynechejte žádný detail, jakkoliv se může zdát bezvýznamný,“ řeknu vám.

Mluvíte o francouzském páru, turistech i svých dojmech z Alexanderova rozhodnutí fotografovat černobíle, aby zdůraznil tvar vozidel.

Odmlčíte se.

„Mám-li být upřímná, vážně jsem nepochopila, čím jsou ty fotografie mimořádné, a tak jsem se zeptala chlapíka, který vypadal, že se o ně vážně zajímá, proč se mu líbí.“

Zrychlený tep. Téměř nezvladatelný nápor otázek.

„Chápu. A co říkal?“

Převyprávíte rozhovor.

Jako by se kanceláří rozléhal Thomasův hluboký hlas a mísil se s vaším vyšším hlasem. Když jste s ním mluvila, všiml si vykrojeného srdíčka vašich rtů? Kouřově temných řas?

Začne mne trochu bolet ruka. Uvolním sevření pera.

Další otázku je potřeba volit s mimořádnou opatrností.

„Pokračovala pak vaše konverzace?“

„Ano, byl milý.“

Vaši tvář rozzáří krátký, bezděčný úsměv. Vaše momentální vzpomínka je příjemná.

„Přišel za mnou o minutu později, když jsem se dívala na další fotografii.“

Tento scénář měl dva možné výsledky. První byl, že vám Thomas nebude věnovat pozornost. Druhý, že bude.

Ačkoliv jsem si ten druhý opakovaně představovala, přesto je zničující.

Thomas, s pískově světlými vlasy a úsměvem, který začíná v očích a nese v sobě příslib, že všechno bude v pořádku, vám nemohl odolat.

Naše manželství žilo ve lži, bylo vystavěné na základech z tekutých písků.

Neprojevím narůstající vztek a hluboké zklamání. Ještě ne.

Pokračujete v popisu konverzace o odrazu jezdce v zrcátku motocyklu. Zastavím vás při popisu detailů toho, jak vám zazvonil budík na telefonu.

Přeskočíte k tomu, jak jste vyšla z muzea. Musíte se vrátit do místnosti, kde jste se s Thomasem setkali.

Je nutné položit otázku, ačkoliv se zdá dávno jasné, že jste byla pro Thomase přitažlivá, že hledal způsob, jak váš kontakt prodloužit.

Naučila jste se být na tomto místě upřímná. Vaše úvodní sezení nás dovedla k tomuto klíčovému momentu.

„Ten světlovlasý muž…“

Zavrtíte hlavou.

„Cože?“ přerušíte mne. „Myslíte toho muže, se kterým jsem mluvila o fotografiích?“

Je nezbytné vyloučit nedorozumění.

„Ano, ten v krátké bundě.“

Tváříte se čím dál víc zmateně. Znovu zavrtíte hlavou. Při vašich dalších slovech se místnost roztočí.

Něco je špatně.

„Ten neměl světlé vlasy,“ řeknete. „Byly tmavě hnědé. Vlastně skoro černé.“

Nikdy jste se s Thomasem v muzeu nesetkala. Ten muž, kterého jste potkala, byl někdo úplně jiný.

Třicátá první kapitola

Pátek 14. prosince

NA PRVNÍ POHLED SE ZDÁ, že je to práce jako obvykle: antibakteriální gel Germ-X, tic tac, příchod pět minut před smluveným časem.

Je pátek večer a zbývají mi dvě klientky, než to budu moct zabalit. Ale ani jednu ze schůzek jsem si nedomluvila přes BeautyBuzz.

Jde o ženy, které vybrala doktorka Shields v rámci své studie.

Když jsem včera přišla z muzea do její kanceláře, působila trochu zmateně ohledně mého hovoru s tím chlapíkem v bundě. Pak se omluvila, že musí jít na dámy. Když se o pár minut později vrátila, snažila jsem se jí vyprávět o zbytku své návštěvy, jak jsem do krabice na dobrovolné vstupné dala další peníze, a když jsem vyšla, nebylo už po nehodě stopy.

Ale doktorka Shields mě přerušila, chtěla se soustředit jen na tenhle nový experiment.

Znovu mi vysvětlila, že tyto ženy byly subjekty předchozích výzkumů morálky a podepsaly souhlas se širokou škálou možných následných pokusů. Ale nevědí, proč se ve skutečnosti ukážu u nich doma.

Alespoň že to vím já – nebo si to přinejmenším myslím. Tohle je poprvé, co mi řekla, co se bude hodnotit, dřív než jsem vstoupila do experimentu.

Cítím úlevu, že nejdu naslepo, ale stejně je to divné. Možná proto, že se zdá, že jde o tak málo. Doktorka Shields chce vědět, jestli mi dají klientky štědřejší spropitné, když mají službu zadarmo. Mám od nich získat nějaká základní demografická data, jako je věk, rodinný stav, zaměstnání – aby je mohla zahrnout do článku o svém výzkumu nebo čehokoliv, k čemu ty informace použije.

Říkám si, proč potřebuje, abych potvrzovala tyhle detaily. Copak je ona nebo její asistent Ben nezískali dřív, než se ty ženy zapojily do studie, stejně jako to bylo u mne?

Než vstoupím do domu v Chelsea a vyjedu výtahem do dvanáctého patra, sáhnu si do kapsy pro telefon.

Doktorka Shields zdůraznila důležitost ještě jednoho pokynu.

Stisknu tlačítko, abych vytočila její číslo.

Hovor se spojí.

„Zdravím, chystám se jít dovnitř,“ řeknu.

„Jessico, teď budu potichu,“ reaguje.

O chvíli později neslyším nic, ani dech.

Stisknu reproduktor.

Když mi Reyna otevře dveře bytu, moje první myšlenka je, že je přesně taková, jak jsem si ji představovala jako účastnici studie doktorky Shields: něco přes třicet, lesklé tmavé vlasy v tupém střihu ke klíční kosti. Byt má zařízený s uměleckým citem. Obrovský, stáčející se štůsek knih slouží jako stolek, stěny jsou sytě vínové a na okenním parapetu stojí osobitá menóra, působící starožitně.

Během dalších pětačtyřiceti minut se snažím proplést všemi otázkami, které doktorka Shields potřebuje zodpovědět. Zjistím, že je Reyně třicet čtyři, pochází z Austinu a je návrhářka šperků. Ukáže na pár svých kousků, které nosí, zatímco vybírám oční stíny v holubičí šedi. Je mezi nimi prsten posázený dokola kameny, který navrhla na svou svatbu.

„Máme s Eleanor stejný,“ podotkne. Už mi řekla, že spolu dnes jdou na narozeninovou oslavu pětatřicetin kamarádky.

S Reynou se tak dobře povídá, že skoro zapomenu, že nejde o jednu z běžných zakázek.

Ještě trochu klábosíme, pak se jde podívat do zrcadla. Když se vrátí, podá mi dvě dvacky. „Nemůžu uvěřit, že jsem tohle vyhrála,“ řekne. „Pro kterou společnost že to pracujete?“

Zaváhám. „Pro jednu z největších, ale uvažovala jsem, že bych šla na volnou nohu.“

„Rozhodně vám znovu zavolám,“ řekne Reyna. „Mám vaše číslo.“

Jenže to číslo je na telefon, který mi dala doktorka Shields. Tak se jen usměju a rychle se sbalím. Když jsem zase na chodníku, hned odpojím hlasitý odposlech a dám si telefon na ucho.

„Dala mi čtyřicet dolarů,“ řeknu doktorce. „Většina klientek dává jen deset.“

„Báječné,“ odpoví. „Za jak dlouho máte další schůzku?“

Podívám se na adresu. Je to jen kousek taxíkem po West Side Highway.

„Je to v Hell’s Kitchen,“ řeknu a zachvěji se. Za tu hodinu prudce klesla teplota. „Takže bych tam měla být kolem 19.30.“

„Perfektní,“ přitaká. „Zavolejte mi, až dojedete.“

Ta další žena je úplně jiná než kterákoliv klientka, s kterou jsem pracovala. Je těžké si představit, jak se dostala do studie.

Tiffani má vybělené světlé vlasy a je jak tyčka, ale ne jako ty fajnové paničky z Upper East Side.

Spustí, hned jak s kufříkem zajedu do maličké chodby. Je to garsonka s miniaturní kuchyní a gaučem rozloženým na postel. Lahve alkoholu se táhnou v řadě přes kredenc a dřez je plný špinavého nádobí. Řve televize. Když se ohlédnu, vidím na obrazovce Jimmyho Stewarta v Život je krásný. V tomhle tmavém, depresivním bytě je to jediná stopa svátků.

„Nikdy jsem nic nevyhrála!“ zvolá Tiffani. Má vysoký hlas, skoro ječí. „Ani plyšáka na pouti!“

Chystám se jí zeptat na plány na večer, když se ze zmuchlaných přikrývek na rozloženém gauči ozve další hlas: „Tenhle film děsně miluju!“

Trhnu sebou, a když se otočím, uvidím chlapíka rozvaleného na polštářích.

Tiffani sleduje můj pohled. „Přítel,“ vysvětlí, ale nepředstaví mne. Chlapík mi nevěnuje ani pohled a modré světlo obrazovky rozpíjí jeho rysy.

„Půjdete večer někam?“ zeptám se.

„Ještě nevím, možná do baru,“ řekne Tiffani.

Otevřu na zemi kufr, není kde ho rozložit. Už teď vím, že tu nechci strávit víc času, než bude nutné.

„Můžeme rozsvítit?“ požádám Tiffani.

Sáhne po vypínači a její přítel okamžitě reaguje: zakryje si dlaní oči. Zahlédnu špičaté paže a tetovací rukáv. „To to nemůžete dělat v koupelně?“

„Tam není místo,“ odpoví Tiffani.

Vydechne: „Bezva.“

Položím si telefon na horní poličku kufříku a dám pozor, aby byl otočený displejem dolů. Říkám si, kolik toho doktorka Shields může slyšet.

Tiffani si přitáhne hnědou krabici a posadí se na ni. Všimnu si dalších, vyskládaných u zdi.

Když zkoumám její pleť, uvědomím si, že je Tiffani starší, než se na první pohled zdá – má nažloutlou pleť a zuby mají našedlý nádech.

„Právě jsme se nastěhovali,“ řekne. Věty zakočuje jako otázky. „Z Detroitu.“

Začnu na hřbetu ruky míchat slonovinový make-up. Je tak bledá, že musím použít nejsvětlejší odstín.

„Co vás přivedlo do New Yorku?“ zeptám se. Už znám její rodinný stav, teď už potřebuji jen zjistit zaměstnání a věk.

Tiffani zalétne pohledem k příteli. Zdá se, že je pořád ponořený do filmu. „Kvůli nějakým Rickovým pracovním záležitostem,“ řekne.

Ale očividně nás poslouchal, protože zavolá: „Nejste nějaké ukecané?“

„Promiň,“ omluví se Tiffani a tišeji pokračuje: „Vaše práce musí být zábavná. Jak jste se k ní dostala?“

Nakloním se a začnu jí vklepávat podklad do kůže. V tu chvíli si všimnu světle fialové modřiny na spánku. Když mi přišla otevřít, bylo to schované pod vlasy.

Zastavím se.

„Au, co se vám stalo?“ zeptám se.

Ztuhne. „Narazila jsem při vybalování do dvířek kredence.“ Její hlas zní poprvé dutě.

Ricky ztiší televizi, odlepí se od gauče a šourá se k ledničce. Je bos, na sobě má vytahané džíny a vybledlé tričko.

Vytáhne si pivo a otevře ho.

„Jak to mohla vyhrát, vlastně?“ zeptá se. Je jen necelý metr ode mne, přímo pod světlem. Teď ho vidím jasně: rozcuchané, špinavě blond vlasy a nažloutlá kůže podobná té Tiffanině. Ta má ale světle modré oči, zatímco jeho jsou skoro černé.

Pak si uvědomím, že má tak rozšířené zorničky, že skoro zatlačily duhovku.

Instinktivně se podívám po telefonu, pak se pohledem vrátím k němu. „To zařizuje moje šéfová,“ odpovím. „Myslím, že je to nabídka zdarma, aby se o nás lidé dozvěděli.“

Vezmu tužku na oči a nestarám se, jestli je to správný odstín.

„Zavřete oči, prosím,“ řeknu Tiffani.

Vpravo ode mne to třikrát hlasitě praskne.

Trhnu hlavou. Ricky kroutí krkem ze strany na stranu. Nespustí ale přitom ze mne oči.

„Takže jen tak chodíte kolem a rozdáváte líčení zdarma?“ pokračuje. „V čem je chyták?“

Ozve se Tiffani: „Ricky, je skoro hotová. Nedala jsem jí kreditku nebo tak něco. Tak se prostě koukej na ten svůj film a pak můžeme jít ven.“

Ricky se ale nepohne. Dál na mne zírá.

Potřebuji ještě jednu informaci, pak to co nejrychleji dokončím a půjdu.

„Pro ženy pod pětadvacet, jako jste vy, dávám přednost krémové tvářence,“ řeknu a sáhnu do kufříku. Tvářenka je na horní poličce vedle telefonu.

Začnu ji roztírat Tiffani na tváře. Mám neklidné prsty, ale snažím se o jemné doteky pro případ, že by ta modřina byla ještě citlivá.

Ricky popojde o krok blíž. „Jak víte, že je jí pod pětadvacet?“

Znovu se podívám na telefon. „Jen hádám.“ Páchne starým potem a cigaretovým kouřem a ještě něčím, co nedokážu určit.

„To se jí tyhle krámy snažíte prodat?“ zeptá se.

„Ne, jistěže ne.“

„Divné, že jste si vybrali ji. Nastěhovali jsme se sem teprve před dvěma týdny. Kde jste vzala její číslo?“

Ruka roztírající tvářenku na Tiffanině tváři mi klesne.

„Já… chci říct, moje šéfová mi ho prostě dala,“ řeknu.

Dva týdny, pomyslím si. A přistěhovali se až z Detroitu.

Tiffani v žádném případě nemohla být součástí studie doktorky Shields.

Ani jsem si neuvědomila, že jsem přestala pracovat na Tiffani. Zírám na mobil, dokud koutkem oka nezachytím nějaký pohyb.

Ricky se vrhá dopředu. Uhnu a z hrdla se mi vydere výkřik.

Tiffani ztuhne. „Ricky ne!“

Instinktivně se schoulím na zemi. Neskáče ale po mně.

To po mém telefonu.

Popadne ho a otočí, aby viděl displej.

„To je jen moje šéfová…,“ vyhrknu.

Ricky se na mne dívá. „Seš podělanej fízl?“

„Cože?“

„Nic v životě není zadarmo,“ řekne.

Čekám, že z reproduktoru uslyším hlas doktorky Shields. BeautyBuzz má pojistky na ochranu pracovníků. Požadují kreditní kartu a říkají, že máme právo okamžitě odejít, kdyby se nám něco nezdálo v pořádku.

Nemám nic než doktorku Shields. Ona to dá do pořádku, všechno to vysvětlí.

Natáhnu krk, abych viděla na telefon, ale Ricky ho odtáhne, abych na něj neviděla.

„Proč na to furt koukáš?“ zeptá se Ricky a pak pomalu otočí vysoko zdvižený telefon.

Na displeji není nic než fotografie Lea na domovské obrazovce.

Doktor Shields zavěsila.

Jsem na to sama.

Krčím se na zemi, nemám, jak se chránit.

„Vyzvedne mě přítel, chtěla jsem mít jistotu, že uvidím, až mi zavolá,“ zalžu vysokým, zoufalým hlasem. „Už by tu měl být každou chvíli.“

Pomalu se postavím, jako kdybych si nechtěla znepřátelit divoké zvíře.

Ricky se nehýbe, ale mám pocit, jako by mohl každou chvíli vybuchnout.

„Omlouvám se, že jsem vás znepokojila,“ pokračuji, „můžu počkat venku.“

Ricky ze mne nespouští oči. Sevře ruku kolem mého telefonu v pěst.

„Něco je s tebou špatně.“

Zavrtím hlavou. „Přísahám, že jsem jen vizážistka.“

Další dlouhou chvíli na mne zírá.

Pak vyhodí můj telefon do vzduchu a já po něm hrábnu, abych ho chytila.

„Vem si ten podělanej telefon, já se jdu dokoukat na ten film.“ Nevydechnu, dokud není zpátky na gauči.

„Omlouvám se,“ zašeptá Tiffani.

Chci sáhnout do kufříku, vytáhnout vizitku a dát ji Tiffani. Chci jí říct, aby mi zavolala, kdyby někdy potřebovala pomoct.

Jenže Ricky je příliš blízko. Ve vzduchu je cítit, jak vnímá, co dělám.

Vezmu z kufříku pár lesků a podám je Tiffani. „Vemte si to,“ řeknu.

Nastrkám si věci zpátky do kufru a zavřu ho, pak se postavím. Podlamují se mi nohy. Pospíchám ke dveřím a představuji si, jak mi Ricky propaluje záda pohledem. Když se dostanu ke schodišti, utíkám a ruka mě bolí, jak držím těžký kufr.

Když sedím na zadním sedadle uberu, podívám se do historie telefonu.

Nemůžu tomu uvěřit. Doktorka Shields zavěsila po pouhých šesti minutách.

Třicátá druhá kapitola

Pátek 14. prosince

KDYŽ ZAVOLÁTE PO SETKÁNÍ s druhou ženou, váš hlas je překvapivě rozrušený: „Jak jste mi mohla zavěsit? Ten chlap byl nepříjemné překvapení!“

Terapeuti jsou cvičení, aby odložili vlastní rozbouřené emoce a soustředili se na klienty. To může být dost náročné, zvlášť když nevyslovené otázky soupeří s těmi vašimi, Jessico: Co dnes večer dělá Thomas? Je sám?

Je ale potřeba vás okamžitě usmířit.

Může existovat mnoho důvodů, proč tyhle dvě ženy zavolaly mému manželovi – například terapie. V každém případě byly jako potenciální milenky vyloučeny. Reyna je vdaná lesba a Tiffani se přistěhovala teprve před pár týdny.

Další možné cesty vedoucí k informaci se uzavírají. To zvyšuje naléhavou potřebu vaší účasti.

Vše teď závisí na vás.

Je potřeba vás zvládnout.

„Jessico, je mi to tak líto. Hovor se přerušil a pochopitelně jsem vám nemohla zavolat zpátky. Co se stalo? Jste v pořádku?“

„Ach,“ vydechnete. „Jo, asi ano. Ale ta žena, za kterou jste mě poslala? Její přítel byl zjevně zdrogovaný.“

Zůstává nádech něčeho – rozhořčení, zloby?

Ten je potřeba zadusit.

„Mám pro vás poslat auto?“

Dle očekávání odmítnete nabídku.

I tak má ale starostlivá pozornost kýžený efekt. Váš hlas se promění. Slova vycházejí pomaleji, popisujete komunikaci. Zběžně se zeptám na obě ženy. Pochválím vaši schopnost získat základní demografické údaje.

„Od Tiffani jsem odešla příliš brzy, takže jsem nedostala spropitné,“ řeknete.

Ujistím vás, že jste situaci perfektně zvládla, že je vaše bezpečí na prvním místě.

Pak opatrně zaseji semínko. „Je možné, že se kvůli předchozí zkušenosti s tím divadelním režisérem, kterého jste mi popsala v hotelové hale, cítíte vůči mužům zranitelnější?“

Otázka je vyslovena soucitně, přirozeně.

Váháte s odpovědí.

„Já… vlastně jsem o tom nikdy nepřemýšlela,“ řeknete.

Náznak pochybností v hlase odhalí, že otázka splnila účel.

Přeruší vás zabzučení příchozího hovoru. Na chvíli přestanete mluvit. Zkontroluji číslo, ale patří mému otci. Ne Thomasovi.

„Pokračujte, prosím,“ vybídnu vás.

Thomas neodpověděl na zprávu, kterou jsem mu nechala víc než před hodinou. To je netypické.

Kde je?

Váš tón zůstává od nadnesení možnosti, že vaše minulost ovlivňuje vnímání kontaktů s muži, nesmělý. Nejspíš si také pamatujete, jak jste si udělala rychlý závěr o Scottovi v hotelovém baru.

„Ta druhá žena, Tiffani… zmínila se, že se právě přistěhovala z Detroitu.“ Ta věta je váhavá. Zkoušíte získat informace a neznít přitom vyčítavě.

„Jen jsem si říkala… nezmínila jste se, že se účastnila studie?“

Doufala jsem, že tento detail přehlédnete.

Podcenila jsem vás.

Je potřeba vás rychle znovu získat.

„Můj asistent Ben musel prohodit dvě číslice, když si zapisoval telefonní číslo,“ řeknu.

Přijmete četné omluvy.

Je potřeba vás rychle přitáhnout zpět. Již za pár dní vás budu znovu potřebovat na dosud nejdůležitější misi. Je potřeba rozptýlení.

Šťastnou náhodou se zrovna před chvílí objevila inspirace – když vibrace telefonu oznámila příchozí hovor. Volím slova, která by vás nalákala:

„Dnes mi volal otec. Nejspíš by věděl o zajímavé práci.“

Okamžitě je patrná vaše úleva. Zatajený dech následuje potěšený výkřik: „Vážně?“

Poté následuje slib, že šek za večerní práci pro vás bude připravený, až přijdete příště do kanceláře.

Máte spoustu otázek, ale nedovolíte si je položit.

Výborně, Jessico.

Uvolním vás z hovoru.

Shromáždím vše potřebné: notebook, tužku a čistý poznámkový blok, šálek mátového čaje k navození bdělosti a ohřátí rukou a hrdla.

Je potřeba rychle načrtnout detailní plán vašeho setkání s Thomasem. Ani jediný detail nesmí zůstat ponechaný náhodě.

Tentokrát nesmí dojít ke ztrátě spojení.

Třicátá třetí kapitola

Pátek 14. prosince

JAKMILE ODEMKNU DVEŘE, skočí na mne Leo, jeho maličké tlapky mi dosáhnou sotva ke kolenům. Nebyl venku od chvíle, kdy jsem odešla líčit Reynu a Tiffani. Postavím kufr, popadnu vlněný šál a připnu mu vodítko.

Zrovna teď tu procházku potřebuji stejně jako on.

Leo mne táhne tři patra dolů a ven ze dveří budovy. I když budu pryč jen pár minut, prudce jimi trhnu, abych měla jistotu, že někdy trochu zatuhlý zámek zapadne.

Zatímco si Leo ulevuje na požární hydrant, omotám si šál kolem krku a podívám se na telefon. Dvě zameškané zprávy. První je od mé kamarádky z divadla Annabelle: Chybíš mi, zavolej!

Druhá je z neznámého čísla: Jen jsem chtěl dát vědět, že je Marilyn v pořádku. Její dcera říkala, že ji před pár hodinami pustili z nemocnice. Doufám, že jste tu pracovní schůzku stihla. Nakonec přidal smajlíka.

Díky za zprávu, to je skvělá novina! odepíšu.

Jdu dál a volnou rukou si třu vzadu krk, snažím se uvolnit ztuhlá místa. Ani příslib možné práce pro tátu nevyváží nervozitu, kterou cítím.

Chci si o všem, co se děje, s někým promluvit. Nemůžu se ale svěřit otci a matce, nejen kvůli pravidlu důvěrnosti doktorky Shields.

Znovu se podívám na telefon.

Ještě není ani devět večer.

Noah je do neděle mimo město. Mohla bych zavolat Annabelle nebo Lizzie a pokusit se s nimi sejít. Veselé klábosení by mohlo být zábavné, ale zrovna teď nemám pocit, že bych ho uvítala.

Zatočím za roh a projdu kolem restaurace s řetězy svátečního osvětlení kolem oken. Nad vchodem vedlejšího obchodu visí věnec.

Zakručí mi v břiše a dojde mi, že jsem od oběda nejedla.

Přichází ke mně skupinka vedená chlapíkem ve zplihlé santovské čepici. Couvá a hlasitě zpívá o Rudolfovi, sobovi s červeným nosem. Plete slova a jeho přátelé se smějí.

Ustoupím ke straně, abych je nechala projít, a mám pocit, jako bych ve svém černém pracovním oblečení zmizela mezi stíny.

Před rokem jsem taky patřila k veselé, hlučné skupince. Sedávali jsme v pátek večer po zkoušce a Gene pro všechny objednával čínu. Někdy se zastavila Geneova žena s domácími sušenkami nebo brownies. Svým způsobem jsme byli jako rodina.

Nenapadlo mne, jak moc mi to chybí.

Dnes večer jsem sama, ale na to jsem zvyklá. Jen se často necítím osaměle.

Když jsem si posledně vygooglila Genea, viděla jsem, že jeho žena zrovna porodila holčičku. Ve vyhledávači mi vyskočil obrázek, na kterém všichni tři společně zahajují jednu z jeho show a jeho žena se usmívá na dítě ve svém náručí. Vypadali šťastně.

Myslím na dvě zprávy od Katriny, ty, na které jsem neodpověděla.

Přes veškerou snahu jít dál se mi v hlavě rodila otázka. Když myslím na jeho manželku, jako by se mne doktorka Shields ptala:

Je etické zničit nevinné ženě život, pokud je naděje, že to jinou ženu ochrání před budoucím utrpením?

Potřebuji před svými myšlenkami uniknout. Kdybych brala drogy, teď bych sáhla po jointu. Ale neztrácím takhle kontrolu. Když je na mne tlak příliš silný, toužím po jiném uvolnění.

Noah mě má za ten typ dívky, pro kterou se vaří a kterou na první schůzce jen políbí. Ale taková už nejsem, ne od toho večera s Genem Frenchem. Možná proto, že jsem mu tolik věřila, je teď těžké být vůči mužům citově zranitelná. I kdyby byl Noah ve městě, on není ten, koho dnes v noci hledám.

Namísto toho myslím na chlapíka, který mi právě psal, a na to, jak se za mnou díval, když jsem šla k muzeu. S ním můžu být jen anonymní dívka.

A tak mu znovu napíšu: Nemáte teď náhodou čas na drink?

Na chvíli pomyslím na Noaha s utěrkou zastrčenou za džíny, když pro mne vařil.

Nikdy se to nedozví, pomyslím si.

Jediné, co udělám, je, že se s tím chlapem na pár hodin sejdu. Už nikdy s ním nepotřebuji znovu mluvit.

Třicátá čtvrtá kapitola

Pátek 14. prosince

POTÉ, CO PŘEDNESETE ZPRÁVU o svém setkání s Reynou a Tiffani, zůstane telefon mučivě dlouhou dobu tichý. Když Thomas konečně ve 21.04 zavolá, už jsem potřetí dolila mátový čaj. Téměř dvě stránky v bloku jsou zaplněné. „Je mi tak líto, že jsem tvou zprávu neviděl dřív,“ začne. „Obíhal jsem vánoční nákupy a neslyšel jsem zvonění kvůli tomu, jak bylo v obchodech narváno.“

Thomas typicky nechává vánoční nákupy na poslední chvíli. A na pozadí je městský ruch slyšet.

Přesto mé podezření narůstá. Skutečně necítil vibrace telefonu?

Ale ochotně přijmu omluvu, protože ještě důležitější je, aby do experimentu vstupoval naslepo.

Následuje trocha lehké konverzace. Thomas říká, že je utahaný a míří domů, aby šel brzy spát.

Než zavěsí, pronese ještě jednu větu: „Těším se, že tě zítra uvidím, krásko.“

Šálek cinkne o podšálek a jemný porcelán se odštípne. Naštěstí zavěsil, než se ten zvuk ozval.

V průběhu našeho manželství mi Thomas hojně lichotil: Jsi nádherná. Okouzlující. Skvělá.

Ale nikdy mi neříkal krásko.

Ale v té zbloudilé zprávě, kterou mi poslal, tak oslovoval ženu, s níž se přiznal k nevěře.

Všichni prožívají v citové oblasti světlejší i temnější chvilky. Zdravé a láskyplné partnerství může poskytnout podpůrné struktury v době sestupných tendencí, ale nikdy nemůže vymazat bolest, která jedince zaplaví po zlomových okamžicích, jakými je smrt sestry nebo manželova nevěra.

Nebo sebevražda mladého subjektu.

K té otřesné tragédii došlo počátkem tohoto léta. Přesněji 8. června. Naše manželství strádalo, Jessico. A čí by nestrádalo? Bylo obtížné posbírat síly. Vidiny vážných hnědých očí mého subjektu se vtíraly v každou denní dobu. Došlo k citovému i tělesnému odtažení, i přes Thomasovo uklidňování: „Některým lidem se nedá pomoct, lásko. Nemohla jsi nic dělat.“

Naše manželství mohlo překonat odcizení, ke kterému v této době došlo. Až na jednu věc.

Později, v září, mi dorazila na telefon zpráva, která – jak tvrdil – byla určena majitelce butiku, se níž se jednou vyspal. Jasný zvonivý zvuk se rozléhal mou ztichlou kanceláří. Bylo 15.51, pátek odpoledne.

V tu konkrétní dobu Thomas odeslal zprávu nejspíš proto, že i jeho kancelář byla prázdná. Klienti typicky odcházejí deset minut před celou, čímž terapeutovi zbude malé okénko, aby si vyřídil osobní záležitosti, než přivítá dalšího pacienta.

Během toho léta plného vnitřní temnoty jsem také dodržovala své úřední hodiny, Jessico. Žádného pacienta jsem neodmítla. Bylo to možná důležitější než kdy jindy.

Znamenalo to devět volných minut po přijetí zprávy, kdy jsem mohla zírat na Thomasova slova: Uvidíme se večer, krásko.

Jako by se ta slova rozpínala, až rozmazala všechno ostatní.

Terapeut je často svědkem klientových snah o racionalizaci, hledání omluv, v rámci obranného mechanismu potlačujícího zdrcující emoce. Ta čtyři slova ale nelze ignorovat.

V poslední minutě zbývající do chvíle, než bude do obou našich kanceláří uveden další klient, dojde k vytržení z transu. Thomas dostane odpověď.

To asi nebylo určeno mně.

Pak byl telefon umlčen a během schůzky od čtyř hodin matka bojující s úzkostí zhoršovanou útočností dospívajícího syna vůbec netušila, že by něco bylo v nepořádku.

Nicméně Thomas musel svou poslední schůzku toho dne zrušit, protože o padesát minut později, když jsem vyprovodila rozrušenou matku, seděl zhroucený v čekárně, lokty se opíral o kolena a tvář měl šedou a ztrhanou.

Hned po Thomasově zprávě jsem začala shromažďovat data.

Některé informace poskytl Thomas. Jmenovala se Lauren. Pracoviště: malý luxusní butik s oblečením blízko Thomasovy kanceláře.

Další informace jsem získala nezávisle.

Krátký telefonát do butiku v sobotu v poledne stačil k ověření předpokládané Laureniny přítomnosti. Bylo snadné vejít a předstírat zaujetí barevnými látkami.

Nenuceně si povídala se zákaznicí, které markovala nákup. V butiku byly další dvě prodavačky a několik dalších nakupujících. Ona ale byla ta, která přitahovala pozornost, nejen kvůli románku s mým manželem. Jste jí trochu podobná, Jessico. Jste podobný typ. Bylo lehké pochopit, proč byl k jejím pokusům o sblížení vnímavý i šťastně ženatý muž.

Dokončila transakci a s vřelým úsměvem ke mně přistoupila. „Hledáte něco konkrétního?“ zeptala se.

„Jen se rozhlížím,“ odpověděla jsem. „Můžete mi něco doporučit? Odjíždím na víkend s manželem a ráda bych si pořídila pár nových věcí.“

Doporučila mi několik kousků, včetně nečleněných šatů, které vybrala při poslední cestě za nákupy do Indonésie.

Následoval krátký rozhovor o jejích cestách.

Byla plná energie a radosti. Vyzařovala radost ze života.

Nechala jsem Lauren několik minut klábosit a pak jsem setkání náhle ukončila. Pochopitelně jsem si nic nekoupila.

Setkání odpovědělo na několik otázek, ale vyvolalo další.

Lauren ještě stále netušila skutečný účel mé návštěvy.

Kapka jasně červené krve zbarví bílý porcelánový podšálek.

Náplastí zakryji drobné zranění. Rozbitý šálek zůstává na stole.

Thomas nepije čaj.

Dává přednost kávě.

Blok leží na stole vedle šálku.

Nahoře na žluté linkované stránce je otázka napsaná velkými písmeny – konečně je na ni možné odpovědět. KDE SE KONEČNĚ SETKAJÍ?

Každou neděli po squashi si Thomas dopřává prostý rituál: čte The New York Times v malém občerstvení dva vchody od tělocvičny. Předstírá, že proto, že je to na příhodném místě. Ve skutečnosti má chuť na jejich mastnou slaninu, smažená vejce a bagel se spoustou másla. I přes manželství plné tolika překrývajících se aktivit byla naše nedělní rána vždy odlišná.

Za šestatřicet hodin se bude Thomas oddávat svým pravidelným choutkám.

A vy, Jessico, dorazíte s jiným druhem pokušení.

Třicátá pátá kapitola

Neděle 16. prosince

CÍLE DOKTORKY SHIELDS SI VŠIMNU v okamžiku, kdy vstoupím do malého občerstvení plného cinkání nádobí a šumu konverzace zákazníků. Sedí sám ve třetím boxu vpravo, tvář má částečně stíněnou novinami.

Včera mi doktorka zavolala, aby mi řekla, že za páteční práci má pro mne šek na tisíc dolarů. Pak mi dala tento úkol: vyhledat jistého muže v tomto konkrétním bistru a vyměnit si s ním telefonní číslo. Bylo dost nepříjemné flirtovat se Scottem v hotelovém baru, ale udělat totéž bez tlumeného světla a alkoholu bylo stokrát horší.

Jediný způsob, jak to dokážu udělat, je představovat si výraz své rodiny, až se dozvědí, že nakonec jedou na dovolenou.

Světlé vlasy. Metr osmdesát osm. Želvovinové brýle. New York Times. Sportovní taška. Hlavou mi znovu běží popis.

Rychle k němu dojdu, připravená říct svou úvodní větu. Vzhlédne, zrovna když dojdu ke stolu.

Ztuhnu.

Znám svou další repliku: Omlouvám se, že obtěžuji, ale nenašel jste telefon?

Jenže nedokážu promluvit. Nemohu se pohnout.

Ten muž v boxu není cizí.

Poprvé jsem ho potkala před čtyřmi dny před Met Breuer, když jsme se oba zastavili, abychom pomohli ženě sražené taxíkem. Dva cizí lidé, které svedla šťastná náhoda – alespoň jsem si to myslela.

Znovu jsem ho viděla potom, co mi poslal zprávu, že je Marilyn v pořádku, a já navrhla sejít se na drink.

Položí noviny na stůl. Vypadá skoro stejně překvapeně, jako se já cítím. „Jess? Co tady děláš?“

Instinkt mi velí otočit se a vyjít dveřmi ven. V ústech mám sucho a nemohu polknout.

„Já jen… chci říct,“ koktám. „Jen jsem šla okolo a napadlo mě něco zakousnout.“

Trhne sebou.

„To je náhoda.“ Pořád se mi dívá do tváře a mě zachvátí panika. „Nebydlíš nikde poblíž. Co tady děláš?“

Potřesu hlavou a zaplaším představu, jak se před dvěma dny nakláněl v potemnělém baru a hladil mi stehno. Po třech drincích jsme s Thomasem odešli ke mně.

„Ehm, kamarádka říkala, že bych sem měla zaskočit, že tu dobře vaří.“

Kolem propluje číšnice s konvičkou kouřící kávy: „Mám vám dolít, Thomasi?“

„Jistě,“ odpoví a ukáže na mne. „Chceš se posadit?“

V restauraci je dusno a moc teplo. Odmotám šedý šál z krku a nechám konce volně viset přes bundu. Thomas si mě pořád měří podezíravým pohledem.

Nemám mu to za zlé.

Nikdy jsem se nedozvěděla, v čem spočíval test morálky v muzeu. Ale v osmimilionovém městě – jaká je pravděpodobnost, že na stejného člověka narazím dvakrát během čtyř dnů, pokaždé při úkolu od doktorky Shields?

Všechno mi připadá tak zmatené, že si nedokážu srovnat myšlenky. Vloudí se mi další představa, jak mi líbá břicho níž a níž…

Nemůžu Thomasovi říct nic, co by vysvětlilo mou přítomnost. Jaký má vztah k doktorce Shields? Proč si ho vybrala?

Cítím, jak mi v podpaží vyráží pot.

Servírka se vrátí. Pořád stojím.

„Něco pro vás?“ zeptá se mne.

V žádném případě si nemohu sednout naproti němu a jíst.

„Víte, nakonec vlastně nemám ani hlad,“ řeknu.

Podívám se na Thomase lépe – zelené oči za želvovinovými brýlemi, olivová pleť a špinavě blond vlasy. Dojde mi, že se doktorka Shields domnívala, že jsem na té výstavě mluvila s Thomasem, protože si myslela, že ten muž měl světlé vlasy. Jakmile zjistila, že to nebyl on, ztratila zájem.

Takže tohle je další pokus.

Ale co doktorka řekne, až se dozví, že jsem spala s mužem, jehož telefonní číslo jsem měla získat?

Uvědomím si, že si pohrávám s cípem šálu. Přeruším oční kontakt s Thomasem a šál stáhnu, zastrčím do tašky a zatížím brožovanou knihou, kterou mám s sebou.

„Už musím jít,“ řeknu.

Zdvihne obočí. „Sleduješ mě?“ zeptá se.

Nedokážu říct, jestli si dělá legraci. Nemluvila jsem s ním od chvíle, kdy ode mne včera kolem jedné ráno odešel. Ani jeden z nás druhému neposlal zprávu, zdálo se dost jasné, o co šlo.

„Ne ne,“ řeknu. „To bylo jen… udělala jsem chybu.“

Vyletím ze dveří.

Svůj úkol jsem splnila už před několika dny. Mám Thomasovo číslo v telefonu. A on má moje.

Když jsem blok od restaurace, zavolám doktorce Shields, abych jí řekla, že jsem na cestě k jejímu domu. Zdvihne to při prvním zazvonění. V jejím zvonivém hlase je nádech napětí: „Našla jste ho?“

„Ano, byl přesně tam, kde jste říkala.“

Chystám se zalézt do metra, když další otázku přeruší pípnutí příchozího hovoru. Jediné, co vyrozumím, je: „… telefon… plán?“

„Promiňte,“ odpovím. „Ano, máme na sebe čísla.“

Slyším, jak vydechla.

„Výborně, Jessico. Uvidíme se brzy.“

Srdce mi buší.

Netuším, jak se dokážu posadit naproti ní a říct jí, že jsem s tím chlapíkem z experimentu spala. Mohla bych říct, že jsem se jí o setkání s Thomasem chystala říct, ale přerušila mne, když jsem při posledním sezení vyprávěla o té nehodě.

Musím to udělat. Kdybych nebyla upřímná, zjistila by to.

Vydechnu.

Je bláznivé si myslet, že se na mne doktorka Shields bude zlobit, říkám si. Udělala jsem nevinnou chybu. Nemůže to použít proti mně.

Ale nedokážu se přestat třást.

Zkontroluji hlasovou schránku. Jedna zpráva.

Vím, od koho je, ještě než uslyším jeho hlas.

„Ahoj, tady Thomas. Musíme si promluvit. Myslím, že vím, kdo je ta kamarádka, která tě poslala do bistra. Je to… Podívej, prostě mi co nejdřív zavolej zpátky.“

A pokračuje: „A prosím tě, nic jí neříkej.“ Pak se odmlčí. „Je nebezpečná. Dávej na sebe pozor.“

Třicátá šestá kapitola

Neděle 16. prosince

KONEČNĚ JSTE SE SETKALA s mým manželem.

Co jste si o něm myslela? A co je ještě důležitější, co si on myslel o vás?

Zaplaším představu vás dvou, jak se k sobě nakláníte v útulném boxu restaurace.

Když dojedete ke mně domů, dojde na obvyklé uvítací rituály: pověsím vám kabát a šál do skříně, obrovskou kabelku postavím na podlahu vedle nich. Nabídnu vám něco k pití, ale poprvé odmítnete.

Zkoumám vás. Vypadáte stejně podmanivě jako vždy. Ale dnes vypadáte mimo, Jessico

Vyhýbáte se očnímu kontaktu. Neklidně si pohráváte s prstýnky.

Proč jste tak rozptýlená? Vaše setkání s Thomasem proběhlo bezchybně, dodržela jste instrukce. Když vás vybídnu, popíšete ho: přistoupila jste k němu a vysvětlila, že jste asi nechala telefon v tomto boxu. Po zběžném hledání jste ho požádala, aby vytočil vaše číslo. Udělal to a zvonění ukázalo, že jste přehlédla telefon v kabelce. Omluvila jste se, že jste obtěžovala, a odešla.

Teď je čas přistoupit k dalšímu kroku.

Než ale můžete dostat instrukce, vstanete z gauče v knihovně. „Potřebuji si vzít něco z tašky,“ řeknete.

Když souhlasně přikývnu, vzdálíte se ke skříni v chodbě. Vrátíte se za chvíli s malou tubičkou.

Mračíte se. Nejspíš si zase děláte starosti kvůli rodinným financím, nebo možná potlačujete otázky o posledním úkolu, ale vaše emoce dnes zpracovávat nebudeme. Jsou tu mnohem důležitější věci.

„Mám tak rozpraskané rty,“ řeknete, když si je přejedete balzámem v tubičce s logem BeautyBuzz.

Bez odpovědi. Vrátíte se na své místo.

„Potřebuji, abyste tomu muži z bistra napsala a pozvala ho na schůzku.“

Sklopíte oči k telefonu. Začnete psát.

„Ne!“ zastavím vás.

Ten příkaz je vyřčen naléhavěji, než bylo plánováno. Úsměv zjemní tón.

„Chtěla bych, abyste napsala tohle: ‚Ahoj, tady Jessica z bistra. Bylo milé vás potkat. Nechtěl byste někdy tento týden zajít na drink?‘“

Znovu se zamračíte. Vaše prsty se nehýbou.

„Co se děje, Jessico?“

„Nic. Jenom… všichni mi říkají Jess. Kromě vás. Takže nebudu sama sebe označovat celým jménem.“

„Dobře, upravte to,“ řeknu.

Splníte instrukce. Položíte telefon na klín a čekáte.

Za pár vteřin se ozve zvonění.

Zdvihnete telefon. „To je jen BeautyBuzz,“ řeknete. „Za hodinu mám další klientku.“

Ucítím protichůdnou úlevu a zklamání.

„Nevěděla jsem, že jste si dnes sjednala další práci.“

Působíte nervózně. Začnete si škrábat lak na nehtech, pak se přistihnete a uklidníte ruce.

„Říkala jste, že mě potřebujete jen na hodinku na dvě, takže…“

Odmlčíte se.

„Jste si jistá, že se vaše zpráva odeslala?“

Znovu se podíváte na telefon. „Ano, je tu odesláno.“

Uběhnou další tři minuty.

Thomas tu zprávu určitě musel vidět. Ale co když ne?

Je důležité, aby v dalším požadavku byla spíš autorita než nějaký náznak zoufalství.

„Byla bych ráda, kdybyste tu schůzku zrušila.“

Hrdlo se vám sevře, viditelně polknete.

„Doktorko Shields, vy víte, že bych pro výzkum udělala cokoliv. Ale tohle je dobrá klientka a počítá se mnou.“ Zaváháte. „Pořádá dnes odpoledne velký vánoční večírek.“

Takové bezvýznamné dilema.

„Nemohou tam poslat za vás náhradu?“

Zavrtíte hlavou. Díváte se prosebně. „BeautyBuzz má pravidla. Zrušení musím oznámit den předem.“

Tohle byl špatný odhad, Jessico. Dobrou klientku nemůžete srovnávat s mimořádnou štědrostí, které se vám dostalo. Máte špatné priority.

Po vašem vysvětlení následuje chvilka ticha. Když se trápíte dost dlouho, propustím vás.

„Dobře, Jessico, nerada bych, abyste dobrou klientku zklamala.“

„Omlouvám se,“ řeknete a rychle vstanete z gauče. Ale zastavím vás.

„Byla bych ráda, abyste mne informovala hned, jakmile vám Thomas odpoví.“

Vypadáte vyděšeně. „Jistě,“ řeknete rychle.

Pak se znovu omluvíte a v tichosti vás vyprovodím ke dveřím.

Třicátá sedmá kapitola

Neděle 16. prosince

DONUTÍM SE ODEJÍT DVA BLOKY od domu doktorky Shields, než zavolám Thomasovi, ačkoliv celou tu dobu, co jsem s ní byla, jsem dokázala myslet jen na jeho zprávu.

Je nebezpečná. Dávej na sebe pozor.

Palčivá otázka v mé hlavě zní: Jak to, že Thomas ví, že doktorka Shields zařídila, abych se s ním setkala?

Vezme to při prvním zazvonění. Než se stihnu zeptat, řekne: „Odkud znáš mou ženu?“

Nohy se mi podlomí, klopýtnu a opřu se o kmen stromu, než znovu najdu rovnováhu. Vybavím si obrázek tmavovlasého muže s bradkou na fotografii v její knihovně, který vypadal zhruba stejně vysoký jako doktorka Shields. Jsem si jistá, že říkala, že za něj byla vdaná.

Tak jak může být Thomas její manžel? Ale doktorka Shields ho zjevně zná, na konci našeho setkání mu řekla jménem.

„Tvou ženu?“ opakuji. Udělá se mi zle a začne se mi točit hlava. Dívám se dolů na chodník, abych našla pevnou půdu.

„Ano, Lydii Shields.“ Slyším, jak se zhluboka nadechl, jako by se také pokoušel uklidnit. „Jsme sedm let manželé. Ale teď spolu nežijeme.“

„Nevěřím ti,“ vyhrknu.

Není možné, aby doktorka Shields se svými pravidly upřímnosti vytvořila tak propracovanou lež.

„Sejdeme se a všechno ti řeknu,“ pokračuje. „Ta kniha, která ti vykukovala z tašky… Etika manželství. Tu napsala před pár lety. Četl jsem první verzi rukopisu u nás v obýváku. Proto jsem věděl, že je za tím ona.“

Obejmu se volnou rukou, abych se chránila před prudkým větrem.

Jeden z nich lže. Ale kdo?

„Nesetkám se s tebou, dokud mi nedokážeš, že jsi vážně její manžel,“ řeknu Thomasovi.

„Dám ti důkaz,“ prohlásí. „Zatím mi ale slib, že jí o našem setkání neřekneš ani slovo.“

Nemůžu souhlasit. I tohle může být test. Možná doktorka Shields chce, abych dokázala svou loajalitu.

Chystám se zavěsit, když Thomas řekne ještě něco.

„Jess, prosím, buď opatrná. Nejsi první.“

Jeho slova dopadnou jako rána. Cítím, jak sebou trhnu.

„Jak to myslíš?“ zašeptám.

„Loví mladé ženy, jako jsi ty.“

Ztuhnu na místě.

„Jess?“ Slyším, jak opakuje moje jméno, ale nemůžu mluvit.

Nakonec zavěsím. Pomalu spustím telefon dolů a vzhlédnu. Doktorka Shields je krok ode mne.

Zalapám po dechu a instinktivně se schoulím.

Zničehonic se tu objevila jako zjevení. Nemá kabát, který by ji chránil před počasím. Stojí tam nehnutě, až na vlasy, které bičuje vítr. Kolik z našeho rozhovoru slyšela?

Tělo mi zaplaví adrenalin.

„Doktorko Shields!“ vykřiknu. „Neviděla jsem vás!“

Prohlíží si mne odshora dolů, jako by mne odhadovala. Pak natáhne sevřenou ruku a pomalu otevře prsty.

„Zapomněla jste si balzám, Jessico.“

Zírám na ni a snažím se to pochopit. Šla za mnou až sem, jen aby mi vrátila balzám na rty?

Mám skoro nezvladatelné nutkání vyklopit všechno, co Thomas právě říkal. Jestli tohle všechno narafičila, stejně to ví.

Loví.

Z toho slova, které Thomas použil, mrazí. Skoro jako bych viděla její rty vyslovovat totéž slovo, zatímco před pár dny ve své kanceláři hladila skleněného sokola. Toho sokola, který, jak říkala, byl dárek pro jejího manžela.

Udělám krok vpřed. Ještě jeden.

Jsem tak blízko, že zahlédnu svislou vrásku mezi jejím obočím, tak slabou a mělkou, že je skoro jako prasklina ve skle.

„Děkuji,“ zašeptám a vezmu si balzám. Prsty mám chladem necitlivé.

Podívá se na telefon, který pořád držím v druhé ruce.

Hruď se mi sevře. Nemohu dýchat.

„Jsem ráda, že jsem vás chytila,“ řekne a otočí se k odchodu.

Třicátá osmá kapitola

Neděle 16. prosince

DEVADESÁT MINUT POTÉ, co jsem vám vrátila balzám na rty, se ozve u dveří zvonek.

Pohled kukátkem odhalí Thomase. Je tak blízko kulatého sklíčka, že se jeho tvář jeví pokřivená.

To je překvapení.

Jeho příchod je neohlášený.

Odemknu bezpečnostní zámek a těžké vchodové dveře se otevřou.

„Miláčku, co tě přivádí?“

Jednu ruku skrývá za zády.

Usměje se a vytáhne ji před sebe – s obrovskou kyticí sněhobílých narcisů.

„Byl jsem poblíž,“ řekne.

„To je milé!“

Je pozván dovnitř.

Musel si už přečíst vaši zprávu s pozváním, odeslala jste ji před několika hodinami. Proč je ve skutečnosti tady?

Nejspíš přišel dokázat svou věrnost tím, že odhalí vaše pozvání.

Položím mu dlaň na paži. Nabídnu teplý nápoj.

„Ne, děkuji. Právě jsem měl kávu,“ odmítne.

Jako by zval k otevření právě toho tématu, které nás oba tíží.

„Jistě. Rád si dáváš kávu v bistru U Teda.“ Hlasitý smích. „A ta tvoje smažená vajíčka, bagel s máslem a slanina navíc.“

„Jo, jako obvykle.“

Odmlka.

Nejspíš neví, kde začít.

Možná mu pomůže pobídnutí. „Takže snídaně byla dobrá?“

Očima těká po místnosti. Je nesvůj, nebo uhýbá?

„Nic zvláštního,“ odpoví.

To je možné vykládat dvěma způsoby. Jeden je ten, že to setkání bylo bezvýznamné. Druhý je, že ho schválně tají.

„Neměla bys je dát do vázy?“ zadívá se na kytici.

„Jistě.“ Jdeme do kuchyně. Odstřihnu zelené stonky a ze skříňky vyndám porcelánovou vázu.

„Co kdybych ti je odnesl do knihovny?“

Thomasova nabídka je nečekaná. Muselo mu to také dojít, protože se rychle usměje.

Ale není to jeden z jeho širokých, přirozených úsměvů, které sahají až k očím.

Vezme vázu a zamíří ke knihovně.

Když ho následuji, zaváhá.

„Víš co, vlastně to zní báječně,“ řekne. „Nakonec bych si šálek kávy moc rád dal, pokud by tě to neobtěžovalo.“

„Skvěle. Zrovna jsem ji uvařila do konvičky.“

To je dobré znamení. Thomas se chce zdržet.

Připravím kávu přesně tak, jak to má rád, s trochou pravé smetany a hnědým cukrem. Rychlý pohled na telefon odhalí, že jste mi ještě nenapsala, abyste mne informovala o Thomasově odpovědi.

Když přinesu podnos do knihovny, Thomas ještě rovná vázu postavenou na klavíru.

Otočí se a tváří se překvapeně.

Skoro jako by zapomněl, že požádal o kávu.

Co ho polekalo?

Je potřeba připomenout, co je v sázce.

„Thomasi, říkala jsem si, kam ses asi rozhodl postavit tu sošku sokola?“

Chvíli mu trvá, než odpoví. Když to ale udělá, je odpověď potěšující: „Do ložnice, na prádelník. Vidím ji pokaždé, když jdu večer spát a když se ráno probudím.“

„Skvělé. Neposadíme se?“

Sedne si na okraj pohovky a okamžitě sáhne po svém šálku. Rychle usrkne, pak sebou trhne, div nerozlije horkou tekutinu.

„Působíš trochu znepokojeně. Je něco, o čem jsi chtěl mluvit?“

Váhá. Pak se zdá, že dospěl k rozhodnutí.

„Nic, čím by ses měla trápit. Jen jsem tě chtěl vidět a říct ti, jak moc tě miluju.“

To je lepší než kterýkoliv jiný výsledek, jaký jsem si představovala.

Dokud Thomas nepohlédne na hodinky a zničehonic nevstane.

„Musím ještě udělat spoustu papírování,“ řekne smutně. Prsty si bubnuje na stehno v džínách. „Zatím neznám svůj rozvrh na příští týden, ale až ho zjistím, zavolám ti.“

Odejde tak rychle a nečekaně, jako přišel.

Na Thomasově spěšném odchodu jsou dvě divné věci.

Nepolíbil mne na rozloučenou.

A kromě toho jediného usrknutí se kávy, po které tak dychtil, ani nedotkl.

Třicátá devátá kapitola

Neděle 16. prosince

SEDÍM NA LAVIČCE přímo před Central Parkem, držím kelímek s kávou, kterou nemohu vypít. Žaludek mám příliš stažený, než aby snesl víc než doušek hořkého nápoje.

Jejich zprávy dorazí téměř současně.

Od doktorky Shields: Jessico, už Thomas nějak odpověděl?

Od Thomase: Mám důkaz. Můžeme se dnes večer sejít?

Neodpovím doktorce Shields, protože od Thomase nepřijde žádná odpověď o schůzce. Ačkoliv jsem mu v jejím domě napsala zprávu a pozvala ho na drink, zatímco mne sledovala, nikdy jsem ji ve skutečnosti neodeslala.

To byla první ze dvou lží, které jsem dnes ráno doktorce řekla. Také jsem na dnešek neměla domluvenou klientku přes BeautyBuzz, jak jsem předstírala. Jen jsem potřebovala od ní pryč.

Neodpovím ani Thomasovi. Nejprve se potřebuji sejít s někým jiným.

Ben Quick, asistent výzkumu doktorky Shields, žije na Západní šestašedesáté ulici. Jakmile mi došlo, že je to jediný člověk, jenž by mi o ní mohl říct pravdu, kterého znám, bylo překvapivě snadné ho najít. Přinejmenším byt, který vlastní jeho rodiče.

Když vrátný zavolal nahoru, aby oznámil můj příchod, vystoupil z výtahu muž, který vypadal úplně stejně jako Ben za třicet let.

„Ben tady není,“ řekl. „Jestli chcete, nechte tu své číslo, řeknu mu, že jste se zastavila.“

Vrátný mi podal kus papíru a pero a já napsala vzkaz. Pak jsem si uvědomila, že si mě možná Ben nebude pamatovat v tom zástupu žen ve studii doktorky Shields.

Byla jsem subjekt 52, napsala jsem a přeložila papír napůl.

To bylo před víc než hodinou a pořád se neozval. Zdvihnu paže nad hlavu, abych si protáhla záda a poslouchám hlas Mariah Carey, zpívající All I Want for Christmas Is You, jak se line od Wollman Rink. Když jsem se přistěhovala do New Yorku, často jsem sem chodívala, ale letos jsem ještě nebruslila.

Právě když se postavím a vyhodím kelímek od kávy do koše, zazvoní mi telefon.

Rychle po něm sáhnu, pak uvidím Noahovo jméno.

Po všem, co se stalo tenhle víkend, jsem skoro zapomněla, že se dnes máme sejít na večeři.

„Italské, nebo mexické?“ zeptá se, jakmile se ohlásím. „Oboje zní dobře?“

Zaváhám, protože se mi vybaví další nevítaný obraz Thomase v posteli, zamotaného do pokrývky.

Neměla bych se cítit provinile, viděla jsem se s Noahem jen dvakrát. Ale cítím.

„Moc ráda bych tě viděla, ale nemohli bychom dělat něco nenáročného?“ zeptám se. „Měla jsem vážně děsný den.“

Nenechá se zaskočit. „Tak co kdybychom prostě zůstali doma? Můžu otevřít lahev vína a objednat čínu. Nebo bych mohl přijít k tobě?“

Zrovna teď nedokážu jít na rande a normálně se bavit. Ale nechci zrovna jemu rušit schůzku.

Od kluziště se ozve hluboký hlas: „Dáme si deset minut pauzu na úpravu ledu. Dejte si zatím horkou čokoládu, uvidíme se brzy!“

„Mám nápad,“ řeknu Noahovi.

Vyrůstala jsem u zamrzlého jezera blízko domu rodičů, takže bruslím docela dobře. Noah ale z batohu vybalí vlastní brusle, které si donesl na kluziště, a vysvětluje: „Pořád o víkendech hraju hokej v klubu.“

Po pár kolečcích se otočí, aby jel pozadu. Pak mi podá ruce.

„Dožeň mě, šneku,“ žertuje a mě pálí stehna, jak se opírám o led.

Přesně tohle jsem potřebovala: poletující sníh, tělesný pohyb, hlasitou hudbu a růžolící děti všude kolem.

Stejně jako stříbrnou placatku s peprmintkou, kterou mi Noah nabídne, když se opřeme o hrazení, abychom si odpočinuli.

Usrknu a pak rychle ještě jednou.

Podám mu ji zpátky a odrazím se. „Zkus mě chytit teď,“ zavolám přes rameno, když naberu rychlost.

Vrhnu se k ohybu oválného kluziště, cítím, jak mě mráz štípe do tváře, a chce se mi smát.

Vrazím do něčeho pevného a ta srážka mě div neporazí.

Klopýtnu a instinktivně rozhodím rukama, jak se snažím na ledě srovnat.

„Dávej na sebe pozor,“ ozve se mi u ucha hluboký mužský hlas.

Chytím se za okraj a sevřu ho prsty právě včas, abych nespadla.

Těžce oddechuji, když se ke mně o vteřinu později vrhne Noah.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se.

Kývnu, ale nepodívám se na něj. Snažím se v davu najít toho muže, který mě srazil, ale ve víru poletujících šál a kabátů a komíhajících se nohou se stříbrnými noži bruslí ho nemohu najít.

„Jo,“ řeknu konečně Noahovi, ale pořád ztěžka oddechuji.

„Chceš si dát pauzu?“ navrhne. Vezme mne za ruku a odvádí z ledu. Nohy se mi třesou a mám pocit, jako by mi mohly podklesnout.

Najdeme lavičku stranou od tlačenice a Noah nabídne, že nám dojde pro horkou čokoládu.

Ačkoliv mám telefon v kapse nastavený na vibrace, bojím se, že jsem zmeškala zprávu od Bena, a tak přikývnu a poděkuji mu. Jakmile je z dohledu, podívám se, ale na displeji nic není.

Musela to být nehoda, že do mne ten muž vrazil. Jenže použil stejná slova jako Thomas: Dávej na sebe pozor.

Ten pocit štěstí, který jsem měla na ledě, když jsem cítila Noahovu ruku svírat mou, je pryč.

Usměju se na Noaha, když se vrátí na lavičku se dvěma polystyrenovými kelímky, ale skoro jako by vycítil změnu mé energie.

„Ten chlap se vynořil zničehonic,“ řekne. „Neublížil ti, viď?“

Podívám se mu do vřelých hnědých očí. Jako by jeho přítomnost byla právě teď jediný pevný bod. Znovu si říkám, jak jsem v pátek mohla spát s Thomasem.

V tu chvíli jsem si neuvědomila, kolik mě ten letmý flirt mohl stát a kolik ještě může.

Najednou mě napadne, že v mém vesmíru je Noah ten jediný, o kterém doktorka Shields neví. Svou první noc s Noahem jsem popsala při jednom z těch prvních sezení přes počítač, ale nikdy jsem nezmínila jeho jméno. A neprozradila jsem, že jsme ještě v kontaktu.

Někde v koutku jsem to musela chtít zatajit, chtít, aby kousek mého života patřil jen mně.

Doktorka Shields slyšela všechno o Becky, o mých rodičích, Lizzie. Řekla jsem jí jméno svého zaměstnavatele, adresu, datum narození. Je zasvěcená do mých nejhlubších nejistot a nejdůvěrnějších myšlenek.

Ať už se všemi těmi informacemi dělá cokoliv, Noah není jejich součástí.

Rozhodnu se ve zlomku vteřiny.

„Neublížila jsem si, ale asi mě něco trápí…,“ začnu. Usrknu horké čokolády a pokračuji: „Něco se děje v práci, je to složité, ale…“

Tápám, jak to vyjádřit slovy, ale Noah tam sedí a nespěchá na mě.

„Jak poznáš, že někomu můžeš skutečně věřit?“ zeptám se konečně.

Noah zdvihne obočí a usrkne nápoj.

Pak se mi podívá do očí a jeho výraz je tak vážný, že mám pocit, jako by pro něj byla odpověď velmi osobní.

„Jestli si kladeš tuhle otázku, tak už nejspíš znáš odpověď,“ řekne.

O dvě hodiny později, když si s Noahem dáme kus horké pizzy a on mě odvede zpátky do mého bytu, ležím v posteli stočená do klubíčka. Zrovna když usínám, zabzučí mi telefon.

V ložnici je tma a nevidím nic než slabé modré světlo na nočním stolku.

Jsem naprosto vzhůru.

Sáhnu po něm.

Proč jsi neodpověděla? napsal Thomas. Musíme se sejít.

Pod textem je svatební fotografie. Doktorka Shields na ní má slonovinově bílé krajkové šaty a usmívá se do objektivu. Doteď jsem ji nikdy neviděla šťastnou, uvědomím si při pohledu na lehce zrnitý obrázek. Zdá se, že je o pět až deset let mladší než dnes, ale ten detail není nutný k potvrzení Thomasova tvrzení, že se brali před sedmi lety.

Ženich vedle ní, s paží ochranitelsky ovinutou kolem jejích ramen, není ten tmavovlasý muž z fotografie v jídelně.

Je to Thomas.

Čtyřicátá kapitola

Pondělí 17. prosince

JSTE UPŘÍMNÁ, JESSICO?

Stále mne ujišťujete, že Thomas na vaše pozvání neodpověděl.

To zkouší mou důvěřivost. Thomas téměř reflexivně reaguje na příchozí zprávy. Mohl vaše pozvání rázně zamítnout. Nebo ho mohl přijmout. Ale zdá se vysoce nepravděpodobné, že by ho prostě ignoroval.

Teď jsou tři odpoledne, pondělí. Od vašeho odchodu z mého domu uplynulo více než čtyřiadvacet hodin. Už tři hodiny jste se neozvala. Je nutný další telefonát.

Neodpovídáte.

„Jessico, je všechno v pořádku? Já jsem… zklamaná, že jste se neozvala.“

Nezavoláte zpět. Namísto toho pošlete zprávu: Zatím nic. Necítím se dobře, zkusím si odpočinout.

Z textové zprávy nelze odvodit tón, přesto ta vaše vyznívá popuzeně.

Svou chabou výmluvou se snažíte zpomalit rytmus komunikace. Jako byste měla pocit, že vy rozhodujete.

Proč potřebujete pauzu, Jessico? Dosud jste byla tak nadšená a ochotná.

Pečlivě jsem vás vybrala kvůli očekávané přitažlivosti pro Thomase.

Přitahuje i on vás?

Od včerejší nečekané návštěvy Thomas neposlal zprávu o svém rozvrhu na příští týden, jak slíbil.

Hned před kuchyní je trochu uvolněné prkno v podlaze – při každém kroku vrzne. Ten zvuk vytváří úchvatný rytmus, jako cvrkání cvrčka.

Sto cvrknutí.

Pak dvě stě.

Thomasův rozvrh je nadále v mlze, ale on zná můj.

V pondělí od pěti do sedmi večer spolehlivě vyžadují mou přítomnost hodiny na newyorské univerzitě, hned pod místností č. 214.

Nicméně od chvíle, kdy jsem před pár týdny požádala o uvolnění, vede můj seminář záskok.

Pochyby o Thomasovi jsou nežádoucí, ale nutný vedlejší efekt, důsledek jeho činů.

Ale pochybovat o vás, Jessico… to je nepřijatelné.

Impulzivita, jednání bez rozmyslu a rozvahy, může vést ke katastrofálním následkům.

A přece v 15.54 učiním trochu unáhlené rozhodnutí.

Je čas vám připomenout, kdo to tu řídí, Jessico.

Neřekla jste mi, co vás trápí, ale slepičí polévka se považuje za univerzální lék.

Prodává ji téměř každé lahůdkářství v New Yorku, včetně toho jen blok od vaší garsonky.

Vyberu velkou nádobu a do hnědého papírového sáčku přidám několik balíčků krekrů. Nechybí ani plastová lžíce a ubrousky.

Budova, kde bydlíte, s odlupující se žlutou omítkou a kovovým požárním únikovým schodištěm šplhajícím po straně vzhůru je trochu překvapení. Pokaždé vypadáte tak šik a přitažlivě, je těžké si představit, jak vycházíte z tak neladícího prostředí.

Stisknu zvonek bytu číslo 4C.

Neodpovíte.

Nechci dělat závěry, třeba odpočíváte, jak jste naznačila. Přidržím zvonek déle.

Ve vaší malé garsonce se ten zvuk musí hlasitě rozléhat.

Žádná odpověď.

I kdybyste usnula, zdá se mimořádně nepravděpodobné, že by vás to neprobudilo.

Postávání u dveří nenabízí odpověď, přesto je obtížné odejít.

Pak náhodou další pohled odhalí, že jsou domovní dveře mírně pootevřené, nezamkly se.

Stačí na ně zatlačit a vejít.

Není tu žádný vrátný ani výtah. Schodiště je tmavé a bezútěšné, stupně pokrývá prošlapaný šedý koberec. Obyvatelé tohoto domu nicméně rozjasnili chodby amatérsky působícími uměleckými dílky. Několikery dveře zdobí vánoční věnec a vzduch plní vůně něčeho dobrého – nejspíš chilli nebo dušeného masa.

Váš byt je na konci chodby. Přede dveřmi leží uvítací rohožka.

Důrazné zaklepání způsobí, že váš pes Leo – malý kříženec, kterého jste si vzala z útulku – propukne v ostré staccato štěkotu.

Je to však jediná známka pohybu nebo zvuku zevnitř.

Kde jste, Jessico? Jste s mým manželem?

Ozve se zapraskání mačkaného papírového sáčku.

Nechám balíček přede dveřmi, kde ho uvidíte, až se vrátíte domů.

Někdy je prostý dárek ve skutečnosti varovným výstřelem.

Jenže až ho dostanete, mohlo by už být pozdě.

Systematicky jsem pěstovala vaši loajalitu. Za vaše služby jsem vám zaplatila tisíce dolarů. Dostávala jste pečlivě volené dárky. Starala jsem se i o vaše emoční stavy – získala jste obdobu intenzivní terapie zdarma.

Patříte mi.

Čtyřicátá první kapitola

Pondělí 17. prosince

SEDÍM U MALIČKÉHO DŘEVĚNÉHO STOLKU vklíněného vedle dekorace vánočních dárků, otáčím kartonovým rukávem kolem Starbucks kelímku, a pokaždé když se otevřou dveře, se k nim podívám.

Měli jsme se tu v půl šesté sejít s Benem – tvrdil, že je to dnes jediný čas, kdy je k dispozici. Má už ale patnáct minut zpoždění a obávám se, jestli se vůbec ukáže, vzhledem k tomu, jak neochotně zněl do telefonu.

Musela jsem zrušit schůzku přes BeautyBuzz pozdě odpoledne, abych to stihla zpátky na Upper West Side. Nelhala jsem doktorce Shields o přísných pravidlech – koordinátorka schůzek mne informovala, že pokud bych tento měsíc zmeškala další rezervaci bez požadovaného oznámení předem, vyhodí mne.

Podívám se na telefon, jestli se mne Ben nepokoušel kontaktovat, ale najdu jen další zmeškaný hovor od Thomase. Je to dnes už jeho pátý pokus mne sehnat, ale nepromluvím si s ním dřív, než si vyslechnu, co mi řekne Ben.

Když se dveře znovu otevřou, ucítím nápor ledového vzduchu.

Tentokrát je to Ben.

Ihned mne najde pohledem, ačkoliv je v kavárně plno.

Dojde ke mně, odmotá si z krku kostkovanou šálu. Kabát si nechá. Namísto pozdravu vklouzne na židli naproti mně a rozhlédne se po místnosti – pohledem přelétne ostatní zákazníky.

„Mám jen deset minut,“ řekne.

Vypadá stejně, jak si ho pamatuji: hubený, konvenční, působí pečlivě. Je to úleva – alespoň něco v téhle studii je neměnné.

Vytáhnu seznam otázek, které jsem si včera sepsala, když jsem uviděla svatební fotografii, kterou mi Thomas poslal, a nemohla jsem usnout.

„Dobře,“ začnu. „Tedy, víte, že jsem jedním ze subjektů doktorky Shields. A myslím, že to začíná být všechno trochu divné.“

Jen se na mne dívá. Nijak mi to neusnadňuje.

„Vy jste její výzkumný asistent, je to tak?“

Založí ruce. „Už ne. Moje pozice byla po ukončení studie zrušena.“

Ucuknu na židli dozadu, mám pocit, jako by mne doprostřed páteře zasáhl pevný kus dřeva.

„Co tím myslíte, po ukončení?“ vykřiknu. „Jsem součástí studie. Pořád pokračuje.“

Ben se zamračí. „Dostal jsem jiné informace.“

„Ale zrovna nedávno jste hledal telefonní čísla některých dřívějších subjektů doktorky Shields. Musela jsem je líčit,“ koktám.

Zmateně na mne zírá: „O čem to mluvíte?“

Snažím se sebrat, ale myšlenky mi plavou. Dítě o pár stolů dál se rozpláče, je to vysoký, pronikavý zvuk. Barman spustí obrovský kávomlýnek a ten hlasitě drtí zrnka. Musím získat Benovu pomoc, ale nedokážu se soustředit.

„Doktorka Shields mi říkala, že jste prohodil číslice telefonního čísla jedné z žen, která se účastnila předchozí studie, a když jsem za ní šla, ocitla jsem se na špatném místě. Dostala jsem se do nějakého bytu drogově závislých.“ Můj hlas je vysoký a překotný. Žena vedle se otočí a prohlíží si nás.

Ben se nakloní blíž. „Už celé týdny jsem s doktorkou Shields nemluvil,“ řekne tichým hlasem. Z toho, jak se na mne dívá, nedokážu říct, jestli věří čemukoliv z toho, co jsem řekla.

Vzpomenu si na žlutý blok s pěti telefonními čísly. Všechna byla napsaná úhledným písmem doktorky Shields.

Říkala, že Ben prohodil číslice, ne? Možná tím myslela, že udělal chybu, když původně zapisoval informace pro studii. Ale proč by ho propouštěla, kdyby dál prováděla výzkum s dalšími ženami?

Ben se významně podívá na hodinky.

Procházím si otázky, ale pokud Ben nic neví o testování etiky, které se mnou doktorka Shields provádí, žádná z nich nepomůže.

„Nevíte cokoliv o tom, co právě dělá?“ zeptám se.

Zavrtí hlavou.

Najednou mne mrazí až do morku kostí.

„Podepsal jsem dohodu o mlčenlivosti,“ řekne. „Dokončuji magisterské studium a mohla by mi kvůli tomu dělat problémy ve škole. Vůbec bych se s vámi neměl bavit.“

„Tak proč jste tady?“ zašeptám.

Sundá si žmolek z rukávu kabátu. Pohledem znovu zkoumá osazenstvo kavárny. Pak odsune židli.

„Prosím!“ To slovo zazní jako přiškrcený výkřik.

Když Ben znovu promluví, ztiší hlas, přes šum hovoru a dětský pláč stěží rozumím, co říká.

„Najděte složku se svým jménem,“ řekne.

Civím na něj. „Co v ní je?“

„Nechala mě shromáždit informace o zázemí všech svých subjektů. Ale o vás chtěla víc. A pak složku odstranila ze skříně, ve které má složky všech ostatních subjektů.“

Otočí se k odchodu.

„Počkejte!“ zavolám. „Nemůžete jen tak odejít.“

Udělá krok ke dveřím.

„Jsem v nebezpečí?“

Zaváhá, tělem je natočený ode mne. Pak se krátce pootočí zpátky.

„Na to nedokážu odpovědět, Jess,“ řekne a odejde.

Složka z tmavého papíru ležela při našich prvních setkáních na stole doktorky Shields. Co v ní mohlo být?

Když Ben odejde, chvíli tam sedím a zírám do prázdna. Pak konečně zavolám Thomasovi.

Vezme to při prvním zazvonění. „Proč jsi nereagovala na moje telefonáty a zprávy? Viděla jsi ten obrázek, co jsem poslal?“

„Viděla,“ potvrdím.

Na pozadí slyším tekoucí vodu, pak kovové cinkání.

„Teď nemůžu mluvit,“ řekne a zní skoro zoufale. „Mám plány na večer. Zavolám ráno. Nic jí neříkej,“ varuje mne znovu, než zavěsí.

Když odcházím z kavárny, je už tma.

Cestou domů, schoulená před štiplavým studeným větrem, se pokouším představit si obsah složky, kterou si o mně doktorka Shields vede. Nedělají si snad při sezení poznámky všichni terapeuti? Pravděpodobně je v ní přepis všech našich rozhovorů, ale proč by mě Ben nabádal, abych ji našla?

Pak si uvědomím, že jsem tu složku už týdny neviděla.

Pamatuji si, jak ležela uprostřed jejího puntičkářsky uspořádaného stolu, a pokouším se vybavit si písmena na štítku, nadepsaném na stroji. Nikdy jsem je neviděla jasně, ale teď jsem si jistá, že tam bylo napsáno mé jméno: Farris, Jessica.

Doktorka Shields mi vždy říkala subjekt 52 a pak, později, Jessica. Ale poslední, co Ben v kavárně udělal, bylo, že mne oslovil „Jess“.

Když konečně dojdu ke svému domu, vidím, že jsou vchodové dveře otevřené. Naštvu se na lhostejnost souseda, který je nedokázal pořádně zavřít, i na správce, který je nedokáže pořádně opravit.

Stoupám po prošlapaném šedém koberci na schodech, míjím byt paní Kleinové na patře pode mnou a vdechuji vůni kari.

Zastavím se na konci chodby ve svém patře. Před mými dveřmi něco je.

Když se přiblížím, vidím hnědý sáček.

Zaváhám, pak ho seberu.

Silná a známá vůně, kterou nedokážu určit.

Uvnitř je nádoba se slepičí nudlovou polévkou. Ještě je teplá. V sáčku není žádný vzkaz.

Ale jen jediná osoba si myslí, že mi není dobře.

Čtyřicátá druhá kapitola

Pondělí 17. prosince

NÁHLÝ OSTRÝ ZVUK MNE UPOZORNÍ, že v domě někdo je.

Paní na úklid v pondělí nechodí.

Místnosti jsou klidné, ponořené do stínů. Hluk vychází zleva.

Řadový domek v New York City má jisté výhody: více místa, soukromí, zahrádku.

Ale pochopitelně má jednu významnou nevýhodu.

Nedrží tu službu žádný vrátný.

Další hlasité zařinčení.

Tentokrát zvuk rozeznám – způsobil ho hrnec postavený na šestihořákový sporák.

Thomas má při vaření vždy těžkou ruku.

Dodržuje naši pondělní večerní tradici, kterou přerušilo jeho odstěhování.

Nevšimne si hned, že jsem se objevila ve dveřích do kuchyně. Možná Vivaldiho koncert linoucí se z bezdrátových reproduktorů Sonos přehlušil můj pohyb.

Krájí cukety na celozrnné těstoviny pasta primavera – to je jedno z jídel, které má v repertoáru. Ví, že je mé oblíbené.

Dva sáčky z obchodu Citarella leží na kuchyňské lince a ve stříbrném kbelíku s ledem stojí lahev vína.

Rychle provedu výpočet: Thomasův poslední klient odchází v 16.50. Dvacet pět minut mu trvá cesta z kanceláře domů. Dalších dvacet minut na nákup. Příprava jídla je v plném proudu.

Nemohl být dnes s vámi, Jessico. Kamkoliv jste šla, zatímco jste předstírala, že jste doma a spíte, nebylo to na setkání s mým manželem.

Okamžitý nápor úlevy vyvolá pocit tělesné slabosti.

„Thomasi!“

Otočí se s nožem v ruce, jako by se chtěl bránit.

Pak se zasměje vysokým, přiškrceným hlasem.

„Lydie! Už jsi doma!“

Je tohle jediný důvod toho, že je nesvůj?

Úleva začíná ustupovat.

Nicméně přistoupím, abych ho pozdravila polibkem.

„Hodina skončila brzy,“ řeknu mu, ale nic dalšího nevysvětluji. Někdy je ticho účinnějším nástrojem k získání informace než přímá otázka. Policie tuto taktiku často uplatňuje vůči podezřelým ve vazbě.

„Já jen… já vím, že jsme o tom nemluvili, ale myslel jsem si, že by nevadilo, kdybych přišel a překvapil tě tím, že připravím večeři,“ vykoktá Thomas.

Je to už druhá neohlášená návštěva za posledních osmačtyřicet hodin.

Také to porušuje nepsanou dohodu, kterou jsme přijali po té jeho nerozvážnosti – Thomas ještě nikdy nepoužil klíč, který si ponechal, když se odstěhoval.

Nebo snad ano?

Vnímání situace teď kalí protichůdné důkazy.

Zítra budou zavedena nová bezpečnostní opatření, která odhalí jeho přítomnost v domě, pokud by v budoucnu vstoupil bez předchozího schválení.

„To je milé,“ řeknu tónem nepatrně chladnějším, než Thomas možná čekal.

Nalije sklenku vína. „Vezmi si, miláčku.“

„Jen si zajdu odložit kabát.“

Přikývne a vrátí se k míchání těstovin.

Zatím jste nehlásila žádnou odpověď na textovou zprávu, Jessico.

Pokud chtěl Thomas odmítnout vaše pozvání, proč to ještě neudělal? Ale možná jste to vy, kdo něco skrývá.

Můžná věříte, že setkání s Thomasem je nezbytný krok, abyste pokračovala ve studii. Nejspíš odolal pokušení, ale vy zvyšujete nátlak. Možná hrajete o čas a doufáte, že to dopadne jinak.

S vaší dychtivostí vyhovět a špatně skrývaným obdivem mne možná nechcete zklamat špatným výsledkem.

Jakmile Thomas odejde, předvolám si vás na zítřejší ráno. Žádné výmluvy se nepřipouštějí – nemoc, společenské závazky ani práce pro BeautyBuzz.

Vy ke mně budete upřímná, Jessico.

Když se připojím k Thomasovi v kuchyni, už má těstoviny slité a promíchané s ochucenou zeleninou.

Konverzace má lehký tón. Upíjíme víno. Vzduch plní jasné tóny Vivaldiho koncertu. Oba se nimráme v jídle.

Thomas je nejspíš také napjatý.

Přibližně po patnácti minutách stolování prořízne místnost pronikavé zvonění mobilního telefonu.

„To je tvoje,“ řekne.

„Nevadí? Čekám hovor od klientky.“

Je to částečně pravda.

„Jistě,“ ujistí mne.

Číslo na displeji je vaše. Je nutné, aby můj tón zůstal klidný a profesionální. „Tady doktorka Shields.“

„Zdravím, tady Jessica… už je mi lépe. Moc děkuji za tu slepičí polévku.“

Z mé strany hovoru nemůže Thomas získat žádný klíč k rozhovoru.

„Rádo se stalo.“

Pokračujete: „Také jsem vám jen chtěla říct, že se mi ozval ten chlapík z kavárny. Thomas.“

Následuje instinktivní reakce: rychle se nadechnu a pohledem zalétnu k Thomasovi.

Zírá na mne. Nedá se říct, co čte z mého obličeje.

„Okamžik, prosím,“ řeknu.

Rychle se přemístím dál od Thomase. Odnesu telefon do vedlejší místnosti.

„Pokračujte,“ pokynu vám.

Změny tónu, kadence, poskytují spolehlivé informace o obsahu hovoru. Špatné zprávy jsou často odkládány, zatímco ty dobré se hrnou ven.

Váš hlas ale zůstává neutrální.

Je marné pokoušet se připravit na to, co bude následovat.

„Řekl, že by se chtěl setkat. Zítra mi zavolá, abychom se domluvili, až bude znát svůj rozvrh.“

Čtyřicátá třetí kapitola

Úterý 18. prosince

ŽIJI V NEW YORKU UŽ ROKY, ale nikdy jsem se nedozvěděla o existenci téhle zastrčené zahrady.

Zahrada Conservatory Garden ve West Village zněla jako místo, kde bude plno lidí. A možná i bývá, v létě. Zatímco čekám na Thomase v syrovém šedém odpoledni, cítím, jak mi na vlhkém dřevě lavičky vlhnou džíny, obklopují mne jen holé keře a opadané větve. Připomínají obrovské pavučiny roztažené přes pochmurnou oblohu.

Myslela jsem si, že mohu doktorce Shields věřit. Ale za posledních osmačtyřicet hodin jsem zjistila, že mi v tolika věcech lhala. Nejenom že Ben neprohodil číslice telefonního čísla, ale už ani neprobíhá studie. Není provdaná za toho muže s rozježenými vlasy z fotografie v jídelně, je vdaná za Thomase. A já pro ni nejsem ničím mimořádná. Jsem jen užitečná jako teplý kašmírový šál nebo lesklý předmět, kterým mává před svým manželem.

Dnes se chci dozvědět proč.

Nic jí neříkej, nabádal mne Thomas.

Já ho ale nenechám rozhodovat.

Musím doktorku Shields zdržet, dokud nepřijdu na to, co se děje. A tak jsem jí řekla, že Thomas odpověděl na mou zprávu a chtěl se sejít. Ale neřekla jsem, že k tomu dojde dnes. Myslí si, že ještě čekám, až mi Thomas zavolá, aby potvrdil čas.

Přesně ve čtyři se vynoří na cestičce vedoucí ke mně.

Vypadá skoro tak, jako když jsme se poprvé setkali u muzea a pak znovu v baru: Vysoký chlap atletického vzhledu, něco přes třicet, v těžkém modrém kabátě a volných šedých kalhotách. Na hlavě má pletenou čepici.

Ohlédnu se, najednou se bojím, že by se zase mohla objevit doktorka Shields jako tehdy před jejím domkem, když jsem telefonovala s Thomasem. Ale kolem mne je pusto.

Jak se Thomas blíží, do vzduchu vzletí párek hrdliček a hlasitě plácá křídly. Trhnu sebou a položím si dlaň na hruď.

Posadí se vedle mne a nechá mezi námi tak čtvrt metru místa. I tak je o trochu blíž, než bych chtěla.

„Proč tě moje žena poslala, abys mě sledovala?“ zeptá se okamžitě.

„Ani jsem nevěděla, že je to tvoje žena,“ odpovím.

„Řekla jsi jí, že jsme spolu spali?“ Vypadá z té možnosti, že by se to doktorka Shields dozvěděla, ještě vyděšenější než já.

Zavrtím hlavou. „Platí mi za pomoc s výzkumem.“

„Platí ti?“ zamračí se. „Jsi v její studii?“

Nejsem si jistá, jestli se mi líbí, když mi Thomas klade otázky, ale alespoň z toho pochopím, jak málo ví.

Vydechnu a sleduji, jak můj dech tvoří bílý obláček. „Tak to začalo. Ale teď…“ Ani nevím, jak vysvětlit, co vlastně pro doktorku Shields dělám.

Přepnu: „Tehdy v muzeu… neuvědomila jsem si to, dokud jsem tě neviděla v tom bistru… musela chtít, abychom se setkali. Kdybych to věděla, nikdy bych tě… nekontaktovala.“

Klouby pravé ruky si mne čelo.

„Nevidím Lydii do té její pokroucené mysli,“ prohlásí. „Odešel jsem od ní, jak víš. Nebo možná nevíš.“

Myslím na dva šálky od kávy, které doktorka Shields odklízela tehdy poprvé, když jsem přišla do jejího domu, a lehké pánské kabáty v šatníku.

A ještě něco.

„Zrovna včera jsi byl s ní!“ vyhrknu.

Slyšela jsem cinkání na pozadí, když jsem včera volala Thomasovi, rachot hrnců a pánví a tekoucí vodu. Znělo to, jako by někdo vařil. A ještě něco, co se zprvu nezdálo významné – klasická hudba, ale ne taková ta vážná, napjatá. Byla… veselá.

Stejné jásavé, energické tóny jsem slyšela znovu, když jsem zavolala doktorce Shields.

„Není to, jak to vypadá,“ namítne. „Poslyš, někoho jako Lydia nemůžeš prostě opustit. Ne, pokud nechce.“

Jeho slova mnou projedou jako elektrický výboj.

„Řekl jsi, že loví mladé ženy, jako jsem já,“ řeknu a těžce polknu. Má následující otázka je nejtěžší, i když je to právě ta, která mě sužuje. „Co přesně tím myslíš?“

Najednou vstane a rozhlédne se. Uvědomím si, že Ben dělal v kavárně totéž.

Oba dva měli k doktorce Shields pevné vazby, ale teď oba prohlašují, že s ní nemají nic společného. A co víc, zdá se, že se před ní mají na pozoru.

V zahradě je téměř úplné ticho, dokonce ani nešumí listy ve větru, neozývají se veverky.

„Pojďme se projít,“ navrhne Thomas.

Zamířím směrem z parku, ale vezme mne za paži a zatáhne. Cítím ten pevný stisk skrz látku kabátu. „Tudy.“

Vyvléknu se z jeho sevření a následuji ho hlouběji do zahrad, ke kamenné fontáně se zamrzlou vodou na dně.

Pár metrů za ní se zastaví a dívá se do země.

Je mi už taková zima, že necítím špičku nosu. Obejmu se pažemi a snažím se netřást.

„Byla tu jiná dívka,“ řekne Thomas. Mluví tak tiše, že se musím snažit, abych ho slyšela. „Byla mladá, osamělá a Lydia se k ní dostala. Trávily spolu čas. Lydia jí dávala dárky, a dokonce ji zvala k sobě domů. Jako by se z ní stala její mladší sestra nebo tak něco…“

Jako mladší sestra, pomyslím si a srdce se mi v hrudi rozbuší. Někde vlevo se ozve ostrý praskavý zvuk. Trhnu hlavou, ale nikoho nevidím.

To jen spadla větev, říkám si.

„Ta dívka… měla nějaké problémy.“ Thomas si sundá brýle a tře si kořen nosu. Nevidím výraz v jeho očích.

Bojuji s náhlým, skoro nezvladatelným nutkáním se otočit a utíkat. Vím, že si potřebuji vyslechnout, co mi Thomas říká.

„Jednou večer přišla za Lydií. Chvíli spolu mluvily. Nevím, co jí Lydia řekla, nebyl jsem doma.“

Slunce zapadlo a mám pocit, jako by teplota klesla o deset stupňů. Znovu se roztřesu.

„Co to má co dělat se mnou?“ zeptám se. V krku mám tak sucho, že ze sebe těžko vypravím slova. A někde hluboko uvnitř ani nepotřebuji odpověď.

Už vím, jak ten příběh skončí.

Thomas se konečně otočí a podívá se mi do očí.

„Tehdy se zabila,“ prohlásí. „Byla subjekt 5.“

Čtyřicátá čtvrtá kapitola

Úterý 18. prosince

JAK SE OPOVAŽUJETE mne klamat, Jessico?

Dnes večer ve 20.07 jste zavolala, abyste ohlásila, že vám Thomas právě telefonoval.

„Naplánovali jste si schůzku?“ zeptám se.

„Ne, ne, ne,“ odpovíte okamžitě.

Ta bezdůvodná ne vás prozradila. Lháři, stejně jako ti s chronickou nejistotou, často přehánějí.

„Řekl mi, že se nakonec tento týden nemůžeme setkat, ale zůstaneme v kontaktu,“ pokračujete.

Váš hlas zní sebejistě, ale také jakoby ve spěchu. Snažíte se vyslat signál, že jste příliš zaneprázdněná na to, abyste setrvala v rozhovoru.

Jak jste naivní, Jessico, když si myslíte, že byste snad kdy mohla diktovat podmínky našich rozhovorů. Nebo cokoliv jiného, když na to přijde.

Nezbytná dlouhá odmlka vám to připomene, ačkoliv byste takovou lekci neměla potřebovat.

„Naznačil, že je to prostě jen kvůli jeho nabitému rozvrhu?“ zeptám se. „Měla jste dojem, že se vámi bude nadále zabývat?“

Pod palbou otázek uděláte druhou chybu.

„Vážně neuvedl důvod,“ odpovíte. „Nic víc v jeho zprávě nebylo.“

Je možné, že když jste poprvé popisovala způsob komunikace jako telefonát a později jako zprávu, prostě jste se jen přeřekla?

Nebo jste úmyslně lhala?

Kdybyste byla mezi stěnami mé kanceláře, seděla na pohovce, mohly by se objevit nonverbální náznaky – natáčení vlasů, pohrávání se stříbrnými prstýnky nebo škrabání jednoho nehtu o druhý.

Ale po telefonu nejsou jemné náznaky vidět.

Mohu upozornit na nesrovnalost.

Pokud ale podvádíte, takové podrobné zkoumání by mohlo vést k tomu, že budete pečlivěji zakrývat stopy.

Co děláte, když zavěsíte telefon?

Možná pokračujete v obvyklých večerních zvycích a samolibě si myslíte, že jste se vyhnula ošidnému rozhovoru. Venčíte psa, pak si dáte dlouhou sprchu a rozčešete kondicionér do neposlušných vlasů. Když si připravíte kufřík s kosmetikou, svědomitě zavoláte rodičům. Jakmile zavěsíte, slyšíte přes tenké stěny svého bytu známé zvuky: kroky nad hlavou, tlumený zvuk televizního sitkomu, troubení taxíků venku na ulici.

Nebo se ráz vašeho večera změnil?

Třeba ty zvuky dnes nejsou uklidňující. Dlouhé kvílení policejního auta. Vzrušená hádka ve vedlejším bytě. Škrabání myši pod podlahou. Možná myslíte na nespolehlivý zámek vstupních dveří do budovy. Cizinec, nebo dokonce někdo známý, může tak snadno vklouznout dovnitř.

Důvěrně vás znám, Jessico. Neustále jste prokazovala svou oddanost – nosila jste vínový lak na nehty, potlačila jste instinktivní váhání a dodržela pokyny. Nepodívala jste se potají na sošku, kterou jste doručila. Svěřovala jste mi svá tajemství.

Ale během posledních osmačtyřiceti hodin jste mi začala unikat. Nedala jste našemu poslednímu setkání přednost, místo toho jste odešla brzy věnovat se klientce. Vyhýbala jste se mým telefonátům a zprávám. Očividně jste mi lhala. Chováte se, jako by náš vztah byl pouhou transakcí, jako byste ho považovala za plný bankomat, který vydává hotovost bez následků.

Co se změnilo, Jessico?

Ucítila jste Thomasův žár?

Ta možnost vyvolává napětí v těle.

Trvá několik minut, než se díky pomalému dýchání uvolním.

Obrátím pozornost zpátky: čím získám zpět vaši loajalitu?

Odnesu vaši složku z pracovny nahoru do knihovny a položím ji na konferenční stolek. Thomasovy sněhobílé narcisy spočívají ve váze naproti na klavíru, blízko naší fotografie ze svatebního dne. Vzduch je jemně provoněný.

Otevřu složku. Na první straně je fotokopie řidičského průkazu, kterou jste poskytla toho dne, kdy jste vstoupila do studie, společně s dalšími životopisnými údaji.

Na druhé straně jsou vytištěné fotografie, které Ben stáhl na mou žádost z Instagramu.

Vypadáte se sestrou jako sourozenci, ale zatímco vaše rysy jsou jemně vyrýsované a oči pronikavé, Becky v nich má dětskou měkkost. Jako by část objektivu, zaostřená na ni, byla potřena vazelínou.

Musí být nelehké starat se o Becky.

Vaše matka má na sobě lacinou halenku a mžourá do slunce. Otec má ruce v kapsách, jako by mu měly pomoct udržet se vzpřímeně.

Vaši rodiče působí unaveně, Jessico.

Možná je čas na dovolenou.

Čtyřicátá pátá kapitola

Středa 19. prosince

THOMAS MI ŘEKL, abych se chovala normálně, stejně jako předtím, aby doktorka Shields neměla podezření.

„Najdeme způsob, jak se z toho bezpečně dostat,“ pronesl, když jsme odcházeli z parku. Když jsme vyšli ze zahrady, nasedl na motorku, připnul si helmu a odjel.

Ale za čtyřiadvacet hodin od našeho rozloučení ten nepříjemný pocit, který jsem dostala v zimní zahradě, ustoupil.

Když jsem včera večer přišla domů, nemohla jsem přestat myslet na subjekt 5. Dala jsem si dlouhou horkou sprchu a podělila se s Leem o trochu zbylých špaget s masovými kuličkami. Čím víc jsem o tom ale přemýšlela, tím méně mi to dávalo smysl. To mám vážně věřit, že uznávaná psychiatrička a profesorka na Newyorské univerzitě někoho dohnala k sebevraždě a že by totéž mohla udělat mně?

Možná ta dívka měla celou dobu problémy, jak říkal Thomas. Její smrt s doktorkou Shields a se studií nijak nesouvisela.

Pomohlo mi i to, že se ozval Noah. Napsal: Máš v pátek čas na večeři? Jeden můj kamarád má skvělou restauraci Peachtree Grill, kdybys chtěla jižní kuchyni. Okamžitě jsem odpověděla: Jsem pro!

Je jedno, jestli mě ten večer doktorka Shields bude potřebovat. Řeknu jí, že nemám čas.

Když si obléknu své nejpohodlnější pyžamo, rozhovor s Thomasem začne blednout a vzdalovat se, skoro jako sen. Úzkost nahradí něco jistějšího a vítanějšího – zlost.

Než vlezu do postele, doplním si líčidla na zítřejší rušný den. Zaváhám, když v ruce sevřu poloprázdnou lahvičku s vínovým lakem na nehty. Pak ji hodím do koše na odpadky.

Přitáhnu si pokrývku až po bradu, cítím Lea stočeného vedle sebe. Poslouchám, jak soused přes chodbu chrastí klíči, a myslím na návrh doktorky Shields, že by mohla pomoct najít práci pro tátu. Ale zdá se, že na to zapomněla. A i když mi dobře platila, ten neklid, který vnesla do mého života, za pár tisíc dolarů nestál.

Pak spím tvrdě sedm hodin.

Když se probudím, uvědomím si, jak lehké to má řešení. Končím.

Než odejdu do práce, vytočím její číslo. Poprvé jsem to já, kdo se ozve, aby si domluvil schůzku.

„Mohla bych se dnes večer zastavit?“ zeptám se. „Doufala jsem, že dostanu poslední šek… ty peníze by se mi hodily.“

Sedím na kraji postele, ale když zaslechnu její hlas, stoupnu si.

„Tak ráda vás slyším, Jessico,“ řekne doktorka Shields. „Můžeme se sejít v šest.“

Je možné, že by to bylo tak snadné? pomyslím si.

Mám pocit déjà vu. Totéž mne napadlo, když jsem se úspěšně vetřela do studie.

Když o pár minut později odcházím z bytu, na obloze jsou husté těžké mraky. Zamířím za první ze šesti klientek. Za devět hodin budu mít hotovo, říkám si.

Strávím den prací na obchodnici, která se potřebuje nechat vyfotit na firemní stránky, autorce, která dělá rozhovor pro New York One, a třech kamarádkách, které jdou k Ciprianimu na vánoční večírek. Odpoledne také zaběhnu domů vzít Lea na procházku. Mám pocit, jako bych vklouzla do svého starého života, ukotveného příjemnou tíhou předvídatelnosti.

Do řadového domku doktorky Shields dorazím o pár minut dřív, ale čekám, až bude přesně šest, než stisknu zvonek. Vím přesně, co řeknu. Ani si nebudu svlékat kabát.

Doktorka Shields přijde rychle otevřít, ale místo aby mne pozdravila, zdvihne ukazováček. K uchu tiskne telefon.

„Hmm, hmm,“ říká a ukazuje mi, abych šla dál.

Vede mne do knihovny. Co mohu dělat jiného, než ji následovat?

Zatímco dál poslouchá toho, kdo je na druhém konci – ať už je to kdokoliv –, rozhlížím se po místnosti. Na klavíru Steinway stojí kytice bílých květů. Jeden okvětní plátek spadl na lesklé černé víko. Doktorka Shields sleduje můj pohled a přijde ho sebrat.

Promne ho mezi prsty, v druhé ruce stále drží telefon.

Pak si všimnu bronzové plastiky motocyklu. Odtrhnu pohled, než si všimne, že na ni civím.

„Děkuji za pomoc,“ řekne doktorka Shields a na okamžik vyjde z místnosti. Rozhlédnu se, hledám další vodítka, ale je tam jen pár obrazů, vestavěná knihovna plná pevných vazeb, a skleněná mísa plná zářivě oranžových pomerančů na konferenčním stolku.

Když se vrátí, nedrží okvětní plátek ani telefon.

„Mám pro vás šek, Jessico,“ řekne, ale nedá mi ho. Namísto toho napřáhne ruce. Na okamžik si myslím, že se mne snaží obejmout. Pak řekne: „Smím vám vzít kabát?“

„Nemohu se moc zdržet,“ odmítnu. Odkašlu si. „Vím, že je to trochu náhlé a nebylo to snadné rozhodnutí, ale vzhledem ke všemu, co se děje kolem mé rodiny, myslím, že potřebuji odjet domů. Pojedu v pátek a zůstanu přes svátky.“

Doktorka Shields nereaguje.

Drmolím dál: „Víte, letos ani nejedou na Floridu. Mají to vážně těžké. Hodně jsem nad tím přemýšlela a možná se k nim dokonce budu muset na chvíli odstěhovat. Chtěla jsem vám osobně za všechno poděkovat.“

„Chápu.“ Doktorka Shields se posadí na gauč a ukáže na místo vedle sebe. „To je závažné rozhodnutí. Vím, jak moc se snažíte si tu vybudovat svůj život.“

Není lehké zůstat stát.

„Promiňte, mám se s někým sejít, takže…“

„Ach,“ řekne doktorka Shields a stříbro v jejím hlase se promění v ocel. „Přítel?“

„Ne ne,“ zavrtím hlavou. „Jen Lizzie.“

Proč jí tohle říkám? Jako bych nedokázala porušit vzorec chování, kdy se jí odhaluji.

Zazvoní mi telefon, vyleká mne.

Nesáhnu do kapsy, abych to vzala. Za dvě minuty odsud budu venku a zavolám zpátky. Pak mne napadne, že by to mohl být Thomas.

Zazvoní znovu, pronikavý zvuk prořízne ticho.

„Vemte to,“ vybídne mě doktorka Shields klidně.

Sevře se mi žaludek. Když ho vytáhnu, uvidí na displej nebo uslyší hovor?

Zazvoní potřetí.

„Nemáme žádná tajemství, Jessico. Nebo ano?“

Jako by mne hypnotizovala. Nedokážu sebrat sílu k neposlušnosti. Když vytahuji telefon z kapsy kabátu, ruka se mi třese.

Na displeji vidím malý obrázek matky. Nemohu si pomoct, klesnu na židli naproti doktorce Shields.

„Mami,“ řeknu nakřáplým hlasem.

Mám pocit, jako by mě doktorka Shields přišpendlila pohledem. Ruce i nohy mám jako z olova.

„Nemůžu tomu uvěřit!“ vykřikne matka.

Na pozadí slyším Becky ječet: „Florida. Jedeme k moři!“

„Cože?“ zalapám po dechu.

Koutek úst doktorky Shields se stočí do úsměvu.

„Před pár minutami messenger doručil balíček od cestovní agentury! Ach Jess, tvoje šéfová je tak báječná, že tohle udělala! Takové překvapení!“

Nedokážu zformulovat odpověď. Mám zpomalenou mysl, nedokážu udržet krok s událostmi kolem.

„O tom jsem nevěděla. Co bylo v tom balíčku?“ zeptám se konečně.

„Tři letenky na Floridu a brožurka resortu, kde budeme bydlet,“ rozplývá se máma. „Vypadá tak nádherně!“

Tři letenky. Ne čtyři.

Doktorka Shields natáhne ruku a vezme z mísy na konferenčním stolku mezi námi pomeranč. Vdechne jeho vůni.

Nemohu na ni přestat zírat.

„Je mi tak líto, že s námi nepojedeš,“ pokračuje máma. „Tvoje šéfová nám napsala tak pěkný vzkaz, vysvětlila, že potřebuješ pracovat, ale že se postará, abys na Štědrý den nebyla sama, že přijdeš slavit k ní domů.“

Hrdlo se mi sevře. Nemohu dýchat.

„Je vidět, že tě má moc ráda,“ řekne máma přes Beckyin šťastný smích. „Jsem vážně pyšná, že sis našla tak skvělou novou práci.“

„Jaká škoda, že vás tu budu o svátcích potřebovat,“ řekne doktorka Shields tlumeně.

Stěží ze sebe vypravím slova: „Už budu muset běžet, mami. Ale miluju tě.“

Doktorka Shields položí pomeranč. Sáhne si do kapsy.

Skloním telefon a zírám na ni.

„Odlétají zítra večer,“ řekne. Její hlas je tak precizní – každé slovo zní jako zvonkohra. „Myslím, že nakonec v pátek domů nepojedete.“

Někoho jako ona nemůžeš prostě opustit, řekl mi Thomas v zamrzlém parku.

„Jessico?“ Doktorka Shields vytáhne ruku z kapsy. „Váš šek.“

Bez přemýšlení si ho vezmu.

Uhnu očima před jejím pronikavým pohledem. Zastavím se na míse s ovocem. Pak si uvědomím, že jde o stejný druh pomerančů, jaký jsem každý prosinec prodávala na výročním školním jarmarku – navelino. Z Floridy.

Čtyřicátá šestá kapitola

Středa 19. prosince

DNES JSTE MI ZNOVU připomněla April.

Toho červnového večera před pouhými šesti měsíci seděla na stoličce, pohupovala nohou přehozenou přes tu druhou, usrkávala víno. Jako obvykle sršela energií, ale zpočátku působila radostně.

To samo o sobě nedávalo důvod k obavám.

Její nálada se často rychle měnila, jako když slunečný den náhle přeruší bouře, jako když se chladné ráno rychle přehoupne do odpoledního žáru.

Jako by její vnitřní barometr odrážel měsíc, po kterém byla pojmenována.

Ale toho večera byl její emocionální obrat náhlejší než v minulosti.

Byla pronesena drsná slova, plakala tak, až lapala po dechu.

Později večer si vzala život.

Každý život poznamenají klíčové okamžiky, unikátní pro každého jednotlivce stejně jako vlákna DNA.

Jedním z takových zážitků bylo zhmotnění Thomase v potemnělé chodbě při výpadku proudu.

Zmizení April bylo dalším.

Její smrt a slova, která jsme spolu prohodily těsně předtím, daly věci do pohybu po sestupné dráze, spustily klesání do emocionálních tekutých písků. Druhou obětí bylo mé manželství s Thomasem.

V každém životě jsou takové body zvratu – někdy je to šťastná náhoda nebo osud, někdy očividné předurčení, co formuje a postupně upevňuje naši cestu.

Vy jste ten nejnovější, Jessico.

Teď nemůžete zmizet. Potřebuji vás víc než kdy předtím.

Fakta dosud ukazují na dvě pravděpodobné možnosti. Buď lžete a s Thomasem jste se setkali nebo chtěli setkat, nebo jste řekla pravdu, což znamená, že Thomas váhá. Jeho váhání s odpovědí na vaši zprávu a jeho protichůdné reakce, to vše může ukazovat na to, že je na pokraji pokušení.

V každém případě potřebuji více důkazů. Hypotéza, že je Thomas notorický nevěrník, nebyla dostatečně ověřena.

Dostanete jeden večer na to, abyste se znovu stala tou ochotnou, snaživou mladou ženou, která do mé studie vstoupila jako subjekt 52.

Odhalila jste, že jste měla v úmyslu odjet z města. To znamená, že nemáte pracovní plány.

Vaše kamarádka Lizzie bude přes svátky s rodinou, tisíce kilometrů odsud.

Vaše rodina bude spokojeně hodovat v bufetu s mořskými plody a cákat se v bazénu s teplou slanou vodou.

Budu vás mít jen pro sebe.

Čtyřicátá sedmá kapitola

Středa 19. prosince

„TVOJE ŽENA JE VÁŽNĚ ŠÍLENÁ!“ syknu do telefonu.

Jsem čtyři bloky od domu doktorky Shields, ale tentokrát jsem se ujistila, že mě nesleduje.

Choulím se pod přístřeškem nad vchodem do obchodu s oblečením, na jehož výloze je nalepená cedule PRODEJNA ZRUŠENA. Mraky už se protrhaly, ale zimní obloha má barvu mezi fialovou a černou. Těch pár lidí, co spěchá kolem, se choulí v kabátech, s hlavou skloněnou a bradou zastrčenou za límec.

„Já vím,“ vzdychne si Thomas. „Co se stalo?“

Třesu se, ale není to chladem. Doktorka Shields si mne omotává – je to jako ta čínská past na prsty. Čím víc se člověk snaží uniknout, tím pevněji je uvězněný.

„Potřebuju se od ní dostat. Říkal jsi, že mi pomůžeš vymyslet jak. Musíme se znovu sejít.“

Zaváhá. „Dnes večer se nikam nedostanu.“

„Přijdu za tebou,“ navrhnu. „Kde jsi?“

„Jsem… no vlastně jsem na cestě za ní.“

Vykulím oči a cítím, jak mi tuhnou záda.

„Cože? Byl jsi u ní doma před dvěma dny. Jak mám věřit, že spolu nejste, když jste pořád spolu?“

„Tak to není. Máme schůzku s naším rozvodovým právníkem,“ řekne Thomas. Jeho hlas teď zní konejšivě. „Co kdybychom si promluvili zítra?“

Jsem tak schoulená, že ani nemůžu dál mluvit. „Dobře!“ řeknu a zavěsím.

Chvíli tam stojím.

Pak udělám jedinou věc, která mne napadne, abych získala zpátky částečnou kontrolu nad svým roztříštěným životem.

Opustím přístřešek obchodu a vrátím se ve svých stopách. Když jsem třicet metrů od domku doktorky Shields, přejdu ulici a skryji se ve stínu.

Vyjde o patnáct minut později, zrovna když se začnu obávat, že jsem ji zmeškala.

Sleduji ji a dávám pozor, abych zůstala co nejdál vzadu. Ujde dva bloky, zabočí za roh a pokračuje přes další tři.

Nebojím se, že ji ztratím, ani když dojdeme k nákupní oblasti a dav zhoustne. Má na sobě dlouhý bílý plášť a na ramena jí volně spadají rudozlaté vlasy.

Vypadá jako porcelánový anděl na špičce vánočního stromku.

V dálce vidím Thomase čekajícího pod markýzou.

Jsem si jistá, že si mě nevšiml – mám kapucu a krčím se za autobusovou zastávkou. Ale všiml si doktorky Shields.

Po tváři se mu rozhostí široký úsměv. Jeho výraz je směsí očekávání a potěšení.

Nevypadá jako muž, který se chce rozvést s ženou, jež k němu právě jde. Naopak má radost, že ji vidí.

Ti dva netuší, že je sleduji. Nevím, jak dlouho je budu sledovat, asi než zmizí uvnitř budovy, aby se sešli s právníkem. Ale možná se něco dozvím.

Přistoupí k ní a natáhne ruku.

Přijme ji.

A v tom okamžiku, on v černém kabátě na míru a ona v bílém, je to, jako bych je pozorovala v jinou chvíli, kterou jsem viděla jen na fotografiích – při svatbě.

Thomas skloní hlavu, uchopí ji vzadu za hlavu a políbí. Není to polibek, jaký muž dává ženě, které se chce zbavit. Vím to, protože mne jen před pěti dny, kdy jsme se setkali v baru, Thomas líbal stejně.

Jdu domů a myslím na všechny lži, které nás tři spojují.

Protože už vím, že i mne se Thomas snaží oklamat.

Poté, co jsem ho viděla s doktorkou Shields, jak se dlouze líbali pod červenou markýzou, ji vzal kolem ramen a přitáhl si ji blíž. Otevřel vysoké dřevěné dveře, které nevedly ke kanceláři právního zástupce, ale do romantické italské restaurace. Ustoupil, aby mohla vejít první.

Alespoň jsem konečně zjistila něco konkrétního – ani jednomu z nich se nedá věřit.

Netuším proč. Ale tím se teď nemůžu trápit.

Jediná otázka, na kterou potřebuji najít odpověď, je ta, kdo z nich je nebezpečnější.

Část třetí

Často ten, koho nejpřísněji soudíme, jsme my sami. Každý den kritizujeme svá rozhodnutí, své činy, dokonce i vlastní tajné myšlenky. Děláme si starost, že by si kolega mohl špatně vyložit tón e-mailu, který mu posíláme. Peskujeme se za nedostatek sebeovládání, když vyhazujeme prázdnou vaničku od zmrzliny. Litujeme toho, že jsme pospíchali, místo abychom si po telefonu trpělivě vyslechli přítelovy problémy. Rádi bychom členu rodiny bývali řekli, co pro nás znamenal, dříve než zemřel.

Všichni si nesou břemeno tajné lítosti – cizí lidé na ulici, naši sousedé, kolegové, přátelé, dokonce i naši milovaní. A všichni jsme nuceni neustále přijímat morální rozhodnutí. Některá z těch rozhodnutí jsou malá, jiná mění život.

Na papíře se taková rozhodnutí dělají snadno – zaškrtnete políčko a jdete dál. Ve skutečném životě to nikdy tak prosté není.

Možnost volby vás pronásleduje. Celé dny, týdny, dokonce i roky poté myslíte na lidi postižené vašimi činy. Zpochybňujete svá rozhodnutí.

A přemítáte, kdy – nikoliv zda – přijdou následky.

Čtyřicátá osmá kapitola

Středa 19. prosince

POSLEDNÍ DÁREK DOKTORKY SHIELDS mi připadá nebezpečnější než flirtování se ženatým mužem, odhalování bolestných tajemství nebo uvěznění v bytě narkomanů.

Bylo dost zlé, když byl můj vlastní život provázaný s doktorkou a jejími experimenty. Teď se ale propojuje s mou rodinou. Nejspíš s touhle cestou mají pocit, jako by vyhráli v loterii. Pořád slyším, jak Becky piští: „Pojedeme k moři!“

Jak to řekl Ricky, když mi vzal telefon a stál nade mnou v kuchyni – V životě nikdy nic není zadarmo.

Cestou domů, poté co jsem ji sledovala, nemůžu dostat z hlavy obraz doktorky Shields a Thomase, jak se líbali před restaurací. Představuji si je u romantického stolu pro dva, zatímco someliér otevírá lahev červeného vína. Představuji si, jak Thomas ochutná a souhlasně kývne. Pak nejspíš vezme její ruce do dlaní, aby je zahřál. Dala bych cokoliv, abych zjistila, co si říkají.

Jsem tématem rozhovoru? Přemítám, jestli lžou jeden druhému stejně, jako lžou mně.

Když dojdu ke svému domu, zavřu za sebou bezpečnostní dveře tak tvrdě, až ucítím ten otřes v rameni. Trhnu sebou a třu si ho, pak pokračuji ke schodišti.

Stoupám dokola až na podestu čtvrtého patra, pak vstoupím do chodby. Zhruba v polovině, asi troje dveře od svého bytu, uvidím něco malého a měkkého ležet na rohožce. Na vteřinu mne napadne, že je to myš. Pak si všimnu, že je to šedá dámská rukavice. Její, pomyslím si a ztuhnu. Ta barva, materiál, hned poznám její styl.

Přísahám, že cítím její typickou vůni. Proč je zase u mne doma?

Když se ale přiblížím, uvědomím si svůj omyl. Kůže je silná a levná – je to rukavice, jakou si člověk koupí od pouličního prodavače. Musí patřit některé sousedce. Nechám ji, aby ji majitelka našla.

Když dojdu ke svému bytu a otevřu dveře, ve vchodu zaváhám. Rozhlédnu se. Všechno vypadá přesně tak, jako když jsem odcházela, Leo mne přiběhne přivítat jako obvykle. Přesto zamknu oba zámky, místo abych jako obvykle počkala, než půjdu spát.

Když vím, že se vrátím po setmění, nechávám kvůli Leovi zapnutou lampičku na nočním stolku. Tentokrát rozsvítím i jasnější stropní světlo, pak rozsvítím v koupelně. Zaváhám, pak s trhnutím odhrnu sprchový závěs. Prostě se cítím lépe, když vidím do všech koutů své garsonky.

Cestou do kuchyně se otřu o židli, přes kterou si přehazuji oblečení, když jsem líná pověsit ho do skříně.

Leží tam šál od doktorky Shields, vykukuje zpod svetru, který jsem na sobě měla včera. Odvrátím pohled a pokračuji ke kredenci, kde si vezmu skleničku a natočím si vodu. Vypiju ji třemi žíznivými doušky, pak ze dna zásuvky se vším možným vylovím blok.

Vezmu si ho do postele, kde si se zkříženýma nohama sednu na přikrývku. Na stránce jsou napsané poznámky – řada čísel, na která si v rychlosti vzpomenu ve snaze odhadnout rozpočet. Nemůžu uvěřit, že před pouhými šesti týdny jsem si dělala starosti, jak Antonii zaplatím za Beckyinu pracovní terapii, a doufala jsem, že schůzky od BeautyBuzz budou navazovat, abych nemusela tahat kosmetický kufr moc daleko. Když se ohlédnu, můj život byl tak klidný, moje problémy tak obyčejné. Pak přišel ten impulzivní okamžik, kdy jsem sebrala ze židle Taylořin telefon a přehrála si Benovu zprávu. Těch deset vteřin mi změnilo život.

Teď musím jednat úplně opačně.

Odtrhnu svrchní list a prostředkem nové stránky nakreslím čáru až dolů. Jeden sloupeček nadepíšu jménem doktorky Shields a druhý Thomasovým. Pak sedím se zkříženýma nohama na posteli a zapisuji, co o nich obou vím.

Doktor Lydia Shields: 37, řadový domek ve West Village, odborná asistentka na Newyorské univerzitě. Psychiatrická praxe v Midtownu. Věnuje se výzkumu, publikuje. Značkové oblečení, nákladný vkus. Bývalý asistent se jmenuje Ben Quick. Provdaná za Thomase. Tento detail čtyřikrát podtrhnu.

Za další možnosti dopíšu otazník: Vlivný otec? Složky klientek? Příběh subjektu 5?

Dívám se na kusé informace na papíře. Je to skutečně všechno, co vím o ženě, která zná tolik mých tajemství?

Přejdu k Thomasovi. Vezmu si notebook a pokouším se ho vygooglit, ale i když na jméno Thomas Shields najdu několik odkazů, pokaždé jde o jiné muže.

Možná si doktorka Shields nechala své rodné příjmení.

Vybavím si pár věcí z našeho setkání v baru. Jezdí na motorce. Zná všechna slova písně Come Together od Beatles. Pije točené pivo IPA. A pak pár detailů z času stráveného u mne v bytě. Má rád psy. Je ve formě. Na rameni jizva po operaci přetržené rotátorové manžety.

Na chvíli se zamyslím a doplním: Čítává New York Times v bistru U Teda. Chodí cvičit. Nosí brýle. Ženatý s dr. Shields. Poslední detail zase čtyřikrát podtrhnu.

Pokračuji: Věk ke čtyřiceti? Zaměstnání? Kde bydlí?

O Thomasovi toho vím ještě méně než o doktorce Shields.

Existují jen dva další lidé, o kterých jsem slyšela, že jsou s nimi nějak spojení. První z nich je Ben, který se mnou už nechce mluvit.

Druhá se mnou mluvit nemůže.

Subjekt 5. Kdo byla?

Odlepím se od postele a začnu přecházet těch deset kroků tam a zpátky přes garsonku a snažím se vzpomenout si na všechno, co Thomas říkal v zimní zahradě.

Byla mladá a osamělá. Lydia jí dávala dárky. Nebyla si s otcem blízká. Tehdy se zabila.

Pospíchám zpátky do postele a znovu sáhnu po notebooku. Zadám do Googlu „Conservatory Garden West Village“, „sebevražda“ a „červen“ a najdu článek o dvou odstavcích v New York Post. Ukazuje se, že přinejmenším v jednom Thomas říkal pravdu – v té zahradě zemřela mladá žena. Její tělo našla později téže noci dvojice, která si vyšla na procházku při měsíčku. Zprvu si mysleli, že spí.

Z článku se také dozvím její celé jméno: Katherine April Vossová.

Zavřu oči a v duchu si to opakuji.

Bylo jí jen třiadvacet a používala své prostřední jméno. V článku je jen pár dalších detailů kromě rodové linie jejích rodičů a mnohem starších nevlastních sourozenců.

Ale zjistila jsem dost na to, abych začala stopovat trajektorii jejího života a to, kde a jak se protnula s tou doktorčinou.

Třu si čelo a zvažuji další krok. Mezi spánky se ozývá tupé pulzování. Možná je to tím, že jsem dnes moc nejedla, ale žaludek mám tak stažený, že bych teď nedokázala nic sníst.

Jakkoliv zoufale potřebuji informace, nechci zatím kontaktovat Apriliny truchlící rodiče. Mohu ale sledovat další stopy. Jako většina dvacetiletých měla April spoustu aktivit na sociálních sítích.

Do minuty najdu její instagramový účet. Je veřejný.

Zarazím se, než se podívám na fotografie, stejně jako když jsem poprvé pátrala online po doktorce Shields.

Netuším, co uvidím. Mám pocit, jako bych měla překročit práh, přes který nebude návratu.

Kliknu na její jméno. Malé čtverečky fotografií mi zaplní monitor.

Zvětším si tu poslední fotografii, kterou April zveřejnila, a rozhodnu se jít časem pozpátku.

Je datovaná 2. června. Šest dní před smrtí.

Při pohledu na její usměvavou tvář sebou trhnu, i když působí jako ten typ fotografie, jakou bychom si mohly udělat s Lizzie. Dvě kamarádky si ťukají margaritou a baví se. Vypadá tak obyčejně vzhledem k tomu, co se stalo za necelý týden. V popisku April napsala: S @Fab24 – BFF! Asi dvanáct lidí napsalo komentáře jako Super a Slušííí.

Dívám se upřeně na Apriliny rysy. Tohle je ta dívka skrývající se za přiděleným číslem. Měla dlouhé rovné tmavé vlasy a světlou pleť. Byla štíhlá, velmi štíhlá. Hnědé oči vypadají až příliš velké a kulaté k tak úzkému obličeji.

Na volný list v bloku napíšu pod Aprilino jméno: Fab24 – nejlepší kamarádka.

Projíždím fotografie jednu po druhé a každou zkoumám, abych zaznamenala vodítka, pozadí, místa. Jméno restaurace vytištěné na ubrousku. Lidi, kteří se objevují opakovaně.

Když si prohlédnu patnáctý obrázek, už vím, že i April nosila stříbrné kruhové náušnice a měla černou koženou bundu. Měla ráda sušenky a psy zrovna jako já.

Vrátím se k fotce April a Fab24. Vím, že se mi to nezdá – April vypadá šťastně, upřímně šťastně. A pak si toho všimnu – třásně šedohnědého šálu visí přes židli za ní.

Prudce zdvihnu hlavu při zvuku kroků v chodbě.

Zdá se, že míří k mému bytu.

Čekám zaklepání, ale neozve se.

Namísto toho se ozve šramotivý zvuk.

Rozmotám nohy a vstanu z postele. Kradu se po podlaze a doufám, že není slyšet posunování ponožek po dřevě.

Na dveřích mám kukátko. Zatímco k němu jdu přitisknout oko, svírá mne strach, že na druhé straně sklíčka uvidím pronikavé modré oko doktorky Shields.

Nedokážu to. Dýchám tak přerývaně, až jsem si jistá, že to uslyší přes dveře.

Když na dveře přitisknu ucho, adrenalin se vyplavuje.

Nic.

Jestli je tam, vím, že neodejde, dokud neudělám, co chce. Představuji si, že dokáže vidět skrz dveře do bytu, stejně jako mne dokázala pozorovat před měsíci přes počítač. Musím se podívat. Donutím se otočit hlavu a přiblížit oko ke kukátku. Když se dívám ven, hruď se mi sevře.

Nikdo tam není.

To, že tam nikdo není, je skoro stejně děsivé, jako kdyby byl. Ustoupím a nadechnu se. Přicházím o rozum? Doktorka Shields je s Thomasem na večeři. Viděla jsem je. Alespoň to je pravda.

Leovo zběsilé štěkání mě vytrhne ze zamyšlení. Dívá se na mě tázavě.

„Pšš,“ zašeptám.

Po špičkách dojdu k oknu. Konečky prstů stáhnu lamelu žaluzií a vykouknu. Pohledem pročesávám ulici. Je tam pár žen nastupujících do taxíku a muž venčící psa. Všechno se zdá v pořádku.

Uvolním prsty a zdvihnu Lea, vezmu ho s sebou do postele. Brzy bude potřebovat vyvenčit. Nikdy jsem se ho nebála brát v noci ven. Teď se mi ale pomyšlení na scházení po schodech, s tmavými kouty v každém rohu, na chůzi ulicí, která může a nemusí být prázdná, vůbec nelíbí.

Doktorka Shields přesně ví, kde bydlím. Už tu byla. Věděla, jak se dostat k mé rodině. Možná o mně ví víc, než jsem si kdy myslela.

Ben má pravdu. Potřebuji získat svou složku.

Prohlížím si dál Apriliny fotky a jednu si zvětším, abych rozluštila písmena na ceduli se jménem ulice. Pak dojdu k obrázku z počátku května, kde spí v posteli nějaký chlap, s květovanou přikrývkou zmuchlanou kolem nahého trupu. Přítel? Přemýšlím.

Tvář má převážně v šeru kvůli úhlu záběru, vidím z ní jen kousíček.

Pohledem pátrám po nočním stolku vedle něj, je na něm pár knih – poznamenám si jejich tituly –, náramek, poloprázdná sklenice vody.

A ještě jedna věc. Brýle.

Tělo mi celé poklesne, jako bych ze srázu vstoupila do řídkého vzduchu a nemohla už zastavit svůj pád.

Když fotografii zvětšuji, ruce se mi třesou.

Ty brýle jsou z želvoviny.

Přiblížím si spícího muže, kterého podle všeho April vyfotila ve své posteli.

To není možné. Chci popadnout Lea a utíkat, ale kam? Rodiče by to nikdy nepochopili. Lizzie už odjela na svátky z města. A Noah… sotva ho znám. Nemůžu ho do toho namočit.

Odstrčím počítač, ale nemohu vyhnat z hlavy jeho rovný nos a vlasy padající do čela.

Ten muž na fotogragii je Thomas.

Čtyřicátá devátá kapitola

Středa 19. prosince

VYPADALA JSTE TAK VYDĚŠENĚ, když jste dnes opouštěla můj dům, Jessico. Copak nevíte, že se vám nic zlého nestane?

Tolik vás potřebuji.

Plánovaná večeře s manželem nepřinese žádné nové informace. Thomas snadno uhýbá před otázkami, jaký měl den a jaké má plány na zbytek týdne. Odpovídá vlastními otázkami a případné ticho vždy vyplní poznámkami o lahodných boloňských těstovinách a restované růžičkové kapustě, které nám společně objednal.

Thomas skvěle hraje squash. Obratně předvídá úhel protivníkova podání, rychle manévruje po kurtu.

Ale i ti nejskvělejší atleti se pod vytrvalým tlakem unaví. Pak chybují.

Když dojíme a jako dezert dostaneme vynikající jablečný tarte tatin, Thomas hravě vyzvídá, jestli by letos měl Santa přinést pod stromeček něco zvláštního.

„Vždycky je těžké přijít na to, co dát ženě, která má všechno,“ řekne.

Osvědčil se jako hbitý protivník, ale teď se sama od sebe naskytla nečekaná příležitost.

„Je tu něco…,“ řeknu. „Co třeba ty tenké stříbrné kroužky, jak se jich nosí na prstě několik?“

Je cítit, jak najednou Thomas ztuhl.

Další odmlka.

„Víš, o čem mluvím, už jsi je viděl?“

Sklopí oči do talíře a předstírá náhlý zájem o drobečky dezertu.

„No… možná, myslím, že vím, co máš na mysli,“ řekne.

„Co si o nich myslíš?“ zeptám se. „Myslíš si, že jsou… pěkné?“

Thomas zdvihne oči. Dotkne se mé ruky a zdvihne ji do vzduchu, jako by uvažoval, jak by vypadala takto ozdobená.

Zavrtí hlavou. Upřeně se na mne zadívá. „Nejsou dost výjimečné.“

Thomas zaplatí šekem a proklouzne.

Ve dveřích řadového domku je odmítnut. Je to trochu osobní přiznání, Jessico, ale musíte uznat, že už jsme víc než jen známé. Od Thomasovy zrady vloni v září mezi námi nedošlo k tělesným důvěrnostem. Naše manželství stále stojí na vratkých základech – dnes nebudou obnoveny.

Thomas přijme jemné odmítnutí lehce. Až příliš lehce?

Jeho sexuální apetit byl odjakživa velký. Momentální nucená abstinence bude podněcovat jeho libido a zvyšovat nutkání podlehnout znovu pokušení.

Když se za Thomasem zavřou dveře a nově namontovaný bezpečnostní zámek zapadne, vrátí se dům do obvyklého pořádku. Normálně by tyto činnosti byly hotové po vašem odchodu, ale v rušném dni na to nebyl čas.

Noviny z konferenčního stolku skončí v tříděném odpadu. Nádobí z myčky je odklizeno. Pak zkoumám pracovnu. Místnost provoněla slabá vůně pomerančů. Vezmu mísu a odnesu je do kuchyně. Pomeranče vyhodím do koše.

Nikdy jsem citrusy neměla příliš v lásce.

Po zhasnutí světel v přízemí vystoupám po schodech, volba padne na šeříkově fialovou hedvábnou noční košili a sladěný župan. Jemným dotekem prsteníku vklepám noční sérum kolem očí, pak nanesu vydatný hydratační krém. Stárnutí, jakkoliv nevyhnutelné, lze s příslušnou výzbrojí zvládat s elegancí.

Po dokončení večerních rituálů, když na stolku stojí sklenice vody, zbývá ještě jeden úkol. Zdvihnout béžovou složku se jménem JESSICA FARRISOVÁ zprostředka konferenčního stolku v malé pracovně sousedící s ložnicí a otevřít ji.

Znovu prohlížím fotografie vašich rodičů a Becky. Za necelých čtyřiadvacet hodin budou na palubě letadla mířícího stovky kilometrů daleko. Bude jejich nepřítomnost zřetelnější vzhledem k narůstající propasti?

Pak nad čistou stránkou žlutého bloku s pečlivými poznámkami zdvihnu plnicí pero Montblanc, opatrovaný dar od otce. Nový záznam nese datum středa 19. prosince, a obsahuje detaily večeře s Thomasem. Zvláštní pozornost je věnována zachycení jeho reakce na návrh, že by stříbrné prstýnky byly vítaným dárkem.

Zavřu vaši složku a opět ji srovnám na prostředek stolu, na další složku, která patří jinému subjektu. Tyto dvě už nejsou uchovávány mezi ostatními. Před pár dny jsem si je přinesla domů, poté co byl na vchodové dveře namontován nový zámek.

Jméno na štítku spodní složky je KATHERINE APRIL VOSSOVÁ.

Padesátá kapitola

Čtvrtek 20. prosince

AŽ SE UVIDÍM S DOKTORKOU SHIELDS, musím se držet co nejblíž pravdy.

Nejen proto, že nevím, kolik toho ví. Také nevím, čeho je schopná.

Včera jsem toho moc nenaspala. Pokaždé když stará prkna v podlaze zavrzala nebo někdo vyšel po schodech a prošel kolem mého bytu, ztuhla jsem a poslouchala, jestli v mém zámku nezarachotí klíč.

Není možné, aby doktorka Shields nebo Thomas získali klíče od mého bytu, snažila jsem se ujistit samu sebe. Přesto jsem kolem druhé ráno přesunula noční stolek, abych zablokovala dveře, a vzala jsem pepřový sprej z kabelky a strčila si ho pod polštář, aby byl po ruce.

Když mi v sedm ráno doktorka Shields poslala zprávu a povolala mne po práci do svého domku, okamžitě jsem odpověděla Dobře. Nemělo smysl vzdorovat, a navíc jsem ji nechtěla znervóznit.

Pokud se z téhle pasti nemůžu dostat tím, že bych se stáhla, možná je potřeba se do ní ponořit, pomyslela jsem si.

Když jsem ráno stála pod sprškou horké vody, které se nedařilo mne zahřát, přišla jsem na vlastní plán. Netuším, jak bude reagovat na to, co jí řeknu. Ale takhle nemůžu dál.

Do jejího domku dojedu po rušném pracovním dni v půl osmé večer. Samé sváteční líčení, všechny moje klientky se připravovaly na vánoční večírek, v případě poslední schůzky šlo o mladou ženu, která očekávala, že ji přítel požádá o ruku.

Když jsem je líčila, sotva jsem vnímala jejich tváře. Namísto toho se mi v hlavě svářely představy Thomase v Aprilině posteli s myšlenkami na to, co řeknu doktorce Shields, až za námi zavře dveře svého řadového domku.

Okamžitě mne pustí dál, skoro jako by v chodbě čekala na zvuk zvonku. Nebo mě možná oknem nahoře viděla přicházet.

„Jessico,“ řekne na pozdrav.

Nic víc. Jenom mé jméno.

Pak za mnou zamkne dveře a vezme mi kabát.

Stojím vedle ní, zatímco ho věší do skříně. O krok ustoupí a málem do mne vrazí.

„Promiňte,“ řeknu. Musí si tuhle chvíli zapamatovat. Připravuji si půdu pro svou historku.

„Dala byste si perrier?“ zeptá se doktorka Shields a vede mě ke kuchyni. „Nebo třeba sklenku vína?“

Zaváhám, pak řeknu: „To by bylo milé, cokoliv máte.“ Dávám si záležet, aby v mém tónu byla vděčnost.

„Právě jsem otevřela lahev chablis,“ řekne doktorka Shields. „Nebo raději sancerre?“

Jako bych snad věděla, jaký je mezi nimi rozdíl.

„Chablis bude dobré,“ řeknu, ale nechystám se vypít víc než pár doušků. Potřebuji jasnou hlavu.

Naplní dvě křišťálové sklenky na tenké stopce a jednu mi podá. Očima těkám po místnosti. Nenašla jsem žádný důkaz Thomasovy přítomnosti, ale po tom, jak se chovali včera, potřebuji mít jistotu, že není na doslech.

Dám si malý doušek vína a tichým hlasem přejdu rovnou k věci: „Musím vám něco říct.“

Otočí se, aby na mne viděla. Vím, že cítí mou nervozitu, jako by ze mne vyzařovala. Alespoň ji nemusím předstírat.

Ukáže na stoličku a posadí se na druhou vedle mne. Jsme natočené čelem k sobě a sedíme mnohem blíž než obvykle. Pootočím tělo ještě o pár centimetrů, abych měla nerušený výhled po místnosti. Teď mě nikdo nemůže špehovat.

Slaboučké modrofialové stíny tvoří doktorce Shields pod očima půlměsíčky. Pravděpodobně taky moc dobře nespala.

„O co jde, Jessico? Doufám že už víte, že mi můžete říct cokoliv.“

Vezme si sklenku a vtom si toho všimnu – téměř nepostřehnutelně se jí třese ruka. Je to poprvé, co ji vidím zranitelnou.

„Nebyla jsem k vám docela upřímná,“ řeknu.

Vidím jí na krku, jak polkne. Ale nepospíchá, dává mi čas.

„Ten muž z jídelny…,“ začnu a v jejích očích se něco změní – nepatrně se přivřou. Pokračuji a dávám si velký pozor na volbu slov. „Když mi odepsal na zprávu, ve skutečnosti se se mnou chtěl setkat. Požádal mne, abych mu dala den času.“

Doktorka Shields ze mne nespouští oči. Ani se nepohne.

Na okamžik mne napadne, že se proměnila ve sklo a je ze stejného muránského materiálu jako ten sokol, o kterém říkala, že je to dárek pro manžela – pro Thomase.

„Ale neodepsala jsem mu,“ pokračuji.

Tentokrát dávám čas já jí. Odvrátím od ní pohled pod záminkou, že potřebuji doušek vína.

„A proč?“ zeptá se doktorka Shields konečně.

„Myslím si, že je Thomas váš manžel,“ zašeptám. Srdce mi buší tak, že to určitě musí slyšet.

Ostře nasaje vzduch.

„Hm,“ zašeptá, „co vás vedlo k takové domněnce?“

Netuším, jestli jsem se vydala správnou cestou. Poskakuji po minovém poli, ale nevím, kolik toho ví, takže jí musím nabídnout kus pravdy.

„Když jsem přišla do toho bistra U Teda, došlo mi, že jsem toho muže už viděla,“ řeknu. Tahle část je zrádná. Bojuji se závratí. „Vzpomněla jsem si, že jsem ho potkala cestou do muzea, když se shromáždil hlouček lidí kolem té ženy sražené taxíkem. Všimla jsem si ho, protože jsem si všechny prohlížela a snažila se přijít na to, jestli jsou součástí testu. Ale jsem si jistá, že mě neviděl.“

Doktorka Shields neodpovídá. Nemá žádný výraz. Netuším, jaký má z toho, co říkám, pocit.

„Když jsem vám vyprávěla o tom muži, s kterým jsem mluvila o fotografiích, zaskočilo mne, že jste si myslela, že měl světlé vlasy. Vůbec jsem si vaši otázku nespojila s tím mužem před muzeem. Ale pak jsem ho znovu potkala v té jídelně. Thomase.“

Doktorka Shields konečně otevře ústa a promluví: „A to vás vedlo k tomuto závěru?“

Zavrtím hlavou. Další část zněla dobře, když jsem si ji doma zkoušela, ale netuším, jestli ji přesvědčí. „Ty kabáty u vás ve skříni… jsou tak velké. Zjevně patří vysokému a mohutnému muži, ne takovému, jaký je na fotografii v jídelně. Všimla jsem si jich, když jsem tu byla posledně, a dnes jsem si to ověřila.“

„Jessico, vy jste docela detektiv, že?“ Prsty hladí stopku své skleničky. Pak ji zdvihne ke rtům a usrkne. „Na to všechno jste přišla sama?“

„Tak nějak,“ řeknu. Nedokážu odhadnout, jestli mi věří, a tak pokračuji v naplánovaném příběhu: „Lizzie mi zrovna říkala, jak objednala další kostým pro herecký záskok, který je mnohem větší než původní herec. To mne na tu myšlenku přivedlo.“

Najednou se doktorka Shields nakloní dopředu, až ucuknu. Dávám si pozor, abych se jí dívala do očí.

Po chvíli se beze slova zvedne ze stoličky. Sáhne po lahvi vína na lince a jde zpátky k chladničce. Když otevře dveře, zahlédnu v ní jen řádku vody Perrier a karton s vajíčky. Nikdy jsem neviděla takhle prázdnou chladničku.

„Když je řeč o Lizzie, hned potom se s ní sejdu a půjdeme na skleničku,“ pokračuji. „Nevíte tady poblíž o nějakém dobrém místě? Slíbila jsem, že jí napíšu, až skončíme.“

To je moje další pojistka, kromě pepřového spreje, který jsem si dala do kabelky, a nerušeného výhledu kolem sebe.

Doktorka Shields zavře dveře chladničky, ale neobejde pult, aby se ke mně zase posadila.

„Ach, Lizzie je ještě ve městě?“ zeptá se.

Skoro zalapám po dechu. Lizzie odjela včera, ale jak to může doktorka Shields vědět? Jestli se dostala k mým rodičům, možná se dostala i k Lizzie.

Ani si nedokážu vzpomenout, jestli jsem jí něco říkala o Lizziiných plánech na svátky. Doktorka si o všech našich rozhovorech dělala poznámky, já nikdy.

Začnu blábolit: „Nojo, chtěla jet dřív, ale něco se vynořilo a zůstala tu ještě pár dní.“

Nutím se přestat mluvit. Doktorka Shields zůstává na druhé straně pultu a prohlíží si mne. Jako by mne propichovala pohledem.

Za mnou jsou další čtyři pokoje včetně koupelny. Protože se přemístila na druhou stranu kuchyně, už se nemohu dívat na ni a mít pod dohledem všechny dveře.

Namísto toho vidím jen tvrdé lesklé povrchy kuchyně: kuchyňskou desku ze šedého mramoru, nerezové spotřebiče a kovovou spirálu vývrtky, kterou nechala vedle dřezu.

„Jsem ráda, že jste ke mně byla upřímná, Jessico,“ řekne doktorka Shields. „Udělám teď to samé. Máte pravdu – Thomas je můj manžel. Ten muž na fotografii byl můj postgraduální školitel.“

Vypustím dech, o kterém jsem ani netušila, že ho zadržuji. Konečně nějaká informace souhlasí v tom, co mi řekl Thomas a doktorka Shields, i s mým instinktem.

„Byli jsme manželé sedm let,“ pokračuje. „Kdysi jsme pracovali ve stejné budově, tak jsme se potkali. Je také psychiatr.“

„Aha,“ řeknu a doufám, že ji to jediné slovo povzbudí.

„Asi si říkáte, proč jsem vás k němu tak tlačila,“ pokračuje.

Teď zůstávám já potichu. Nechci říct nic, co by ji odradilo.

„Podváděl mě,“ řekne. Zdá se mi, že vidím slzy zalesknout se v jejích očích , ale pak je ten lesk pryč a já nevím, jestli to nebyl jen odlesk světla. „Jen jednou. Ale kvůli detailům ta zrada byla mimořádně bolestná. Slíbil, že už to nikdy neudělá. Chci mu věřit.“

Doktorka Shields volí slova tak přesně a opatrně, že mám pocit, jako by mi konečně říkala pravdu.

Říkám si, jestli viděla Thomasovu fotku v Aprilině posteli, nahé rameno vykukující zpod květované přikrývky. Jak to muselo být bolestné.

O kolik horší by pro ni bylo, kdyby věděla, co jsem udělala. Zoufale toužím dozvědět se víc. Přesto vím, že nesmím ani na vteřinu polevit v ostražitosti.

„Ze všech těch otázek, které jsem vám pokládala, jsme nikdy nedošly na to, jestli jste někdy byla skutečně zamilovaná, Jessico?“

Nevím, jestli existuje správná odpověď. „Nemyslím si,“ řeknu nakonec.

„To byste poznala,“ odpoví. „Ta radost – ten pocit úplnosti, který láska člověku přináší, je přímo úměrný utrpení, které člověk prožívá, když o ni přijde.“

Je to poprvé, co působí, jako by ji přemohly city.

Potřebuji, aby uvěřila, že jsem na její straně. Neměla jsem ponětí, že je Thomas její manžel, když jsem ho vzala k sobě. Přesto kdyby se to dozvěděla, netuším, co by mi udělala.

Vybaví se mi vzpomínka na subjekt 5, jak leží na lavičce v zahradách tu poslední noc svého života. Policie jistě její smrt vyšetřovala, než ji prohlásila za sebevraždu. Ale byla skutečně sama, když zemřela?

„Je mi to tak líto,“ řeknu. Hlas se mi trochu chvěje, ale doufám, že si myslí, že je to soucit, ne strach. „Jak můžu pomoct?“

Doktorka Shields se slabě pousměje. „Proto jsem si vás vybrala,“ pronese. „Trochu mi ji… připomínáte.“

Nemůžu si pomoct a ohlédnu se. Vchodové dveře jsou možná dvacet metrů daleko, ale zámek vypadá složitě.

„Co se děje, Jessico?“

Neochotně se otočím. „Nic, jen jsem měla pocit, že jsem něco zaslechla.“ Zdvihnu sklenku. Namísto abych se napila, prostě ji jen držím. Možná je dost těžká, aby se dala použít jako zbraň.

„Jsme úplně samy,“ ujistí mne. „Nebojte se.“

Konečně obejde pult a znovu si sedne vedle mě. Když se usazuje na stoličku, kolenem se o mě otře. Ovládnu ucuknutí.

„Ta mladá žena, s kterou vás Thomas podvedl…“ Ta slova nechtějí ven, ale musím se zeptat. „Říkala jste, že mi byla podobná?“

Doktorka Shields natáhne ruku a prsty se dotkne mé paže. Modré žíly na hřbetu jejích rukou výrazně vystupují pod kůží.

„Měla podobné vyzařování,“ řekne. Když se usměje, všimnu si několika drobných, ostrých linek kolem očí. Objeví se jako praskliny ve skle a šíří se. „Měla tmavé vlasy a byla tak plná života.“

Pořád mě drží za předloktí. Její stisk jako by nepatrně zesílil. Plná života, pomyslím si. Zvláštní způsob, jak popsat mladou ženu, která si ten svůj vzala.

Čekám na její další slova a přemítám, jestli vysloví Aprilino jméno, nebo o ní bude mluvit jako o subjektu studie.

Podívá se na mne a její pohled znovu ztvrdne. Jako by ta žena, kterou jsem viděla před chvilkou – jemnější, zjevně toužící po manželovi – vklouzla za masku. Její slova zase postrádají emoce. Zní jako profesorka přednášející abstraktní téma.

„Ačkoliv ta žena, s kterou mne Thomas podvedl, nebyla tak mladá jako vy, byla asi o deset let starší. Blíž k mému věku.“

O deset let starší.

Vím, že doktorka Shields v mé tváři vidí šok, protože i její výraz je náhle napjatý.

Není možné, aby April, té mladé ženě na všech těch fotografiích na Instagramu, bylo víc než třicet. Kromě toho v nekrologu se psalo, že jí bylo třiadvacet. Doktorka Shields nemluví o April.

Pokud mi říká pravdu, existuje druhá žena, s kterou byl Thomas během jejich manželství. Včetně mne tedy tři. Kolik jich bylo celkem?

„Neodkážu si vůbec představit, jak vám to někdo mohl udělat,“ řeknu a maličko se napiju vína, abych skryla překvapení.

Skloní hlavu, přikývne. „Důležité je zajistit, aby to neudělal znovu. Chápete, že?“

Odmlčí se. „To proto potřebuji, abyste mu hned teď odpověděla.“

Chystám se postavit skleničku vína na linku, ale neodhadnu vzdálenost. Zhoupne se na mramorové hraně a zachytím ji právě včas, než spadne na zem a roztříští se.

Vidím, jak doktorka Shields sleduje tu nehodu, ale nijak ji nekomentuje. Můj plán drasticky selhal. Myslela jsem si, že mne to přiznání osvobodí, ale jako by kolem mne vytvářelo smyčku.

Vytáhnu telefon z tašky a napíšu zprávu, kterou mi doktorka Shields diktuje: Můžeme se setkat zítra večer? V Deco baru v osm?

Sleduje, jak tisknu odeslat. Zas necelých dvacet vteřin dorazí odpověď.

Zaplaví mne panika. Co když napsal něco usvědčujícího?

Točí se mi hlava, až mám chuť dát si hlavu mezi kolena. Ale nemůžu.

Doktorka se na mě dívá, jako by mi dokázala číst myšlenky.

Těžce polknu, abych přemohla narůstající nevolnost, a podívám se na telefon.

„Jessico?“ naléhá.

Její hlas má kovový zvuk, zní, jako by přicházel z dálky.

Třesoucí se rukou otočím telefon, aby viděla Thomasovu odpověď: Budu tam.

Padesátá první kapitola

Pátek 21. prosince

KAŽDÝ TERAPEUT VÍ, jak je pravda proměnlivá. Je prchavá a jemná jako obláček. Mění formu, odolává pokusům o definici, proměňuje tvar podle úhlu pohledu toho, kdo tvrdí, že ji má.

V 19.36 pošlete zprávu: Za pár minut odcházím na schůzku s T. Mám nabídnout, že mu koupím pití, když jsem ho pozvala já?

Odpověď: Ne, je tradiční. Nechte to na něm.

Ve 20.02 přijde Thomas k Deco Baru, kde čekáte. Zmizí mi z dohledu, když projde dveřmi. Ani jednou se nerozhlédne po okolních restauracích a kavárnách, včetně té přímo přes ulici.

Ve 20.24 Thomas z baru odejde. Sám.

Když dojde k obrubníku, strčí ruku do kapsy a vytáhne mobilní telefon. Druhou rukou mávne na taxi.

„Určitě si už nic nedáte, madam?“

Vpád číšníka mi zacloní výhled přes velkou skleněnou tabuli výlohy, a než odejde, Thomas už je pryč. Z místa, kde ještě před chvílí stál, odjíždí žlutý taxík.

Za chviličku mi zazvoní telefon. Ale volající není Thomas. Jste to vy.

„Právě odešel,“ řeknete se zatajeným dechem. „Tohle jsem vůbec nečekala.“

Než stihnete pokračovat, zapípá oznámení čekajícího hovoru. Na druhé lince je Thomas.

Po dvaadvaceti ledových minutách, době plné emocí od zuřivosti po zoufalství i tenké paprsky naděje, se najednou všechno seběhlo moc rychle.

„Jessico, vydržte chvilku. Srovnejte si zatím myšlenky.“

Všechny stopy autority z tónu zmizí, jakmile pozdravím Thomase: „Ahoj!“

„Kde jsi, miláčku?“ zeptá se.

Může slyšet zvuky prostředí, cinkání nádobí nebo hovory blízkých stolujících. Je nezbytné, aby byla odpověď konzistentní jak ve volbě slov, tak ve způsobu řeči ženy, která sice není zcela bezstarostná, ale po dlouhém dni si spontánně vyšla.

„Blízko kanceláře. Zastavila jsem se na něco k jídlu, tenhle týden jsem nestihla zajít nakoupit.“

Přes ulici se otevřou dveře Deco Baru a vy se objevíte s telefonem u ucha. Stojíte na chodníku a rozhlížíte se.

„Za jak dlouho budeš doma?“ zeptá se Thomas. Jeho hlas je jemný, nepospíchá. „Chybíš mi a moc rád bych tě dnes viděl.“

Hromadící se vodítka – krátká schůzka a Thomasova nečekaná žádost – umožní naději vyplavat na povrch.

Deco Bar a kavárna přes ulici jsou necelých dvacet minut vzdálené od mého domu. Ale nejprve potřebuji hlášení, než se budu moct setkat s Thomasem.

„Zrovna končím,“ řeknu Thomasovi. „Zavolám ti, až budu v taxíku.“

Vy mezitím zůstáváte na chodníku, ovinutými pažemi se chráníte před zimou. Z takové dálky se váš výraz nedá rozluštit, ale řeč těla odpovídá nejistotě.

„Skvělé,“ odpoví Thomas a ukončí hovor.

Stále čekáte na lince.

„Omlouvám se za čekání,“ řeknu. „Prosím, pokračujte.“

„On nepřišel na schůzku,“ prohlásíte. Už mluvíte pomaleji, měla jste čas svou odpověď zformulovat. To je politováníhodné.

„Thomas mě chtěl vidět, protože měl podezření. Nakonec si mě v tom muzeu všiml. Věděl, že to nebyla náhoda, když jsem se objevila v té jídelně. Zeptal se, proč ho sleduju.“

„Co jste mu řekla?“ Ta otázka zazní ostře.

„Zatloukala jsem,“ odvětíte mírně. „Trvala jsem na tom, že to byla jen náhoda. Nemyslím si, že mi věří. Ale doktorko Shields, očividně vám je naprosto oddaný.“

Není vaše práce formulovat závěry, přesto je tento příliš lákavý, než abych ho ignorovala. „Proč se domníváte?“

„Vím, že jsem vám říkala, že jsem ještě nikdy nebyla zamilovaná, ale viděla jsem to u ostatních. A Thomas říkal, že je ženatý, má báječnou manželku a mám ho přestat obtěžovat.“

Je to možné? Všechny ty znepokojující stopy – telefonáty pozdě v noci, neplánovaná návštěva ženy ve vlajícím plášti v Thomasově kanceláři, ten podezřelý oběd v kubánské restauraci – prostě jen přeludy.

Můj manžel prošel testem. Je věrný.

Thomas je zase můj.

„Děkuji vám, Jessico.“

Pohled z okna ukazuje zimní krajinu. Kráčíte po chodníku ve svém černém koženém kabátě, konec červené šály září jako barevná skvrna do noci.

„A to je vše, o čem jste spolu mluvili?“

„Ano, v kostce,“ odpovíte.

„Užijte si večer,“ řeknu. „Brzy se vám ozvu.“

Položím na stůl tři dvacetidolarové bankovky – obrovské spropitné bylo inspirováno radostí příliš velkou, než abych ji skryla.

Když před kavárnou zastavím taxi, zazvoní mi mobilní telefon.

Znovu Thomas.

„Už jsi odešla z restaurace?“ zeptá se.

Odpovím instinktivně: „Ještě ne.“

„Jen jsem ti chtěl dát vědět, že jsem uvízl v zácpě,“ pokračuje, „takže nemusíš pospíchat.“

Něco v jeho tónu spustí alarm, ale řeknu: „Díky, žes mi dal vědět.“

Rychle zvažuji fakta – dvaadvacet minut v Deco Baru. Na romantiku příliš málo. Přesto se zdá nepravděpodobné, že by obsah rozhovoru s Thomasem, který jste uvedla, vyžadoval tolik času.

Sotva vás zahlédnu dva bloky před sebou. Ale jdete na opačnou stranu, než je váš byt. Přidala jste do kroku, jako byste se těšila na to, co vás čeká.

Pospícháte, Jessico. Kam jdete?

Thomasův odklad poskytuje čas získat víc informací. A svižná procházka na chladném vzduchu mi pomůže pročistit hlavu.

Přejdete další blok, pak se rychle otočíte. Hlavou otáčíte ze strany na stranu a zkoumáte okolí.

Jen temný plášť padající noci a vzdálenost, která nás dělí, spolu s místem krytým budovou, vám zabrání všimnout si svého pronásledovatele.

Otočíte se a pokračujete.

O pár minut později dojdete do další malé restaurace jménem Peachtree Grill.

Ve skleněných dveřích čeká nějaký muž, aby vás přivítal. Je přibližně ve vašem věku, má tmavé vlasy a tmavomodrou prošívanou bundu s červenými zipy. Vrhnete se mu do náruče. Chvíli vás pevně objímá.

Pak oba zmizíte hluboko v restauraci.

Tvrdíte, že jste upřímná, přesto jste se o tom muži ještě nikdy nezmínila.

Kdo je to? Jak moc je pro vás důležitý? A co jste mu řekla?

Kolik dalších tajemství ještě máte, Jessico?

Padesátá druhá kapitola

Pátek 21. prosince

ROZHOVOR S THOMASEM V DECO BARU proběhl přesně tak, jak jsem popsala doktorce Shields.

Setkal se tam se mnou pár minut po osmé večer, u stolku v zadní části. Já ucucávala pivo Sam Adams, ale on si nic k pití neobjednal. V baru bylo narváno, ale nezdálo se, že by nám někdo věnoval pozornost.

I tak jsme se drželi scénáře.

„Proč mě sledujete?“ zeptal se Thomas a já překvapeně vykulila oči.

Protestovala jsem, že to byla náhoda. Vypadal skepticky a řekl, že je ženatý, má skvělou ženu a měla bych ho nechat na pokoji.

Opakovali jsme ten rozhovor v obměnách, dokud se dvě ženy od vedlejšího stolu neotočily a nezíraly na nás. Ani jsem nemusela předstírat stud.

To všechno bylo dobře – měli jsme svědky. A i když jsem doktorku Shields neviděla, když jsem se potají rozhlížela kolem baru, nemohla jsem vyloučit možnost, že našla způsob, jak sledovat náš rozhovor, nebo přinejmenším pozorovat naše chování.

Setkání s Thomasem netrvalo dlouho. Ale ve skutečnosti jsme se ten den setkali už podruhé.

Ve čtyři odpoledne, několik hodin před setkáním v Deco Baru, jsme si s Thomasem dali sraz v hospodě u O’Malleyho, na stejném místě, kde jsme se setkali přesně před týdnem, než jsem ho vzala k sobě domů. Když jsem ještě neměla ani tušení, že je to manžel doktorky Shields.

Thomas musel zrušit schůzku s klientem, aby vytvořil okénko pro odpolední setkání. Náš rozhovor byl příliš důležitý, než aby se odbyl po telefonu. A potřebovali jsme spolu mluvit před schůzkou zosnovanou jeho ženou.

Přišla jsem k O’Malleymu první. Protože ještě nebyl čas na happy hour, bylo tam jen pár dalších lidí. Vybrala jsem stůl co nejdál od nich. Usadila jsem se zády ke zdi, abych měla dobrý výhled po místnosti.

Když vešel Thomas, kývl na mne, pak u baru objednal skotskou. Pořádně si přihnul, ještě než se posadil a svléknul si kabát.

„Říkal jsem ti, že je moje žena šílená,“ začal. Dlaní si přejel čelo. „Proč po tobě chtěla, abys mne pozvala na schůzku?“

Chtěli jsme jeden od druhého to samé – informace.

„Řekla mi, žes ji podváděl. Navedla mne, aby viděla, jestli to uděláš znovu.“

Zabručel si něco pod vousy a dopil skotskou, pak barmanovi ukázal, že chce další. „No tak na to už asi známe odpověď,“ poznamenal. „Neřeklas jí o nás nic, doufám?“

„Hej, nechceš přibrzdit?“ navrhla jsem a ukázala na jeho pití. „Za pár hodin se znovu sejdeme a potřebujeme být při smyslech.“

„Chápu,“ uznal. Ale stejně vstal a došel si pro svou druhou skleničku.

„Neřekla jsem jí, že jsme spolu spali,“ ujistila jsem ho, když se vrátil ke stolu. „Ani nemám v plánu jí o tom říkat.“

Zavřel oči a vzdychl.

„Já to nechápu. Říkáš, že je šílená a že od ní chceš odejít,“ pokračuji, „ale když jsi s ní, chováš se, jako bys ji miloval. Jako by nad tebou měla nějakou divnou moc.“

Prudce otevřel oči.

„Nedokážu to vysvětlit,“ řekl nakonec. „Ale v jednom máš pravdu. Když jsem s ní, hraju to.“

„Už jsi jí byl nevěrný dřív.“ Už znám odpověď, ale musím ho vykouřit z nory.

Přimhouří oči. „A tobě snad do toho něco je?“

„Je, protože jsem se dostala doprostřed vašich zvrácených vztahů!“

Ohlédl se, pak se naklonil blíž a ztišil hlas: „Koukni, je to složité, jasné? Měl jsem malý úlet.“

Jeden úlet? Je upřímný jen částečně.

„Ví tvoje žena, o koho šlo?“ zeptala jsem se.

„Cože? Jo, ale nebyl to nikdo důležitý,“ mávne rukou.

Naježila jsem se a měla jsem chuť Thomasovi chrstnout skotskou do obličeje.

Nikdo důležitý byl subjekt ve studii doktorky Shields jako já. Nikdo důležitý byl teď mrtvý.

Viděl můj výraz a couvnul. „Nemyslel jsem to… byla to prostě nějaká žena, která měla butik s oblečením blok od mé kanceláře. Sex na jednu noc.“

Sklopila jsem oči k lahvi piva. Už jsem sloupla skoro celou etiketu.

Takže nemluvil o April. Alespoň zatím jeho příběh o té aférce souhlasil s příběhem doktorky Shields.

„Jak se o tom dozvěděla?“ zeptám se. „Přiznal ses?“

Zavrtěl hlavou. „Poslal jsem Lydii zprávu, která byla pro tu druhou ženu. Jejich jména začínají stejným písmenem, byla to jen hloupá chyba.“

To bylo zajímavé, ale tahle aférka nebyla to, co mě zajímalo. Co subjekt 5?

A tak jsem se ho na rovinu zeptala: „A co tvůj vztah s April Vossovou?“

Zalapal po dechu – už to byla odpověď.

Když znovu promluvil, byl bledý. „Odkud o ní víš?“

„To tys mi řekl o April,“ odpověděla jsem. „Jenže tehdy v zimní zahradě jsi o ní mluvil jako o subjektu 5.“

Vytřeštil oči. „Lydia to neví, že ne?“

Zavrtěla jsem hlavou a zkontrolovala na telefonu čas. Ještě jsme měli několik hodin, než se podle doktorky Shields setkáme.

Znovu si pořádně přihnul. Pak se mi podíval přímo do očí. Viděla jsem v těch jeho nefalšovaný strach. „Nikdy, absolutně nikdy se nesmí o April dozvědět.“

Skoro totéž říkal před pár vteřinami i o nás.

Dveře hospody se rozletěly tak, až narazily do zdi. Trhla jsem sebou a Thomas se prudce otočil.

„Pardon!“ Ve dveřích stál tělnatý chlapík se zrzavými vousy.

Thomas něco zamumlal a potřásl hlavou, pak se otočil zpátky ke mně. Tvářil se zachmuřeně.

„Takže Lydii neřekneš o April?“ zeptal se. „Netušíš, co všechno bys zničila, kdybys to udělala.“

Konečně jsem na Thomase něco měla. To byla příležitost, kterou jsem potřebovala.

„Neřeknu jí to,“ ujistila jsem ho.

Začal mi děkovat, ale přerušila jsem ho: „Pokud mi řekneš všechno, co víš.“

„A o čem?“ zeptal se Thomas.

„O April.“

Nedal mi toho moc. Přemýšlela jsem o tom, co Thomas odhalil, zatímco jsem se šla setkat s Noahem na pozdní večeři v Peachtree Grillu, poté co jsem si podruhé v jednom dni dala skleničku s manželem doktorky Shields – tu, při které jsme recitovali svoje repliky jako herci na jevišti.

Thomas říkal, že byl s April jen jednou, vloni na jaře. Šel se setkat s kamarádem do hotelového baru. Když ten kamarád odešel, zdržel se Thomas, aby zaplatil účet, April vklouzla na místo naproti němu a představila se.

To je ta scéna, kterou mě doktorka Shields nechala přehrát se Scottem v baru hotelu Sussex, pomyslím si a potlačím chvění. To ale Thomasovi neříkám, mohla bych znovu potřebovat informaci, kterou bych ho zastrašila.

Nastrčila doktorka Shields April, aby vyzkoušela Thomase, a April o tom lhala – přesně jako já?

Nebo je skutečnost ještě zvrácenější?

Podle Thomase šel později toho večera k April do bytu a odešel chvíli po půlnoci. Kromě toho, jak se poznali, to zní nápadně podobně naší schůzce.

Thomas trval na tom, že než April zemřela, netušil, že je nějak spojená s jeho ženou. Ale vzhledem k tomu, že i April byla subjektem ve studii doktorky Shields, nemohlo to být v žádném případě náhodné setkání.

Příběh, který jsme pro ni dnes vytvořili, by nám mohl získat trochu času, říkám si, zatímco se blížím k Peachtree Grillu. Slyšela jsem v jejím hlase úlevu, když mi děkovala poté, co jsem jí řekla, že je jí Thomas oddaný.

Ale něco mi říká, že to dlouho nevydrží.

Doktorka Shields dokáže z lidí vytáhnout pravdu, hlavně když přijde na to, co se snaží skrývat. Vím to z první ruky.

Povězte mi to.

Jako bych v hlavě zase slyšela její hlas. Otočím se a pátrám po chodníku. Ale nikde ji nevidím.

Znovu vykročím, tentokrát ještě rychleji, těším se na Noaha a na normálnost, kterou představuje.

Tajemství je v bezpečí jen tehdy, když ho člověk neřekne, pomyslím si. Ale když si dva důvěřují a pro oba je hlavním motivem sebezáchova, jeden z nich se podřekne. Vymazala jsem textové zprávy, v nichž jsem Thomase zvala na schůzku předtím, než jsem se dozvěděla, že je ženatý s doktorkou Shields. Ale pochybuji, že to udělal i on.

Thomas je nevěrník a lhář – zvláštní rysy u někoho, jehož žena je posedlá morálkou.

Říká, že chce z manželství pryč. Kde je psáno, že mě kvůli tomu neobětuje?

Vím, že se vloni na jaře staly tři věci: April byla ve studii doktorky Shields jako subjekt 5, April spala s Thomasem, April zemřela.

Co ale teď potřebuji udělat, je zjistit, který z těch dvou – jestli doktorka Shields, nebo Thomas – první vtáhl April do jejich pokřiveného trojúhelníku.

Protože nejsem tak docela přesvědčená, že její smrt byla sebevražda.

Padesátá třetí kapitola

Pátek 21. prosince

THOMAS ČEKÁ NA SCHODECH řadového domku.

Jeho první slova zmírní podezření, které se začalo formovat, když jsem mezi Deco Barem a domovem nenarazila na žádnou dopravní zácpu.

„Můj plán mi nevyšel,“ řekne s úšklebkem a skryje mne v objetí. Není tak vzdálené od pozdravu, kterým vás uvítal váš přítel v tmavomodré bundě, Jessico.

„Ach?“

„Doufal jsem, že se sem dostanu první, abych ti napustil vanu a otevřel nějaké šampaňské,“ řekne. „Ale nepasoval mi klíč. Měnila jsi zámky?“

Šťastnou náhodou souhlasí nové bezpečnostní opatření s historkou vytvořenou pro Thomase cestou taxíkem domů.

„Úplně jsem ti to zapomněla říct! Pojď dál!“

Pověsí si kabát do skříně vedle těch lehčích, kterých jste si tak mazaně všimla. Pak ho uvedu do pracovny.

Namísto šampaňského naliji dvě malé sklenky brandy. Příběh jako tento vyžaduje povzbuzující nápoj.

„Vypadáš vynervovaně,“ poznamená, posadí se na gauč a poklepe na polštář vedle sebe. „Co se děje, miláčku?“

Tichý povzdech naznačí, že není lehké začít. „Jde o tu mladou ženu, která vstoupila do mé studie,“ řeknu mu. „Nejspíš o nic nejde…“

Je lepší, aby ze mne příběh trochu tahal – tak Thomas uvěří, že na něm má zájem.

„Co provedla?“ zeptá se.

„Ještě nic. Ale minulý týden, když jsem vyšla z kanceláře na oběd, jsem ji zahlédla. Stála přes ulici. Jenom mne… pozorovala.“

Doušek brandy. Thomasova ruka položená ochranitelsky na mé. Další dvě věty jsou proneseny mírně váhavě.

„Také jsem měla několik hluchých hovorů. A pak – minulou neděli – jsem ji viděla před naším domem. Netuším, jak získala naši adresu.“

Thomas se tváří pozorně. Nejspíš se mu v hlavě roztočila kolečka. Vedu ho k závěru hádanky. Ale potřebuje toho slyšet víc.

„Kvůli důvěrnosti informací toho o ní nemůžu říct mnoho, ale už během těch prvních otázek výzkumu bylo jasné, že… má problémy.“

Thomas se ušklíbne. „Problémy? Jako ta další dívka ze studie?“

Na jeho otázku odpovím kývnutím.

„Tak to to vysvětluje,“ řekne. „Nechci tě děsit, ale možná jsem ji také viděl. Nemá tmavé kudrnaté vlasy?“

Teď mají vaše setkání v muzeu a v bistru vysvětlení.

Sklopení očí zakryje jejich výraz – triumf.

Thomas si pravděpodobně představuje jiné emoce – trápení, o kterém není kvůli profesionálním pravidlům mlčenlivosti možné mluvit. Činy vždy mluví hlasitěji než slova – Thomasova citlivá manželka by bez dobrého důvodu nevyměňovala zámek.

Thomasovo objetí působí stejně jako jeho hlas ve tmě toho prvního večera, kdy jsme se potkali. Konečně mám zase pocit bezpečí.

„Nepustím ji k tobě,“ řekne Thomas pevně.

„K nám, myslíš? Pokud sledovala i tebe…“

„Myslím, že bych tu měl dnes spát. Vlastně na tom trvám. Můžu zůstat v pokoji pro hosty, jestli chceš.“

V očích má naději. Dotknu se jeho tváře. Thomas má vždy tak teplou kůži.

Jako by se zastavil čas, ten okamžik je tak průzračný.

Odpovím šeptem: „Ne, chci tě u sebe.“

To vy jste stvořila tento okamžik. Je vám naprosto oddaný.

Jessico, všechno stojí na vašich slovech.

Padesátá čtvrtá kapitola

Sobota 22. prosince

JE ETICKÉ PŘEDSTÍRAT PŘÁTELSTVÍ s mrtvou dívkou, aby člověk získal informace, které ho mohou zachránit?

Sedím naproti paní Vossové v Aprilině dětském pokoji, kde ještě pořád na stěnách visí plakáty s motivačními citáty a koláže fotografií. V polici s knihami jsou romány a na úchytce skříně visí i usušená kytička z dávného plesu. Skoro jako by ten prostor zachovali pro April, aby se mohla kdykoliv vrátit.

Paní Vossová má na sobě hnědé kožené legíny a bílý svetr. Rodina (Aprilina matka Jodi je mnohem mladší, druhá žena pana Vosse) žije ve střešní nástavbě s výhledem na Central Park. Aprilin pokoj je větší než celá moje garsonka.

Paní Vossová sedí na kraji Apriliny velké postele, já sedím na zdobené světle zelené židli u stolu naproti ní. Zatímco mluvíme, prsty paní Vossové se ani na okamžik nezastaví. Urovnává imaginární záhyby na přikrývce, narovná medvídka, přerovná polštářky.

Když jsem jí dnes ráno volala, řekla jsem jí, že jsem znala April z dob, kdy jsme obě studovaly v Londýně na počátku vysoké. Paní Vossová se těšila, že mne uvidí. Abych zakryla fakt, že jsem o pět let starší než April, využila jsem svůj kosmetický kufřík: hladká a jasná pleť, růžové rty a hnědá řasenka na natočených řasách mi pomohly ubrat pár let. Vysoko vyčesaný culík, džíny a conversky doplnily převlek.

„Je od vás tak hezké, že jste se zastavila,“ řekne paní Vossová už podruhé, zatímco se podruhé pokradmu rozhlédnu po ložnici. Zoufale se snažím najít další informace o dívce, s kterou toho mám jistým způsobem tolik společného, ale v jiných věcech bychom těžko mohly být rozdílnější.

Pak se mne paní Vossová zeptá: „Máte na ni nějakou pěknou vzpomínku?“

„Tak tedy, vzpomínku…,“ řeknu pomalu a cítím, jak mi na čele vyráží pot.

„Něco, co o April nevím?“ pobízí mne.

I když jsem nikdy nebyla v Londýně, vzpomenu si na Apriliny fotky z toho semestru na Instagramu.

Lež mi ze rtů sklouzne tak lehce, jako by tam celou tu dobu čekala. Testy doktorky Shields mě naučily, jak hrát svou roli, ale to nic nemění na divném pocitu v žaludku. „Pořád se snažila rozesmát stráže v Buckinghamském paláci.“

„Vážně? Co dělala?“ Paní Voss se nepokrytě těší na skryté detaily o své dceři. Protože v budoucnu už nevzniknou žádné vzpomínky na April, myslím, že se snaží posbírat co nejvíc těch z minulosti.

Podívám se na zarámovaný plakát v rohu Aprilina pokoje, na kterém je kurzivou napsaný následující citát: Zpívej, jako by nikdo neposlouchal… miluj, jako by tě nikdo neranil… tanči, jako by se nikdo nedíval.

Chci vybrat detail, z kterého bude mít paní Voss dobrý pocit. Říkám si, že třeba když si bude moct představovat svou dceru ve šťastné chvíli, sníží to trochu nemorálnost toho, co dělám.

„Hrozně legračně tančila,“ řeknu. „Stráže se ani neusmály, ale April přísahala, že viděla, jak jednomu cuká koutek. Proto je to tak skvělá vzpomínka – nemůžu se tomu přestat smát.“

„Vážně?“ nakloní se paní Voss. „Ale ona tancování nesnášela! Říkám si, co to do ní vjelo?“

„Byla to sázka.“ Potřebuji odklonit hovor jinam. Nepřišla jsem sem vyprávět báchorky truchlící matce.

„Mrzí mě, že jsem nemohla přijet na pohřeb,“ pronesu. „Žila jsem v Kalifornii a zrovna jsem se vrátila do města.“

„Tady,“ řekne paní Vossová, vstane z postele a dojde ke stolu za mnou. „Nechtěla byste program obřadu? Jsou tam fotky April během let – dokonce tam jsou nějaké i ze semestru v Londýně.“

Dívám se na světle růžovou obálku. Je na ní vyražená kresba holubice přes jméno Katherine April Vossová a pak citát vyvedený kurzivou: And in the end, the love you take is equal to the love you make. Dole jsou data jejího narození a úmrtí.

„To je krásný citát,“ zašeptám a nejsem si jistá, jestli je to to pravé, co mám říct.

Ale paní Vossová nadšeně přikyvuje. „Pár měsíců před smrtí April přišla a ptala se mě, jestli jsem to už někdy slyšela.“ Paní Vossová se dívá zasněně a usmívá se. „Povídám, že jistě, že je to z písničky The End od Beatles – ne že by jí to něco řeklo, protože to bylo dávno. A tak jsme jí tu písničku stáhly do iPhonu a pouštěly si ji společně. Každá jsme si daly do ucha sluchátko a poslouchaly jsme.“

Paní Vossová si setře slzu. „Potom co… no, vzpomněla jsem si na ten den a ten citát mi přišel perfektní.“

Beatles – vzpomněla jsem si, jak Thomas v baru pořád zpíval Come Together, té noci, kdy jsme byli spolu. Očividně je jejich velký fanoušek, takže musel April zpívat The End té noci, kdy se setkali a vyspali se spolu. Nedokážu potlačit zachvění – je to další prapodivná podobnost mezi mnou a subjektem 5.

Strčím si program do kabelky. Pro paní Vossovou by bylo příšerné dozvědět se, jak úzce je ten citát spjatý s celou zlověstnou sítí kolem její dcery, která vyústila v její smrt.

„Mluvily jste spolu na jaře hodně?“ zeptá se mě paní Vossová. Už zase sedí na posteli a její prsty zaměstnává hedvábný střapec na polštářku.

Zavrtím hlavou. „Ani ne. Byla jsem v nešťastném vztahu s jedním klukem a nějak jsem ztratila kontakt s přáteli.“

Spolkněte to, pomyslím si.

„Ach vy děvčata,“ zavrtí paní Vossová hlavou. „Ani April neměla na muže moc štěstí. Byla tak citlivá. Pokaždé jí někdo ublížil.“

Přikývnu.

„Vlastně jsem ani nevěděla, že se o někoho zajímá,“ pokračuje. „Ale potom… no, jedna z jejích kamarádek mi o tom řekla…“

Zadržím dech a doufám, že bude pokračovat, ale jen zírá před sebe. Svraštím obočí, jako by mě zrovna něco napadlo.

„Vlastně se April zmínila o někom, kdo se jí líbil,“ řeknu. „Nebyl o trochu starší?“

Paní Vossová přikývne. „Myslím, že ano…“ Odmlčí se. „Nejhorší je nevědět. Každé ráno se probouzím a ptám se proč?“

Musím odvrátit oči od jejího zdrceného pohledu.

„Byla vždycky tak emotivní,“ pokračuje paní Vossová. Vezme medvídka a přitiskne si ho k hrudi. „Není žádné tajemství, že každou chvíli chodila na terapii.“

Podívá se na mě tázavě a já znovu kývnu, jako by se se mnou April o tohle podělila.

„Ale celé roky se nepokusila si ublížit. Od střední už ne. Zdálo se, že se lepší. Hledala si novou práci… Ale musela to plánovat, protože policie říkala, že si vzala všechen ten vicodin. Ani netuším, kde ty tablety vzala.“ Paní Vossová dá hlavu do dlaní a tiše vzlykne.

Takže policie to vyšetřovala, pomyslím si. Vzhledem k tomu, že se v minulosti April pokusila si ublížit, byla to pravděpodobně sebevražda. Měla bych se cítit v bezpečí, ale pořád něco nesedělo.

Paní Vossová zdvihla hlavu. Měla červené oči. „Vím, že jste ji už chvíli neviděla, ale copak vám nepřipadala šťastná?“ zeptá se zoufalým hlasem. Přemýšlím, jestli měla někoho jiného, s kým by o April mohla mluvit. Thomas říkal, že si April nebyla se svým otcem blízká a její skuteční přátelé šli nejspíš dál a žili své životy.

„Ano, vypadala šťastně,“ zašeptám. Jediný způsob, jak se nerozbrečet a nevyběhnout z pokoje, je říkat si, že možná informace, které získám, pomohou v hledání odpovědí i paní Vossové.

„Proto mne tak překvapilo, že April chodila k psychiatričce,“ pokračuje paní Vossová. „Ukázala se na pohřbu a představila se nám. Byla nádherná a tak milá.“

Srdce mi vynechá.

Mohla to být jen jediná osoba.

„Mluvila jste s ní poslední dobou?“ zeptám se a dávám si pozor, aby můj hlas zůstal mírný a vyrovnaný.

Paní Vossová přikývne. „Kontaktovala jsem ji na podzim. April by 2. října měla narozeniny. Byl to tak těžký den. Bylo by jí čtyřiadvacet.“

Položí medvídka zpátky. „Vždycky jsme si na její narozeniny dělaly domácí lázně. Vloni si vybrala tenhle příšerný bledě modrý lak na nehty, říkala jsem jí, že vypadá jako velikonoční vajíčko.“ Potřese hlavou. „Nemůžu uvěřit, že jsme se kvůli tomu pohádaly.“

„Takže jste ten den zašla za její psychiatričkou?“ zeptám se.

„Setkaly jsme se v její kanceláři,“ řekne paní Vossová. „Když předtím chodila April na terapii, vždycky jsme o tom věděli. Platili jsme to. Proč to tedy tentokrát bylo jiné? Chtěla jsem vědět, o čem s April mluvila.“

„A doktorka Shields vám to řekla?“ vyzvídám.

Okamžitě si svou chybu uvědomím – řekla jsem její jméno. Trhnu sebou a čekám, že si toho paní Vossová všimne.

Jak to jen vysvětlím? Nemůžu říct, že April zmínila jméno své terapeutky před několika měsíci a já si ho celou tu dobu pamatuji. Tomu nikdy neuvěří. A před chvílí jsem jí řekla, že jsem s April nebyla v kontaktu.

Paní Vossová se dozví, že jsem podvodnice. Bude zuřit a naprosto právem. Co za šílence by předstíralo přátelství s mrtvou dívkou?

Ale zdá se, že si paní Vossová mého přeřeknutí nevšimla.

Pomalu zavrtí hlavou. „Ptala jsem se, jestli bych mohla vidět její poznámky ze sezení s April. Myslela jsem si, že by tam mohlo něco být, něco, o čem jsem nevěděla a co by pomohlo vysvětlit, proč to April udělala.“

Zadržím dech. Doktorka Shields je tak pečlivá, že v jejích poznámkách budou detaily prvního setkání s April. Mohly by odhalit, jestli do toho zatáhl April Thomas, nebo doktorka Shields. Pokud navázala kontakt doktorka Shields, je možná ještě nebezpečnější, než jsem si myslela.

„Ukázala vám ty poznámky?“ zeptám se.

Moc tlačím a paní Vossová se na mne překvapeně podívá. Ale pokračuje.

„Ne, vzala mne za ruku a znovu mi řekla, jak moc je jí líto mé ztráty. Říkala, že je moje otázka přirozená, že je potřeba určitého procesu hojení, abych se smířila s tím, že se odpověď možná nikdy nedozvím. Ať jsem naléhala jak chtěla, odmítala mne nechat nahlédnout. Říkala, že by tím porušila zásadu důvěrnosti.“

Vydechnu trochu moc nahlas. Samozřejmě že doktorka Shields chránila své poznámky. Bylo to ale proto, aby chránila Aprilina tajemství, nebo chránila sebe…, anebo svého manžela?

Paní Vossová se postaví a uhladí si svetr. Dívá se mi teď přímo do očí a po slzách už není památky. „Připomeňte mi ještě jednou, byly jste s April ve stejném zahraničním studijním programu? Omlouvám se, nepamatuji se, že by zmínila vaše jméno.“

Skloním hlavu. Stud nemusím předstírat.

„Kéž bych jí byla lepší kamarádkou,“ řeknu. „I když jsem byla tak daleko, měly jsme zůstat v kontaktu.“

Dojde ke mně a poklepe mě po rameni, jako by mi odpouštěla.

„Nevzdala jsem to, víte,“ pronese. Musím zaklonit hlavu, abych viděla výraz její tváře. Pořád je v ní zármutek, ale teď se mísí s odhodláním.

„Doktorka Shields působila jako dobrá terapeutka, ale určitě není matka. Jinak by věděla, že když ztratíte dítě, není na to lék. Proto pořád hledám odpověď.“

Její hlas zesílí, stojí vzpřímeně. „To proto nikdy nepřestanu hledat odpověď.“

Padesátá pátá kapitola

Sobota 22. prosince

KONEČNĚ ODPOVĚĎ: Thomas je věrný.

Povlak na polštáři na levé straně postele zase voní jeho šamponem.

Teplé sluneční světlo plní místnost. Je skoro osm ráno. Pozoruhodné. Úleva se fyziologicky projevuje nesčetnými způsoby… nespavost je pryč. Tělo je osvěžené. Chuť k jídlu se vrací.

Thomasův nový projev věrnosti léčí víc než jen naše poraněné manželství.

Téměř před dvaceti lety ve mně jiná otřesná zrada – která se týkala mé sestry Danielle – nechala otevřenou ránu.

Jako by dnes byla cítit méně.

Vzkaz poskládaný jako malý stan čeká na nočním stolku. Na rtech se mi objeví úsměv, ještě než ho přečtu: Miláčku, dole je čerstvá káva. Vrátím se za dvacet minut s bagely a uzeným lososem. Miluju tě, T.

Ta slova jsou tak obyčejná, a přesto magická.

Po poklidné snídani odejde Thomas cvičit. Vrátí se později, aby mne vyzvedl na plánovanou večeři s jinou dvojicí. Mám rutinní pochůzky, zastávka v novém butiku pár domů od mého kadeřnického salonu, kam jsem objednaná, ale mezi běžné nepatří. Figurína ve výloze na sobě má růžové body s výstřihem do V. Je nejspíš jemnější než typ prádla, jaký byste si vybrala, Jessico, ale jemné hedvábí a vysoko vykrojené nohavičky jsou lichotivé.

Z náhlého popudu ho koupím.

Po pěnivé koupeli s vůní levandule zvolím šaty, které prádlo zakrývají. Thomas ho objeví později večer.

Než si stihnu obléknout šaty, cinkne zpráva.

Je od vás. Zdravím, jen se chci ujistit, jestli ode mne budete s ohledem na poslední úkol něco potřebovat. Pokud ne, Lizzie mne pozvala na Vánoce k nim domů, tak jsem si myslela, že bych si mohla rezervovat letenku.

Jak zajímavé.

Mohla jste si snad někdy skuktečně myslet, že lhostejně přehlížím detaily toho, kde se nacházíte, Jessico? Lizzie a její rodina slaví svátky v luxusním bytě v Aspenu.

Než vytvořím odpověď, vezmu vaši složku ze stolu v pracovně. Znovu pečlivě ověřím data. Skutečně, Lizzie odjela včera, aby se setkala s rodinou v Coloradu.

U dveří zazvoní zvonek.

Vrátím vaši složku nahoru na Aprilinu, uprostřed stolu, blízko plnicího pera, které mi daroval otec.

„Thomasi! Vrátil ses brzy!“ Dlouze ho políbím.

Podívá se na hodinky. „Potřebuješ ještě pár minut?“

„Jen jednu.“

Nahoře si vklepu parfém za uši a vyberu Thomasovy oblíbené boty na podpatku.

Thomas stále čeká u dveří. „Warren říkal, že mají trošku zpoždění, tak jsem ho uklidnil, ať si nedělá starosti, že tam budeme přesně a zabereme stůl.“

„Doufejme, že se ta večeře moc neprotáhne,“ poznamenám. „Myslela jsem si, že bychom to zvládli rychle. Připravila jsem si pro tebe překvapení.“

Padesátá šestá kapitola

Sobota 22. prosince

KLÍČ VKLOUZNE DO ZÁMKU.

Když jím otáčím, třesou se mi ruce. Pak zatlačím a dveře otevřu.

Jakmile vstoupím do domku doktorky Shields, ozve se tiché pípání. Zavřu za sebou dveře, čímž se připravím o světlo ze dvou venkovních nástěnných svítidel. Na chodbě je teď takové šero, že sotva najdu klávesnici poplašného zařízení vlevo od vchodu.

Zuju si boty, abych dovnitř nezanesla nějaké bláto nebo špínu, ale nechám si kabát, kdybych musela rychle odejít.

Thomas mi dal bezpečnostní kód, když dnes volal. Řekl mi, že nechal kopii klíčů pod rohožkou.

Použij stříbrný do dolního zámku a hranatý do horního, řekl. Pokusím se udržet Lydii venku do jedenácti.

Také mi řekl, že budu mít na deaktivaci alarmu třicet vteřin.

Dojdu ke klávesnici a stisknu čtyři číslice: 0-9-1-5. Ale v tom spěchu a chabém světle si spletu 6 a 5.

Uvědomím si svou chybu o zlomek vteřiny později.

Ozve se dlouhý ječivý zvuk, pak se znovu ozve pípání. Tentokrát je rychlejší, zní skoro horečnatě, splývá s tlukotem mého srdce.

Kolik uplynulo vteřin? Patnáct? Musím to dát do pořádku, jinak bezpečnostní agentura zavolá policii.

Pečlivě stisknu každé číslo. Pak to utichne. Odtáhnu ruku v rukavici od klávesnice a vydechnu. Do téhle chvíle jsem si nebyla jistá, jestli mi Thomas dal správné čtyři číslice.

Nohy mám tak slabé, že se musím opřít o zeď, abych se uklidnila.

Stojím tam celou minutu. Pak další. Nedokážu potlačit strach, že jsou Thomas a doktorka Shields jen o patro výš a schovávají se v její pracovně.

Pořád ještě mohu odejít – obout si boty, zapnout alarm a vrátit klíče. Pak se ale nikdy nedozvím, co na mne doktorka Shields možná má.

Viděl jsem tvou složku dnes ráno nahoře, na jejím stole, říkal Thomas. Ležela navrchu na té Aprilině.

Konečně vím, kde je ta nezvěstná hnědá složka – ta, kterou jsem viděla na stole v pracovně doktorky Shields při našich prvních setkáních. Ta, o které mi Ben říkal, že ji musím najít.

Podíval ses dovnitř? zeptala jsem se Thomase.

Neměl jsem čas. Spala, ale mohla se každou chvíli probudit.

Při jeho slovech jsem zklamaně sevřela oční víčka. Co na tom, že jsem věděla, kde má doktorka Shields mou složku, když se k ní nikdy nedostanu?

Pak Thomas řekl: Můžu tě dostat do domu.

Ještě než pokračoval, bylo mi z jeho tónu jasné, že to má háček.

Ale jen jestli mi slíbíš, že mi vyfotíš všechny Lydiiny poznámky o April. Potřebuju tu složku, Jess.

Teprve když jsme zavěsili, došlo mi, že možná tohle je důvod, proč Thomas předstíral, že pořád miluje doktorku Shields. Zůstával blízko, aby se dostal k Aprilině složce.

Od chvíle, kdy jsem vešla do domu doktorky Shields, uplynulo jen pár minut, ale mám pocit, jako bych v té chodbě zamrzla na mnohem déle. Konečně udělám deset kroků dopředu. Stojím teď vedle podesty schodiště. Přesto se nedokážu donutit začít po něm stoupat. I kdyby to nebyla past, s každým krokem se nořím do téhle bažiny hloub a hloub.

Až na tiché syčení blízkého radiátoru je naprosté ticho.

Musím něco udělat, a tak dám nohu na první schod. Zasténá.

Trhnu sebou, pak pomalu pokračuji ve stoupání. I když si oči přivykly na chabé světlo, pokládám pokaždé nohu opatrně, aby mi nepodklouzla.

Konečně se dostanu nahoru a stojím tam, nejsem si jistá, kam se obrátit. Chodba se táhne nalevo i napravo. Thomas mi řekl jen to, že má jeho žena pracovnu v patře.

Zleva přichází světlo. Zamířím tím směrem.

Pak mi zazvoní telefon a roztříští tísnivé ticho.

Srdce mám až v krku.

Zalovím v kapse kabátu, ale rukavice mi po hladkém povrchu telefonu kloužou, takže ho nedokážu chytit.

Znovu zazvoní.

Něco se pokazilo, přemýšlím horečnatě. Thomas mi volá, že se vrátí dřív.

Když ale telefon konečně vytáhnu, namísto Thomasova krycího jména Sam (poslední tři písmena jeho jména pozpátku) vidím na displeji usmívající se mámin obličej v malém kolečku.

Snažím se v rukavici stisknout odmítnout hovor, ale dotekový displej nefunguje.

Chytím konečky prstů rukavice do zubů a snažím se ji stáhnout, zatímco mi znovu zazvoní telefon. Ruku mám tak zpocenou, že se mi rukavice lepí na kůži. Zatáhnu víc. Jestli je někdo nahoře, už určitě ví, že jsem v domě.

Konečně se mi podaří přepnout telefon na vibrace.

Zůstanu stát nehnutě, napínám uši, ale nic nenaznačuje, že by byl někdo nablízku. Třikrát se zhluboka nadechnu, než se mi podaří přinutit třesoucí se nohy znovu k pohybu.

Jdu dál za slabým světlem a dojdu k jeho zdroji na nočním stolku vedle postele doktorky Shields. Postele Thomase a doktorky Shields, opravím se, když stojím ve dveřích, dívám se na ocelově modré čalouněné čelo a přikrývku bez jediného záhybu. Vedle lampičky je jediná kniha – Middlemarch – a malá kytička sasanek.

Je to dnes už podruhé, kdy jsem narušila tak důvěrný prostor. Nejprve Aprilin pokoj a teď tuhle ložnici.

Dala bych cokoliv, abych ji dokázala prohledat a najít vodítka k tomu, kým je doktorka Shields, jako jsou deník, staré fotografie nebo dopisy. Ale jdu dál, k sousední místnosti.

Je to pracovna.

Složky jsou přesně tam, kde Thomas říkal, že je dnes ráno viděl.

Pospíchám ke stolu a opatrně vezmu tu horní, s mým jménem na štítku. Otevřu ji a uvidím fotokopii svého řidičského průkazu a údaje, které jsem dala Benovi toho prvního dne, kdy jsem bezstarostně vstoupila do studie v naději, že si snadno vydělám.

Vytáhnu telefon a vyfotografuji první stránku.

Pak ji otočím a zalapám po dechu.

Z druhé stránky se na mne usmívají tváře mých rodičů a Becky. Poznávám fotku, kterou si doktorka Shields vytiskla – je z mého Instagramu, z loňského prosince. Obrázek je trochu rozmazaný, ale vidím kousek vánočního stromku, který měli rodiče v obýváku.

V hlavě mě pálí otázka – proč to doktorka Shields má? Jak dlouho poté, co jsme se poznaly, si tohle stáhla? A jak získala přístup na můj soukromý instagramový účet?

Ale nemám čas se zastavit a přemýšlet. Jako by doktorka Shields byla vždy o krok přede mnou. Nedokážu setřást strach, že vycítí, že tu jsem. Že se může každou chvíli vrátit domů.

Pokračuji ve fotografování, dávám pozor, abych zachovala pořadí stránek. Vidím vytištěné své dva počítačové dotazníky. Vyskakují mi otázky:

Dokážete říct lež bez pocitu viny?

Popište období v životě, kdy jste podváděla.

Ublížila jste někdy vážně někomu, na kom vám záleží?

A poslední dvě otázky, než mě doktorka Shields požádala, abych rozšířila své působení ve studii:

Měl by trest vždy odpovídat zločinu?

Mají oběti právo vzít odplatu do vlastních rukou?

Pak následují spousty poznámek ze žlutého bloku psané úhledným, elegantním písmem.

Podvolte se… Patříte mi… Vypadáte báječně jako vždy.

Cítím nevolnost, ale dál listuji v papírech a dokumentuji je, jako bych jela na autopilota. Nesmím vnímat význam toho, co vidím.

Tenkými škvírami mezi dřevěnými žaluziemi zakrývajícími okno zahlédnu mihnutí světel auta. Ztuhnu.

Ulicí pomalu projíždí vůz. Přemítám, jestli je z místa řidiče vidět blesk fotoaparátu mého iPhonu.

Přitisknu si telefon k noze, abych zastínila zář jeho displeje, a zůstanu bez jediného pohybu, dokud auto neprojede.

Mohl to být nějaký soused, napadne mne a úzkost vzrůstá. Možná dokonce někdo, kdo viděl Thomase a Lydii před hodinou společně odcházet. Kdyby si všiml něčeho divného, mohl by hned vytočit číslo na policii.

Ale ještě nemůžu odejít, ne dokud nedofotím ty stránky. Otáčím je co nejrychleji, dávám pozor na všechny zvuky, které by naznačovaly, že se někdo blíží k řadovému domku. Když otočím poslední stranu s několikrát podtrženými slovy očividně vám je naprosto oddaný, všechny je srovnám, sklepu okraje o stůl, aby byly hladké, a vložím je zpátky do hnědé složky.

Pak vezmu Aprilinu složku.

Vypadá o něco tenčí než ta moje.

Bojím se ji otevřít, je to jako odvalit kámen a přitom vědět, že pod ním může číhat velký pavouk. Ale nefotím ji jen proto, že ty informace chce Thomas. I já potřebuji vědět, co obsahuje.

Úplně první stránka vypadá stejně jako ta v mé složce. Aprilina zrnitá fotografie na mne kouká z řidičského průkazu – její velké oči jí dodávají vylekaný výraz. Pod fotokopií jsou její údaje: celé jméno, datum narození, adresa.

Vyfotím to a otočím na další papír.

Na něm jsou modrým, hladkým písmem doktorky Shields informace, které potřebuji. April vstoupila do studie a stala se subjektem 5 19. května.

Patnáct dní předtím, 4. května, zveřejnila na Instagramu fotografii Thomase ve své posteli.

I kdyby Thomase vyfotila o dny nebo týdny dřív a čekala se zveřejněním, každopádně se setkali předtím, než vstoupila do studie doktorky Shields.

To Thomas April do všeho zatáhl.

Ostře nasaji vzduch. Mýlila jsem se – to on je z těch dvou nebezpečnější.

Znovu se dívám na to datum, abych se ujistila, že to dobře chápu. Jedna věc je teď jistá – můj příběh nesleduje Aprilin. Doktorka Shields nemohla April využít, aby si vyzkoušela Thomase, jako v mém případě.

Je také zjevné, že April nezůstala subjektem doktorky Shields dlouho. Odpověděla jen na pár otázek výzkumu a nikdy se nevrátila na druhé sezení. Proč skončila?

Thomas je jediný člověk, který ví, že jsem v domě. A pokud to je on, kdo zosnoval události vedoucí k Aprilině smrti, nejsem v bezpečí.

Musím se odsud dostat. Co nejrychleji dolistuji složkou, pořídím fotografie poznámek. Předposlední strana je nadepsaná Rozhovor s Jodi Vossovou, 2. října. A pak už zbývá jen jeden papír.

Je to úřední dopis datovaný jen týden po setkání doktorky Shields s paní Vossovou na Apriliny narozeniny. Adresovaný je doktorce Shields.

Pár řádek se mi slévá před očima, čekám, až fotoaparát zaostří: Vyšetřování smrti… Katherine April Vossové… rodina žádá o dobrovolné uvolnění poznámek… možnost předvolání…

Na tohle musela paní Vossová narážet, když mi říkala, že nikdy nepřestane hledat odpověď. Najala si soukromého vyšetřovatele, aby jí s tím pomohl.

Zavřu složku a srovnám ji přesně pod tu mou, jak je nechala doktorka Shields. Mám vše, co potřebuji. Ačkoliv bych se chtěla rozhlédnout a hledat další vodítka, protože vím, že se tahle příležitost nebude opakovat, musím hned odejít.

Vrátím se stejnou cestou po schodišti, pohybuji se mnohem rychleji než nahoru. U vchodu si obuji boty, nastavím alarm a otevřu dveře. Strčím klíče pod rohožku a postavím se. Na dohled není žádný soused. I kdyby mne zahlédli, viděli by jen postavu v tmavém kabátě a čepici nenuceně scházející po schodech před dům.

Dech se mi neuklidní, dokud nezatočím za roh.

Pak se zhroutím na chladný kov pouliční lampy, ruka v kapse stále svírá telefon. Nemůžu uvěřit, že jsem to zvládla. Nenechala jsem žádné důkazy. Žádné rozsvícené světlo, žádná špína na neposkvrněném koberci ani jediný otisk prstu. Neexistuje způsob, jak by se doktorka Shields dozvěděla, že jsem se vloupala do jejího domu.

Přesto se přistihnu, jak v duchu zkoumám každý svůj pohyb znovu a znovu… pro jistotu.

Když bezpečně dorazím domů, zamknu za sebou vlastní dveře a zajistím je nočním stolkem, začnu myslet na paní Vossovou. Věří, že Aprilina složka skrývá pravdu o tom, proč se její dcera zabila. Tak zoufale ji chce získat, že si najala soukromého detektiva.

Ale Thomas, který prohlašuje, že s April spal jen jednou, je stejně dychtivý, aby tu složku viděl.

V koutku duše si říkám, jestli bych neměla ty fotky anonymně poslat detektivovi, ať létají třísky. Ale možná by se tím nic nevyřešilo a Thomas by věděl, kdo mu ty složky dal.

Když na to přijde, můžu se spoléhat jen sama na sebe.

To jsem napsala do dotazníku doktorky Shields na našem prvním sezení. Nikdy to nebylo pravdivější než právě teď.

Proto než Thomasovi pošlu mailem fotografie Apriliny složky, pročtu si je.

Musím přijít na to, proč je pro něj tak důležité skrýt své propojení se subjektem 5.

Padesátá sedmá kapitola

Sobota 22. prosince

JAK TRÁVÍTE DNEŠNÍ VEČER, JESSICO? Jste s tím pohledným mužem v tmavě modré bundě s červenými zipy, kterého jste včera objímala před restaurací?

Nejspíš to bude on, kdo vám konečně dá možnost zažít skutečnou lásku. Ne tu z románů. Skutečnou, která přečká temné chvíle, dokud se nevrátí světlo.

Možná už víte, jaké to je sedět vedle něj v boxu restaurace, naproti jiné dvojici, a užívat si ten pocit naprosté spokojenosti. Nejspíš je k vám velmi pozorný, stejně jako Thomas ke mně. Možná dá číšníkovi signál, aby vám dolil pití, jakmile vyprázdníte sklenku. Možná jeho ruka hledá příležitost se vás dotknout.

To jsou vnější, snadno postřehnutelné náznaky. Ale teprve když jste s mužem mnoho let, znáte ho dost dobře, abyste poznala jeho skryté vnitřní složitosti.

Projeví se v průběhu jídla a zastíní nově nabytou rovnováhu jako pomalé zatmění slunce.

Když je Thomas rozptýlený, když je jeho mysl zaměstnaná něčím jiným, přehání.

Směje se trochu příliš hlučně. Pokládá mnoho otázek – ptá se druhého páru na plány na nadcházející dovolenou, na soukromou školu, o které uvažují pro svá dvojčata… to vyvolává dojem zájmu, ale ve skutečnosti ho to zprošťuje nutnosti vyplnit výpadky v konverzaci. Metodicky postupuje v jídle: dnes si objednal nejprve svůj středně propečený steak, pak brambory a nakonec zelené fazolky.

Když někoho tak důvěrně znáte, snadno dešifrujete jeho zvyky a osobitý projev.

Thomasovy myšlenky se dnes někde toulají.

Uprostřed konzumace čokoládového dortu Thomas vytáhne vibrující telefon. Podívá se na displej a zamračí se.

„Je mi to moc líto,“ řekne, „Ale jeden můj pacient byl právě přijat do Bellevue. Abych to zkrátil, musím si jít promluvit s jeho ošetřujícími lékaři.“

Všichni u stolu projevují pochopení – tento typ vyrušení je přirozeným důsledkem jeho typu práce.

„Vrátím se domů co nejdřív,“ řekne a položí na stůl kreditní kartu. „Ale víš, jak to chodí, tak na mne, prosím, nečekej.“

Dotek jeho rtů má hořkosladkou chuť čokolády.

Pak je můj manžel pryč.

Cítím se oloupená.

V řadovém domku je tma a klid. Spodní schod tiše zasténá pod nohou, jako to dělá už roky. V minulosti ten zvuk býval uklidňující. Znamenal, že Thomas pozamykal a jde do postele.

Nahoře svítí slabé světlo na nočním stolku v prázdné ložnici.

Tahle chvíle měla být velmi odlišná. Rozsvítila bych svíčky, tiše by hrála hudba. Pomalu by mi sklouzly šaty a odhalily kousek svůdně růžového hedvábí.

Namísto toho vrátím boty do šatníku. Pak uložím náušnice a náhrdelník do sametových přihrádek v horní zásuvce sekretáře. Vedle klenotů leží Thomasův ranní vzkaz jako další cennost.

Jeho slova, tak uklidňující a obyčejná, byla uložena ke vzpomínkám.

Přesto ten lístek otevřu a znovu čtu.

Tři drobné tečky inkoustu kazí věty.

Vnesou náhlé světlo.

Tyhle skvrny zanechalo zvláštní plnicí pero, které dělá kaňky, pokud spočine na papíře příliš dlouho.

Dvanáct rychlých kroků přes ložnici a přes práh do pracovny.

Když Thomas před odchodem pro bagely sáhl po tom peru, určitě viděl dvě složky – vaši a Aprilinu, se jmény jasně čitelnými na štítcích – jen kousek od pera na desce stolu.

Nutkání složky vzít a zkontrolovat jejich obsah je téměř nezvladatelné, přesto je nutné ho potlačit. Panika plodí chyby.

Na stole leží pět předmětů: pero, podtácek, hodiny od Tiffanyho a ty složky.

Na první pohled se vše zdá nedotčené.

Ale něco téměř nepostřehnutelného je špatně.

Zkoumám předměty jeden po druhém a zápasím se stoupající vlnou úzkosti.

Pero leží přesně tam, kde má být – v levém horním rohu stolu. Hodiny jsou naproti, v pravém horním rohu. Podtácek je pod hodinami, protože pití držím vždy v pravé ruce, abych měla levou volnou na psaní poznámek.

Během chvíle si všimnu změny. Pro devadesát procent populace by ale byla neviditelná.

Jedinci spadající do převážné většiny – praváci – málokdy vědí o nepohodlí, které si my v menšině naléhavě uvědomujeme. Běžné předměty jako nůžky, lžíce na zmrzlinu, otvíráky na konzervy – to vše je navrženo pro praváky. Tlačítka na zásobníku vody. Držáky pití v autě. Bankomaty. Ten seznam pokračuje…

Lidé s dominantní pravou rukou přirozeně natáčí stránku k pravé straně těla, když si píší poznámky. Lidé píšící levou rukou otáčejí stránku nalevo. Je to automatická činnost, není potřeba nad ní nijak přemýšlet. Složky jsou posunuté o několik centimetrů vpravo od obvyklého místa, kde leží na stole. Jsou teď na místě, kam patří podle mozku praváka.

Nakrátko vidím složky rozmazaně, plavou mi před očima. Důvod se potvrzuje.

Nejspíš Thomas o složky zavadil, když vracel pero, a pak se je snažil zase srovnat na střed.

I kdyby je Thomas zdvihl ze zvědavosti nebo když hledal papír na svůj vzkaz, než našel blok v horní zásuvce stolu, uvědomil by si, že jde o složky klientů. Terapeuti jsou vázáni mlčenlivostí. Thomas respektuje profesionální zásady. Dokonce i v našich soukromých rozhovorech o klientech nikdy nezmiňujeme jejich jména. Ani u mimořádných případů, jakým byl subjekt 5.

Thomasovi jsem řekla o svém prvním setkání se subjektem 5, jak utekla z učebny v slzách uprostřed úvodního sezení u počítačového dotazníku. Když mému asistentovi prozradila, že u ní otázky spustily silné emocionální reakce, souhlasil Thomas, že bylo správné poskytnout jí odbornou pomoc. Chápavě naslouchal, když jsem popisovala naše následující setkání – rozhovory v mé kanceláři, dárky a nakonec pozvání na sýr a víno domů jednoho večera, kdy byl Thomas zaneprázdněný nějakou pracovní akcí.

Chápal, že pro mne byla… mimořádná.

Ale nikdy mezi námi nepadlo její jméno.

Ani jednou. Dokonce ani po její smrti.

Zejména ne po její smrti.

Thomas ale viděl e-mail, který mi poslal soukromý vyšetřovatel najatý rodinou Vossových. Pokud si do té doby nespojil, že se subjekt 5 jmenoval Katherine April Vossová, jistě mu to v tom okamžiku bylo nad slunce jasnější.

Napětí zadržované ve svalech se trošku uvolňuje, když mé myšlenky naberou uklidňující směr.

Kdyby Thomas viděl celou vaši složku, Jessico – ty stránky s detaily našich rozhovorů, specifika vašich úkolů a vaše vyprávění o kontaktech s ním –, jistě by se jeho chování změnilo. U snídaně působil normálně. Stejně to bylo, i když večer přijel do domu.

A přece… u dnešní večeře se jeho nálada změnila. Byl čím dál roztržitější. Odešel náhle. Polibek na rozloučenou byl spíše zběžný než plný lítosti.

Je těžké jasně myslet – dvě skleničky Pinot noir, které jsem večer vypila, mi brání dojít k jasnému závěru.

Hlavou mi poletují další úvahy: i přes zásadu důvěrnosti, vy a April nejste jako ostatní osoby, které vešly do mé kanceláře. Ani jedna z vás technicky nebyla mou klientkou. A Thomas si myslí, že obě máte další odlišnost – a to, že jste jeho manželce způsobily značnou bolest.

April se vytrácí, už nemůže vyvolat novou bolest.

Ale Thomas věří, že vy, Jessico, jste prokázala, že představujete potenciální hrozbu. Dost velkou na to, abych namontovala nový zámek na vstupní dveře řadového domku. Mohl dojít k závěru, že porušení etických pravidel bylo lepší než ignorovat informace, které by ochránily jeho ženu.

Je potřeba vzít v úvahu i jistou pravděpodobnost, že se Thomas podíval do vaší složky.

To vědomí dopadne jako fyzický úder. Chytím se okraje stolu, než znovu získám rovnováhu.

Pokud se rozhodl předstírat, že ne – jaký měl k tomu důvod?

Nenabízí se žádná jasná odpověď.

Komunikace je nezbytnou složkou zdravého vztahu. Je nezbytným základem romantického stejně jako terapeutického vztahu.

Přesto pud sebezáchovy musí přebít manželčinu slepou důvěru. Zejména pokud se manžel v minulosti ukázal jako nedůvěryhodný.

Čtyřiadvacetihodinový odklad skončil. Všechny závěry byly zváženy. Thomase je nutné sledovat pečlivěji než kdy jindy.

Složky jsou přemístěny do uzamčené registrační skříně. Dveře do pracovny pevně zavřeny.

A pak mu pošlu zprávu: Půjdu si brzy lehnout. Promluvíme si zítra, ano?

Vypnu telefon, než stihne odpovědět. V ložnici proběhnou obvyklé večerní rituály: pověsím si šaty do skříně, nanesu sérum a vyberu pyžamo.

Nové prádlo zmuchlané do kuličky hodím dozadu do zásuvky.

Padesátá osmá kapitola

Neděle 23. prosince

VĚTŠINU NOCI JSEM BYLA VZHŮRU a četla svou a Aprilinu složku.

Pokud mohu soudit, Thomasův románek s tou majitelkou butiku je ten, o kterém tehdy večer v kuchyni mluvila doktorka Shields, když se jí třásla ruka a oči se jí plnily slzami. To je ten důvod, proč se mne rozhodla použít k otestování manžela, aby se přesvědčila, že se to už nebude opakovat.

Ve vzpomínkách zalétnu k Thomasovým ústům postupujícím po mém břiše, když mi odhrnul černé krajkové kalhotky, a trhnu sebou.

Nesmím na to teď myslet. Musím se soustředit, abych přišla na to, proč byl Thomas tak průhledný ve svém vztahu s majitelkou butiku, ale tolik se bál, aby někdo nezjistil, že byl s April.

Co jednu aférku odlišovalo od té druhé?

Proto jdu dnes ráno do butiku Blink hledat majitelku – Lauren, tu ženu, se kterou Thomas spal.

Nebylo těžké zjistit, kdo je a kde pracuje. Měla jsem stopy. Její jméno začínalo na L, stejně jako jméno Lydia. A vlastnila obchod s oblečením jeden blok od Thomasovy kanceláře.

Byly tam tři obchody, které připadaly v úvahu. Ten správný jsem odhalila průzkumem webových stránek. Na stránkách Blink byla fotografie Lauren a příběh, jak butik rozjížděla.

Tak trochu chápu, proč jsem doktorce Shields Lauren připomínala, napadne mne, když vejdu do světlého osobitého obchodu. Když jsem na stránkách viděla její fotku, bylo to těžko říct, ale takhle osobně uznávám, že vypadá trochu jako já, s tmavými vlasy a světlýma očima, ačkoliv – jak prohlásila doktorka Shields – jí je nejspíš o deset let víc.

Věnuje se zákaznici, a tak prohlížím věšák s halenkami seřazenými podle barvy.

„Hledáte něco konkrétního?“ pozdraví mne prodavačka.

„Jen se dívám,“ odpovím, otočím cenovku a ucuknu – průsvitný top s dlouhými rukávy stojí čtyři sta dvacet pět dolarů.

„Řekněte, kdybyste si chtěla něco vyzkoušet,“ požádá mne.

Přikývnu a dál předstírám, že uvažuji o halenkách, zatímco nespouštím oči z Lauren. Ale zákaznice, které se věnuje, nakupuje různé kousky jako vánoční dárky na poslední chvíli a ptá se Lauren na názor.

Když pomalu obejdu malý krámek, zákaznice konečně zamíří k pokladně. Lauren začne markovat.

Popadnu šátek ze stolku s doplňky, předpokládám, že to bude jeden z nejlevnějších kousků. Když Lauren zákaznici podá lesklou bílou tašku s logem obchodu – obrovskou skicou dvou zavřených očí s dlouhými hustými řasami –, už čekám u pokladny.

„Přejete si ho dárkově zabalit?“ zeptá se mne.

„Prosím,“ přitakám. Získá mi to pár minut jejího času, abych sebrala odvahu.

Vloží šátek do hedvábného papíru a zaváže kolem pěknou mašli, zatímco přikládám kreditní kartu, abych zaplatila sto devadesát pět dolarů. Pokud se mi podaří získat potřebnou informaci, nebude to drahé.

Lauren mi podá značkovou taštičku a já si všimnu, že má snubní prsten.

Odkašlu si.

„Vím, že to zní divně, ale bylo by možné si na chviličku promluvit v soukromí?“ zeptám se. Cítím chladný kov svých prstýnků a uvědomím si, že po nich přejíždím palcem. Podle složky doktorky Shields to prozrazuje můj neklid.

Úsměv Lauren se vytratí. „Jistě,“ protáhne, skoro jako by to byla otázka.

Lauren mne vede dozadu. „S čím vám mohu pomoci?“ zeptá se.

Potřebuji její první, instinktivní odpověď. Od doktorky Shields jsem se naučila, že ta bývá nejupřímnější. Namísto abych cokoliv říkala, vytáhnu telefon a otočím ho, aby Lauren uviděla Thomasovu fotografii, kterou jsem ořízla ze svatební fotky, již mi poslal. Je sedm let stará, ale obrázek je jasný a vypadá na něm v podstatě stejně.

Nespouštím z ní oči. Pokud se mnou odmítne mluvit nebo mi jen řekne, abych odešla, nebudu mít nic víc než její prvotní reakci. Musím dokázat číst v jejím výrazu, odhalit sebemenší známky viny, smutku nebo lásky.

Není to tak, jak jsem čekala.

V její tváři nejsou silné emoce. Svraští obočí. Dívá se tázavě.

Jako by Thomase poznávala, ale nedokázala si ho hned zařadit.

„Je mi nějak povědomý…,“ řekne nakonec.

Podívá se mi do očí. Čeká, že vyplním prázdná místa.

„Měla jste s ním románek,“ vyhrknu. „Je to jen pár měsíců!“

„Cože?“

Její překvapený výkřik je tak hlasitý, až se její spolupracovnice otočí. „Všechno v pořádku, Lauren?“

„Omlouvám se,“ vykoktám. „Řekl mi, on říkal…“

„To je v pořádku,“ zavolá Lauren na kolegyni, ale v jejím hlase je napětí, jako by se zlobila.

Snažím se sebrat. Nejspíš mě každou chvíli vyhodí. „Říkala jste, že je vám povědomý. Znáte ho vůbec?“

Hlas se mi zlomí a potlačuji slzy.

Namísto aby se Lauren vyděsila, že jsem blázen, její tvář zjihne. „Jste v pořádku?“

Kývnu a otřu si oči hřbetem ruky.

„Proč jste si proboha myslela, že jsem s tím mužem něco měla?“ zeptá se.

Nedokážu vymyslet nic lepšího, než pravdu. „Někdo mi řekl, že jste…,“ zaváhám a pak se přinutím pokračovat: „Potkala jsem ho před pár týdny a… bojím se, že by mohl být nebezpečný,“ zašeptám.

Lauren se narovná. „Podívejte, netuším, kdo jste, ale tohle je pitomost. Někdo vám řekl, že jsem s ním měla románek? Jsem vdaná. Šťastně vdaná. Kdo vám řekl takovou lež?“

„Možná jsem to špatně pochopila,“ řeknu. V žádném případě to s ní nemůžu všechno rozebírat. „Omlouvám se, nechtěla jsem vás urazit… Mohla byste se jen ještě jednou podívat, vzpomenout si, jestli jste ho už někdy viděla?“

Teď je to Lauren, kdo si mne zkoumavě prohlíží. Znovu si otřu oči a donutím se na ni podívat.

Konečně natáhne ruku. „Ukažte ten telefon.“

Když se dívá na fotku, tvář se jí rozjasní. „Už si na něj vzpomínám. Byl to zákazník.“

Podívá se ke stropu a kousne se do spodního rtu. „No už se mi to vybavuje. Přišel před pár měsíci. Zrovna jsem vyndavala nějaké kousky z podzimní kolekce a on hledal něco speciálního pro svou ženu. Utratil docela dost peněz.“

Zvonek nade dveřmi ohlásí příchod nové zákaznice. Lauren se podívá jejím směrem a já vím, že nemám moc času.

„A to bylo všechno?“ zeptám se.

Lauren zdvihne obočí. „No… další den všechno vrátil. Nejspíš proto jsem si ho vůbec zapamatovala. Hrozně se omlouval, ale říkal, že to nebyl manželčin styl.“

Znovu se podívá do přední části obchodu. „Už jsem ho nikdy neviděla,“ doplní. „Neměla jsem vůbec pocit, že by byl nebezpečný. Ale strávila jsem s ním jen chvíli. A rozhodně jsem s ním nic neměla.“

„Děkuji vám,“ řeknu. „A moc se omlouvám, že jsem vás obtěžovala.“

Otočí se k odchodu, pak se na mne ohlédne. „Drahoušku, jestli se ho tak bojíte, vážně byste měla jít na policii.“

Padesátá devátá kapitola

Neděle 23. prosince

V PSYCHOLOGICKÉM EXPERIMENTU známém jako test neviditelné gorily věřily pokusné osoby, že mají počítat přihrávky mezi hráči basketbalového týmu. Ve skutečnosti bylo hodnoceno něco úplně jiného. Čeho si většina z nich nevšimla, zatímco počítali hody míčem, byl muž převlečený za gorilu, který vešel na hřiště. Tak silné soustředění na jednu věc subjekty zaslepilo, pokud jde o celkový obraz.

Moje nadměrné soustředění na Thomasovu věrnost nebo její nedostatek mohlo zahalit nečekaně šokující aspekt mé studie – že totiž můžete mít i vlastní zájmy.

Byla jste zodpovědná výhradně za hlášení toho, k čemu došlo při vašich setkáních s mým manželem – od muzea přes bistro U Teda až po poslední dostaveníčko v Deco Baru. Vaše interakce s Thomasem jsem nemohla pozorovat kvůli nebezpečí, že by si všiml mé přítomnosti.

Ale ukázalo se, že jste skvělá lhářka.

Vlastně jste se vetřela do mého výzkumu způsobem, který se jevil jako podnikavý, ale ve skutečnosti byl licoměrný.

Znovu si procházím všechna vaše přiznání, tentokrát novou optikou. Lhala jste svým rodičům o okolnostech Beckyiny nehody. Spíte s muži, které sotva znáte. Tvrdíte, že respektovaný divadelní režisér překročil hranice nechtěného sexuálního kontaktu.

Máte tolik znepokojivých tajemství, Jessico.

Jejich prozrazení by mohlo zničit váš život.

I přes váš slib upřímnosti jste mi poté, co jste se stala subjektem 52, dále lhala. Přiznala jste, že Thomas odpověděl na vaši zprávu navrhující schůzku hned poté, co jste se s ním setkala v bistru U Teda, ale že jste mi tuto informaci zatajila. A ta vaše dvaadvacetiminutová schůzka s mým manželem v Deco Baru, ačkoliv mělo jít o pětiminutový rozhovor, i ta zůstává nevysvětlená, Jessico.

Co jste vynechala? A proč?

Vaše touha jet na svátky domů a zůstat tam je poněkud nečekaná. Po zmaření toho pokusu jste navrhla, že byste se o Vánocích mohla připojit k Lizziině rodině. Ale i o tom jste lhala, když jste tvrdila, že vás Lizzie pozvala na svátky ke své rodině do Iowy.

Něco tady nehraje, Jessico.

Je potřeba prozkoumat vaše důvody, proč chcete uniknout.

Během našeho úplně prvního sezení jste napsala něco velmi vypovídajícího. V hlavě se mi formují ta slova jedno po druhém, stejně jako se objevovala na obrazovce, zatímco jste psala a netušila, že vás sleduji přes kameru notebooku. Když na to přijde, můžu se spoléhat jen sama na sebe.

Pud sebezáchovy je silná motivace, mnohem spolehlivější než peníze, empatie nebo láska.

Je možné, že atmosféra vašich setkání s mým manželem byla výrazně odlišná od toho, co jste popisovala.

Nejspíš po vás Thomas touží.

Znáte pravdu o své roli v tomto experimentu.

Proč byste kontaminovala výsledky?

Pochopila jste, že od vás bude požadováno mnohem víc, pokud budete pokračovat v mé studii morálky. Možná máte pocit, že je to příliš.

Zjevně se chcete z našeho propojení uvolnit. Dospěla jste k závěru, že nejlepší způsob, jak uniknout, bude vytvořit falešný příběh, takový, který nabídne rozřešení, jaké podle vás chci? Takové, které vás zbaví další účasti?

Možná si právě blahopřejete, že jste tolik získala: dárky, peníze, dokonce luxusní dovolenou na Floridě pro vaši rodinu, než jste mazaně našla způsob, jak pokračovat dál ve svém životě.

Možná se tak soustředíte na své vlastní zájmy, že ignorujete spoušť, kterou za sebou necháváte.

Jak se opovažujete, Jessico?

Před dvaceti lety má mladší sestra Danielle čelila morálnímu pokušení. Stejně tak později Katherine April Vossová. Ty dvě mladé ženy si vybraly špatně.

Jejich smrt lze přičítat přímým důsledkům jejich etického selhání.

Přivedla jsem vás, abyste posloužila jako test morálky pro mého manžela, Jessico.

Ale nejspíš jste to vy, kdo v něm selhal.

Šedesátá kapitola

Neděle 23. prosince

POŘÁD SÉ K TÉHLE OTÁZCE VRACÍM. Něco mi říká, že to musím rozplést, až odhalím tajemství ukryté v jejím jádru: Proč si Thomas vymyslel aférku s Lauren, majitelkou butiku, když se tak zoufale snaží utajit tu skutečnou, kterou měl s April?

Nemohu toho nechat, i když mám svou složku. Doktorka Shields mě nepustí, dokud se mnou nebude hotová. Jediné, co můžu na svou ochranu udělat, je přijít na to, co se stalo April, abych mohla zabránit tomu, aby se mi stalo totéž.

Lauren mi řekla, abych zavolala policii, pokud mám z Thomase strach. Ale co bych jim řekla?

Pronásledovala jsem ženatého muže. Dokonce jsem se s ním vyspala. Jo, a jeho žena mne najala, tak trochu o tom věděla. A mimochodem, myslím, že by jeden z nich, nebo oba dva mohli být zapletení do sebevraždy té další dívky.

Zní to absurdně, mysleli by si, že jsem blázen.

Takže namísto volání policie vyřídím pár jiných hovorů.

Nejdřív vytočím Thomasovo číslo. Bez varování spustím: „Proč předstíráš, že jsi spal s Lauren, když jsi akorát nakoupil oblečení v jejím butiku?“

Slyším, jak se ostře nadechl.

„Víš co, Jess? Mám Lydiiny poznámky o April a ty máš zase její poznámky o sobě. Takže jsme si kvit. Nemusím ti na nic odpovídat. Hodně štěstí.“

Pak zavěsí.

Okamžitě stisknu opětovné vytáčení.

„Vlastně máš jen prvních třináct stránek Apriliny složky. Nikdy jsem ti neposlala těch posledních pět. Takže mi musíš odpovědět. Ale osobně.“ Potřebuji číst i v jeho tváři.

Linka je tak tichá, že se bojím, jestli znovu nezavěsil.

Pak řekne: „Jsem ve své kanceláři. Sejdeme se tady za hodinu.“

Když mi dá adresu, stisknu ukončit hovor, přecházím sem a tam a přemýšlím. Z jeho tónu se nedalo nic vyčíst. Nezněl rozzlobeně, nebyly v něm ani žádné silné emoce. Ale možná je jedním z těch chlapů, co jsou nejnebezpečnější, když působí klidně, jako když je klid před bouří.

Kancelář se jeví jako dostatečně bezpečné místo. Kdyby mi chtěl Thomas ublížit, nevybral by si jiné místo, které s ním není spojené? Ale je neděle a nevím, jestli budova nebude prázdná.

Lauren říkala, že jí Thomas připadal jako milý chlapík. To byl i můj pocit, jak v muzeu, tak té noci, kterou jsme spolu strávili. Ale nikdy se nedokážu zbavit vzpomínky na to, co se stalo posledně, když jsem byla sama v kanceláři se zdánlivě milým mužem.

A tak tedy znovu telefonuji, tentokrát Noahovi, a požádám ho, abychom se sešli za devadesát minut před Thomasovou budovou.

„Je všechno v pořádku?“ zeptá se.

„Nejsem si jistá,“ řeknu popravdě. „Mám schůzku s někým, koho tak dobře neznám, a prostě bych se cítila lépe, kdybys mne pak vyzvednul.“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se doktor Cooper. Je to v podstatě pracovní. Všechno ti vysvětlím, až se uvidíme, platí?“

Noah zní trochu pochybovačně, ale souhlasí. Myslím na všechno, co jsem udělala – řekla mu falešné jméno, několikrát jsem mu řekla, že jsem měla divný nebo stresující den, vyjádřila jsem obavy věřit druhým lidem – a slíbím si, že mu toho skutečně řeknu co nejvíc. Nejen proto, že si to zaslouží. Cítila bych se bezpečněji, kdyby někdo věděl, co se děje.

Jak jsem se obávala, když se ve 13.30 blížím k Thomasově kanceláři, chodba je prázdná.

Na konci chodby najdu číslo 114. Vedle vchodu je destička s jeho celým jménem Thomas Cooper a se jmény několika dalších terapeutů.

Zdvihnu ruku. Než stihnu zaklepat, dveře se rozletí.

Instinktivně o krok ustoupím.

Zapomněla jsem, jak je velký. Jeho postava zaplnila většinu vchodu, stíní slabé zimní světlo pronikající oknem za ním.

„Tudy,“ řekne Thomas a ustoupí stranou, hlavou trhne směrem, kde musí být jeho soukromá kancelář.

Čekám, až vejde jako první, nechci ho mít za sebou. Ale ani se nepohne.

Po pár vteřinách se zdá, že pochopí mé obavy, náhle se otočí a projde čekárnou.

Jakmile jsem v jeho kanceláři, zavře dveře.

Jako by se prostor zmenšil, obklopil mne. Všechno se ve mně svírá panikou. Jestli je Thomas skutečně nebezpečný, nikdo mi nepomůže. Mezi mnou a venkovním světem jsou troje dveře.

Jsem v pasti stejně jako tenkrát s Genem.

Tolikrát jsem si představovala, co bych udělala, kdybych mohla znovu prožít tu noc ve ztichlém divadle, když všichni ostatní odešli. Vyčítala jsem si, že jsem tam jen celá ztuhlá stála, zatímco Gene využil mé zranitelnosti a strachu.

Teď jsem v podivně podobné situaci.

A zase jsem paralyzovaná.

Ale Thomas jen obejde svůj stůl a posadí se na kožené kancelářské křeslo.

Když zůstanu stát, vypadá překvapeně.

„Posaď se,“ řekne a ukáže na křeslo naproti sobě. Klesnu do něj a snažím se dýchat klidně.

„Venku čeká můj přítel,“ vyhrknu.

Thomas zdvihne obočí. „Dobře,“ řekne a zní tak zmateně, že mi je jasné, že nemá v plánu mi nějak ublížit.

Moje vyděšenost dál opadá, když si prohlédnu Thomasův vzhled: působí vyčerpaně. Má vysoukanou flanelovou košili a není oholený. Když si sundá brýle, aby si promnul oči, všimnu si, že jsou červené, takové mám pokaždé, když se dost nevyspím.

Znovu si brýle nasadí a spojí ruce. Jeho další slova mne překvapí.

„Podívej, nemůžu tě nutit, abys mi věřila,“ pronese. „Ale přísahám, že se tě snažím před Lydií chránit. Už jsi v tom tak hluboko.“

Přeruším oční kontakt a rozhlédnu se po místnosti. Snažím se hledat vodítka, kdo Thomas vlastně je. Byla jsem v kanceláři doktorky Shields a v jejím řadovém domku a obě ta místa odrážejí její chladnou, odtažitou eleganci. Thomasova kancelář je tak odlišná. Pod nohama má měkce působící kobereček, dřevěné police přetékají knihami všech tvarů a velikostí. Na stole je čirá sklenice plná karamelek ve žlutých papírcích. Vedle stojí jeden z těch hrnků na kávu s motivačními citáty po obvodu. Zírám na dvě slova uprostřed: love you.

Vyvolá to otázku. „Miluješ vůbec svou ženu?“ zeptám se.

Nakloní hlavu. „Myslel jsem si, že ano. Chtěl jsem. Snažil jsem se…“ Jeho hlas zní trochu rozechvěle. „Ale nedokázal jsem to.“

Věřím mu. Také jsem byla doktorkou Shields fascinovaná, když jsem se s ní poprvé setkala.

V kapse cítím, jak mi vibruje telefon. Ignoruji ho, ale představuji si doktorku Shields, jak drží hladký stříbrný telefon u ucha a čeká, až to zvednu. Tenké vrásky v její skvostné tváři, jakoby vytesané z dokonalého bílého mramoru, se prohlubují.

„Lidi se pořád rozváději. Proč jsi to prostě neukončil?“ zeptám se.

Pak si vzpomenu, co mi řekl: Někoho jako Lydia nemůžeš prostě opustit.

„Zkoušel jsem to. Ale pro ni bylo naše manželství dokonalé a odmítala vidět, že máme nějaké problémy,“ vysvětlí Thomas. „Máš pravdu, vymyslel jsem si aférku s tou ženou z butiku, s Lauren. Vybral jsem si ji skoro namátkou. Vypadala uvěřitelně, jako někdo, s kým bych chtěl spát. Schválně jsem napsal Lydii a předstíral, že to bylo pro Lauren.“

„Ty jsi své ženě poslal falešnou textovku?“ Jak musel být zoufalý, pomyslím si.

Thomas se zadívá na své ruce. „Myslel jsem si, že kdybych Lydii podváděl, určitě by mě opustila. Vypadalo to jako snadná cesta ven. Napsala dokonce knihu Etika manželství. Nikdy jsem si nemyslel, že by trvala na tom, abychom náš vztah dávali do pořádku.“

Ještě mi neodpověděl na základní otázku. Proč prostě nepřiznal, že měl románek s April?

A tak se ho zeptám.

Zdvihne hrnek a napije se, prsty zakryje většinu citátu. Možná se snaží získat čas.

Pak hrnek postaví. Teď se ale dívám na jiná slova, protože mezitím hrnek pootočil: take is equal.

Jako dílky skládačky do sebe slova zapadnou: And in the end, the love you take is equal to the love you make.

Měla jsem pravdu, Thomas musel tuhle písničku od Beatles April zpívat té noci, kdy byli spolu. Tak přišla na písničku, kterou pak poslouchala s matkou.

„April byla tak mladá,“ řekne nakonec Thomas. „Myslel jsem si, že by pro Lydii bylo těžké zjistit, že jsem si našel třiadvacetiletou dívku.“ Vypadá teď ještě smutnější, než když jsem přišla. Skoro bych přísahala, že vidím, jak přemáhá slzy. „Nejdřív jsem netušil, jak byla April zničená. Myslel jsem si, že nám oběma jde o vztah na jednu noc…“

Významně se na mne podívá a já vím, co tím chce říct: Jako tobě a mně.

Cítím, jak mě pálí tváře. V kapse mi znovu vibruje telefon. Jako by to tentokrát bylo naléhavější.

„Jak se April stala subjektem 5?“ zeptám se a snažím se ignorovat bzučení na noze. Brní mě kůže, jako by se ty vibrace šířily celým mým tělem. Jako by mne pohlcovaly.

Podívám se vlevo na zavřené dveře Thomasovy kanceláře. Neviděla jsem, že by je zamykal. Nevybavuji si ani, že by zamykal hlavní dveře, když mě pustil dovnitř.

Thomas mi už nepřipadá jako hrozba. Ale cítím, že je nebezpečí blízko, jako sloupec kouře z nedalekého ohně.

„April se na mne z nějakého důvodu vážně upnula,“ pokračuje Thomas. „Pořád mi volala a psala. Snažil jsem se ji jemně nechat… Od začátku věděla, že jsem ženatý. O pár týdnů později to všechno přestalo stejně náhle, jako to začalo. Myslel jsem si, že šla dál, potkala někoho nového.“

Stiskne si čelo palcem a ukazovákem, jako by ho bolela hlava.

Rychle, pomyslím si naléhavě. Nedokážu říct proč, ale instinkt mi říká, abych z kanceláře rychle vypadla ven.

Thomas se znovu napije z hrnku a pokračuje: „Pak se Lydia vrátila domů a řekla mi, že má ve studii nový subjekt, mladou ženu, která reaguje traumaticky. Mluvili jsme o tom, že v ní výzkum musel něco spustit, nejspíš potlačenou vzpomínku. To já jsem Lydii vybízel, aby si s ní promluvila osobně a pomohla jí. Nevěděl jsem, že jde o April. Lydia jí říkala jen subjekt 5.“ Thomas se drsně zasměje, jako by v jeho smíchu byly uzavřené všechny komplikované pocity, které jistě nosí v sobě. „Nedošlo mi, že April a subjekt 5 jsou tatáž osoba, dokud Lydii kvůli její složce nekontaktoval ten soukromý vyšetřovatel.“

Sotva dýchám. Nechci ho přerušovat, zoufale toužím slyšet, co ještě ví. Ale také si naléhavě uvědomuji telefon na své noze. Čekám, kdy znovu zabzučí.

„Měl jsem čas si to srovnat,“ řekne nakonec Thomas, „a nejpravděpodobnější se mi zdá, že April přišla na to, kdo je moje žena. Pak se přihlásila do studie, protože to bylo propojení ke mně. Nebo možná měla pocit, že je Lydia její konkurence a chtěla se o ní dozvědět víc.“

Otočím hlavou doprava, k oknu. Co to bylo, co upoutalo mou pozornost? Možná tlumený zvuk, pohyb na chodníku nebo na ulici tam venku. Žaluzie jsou natočené, vidím jen útržky. Nedokážu říct, jestli tam Noah je.

Jakékoliv nebezpečí cítím, nezdá se, že by vycházelo od Thomase. Věřím jeho příběhu – celé týdny před její smrtí nebyl s April v kontaktu.

Není to ale jen slepá víra nebo instinkt. Už jsem četla Aprilinu složku asi pětkrát. A zjistila jsem klíčovou informaci o jejím vztahu s doktorkou Shields. Vím něco z toho, co se mezi nimi stalo té noci, kdy April zemřela.

Doktorka Shields o tom psala rukopisem roztřesenějším, než bylo její obvyklé elegantní písmo. Jejich poslední setkání je zdokumentováno na stránce ve složce těsně před Apriliným úmrtním oznámením, tím, které jsem viděla online. A všechno jsem si to vyfotila na telefon, který mám v kapse, ten, který mi teď připadá neobvykle horký. Který, čekám, se každou chvíli znovu rozezní.

Hluboce jste mne zklamala, Katherine April Vossová, napsala doktorka Shields. Myslela jsem si, že vás znám. Jednala jsem s vámi s takovou vřelostí a péčí, získala jste toho tolik – pozornost k vaší duševní pohodě, pečlivě vybrané dárky, dokonce setkání jako to dnešní, kdy jste přišla ke mně domů a seděla v kuchyni na stoličce, upíjela víno, zatímco jste si na zápěstí navlékla tenký zlatý náramek, který jsem si stáhla z paže a podala vám ho.

Pozvala jsem vás dál.

Pak jste učinila odhalení, které vším otřáslo, které vás postavilo do zcela jiného světla: Udělala jsem chybu, spala jsem se ženatým mužem, jedním chlapíkem, kterého jsem potkala v baru. Stalo se to jen jednou.

Velké oči se vám zalily slzami. Spodní ret se zachvěl. Jako byste snad zasloužila za svůj prohřešek soucit.

Hledala jste rozhřešení, ale toho se vám nedostalo. Jak by mohlo? Mezi morálními a nemorálními jedinci je barikáda. Pravidla jsou velmi jasná. Řekla jsem vám, že jste překročila hranice a už nikdy nebudete v mém domě vítaná.

Odhalila jste své skutečné, vadné já. Nebyla jste ta bezelstná mladá žena, za kterou jste se vydávala.

Rozhovor pokračoval. Na jeho závěr jsem vás objala na rozloučenou.

O dvacet minut později zmizely všechny stopy. Umyla jsem vaši sklenku od vína, osušila ji a vrátila do kredence. Zbytky sýru Brie a hroznového vína skončily v odpadkovém koši. Vaše stolička byla vrácena na správné místo.

Jako byste tu vůbec nikdy nebyla. Jako byste již neexistovala.

Když jsem ta slova doktorky Shields poprvé viděla, ani jsem je nepročetla. Příliš jsem se strachovala, abych se z jejího domku dostala dřív, než se vrátí. Ale později, v bezpečí svého bytu, jsem je četla znovu a znovu.

Poznámky doktorky Shields naznačují, že věděla, že ten ženatý muž, s kterým se jí April svěřila, že spala, byl Thomas. Zdá se, že věří, že April do její studie vstoupila bez postranních úmyslů, ačkoliv je mi už zřejmé, že April byla Thomasem posedlá, posedlá dost na to, aby se dostala do výzkumného projektu doktorky Shields. Pak se zdá, že se upnula na doktorku Shields. April byla ztracená dívka, jako by pořád hledala, na koho nebo co se upnout.

Je divné, že by April doktorce Shields odhalila, že měla románek s nejmenovaným ženatým mužem, že by našlapovala kolem takové výbušné nálože. Ale svým způsobem to chápu, vzhledem k magnetismu, který doktorka Shields vyzařuje.

Možná April hledala rozhřešení, stejně jako jsem ho u doktorky Shields hledala i já, když jsem jí svěřila svá tajemství. April si nejspíš také myslela, že když jí odpustí žena, která celou svou kariéru studuje morální volby, pak nakonec April není až tak zkažená.

„Pošlu ti ty chybějící stránky,“ řeknu Thomasovi. „Můžeš mi ale odpovědět ještě na jednu otázku?“

Přikývne.

Myslím na tu noc, kdy jsem je pozorovala pod markýzou restaurace. „Jednou večer jsem tě s doktorkou Shields viděla. Vypadal jsi zamilovaně. Proč ses tak choval?“

„Její složka o April,“ odpoví. „Chtěl jsem se dostat do domu, abych se na ni mohl podívat. Kdyby tam bylo něco, co April řekla a co by ji se mnou mohlo spojit, bál jsem se, že by si to Lydia mohla později uvědomit a mohla by to být poslední kapka. Ale nemohl jsem ji najít, dokud jsem ji nezahlédnul na tom stole.“

„Ve složce není nic, co by tě spojovalo s April,“ řeknu.

„Díky,“ zašeptá.

Ale to možná není pravda, uvědomím si. Jeden drobný detail se vznáší někde na hranici mého vědomí. Je jako heliem naplněný balonek poskakující vysoko pod stropem. Nemůžu ho chytit, ať se snažím, jak chci. Nějak to souvisí s April. Je to obraz, vzpomínka nebo detail.

Podívám se znovu k oknu a vytáhnu z kapsy telefon. Jakmile odsud odejdu, vrátím se a znovu prostuduji její složku, pomyslím si. Teď jen musím odsud.

Podívám se na telefon, abych vytáhla posledních pět snímků z Apriliny složky. V tu chvíli si všimnu zmeškaných hovorů z BeautyBuzz. Jsou čtyři, včetně dvou hlasových zpráv.

Zapomněla jsem na nějakou práci? Přemýšlím. Ale jsem si jistá, že až do pěti žádnou práci nemám.

Proč by se se mnou společnost snažila tak naléhavě spojit?

Rychle klepnu na chybějící fotky a pošlu je Thomasovi. „Teď máš všechno,“ řeknu a postavím se. Už se sklání nad svým telefonem a soustředěně si je prohlíží.

Přehraji si zprávu od BeautyBuzz. Okno znovu přitáhne můj pohled. Mám pocit, jako bych zahlédla stíny procházejících lidí, ale nejsem si jistá.

Hlasová zpráva není od koordinátorky, jak jsem si myslela. Je od majitelky společnosti, ženy, se kterou jsem ještě nikdy nemluvila.

„Jessico, prosím, okamžitě mi zavolejte.“

Její hlas je úsečný. Rozzlobený.

Stisknu přehrát, abych si poslechla tu druhou.

„Jessico, končíte, s okamžitou platností. Odpovězte na tuto zprávu co nejdřív. Dozvěděli jsme se, že jste porušila konkurenční doložku, kterou jste podepsala, když jste se připojila k naší společnosti. Máme jména dvou žen, které jste nedávno obsloužila na vlastní pěst pod hlavičkou BeautyBuzz. Pokud v tom budete pokračovat, podniknou naši právníci potřebné kroky.“

Podívám se na Thomase.

„Nechala mě vyhodit,“ zašeptám.

Doktorka Shields musela zavolat na BeautyBuzz a říct jim o Reyně a Tiffani.

Myslím na nájem, který mám za týden zaplatit, na účty za Antonii, práci, kterou otec ztratil. Vybavím si Beckyinu sladkou, důvěřivou tvář, až se dozví, že přijde o jediný domov, který kdy měla.

Znovu se kolem mne uzavírají stěny.

Chce mě doktorka Shields zažalovat, když neudělám, co žádá?

Myslím na to, co si o mně napsala do poznámek. Patříte mi.

Hrdlo se mi svírá, oči mě pálí. Výkřik se mi zadrhnul v hrdle.

„Co se stalo?“ zeptá se Thomas a zdvihne se za stolem z křesla.

Ale nedokážu odpovědět.

Vyrazím ze dveří kanceláře do prázdné čekárny a vyhrnu se chodbou ven. Musím zavolat majitelce BeautyBuzz a pokusit se jí to vysvětlit. Musím mluvit s rodiči a přesvědčit se, že jsou pořád v bezpečí. Mohla by jim doktorka Shields něco udělat? Možná nakonec neplánuje zaplatit za jejich výlet, mohla najít číslo mé karty a použít ji k uhrazení zálohy.

Jestli se Becky jen dotkne, zabiju ji, pomyslím si zoufale.

Když rozrazím hlavní dveře budovy a vyběhnu ven, vzlykám a pláču. Ledový zimní vzduch mne udeří do tváře.

Zatočím se na chodníku a zběsile se rozhlížím, kde je Noah. V kapse se mi znovu rozvibruje telefon. Mám chuť ho vytáhnout a mrštit s ním o zem.

Nikde Noaha nevidím. Slzy mi tečou čím dál víc. Už jsem si začala myslet, že bych se na něj mohla spolehnout.

Teď ale pochopím, že ne.

Už se chystám otočit, když zahlédnu prošívanou modrou bundu blok ode mne. Srdce mi vyletí do krku. To je on. Poznávám ho zezadu, už znám jeho chůzi.

Rozeběhnu se, proplétám se mezi lidmi.

„Noahu!“ zavolám.

Neotočí se, běžím dál. Lapám po dechu a není lehké dostat do plic dostatek kyslíku, ale nutím nohy, aby přidaly.

„Noahu!“ zakřičím znovu, když jsem blíž. Chci se mu zhroutit do silné náruče a všechno mu povědět. Pomůže mi, vím že ano.

Prudce se otočí.

Jeho výraz mne náhle zastaví, jako bych narazila do zdi.

„Začínal jsem do tebe být blázen,“ řekne a každé slovo skoro vyštěkne. „Ale teď vím, co jsi zač.“

Udělám krok k němu, ale zdvihne ruku. Rty má zasmušile sevřené, hnědé oči mají tvrdý pohled.

„Ne,“ řekne. „Už tě nechci nikdy vidět.“

„Cože?“ vyjeknu.

Ale obrátí se a jde dál, vzdaluje se mi víc a víc.

Šedesátá první kapitola

Neděle 23. prosince

MŮJ PŘEDČASNÝ ODCHOD NA LŮŽKO mi dnes ráno umožnil vstát obzvlášť brzy.

Bude to rušný den.

Když jsem zapnula telefon, objevila se nová zpráva od Thomase. Včera večer ve 23.06 napsal, že jeho pacient v Bellevue je stabilní, a znovu se omluvil za zkrácení večera.

Odpověď jsem odeslala v 8.02: Chápu. Co máš v plánu dnes?

Odepsal, že je na cestě na squash a snídani v bistru U Teda. Odpoledne se pustím do papírování, doplnil. Dáme večer film?

Obdržel odpověď: Skvělé.

Jeho ranní aktivity odpovídají popisu – vyjde z tělocvičny, nají se u Teda a zamíří rovnou do kanceláře.

Všechno se změní přesně ve 13.34.

V tu dobu si všimnu, jak kráčíte po chodníku s nákupní taškou v ruce.

I vy zmizíte v budově, kde má Thomas kancelář.

Ach, Jessico. Udělala jste velkou chybu.

Mají oběti právo vzít odplatu do vlastních rukou?

Při druhém počítačovém dotazníku jste seděla v univerzitní učebně a odpověděla na tento dotaz kladně, Jessico. Ani jste nezaváhala. Nepohrávala jste si s prstýnky ani se zamyšleně nepodívala ke stropu. Rychle jste sklonila prsty nad klávesnici a formulovala odpověď.

Jaký pocit z té otázky máte teď?

Koneckonců, pro vaši zradu existují pevné důkazy.

Co tady děláte s mým manželem, Jessico?

Zda jste zapletená do tělesného románku, je v tuto chvíli téměř nepodstatné. Vy dva se scházíte za mými zády. Mělo mne varovat, jakou proradnost jste soustavně projevovala.

Dosud jste přinesla tolik odstínů klamu, tolik vrstev falši, jste zapletená do tak oplzlého úskoku, že z něj není návratu.

„Paní, jste v pořádku?“

Kolemjdoucí mi podá papírový kapesník. Podívám se na něj zmateně.

„Asi jste si rozrazila ret,“ vysvětlí.

Po chvilce vytáhnu kapesníček. V ústech cítím kovovou pachuť krve. Později přiložím led, aby zmírnil otok, ale v danou chvíli najdu v kosmetické taštičce balzám na rty.

Je to přesně stejný balzám, jaký jste nechala minulý týden v mém řadovém domku, ten, který dá rtům okouzlující růžový nádech.

Na tubičce je logo BeautyBuzz. Vyrábí ho váš zaměstnavatel, Jessico.

Získat telefonní číslo je docela snadné.

Zatímco kujete pikle s mým manželem, vyřídím hovor.

Když lidé mluví s autoritou, poslouchají.

Recepční, která přijme hovor, mne přepojí na manažerku, ta zase slíbí, že kontaktuje majitelku společnosti, aby jí neprodleně předala informaci.

Očividně BeautyBuzz bere konkurenční doložku dost vážně. Stále mluvíte o tom, že byste chtěla na svátky uniknout z města.

Nikam nepojedete, Jessico.

Ale zdá se, že si nakonec přece jen odpočinete od práce.

Měl by trest vždy odpovídat zločinu?

Ztráta práce není dost tvrdý trest.

Ale brzy se nabídne přiměřenější, ještě když jste uvelebená v kanceláři mého manžela.

Mladý muž v prošívané modré bundě zvýrazněné červenými zipy se přiblíží a zastaví se na rohu naproti Thomasově budově. Rozhlíží se, jako by na někoho čekal.

Hned je mi povědomý – je to ten, který vás tuhle večer tak vroucně objal. Ten, kterého jste přede mnou skrývala.

Během vaší tajné schůzky s mým manželem se setkáme tváří v tvář na chodníku před Thomasovou kanceláří.

Nesouhlasila byste, že je to spravedlivé?

„Jsem doktorka Lydia Shields,“ pozdravím ho.

Je nezbytné, aby můj tón i výraz působily střízlivě. Profesionálně. S náznakem lítosti, že to došlo tak daleko. „Jste tu kvůli intervenci vůči Jessice Farrisové?“

Jessico, váš milenec vypadá zprvu dost překvapeně. „Cože?“ řekne.

Jakmile potvrdí, že na toto místo přišel kvůli setkání s vámi, prokážu se mu. Nabídnu vizitku. Přesto je potřeba ho přesvědčovat.

Vysvětlím mu, že další účastníci již odešli a doktor Thomas Cooper, váš dlouholetý terapeut, se vás ještě snaží v kanceláři přesvědčit.

„Její paranoia a úzkost obvykle reagují na léčbu,“ řeknu mu. „Naneštěstí je její destruktivní chování natolik vytrvalé a všeprostupující, že obvyklé zásady důvěrnosti jsou v rozporu s ochranou těch, kterým by mohla ublížit.“

Je potřeba uvést tři příklady vaší podvodné povahy, aby vůbec začal uvažovat, že popisovaná žena jste skutečně vy. To jen dokazuje, jak je vámi uchvácený.

Detailně popíšu vaše nedávné chování – nedávnou ztrátu zaměstnání kvůli porušení etického kodexu. Vaši nebezpečnou návštěvu v bytě drogového dealera. Váš zvyk oddávat se sexu na jednu noc, často se ženatými muži, a vystupovat jako různé osobnosti.

Při vašem posledním přestupku Noah ucukne, což určí nezbytný směr zbytku konverzace.

Noah je raněný.

Je čas na poslední úder.

Pádný důkaz je přesvědčivější než náhodné svědectví, nad kterým se dá mávnout rukou.

Najdu na telefonu vaši SMS, kterou jste mi tento měsíc poslala, a ukážu ji Noahovi.

Dr. Shields, flirtovala jsem, ale odmítl. Řekl, že je šťastně ženatý. Šel nahoru do svého pokoje, já jsem v hotelové hale.

„Proč by vám tohle posílala?“ zeptá se Noah.

Vypadá ohromeně. Prochází popíráním. Další fáze bude hněv.

„Specializuji se na kompulzivní chování, včetně sexuálního,“ odvětím. „Konzultovala jsem s doktorem Cooperem tento aspekt Jessičiny osobnosti.“

Noah stále balancuje na hraně nedůvěřivosti. Vytáhnu tedy další zprávu. Poslala jste ji jen před dvěma dny, než jste odešla za Thomasem do Deco Baru. Toho samého večera, kdy jste se s Noahem setkala v Peachtree Grillu.

Za pár minut odcházím na schůzku s T. Mám nabídnout, že mu koupím pití, když jsem ho pozvala já?

Datum odeslání zprávy je zřetelně vidět – pátek. Palcem zakrývám zbytek konverzace, když držím telefon tak, aby si Noah mohl zprávu přečíst.

Noah zbledne. „Ale ten večer jsem ji viděl,“ řekne. „Měli jsme spolu schůzku.“

Předstírám překvapení. „Ach, to jste vy, s kým se setkala v Peachtree Grillu? Řekla mi o tom. Vlastně se cítila trochu provinile, že se viděla s jiným mužem těsně předtím, než šla za vámi.“

Hněv se dostaví rychle, Jessico.

„Ta mladá žena vykazuje velmi sebedestruktivní chování,“ řeknu Noahovi, zatímco se jeho výraz proměňuje. „A naneštěstí její narcistní osobnost – jakkoliv zprvu okouzlující – ji bohužel činí nenapravitelnou.“

Noah odejde a vrtí hlavou.

Ani ne o dvě minuty později vyrazíte z budovy a běžíte za ním.

Když vás zavrhne, stojíte na chodníku a marně se za ním díváte.

Pořád máte v ruce nákupní tašku.

Teď je vidět logo se zavřenýma očima. Je překvapivě povědomé. Ach, Jessico, jak jste přičinlivá! Takže i vy jste navštívila Blink.

Musíte si myslet, jak jste mazaná. Nejspíš jste i vy zjistila pravdu o Lauren, ne ten příběh, který si Thomas vymyslel.

Byla jste překvapená, když jste zjistila, že můj manžel s Lauren nikdy nic neměl?

Nemůžete snad věřit, že osoba, která zná Thomase nejlépe, která mu sedm let byla milující ženou, by tomu trapnému výmyslu uvěřila, ne?

Jeho románek s majitelkou butiku byl odhalen jako výmysl sotva týden po té „nehodě“ se zprávou, která dorazila na můj telefon. Když jsem Lauren vyhledala a požádala ji o pomoc s výběrem oblečení na víkendový výlet, doporučila mi několik kousků včetně nestrukturovaných šatů, které vybrala při nedávné cestě do Indonésie.

Následoval krátký rozhovor o jejích cestách.

Prozradila, že právě strávila týden na Bali a další v Jakartě a do Států se vrátila jen tři dny před mou návštěvou butiku.

Není možné, aby měl můj muž v plánu se s ní setkat toho dne, kdy jí napsal: Uvidíme se večer, krásko. Nemohli se potkat ani té noci, kdy tvrdil, že jejich románek začal, kdy podle jeho slov vklouzla na sedačku naproti němu v hotelovém baru.

Ale nikdy jsem jeho lež nezpochybnila. Bylo potřeba ji nebořit.

Thomas měl dobrý důvod, proč se snažil zakamuflovat svůj románek na jednu noc s April tím, že ho zakrýval jiným, vymyšleným poměrem.

A jistěže jeho žena měla ještě lepší důvod skrývat, co ví o falešné aférce i o té skutečné s April.

Překvapilo by vás, že jsem celou dobu znala pravdu o svém manželovi a subjektu 5?

Jessico, možná si myslíte, že jste na všechno přišla. Ale pokud jste se jako subjekt 52 něco naučila, tak to, že se musíte zbavit svých domněnek.

Škoda že jste tak rozrušená. Ale způsobila jste si to sama.

Právě teď se cítíte docela sama.

Ale nebojte se. Brzy budete v mé společnosti.

Šedesátá druhá kapitola

Neděle 23. prosince

MLUVILA JSTE POSLEDNÍ DOBOU S RODINOU, Jessico? Líbí se jim dovolená na Floridě?

Zírám na tu zprávu a cítím, jak mne ta otázka propaluje.

Doktorka Shields mi vzala práci. Připravila mě o přítele. Co udělala mým rodičům a Becky?

Ležím v posteli, kolena přitažená k hrudi, Leo vedle mne. Když mě tam na rohu Noah nechal, snažila jsem se mu volat a psát, ale nereagoval. Pak jsem udělala to jediné, co mne napadlo – šla jsem domů a usedavě plakala. Když přijde zpráva od doktorky Shields, pláč už se pomalu zklidňuje ve vzlyky.

Neodpověděla jsem matce na poslední telefonát, který jsem nepřijala, zatímco jsem se plížila domem doktorky Shields. Když si to uvědomím, narovnám se na posteli. Nenechala mi zprávu.

Okamžitě vytočím mámino číslo a snažím se potlačit paniku. Ozve se hlasová schránka.

„Mami, prosím, hned mi zavolej,“ vyhrknu.

Pak zkusím tátův telefon. Totéž.

Začnu hyperventilovat.

Doktorka Shields mi nikdy neřekla ani jméno toho resortu. Máma mi zavolala hned po příjezdu, aby mi řekla všechno o pokoji s výhledem na moře a bazénu se slanou vodou, ale neupřesnila, kde bydlí, a já byla tak vyvedená z míry vším, co se v mém životě děje, že jsem se nezeptala.

Jak jsem mohla být tak lehkomyslná?

Znovu volám rodičům, jednomu po druhém.

Pak popadnu kabát a strčím nohy do bot. Vyrazím ze dveří. Běžím dolů po schodech, protáhnu se kolem sousedky nesoucí tašku s nákupem. Překvapeně se na mne podívá. Vím, že mám nejspíš rozmazanou řasenku a rozcuchané vlasy, ale už je mi jedno, jak před doktorkou Shields vypadám.

Utíkám ulicí a zuřivě mávám na taxík. Jeden zajede ke kraji a já naskočím dozadu. „Rychle, prosím,“ požádám, když řidiči udám adresu doktorky Shields.

Když za patnáct minut dojedu na místo, ještě pořád nemám plán. Jen buším na dveře, až mě bolí ruka.

Doktorka Shields otevře a bez špetky překvapení se na mne podívá, jako by mne čekala.

„Co jste jim udělala?“ zaječím.

„Promiňte?“ opáčí doktorka Shields.

Je dokonalá jako obvykle, v topu v barvě holubičí šedi a skvěle padnoucích černých kalhotách. Mám chuť ji popadnout za ramena a zatřást s ní.

„Vím, že jste něco udělala! Nemůžu sehnat rodiče!“

Ustoupí. „Jessico, zhluboka se nadechněte a uklidněte se. Tímhle způsobem se nedomluvíme.“

Její tón je káravý, jako by jednala s iracionálním dítětem.

Když na ni budu křičet, nikam se nedostanu. Jediný způsob, jak mi odpoví, je, když bude po jejím, když si bude myslet, že má vše pod kontrolou.

Odsunu tedy vztek a strach.

„Můžu prosím dál, abychom si promluvily?“ zeptám se.

Otevře mi dveře a já vejdu za ní.

Hraje klasická hudba a její domov je bez poskvrny jako vždy. Lesklý dřevěný stůl ve vstupní hale zdobí čerstvé petúnie, hned pod panelem s poplašným zařízením. Když jdu kolem, snažím se tam nedívat.

Doktorka Shields mě vede do kuchyně, kde mi ukáže na stoličku.

Když na ni vklouznu, všimnu si, že na talíři na žulovém pultu je hrozen fialového vína a výkroj smetanového sýra, jako by očekávala společnost. Vedle stojí jedna sklenice naplněná světle zlatavou tekutinou.

Všechno je tak dokonalé, precizní a šílené.

„Kde je moje rodina?“ zeptám se a snažím se udržet vyrovnaný tón.

Namísto aby okamžitě odpověděla, dojde doktorka Shields beze spěchu ke kredenci a vyndá stejnou křišťálovou sklenku. Poprvé se mě nezeptá, jestli něco nechci. Místo toho jde k chladničce, vyndá lahev Chardonnay a naplní sklenku.

Postaví ji přede mne, jako bychom byly dvě kamarádky, které se chystají svěřovat.

Mám chuť křičet, ale vím, že kdybych na ni zkusila spěchat, dala by najevo svou převahu a nechala mne čekat ještě déle.

„Vaše rodina je na Floridě a má se skvěle, Jessico,“ řekne konečně. „Proč byste si myslela něco jiného?“

„Protože jste mi poslala tu zprávu!“ vyhrknu.

Doktorka Shields zdvihne obočí. „Jen jsem se zeptala na jejich dovolenou,“ opáčí. „Na tom snad není nic špatného, ne?“

Zní tak upřímně, ale já prokoukla její hru.

„Chci do toho resortu zavolat,“ řeknu. Hlas se mi chvěje.

„Jistě,“ přitaká doktor Shields. „Nemáte číslo?“

„Nikdy jste mi ho nedala,“ vypálím na ni.

Zamračí se. „Jméno toho resortu nikdy nebylo tajemstvím, Jessico. Vaše rodina tam je už tři dny.“

„Prosím,“ žadoním. „Nechte mě s nimi mluvit.“

Beze slova se zvedne a vezme z kuchyňské linky telefon. „Mám tu potvrzení rezervace z resortu,“ řekne, zatímco prochází e-maily. Zdá se, že to trvá příliš dlouho. Pak přečte číslo.

Okamžitě ho vytočím.

„Veselé Vánoce, tady je Tina z Winstead Resort and Spa,“ ohlásí se zpěvavým hlasem nějaká žena.

„Potřebuji sehnat rodinu Farrisových,“ řeknu naléhavě.

„Jistě, s radostí vás přepojím. Mohu poprosit číslo pokoje?“

„Nevím,“ zašeptám.

„Okamžik prosím.“

Zadívám se na doktorku Shields, která se mi podívá do očí ledově modrým pohledem, zatímco neuvěřitelně veselá vánoční písnička vyhrává pro ukrácení čekání: Santa Claus is coming to town.

Pak mi přisune skleničku vína blíž.

Nemůžu se přimět, abych se napila. Potlačuji naléhavý pocit déjà vu. Byla jsem tu jen před pár dny a svěřovala se, že vím, že je Thomas její manžel, ale to není to, co ve mně právě teď vyvolává pocit zneklidnění.

Hudba náhle utichne.

„Nemám tu žádný záznam o hostech toho jména,“ řekne operátorka resortu.

Cítím slabost.

Před očima mi všechno plave a dělá se mi zle.

„Nejsou tam?“ vykřiknu.

Doktorka Shields zdvihne svou sklenku a znovu zlehka usrkne. Její lhostejné gesto ve mně zdvihne novou vlnu hněvu.

„Kde je moje rodina?“ dožaduji se znovu a dívám se jí do očí. Stoupnu si a odsunu stoličku, div ji nepřevrhnu.

Postaví sklenku na pult.

„Ach,“ řekne doktorka Shields, „asi je ta rezervace na moje jméno.“

„Shields,“ řeknu do telefonu naléhavě, „zkuste to, prosím.“

Ticho v telefonu se protahuje.

Cítím, jak mi v hlavě pulzuje krev.

„Aha,“ odpoví úřednice, „tady to je. Hned vás spojím.“

Při druhém zazvonění se ozve matka – její hlas je tak důvěrně známý, bezpečný, že mi zase málem vyhrknou slzy.

„Mami! Jste v pořádku?“ zeptám se.

„Panebože, drahoušku, máme se skvěle,“ řekne. „Zrovna jsme přišli z pláže. Becky si hladila delfíny – mají tady celý program. Táta udělal spoustu fotek!“

Jsou v bezpečí. Nic jim neudělala. Přinejmenším zatím ne.

„Určitě jste v pořádku?“

„Samozřejmě! Proč bychom nebyli? Ale chybíš nám. Máš ale úžasnou šéfovou, že pro nás tohle udělala! Musí jí na tobě moc záležet.“

Jsem už tak dezorientovaná, že sotva zvládnu ukončit hovor a zavěsit, slíbím, že zavolám zase zítra. Nedokážu si srovnat matčino šťastné štěbetání s příšernými obavami, které vytvořila moje mysl.

Položím telefon.

Doktorka Shields se usměje.

„Vidíte?“ řekne klidně. „Jsou v naprostém pořádku. Ještě lépe než v pořádku.“

Položím dlaně na tvrdou chladnou žulu kuchyňské desky a nakloním se dopředu, snažím se soustředit.

Doktorka Shields chce, abych si myslela, že je to jen ve mně, že jsem labilní. Ale nevymyslela jsem si to, že jsem přišla o práci, ani ztrátu Noaha. To jsou naprostá fakta – pořád mám v telefonu hlasovou zprávu z BeautyBuzz. A Noah mi neodpověděl. Jsem si jistá, že to není náhoda, že se obě ty věci staly, zrovna když jsem byla v Thomasově kanceláři. Nemůžu to dokázat, ale doktorka Shields ví, že jsem byla s ním. Možná dokonce zjistila, že jsem s ním spala – Thomas jí to mohl říct, aby se zachránil.

Potrestala mě.

Cítím její dlaň, jak mi jemně poklepe na záda, a s trhnutím se otočím.

„Ne!“ řeknu. „Nechala jste mě vyhodit. Řekla jste v BeautyBuzz, že jsem pracovala na vlastní pěst u Reyny a Tiffani!“

„Zpomalte, Jessico,“ nařídí doktorka Shields.

Vrátí se na svou stoličku a jednu dlouhou štíhlou nohu přehodí přes druhou. Vím, co mám dělat, jakou roli podle ní mám hrát, a tak se posadím na stoličku vedle ní.

„Neřekla jste mi, že jste přišla o práci,“ prohlásí. Pozorovateli by se mohlo zdá, že si vážně dělá starost – obočí má svraštěné, mluví jemně.

„Jo, někdo mne nahlásil, že jsem porušila konkurenční doložku,“ řeknu vyčítavě.

„Hmm…“ Doktorka Shields si poklepe ukazováčkem na rty. Všimnu si, že ten spodní je trochu oteklý, jako by se nedávno poranila. „Neříkala jste, že ten její zdrogovaný přítel vás podezíral? Nemohl vás nahlásit?“

Usměje se na mne jako kočka Šklíba. Má odpověď na všechno.

Ale já vím, že to byla ona. Možná jim nedala jména Reyny a Tiffani, ale mohla anonymně zatelefonovat a předstírat, že to ona je klientka, které jsem nabídla své služby. Představuji si, jak něco říká tím falešně starostlivým hlasem, něco jako Ach, Jessica působila jako tak milá mladá dáma, doufám, že jsem jí nezpůsobila potíže.

Pak si ale vzpomenu na Rickyho naléhavé otázky, než jsem Tiffany vtiskla do ruky ty vzorky zdarma a utekla. Jsem si jistá, že na tubičkách bylo logo BeautyBuzz, je na všech mých lescích a balzámech. Bylo by snadné vypátrat mého zaměstnavatele.

„Jessico, je mi moc líto, že jste ztratila práci,“ řekne doktorka Shields. „Nicméně jsem to rozhodně nezpůsobila.“

Třu si spánky. Ještě před pár minutami bylo všechno tak jasné. Teď ale nevím, čemu věřit.

„Snad vám nebude vadit, že to říkám, ale nevypadáte dobře,“ poznamená doktorka Shields. Přistrčí mi talířek blíž. „Jedla jste?“

Uvědomím si, že nejedla. Když jsem v pátek večer viděla v Peachtree Grillu Noaha, snažil se mě nalákat na zapečené kuře, ale zvládla jsem jen pár soust. Nevzpomínám si, že bych od té doby měla něco kromě kávy a jedné nebo dvou proteinových tyčinek.

„Ale co Noah?“ řeknu si skoro pro sebe. Při vyslovení jeho jména se mi zlomí hlas.

Dnes ráno byl rád, že jsem se ozvala, ačkoliv mu moje žádost možná připadala divná. Vybaví se mi jeho zdvižená ruka, jako bariéra bránící mi dostat se blíž.

„Kdo?“

„Ten kluk, se kterým jsem chodila,“ řeknu. „Jak jste ho našla?“

Doktorka Shields ukrojí kousek sýra, položí ho na tenkou kulatou krekru a podá mi ho. Podívám se na něj a zavrtím hlavou.

„Nikdy jste mi ani neřekla, že s někým chodíte,“ řekne jemně. „Jak bych mohla mluvit s někým, o kom jsem ani nevěděla, že existuje?“

Chvíli nechá ticho viset ve vzduchu, jakoby na zdůraznění svého argumentu.

„Musím vám říct, Jessico, že mi vaše obvinění začínají vadit,“ řekne. „Dokončila jste svůj úkol, za který jsem vám platila. Ujistila jste mne, že je Thomas věrný. Proč bych se tedy teď měla vměšovat do vašeho života?“

Je to možné? Dám hlavu do dlaní a snažím se projít si posledních pár dní, ale všechno je zmatené. Možná je to Thomas, kdo mi lhal. Možná se moje instinkty mýlí. Už v minulosti mne zklamaly – věřila jsem Genu Frenchovi, když jsem neměla. Možná to teď bylo naopak.

„Spala jste vůbec, chuděrko?“

Zdvihnu hlavu. Oči mne pálí, mám těžká víčka. Ví, že nespala, stejně jako věděla, že jsem nejedla – ani se nemusela ptát.

„Hned budu zpátky,“ řekne doktorka Shields. Sklouzne ze stoličky a zmizí. Kroky má tak lehké, že nedokážu říct, kde v domě je.

Jsem naprosto zničená, ale je to ten typ únavy, při kterém vím, že dnes nebudu moct dobře spát. V hlavě mám hustý, blátivý pocit, ale tělo je rozechvělé.

Když se vrátí, něco drží, ale nevím, co to je. Znovu dojde do kuchyně a otevře zásuvku. Slyším slabé rachocení, pak vidím, jak dává malou, oválnou pilulku z lahvičky do uzavíratelného sáčku.

Zavře ho a dojde ke mně.

„Nepochybně mohu za váš stav,“ řekne jemně. „Očividně jsem na vás příliš tlačila všemi těmi našimi intenzivními rozhovory a experimenty. Neměla jsem vás zatahovat do svého osobního života, bylo to neprofesionální.“

Její slova se kolem mne omotávají jako jeden z jejích kašmírových šálů – měkká, uklidňující a teplá.

„Jste tak silná, Jessico, ale byla jste pod hrozným tlakem. Otcovo propuštění, posttraumatický stres, který cítíte od té noci s divadelním režisérem, všechny vaše finanční starosti… a samozřejmě pocit viny kvůli sestře. Musí to být vyčerpávající.“

Vtiskne mi sáček do ruky. „Svátky mohou být tak osamělý čas. Tohle vám dnes pomůže usnout. Neměla bych vám dávat léky bez předpisu, ale považujte to za poslední dárek.“

Podívám se na sáček a bez přemýšlení řeknu: „Děkuji.“

Je to, jako by psala scénář a já jen odříkávám repliky.

Doktorka Shields vezme mou skoro plnou sklenku vína a vylije její obsah do dřezu. Pak seškrábne sýr a víno do koše, ačkoliv jsem se ničeho skoro nedotkla.

Vyprázdněná sklenka. Plísňový sýr.

Zírám na ni a tělem mi projede blesk.

Ani se na mne nepodívá. Je naprosto pohlcená úklidem, ale kdyby viděla mou tvář, věděla by, že je něco špatně.

Ty poznámky, které napsala do Apriliny složky, mi vyplavou v hlavě: … zmizely všechny stopy. Umyla jsem vaši sklenku od vína… Zbytky sýru Brie a hroznového vína skončily v odpadkovém koši…

Jako byste tu vůbec nikdy nebyla. Jako byste již neexistovala.

Podívám se na sáček s maličkou pilulkou ve své ruce.

Tělem se mi rozlévá ledový strach.

Co jste jí udělala? pomyslím si.

Potřebuji se dostat pryč, než jí dojde, co vím.

„Jessico?“

Doktorka Shields se dívá přímo na mě. Doufám, že si emoce v mé tváři splete se zoufalstvím.

Mluví tiše a konejšivě. „Chci, abyste věděla, že to není žádná hanba, připustit, když potřebujete pomoc. Každý občas potřebuje uniknout.“

Přikývnu. Když promluvím, hlas se mi chvěje. „Víte, asi by bylo dobré si konečně trochu odpočinout.“

Strčím si pilulku do kabelky. Pak slezu ze stoličky a nutím se k pomalému pohybu, abych neprozradila paniku. Zdá se, že mě doktorka Shields nechce vyprovodit. Zůstává v kuchyni, houbou utírá žulu. A tak se otočím a jdu do haly.

S každým krokem cítím pichlavý pocit mezi lopatkami. Konečně dojdu ke vchodovým dveřím a otevřu je, pak projdu a jemně je za sebou zavřu.

Jakmile se dostanu domů, vytáhnu plastový sáček a lépe se podívám na malou, oválnou pilulku. Na tabletě snadno rozluštím číselný kód a ověřím si ho na interneru. Je to vicodin, stejný lék na předpis, kterým se podle paní Vossové April předávkovala v parku.

Mám teď dost jasnou představu, kdo ho April dal a proč. Doktorka Shields musela vědět, že Thomas s April spal, jinak by ty prášky nevtiskla April do ruky. Potřebovala jsem jen přijít na to, jak přinutila April, aby je spolkla.

Musím se vrátit do zimní zahrady ve West Village a najít tu lavičku poblíž zamrzlé fontány. Místo, které si April zvolila pro svou smrt, musí mít nějaký význam.

Ví doktorka Shields i to, že si Thomas vymyslel románek s Lauren z butiku? Jestli jsem na to přišla já, pak ona se svou pozorností k detailům jistě také.

Jak dlouho ještě potrvá, než odhalí moje nepovolené setkání s Thomasem a všechny ty lži, které jsem jí řekla?

A co mi udělá, až zjistí, že jsem spala s jejím manželem?

Šedesátá třetí kapitola

Pondělí 24. prosince

ODDÁVÁTE SE HLUBOKÉMU, bezesnému odpočinku, který tak zoufale potřebujete, Jessico?

Nic vás nebude rušit. Jste naprosto sama.

Už nemáte práci, která by vás rozptylovala. Lizzie je pryč. Možná jste měla v úmyslu strávit Štědrý večer s Noahem, ale ten odjel do Westchesteru za svou rodinou.

Pokud jde o vaši rodinu, ta je nedosažitelná. Dnes ráno jim zavolal správce a překvapil je celodenním výletem na lodi. Na moři je tak těžké chytit mobilní signál.

Dokonce i váš nový přítel Thomas bude zaneprázdněn.

Ale i ti, kteří jsou obklopení rodinou a svátečními aktivitami, se mohou cítit osaměle.

Představte si scénu: Štědrý večer v rodinném sídle Shieldsových v Litchfieldu v Connecticutu, devadesát minut od New York City.

Ve velkém obývacím pokoji hoří v krbu oheň. Křehké porcelánové figurky limogeského betléma jsou uspořádané na krbové římse. Tento rok matčin aranžér zvolil bílá světla a dokonalé šišky zdůrazňující stromek.

Všechno vypadá tak nádherně, že?

Otec odzátkoval lahev Dom Pérignon. Podávají se crostini a na nich uzený losos s kaviárem.

Pod stromem leží punčochy. Je jich pět, ačkoliv v místnosti jsou jen čtyři lidé.

Ta navíc byla naplněna pro Danielle, jako každý rok. Máme ve zvyku věnovat jejím jménem dar smysluplné charitě a obálku se šekem dáváme do punčochy. Příjemcem obvykle bývají Matky proti pití za volantem, ačkoliv jsme v minulosti vybrali i Bezpečnou jízdu nebo Studenty proti destruktivním rozhodnutím.

Příští týden bude dvacáté výročí Danielliny smrti, takže je šek mimořádně tučný.

Bylo by jí třicet šest let.

Zemřela kilometr a půl od tohoto obývacího pokoje. Jak hladina šampaňského v matčině sklence klesá, stávají se její historky o mladší dceři, její oblíbené, čím dál nadsazenějšími.

Další sváteční zvyk.

Rozvíjí vyprávění o Daniellině létě v místním příměstském táboře.

„S dětmi jí to tak šlo,“ přemílá matka zbytečně. „Byla by z ní ta nejbáječnější matka.“

Matka příhodně zapomněla, že Danielle vzala práci neochotně, na naléhání otce, a vzali ji jen proto, že otec hrál golf s ředitelem dotyčného sportovního klubu.

Matka si to jako obvykle vychutnává.

Tentokrát ale není možné neoponovat: „No… nejsem si jistá, jak moc měla Danielle ty děti ráda. Nevolala náhodou tak často, že se necítí dobře, až ji málem vyhodili?“

Přes snahu o laskavý tón matka při těch slovech ztuhne.

„Ona ty děti milovala,“ oponuje. Tváře jí zrudnou.

„Ještě šampaňské, Cynthie?“ nabízí Thomas. Je to pokus o uvolnění napětí, které najednou zaplavilo místnost.

Matka dostane šanci zabodovat, když může mít poslední slovo, ačkoliv se mýlí.

To, co matka odmítá uznat, je, že Danielle byla naprosto sobecká. Brala mi věci: oblíbený kašmírový svetr, který pak byl vytahaný, protože Danielle měla větší velikost. Práci z prvního roku angličtiny ohodnocenou na výbornou, kterou jsem měla na společném domácím počítači a kterou následujícího podzimu odevzdala pod svým jménem.

A přítele, který starší sestře sliboval věrnost.

Danielle nikdy nenesla následky těch dvou prvních přestupků nebo celé řady dalších před nimi. Otec měl tolik starostí v práci a matka ji dle očekávání omlouvala.

Pokud by od začátku nesla odpovědnost za své prohřešky, nejspíš by ještě žila.

Thomas přešel přes místnost, aby matce dolil sklenku.

„Jak je to možné, že každý rok vypadáš mladší, Cynthie?“ zeptá se a poplácá ji po paži.

Obvykle působí Thomasovy pokusy o usmiřování láskyplně.

Dnes je vnímám jako další zradu.

„Potřebuji sklenku vody.“ Ve skutečnosti potřebuji výmluvu, abych mohla opustit místnost. Kuchyň mi připadá jako útočiště.

Za posledních dvacet let se v té kuchyni některé předměty změnily. Nová chladnička obsahuje vestavěný zásobník na ledovou vodu. Dřevěnou podlahu nahradila italská dlažba. Jídelní talíře za skleněnými dvířky kredence jsou teď bílé s modrým lemem.

Ale postranní dveře jsou stále ty samé.

Bezpečnostní zámek je stále nutné zvenčí odemykat klíčem. Zevnitř, z kuchyně, stačí otočit malým oválným knoflíkem, který odemyká nebo zamyká podle toho, na kterou stranu se otočí.

Tenhle příběh jste nikdy neslyšela, Jessico.

Nikdo ho neslyšel. Dokonce ani Thomas.

Musela jste ale vědět, že jste pro mne výjimečná. Že jsme nevyhnutelně propojené. To je jeden z důvodů, proč mne vaše činy tak hluboce ranily.

Kdybyste se jen vy chovala správně, mohly jsme mít velmi odlišný vztah.

Protože přes všechno, čím se na povrchu lišíme – věkem, socioekonomickým postavením, vzděláním –, ty nejdůležitější klíčové okamžiky našich životů se podivně shodují. Jako by nám bylo souzeno se setkat. Jako by naše příběhy byly zrcadlovým odrazem.

Toho tragického srpnového dne jste svou mladší sestru Becky zamkla. Já zamkla svou mladší sestru Danielle té tragické prosincové noci.

Danielle se často tajně vyplížila ven, aby se scházela s chlapci. Její oblíbený trik byl nechat kuchyňské dveře otevřené, když odemkla bezpečnostní zámek, aby se mohla nepozorovaně vrátit do domu.

Její úskok nebyl moje starost. Dokud nešla s mým přítelem.

Danielle toužila po mých věcech. Ryan nebyl výjimkou.

Chlapci se do Danielle zamilovávali pořád. Byla hezká, plná života a její sexuální hranice téměř neexistovaly.

Ale Ryan byl jiný. Byl něžný a měl rád rozhovory, tiché večery. V tolika ohledech byl můj první.

Zlomil mi srdce dvakrát. Nejprve když mne opustil. Pak znovu o týden později, když začal chodit s mou mladší sestrou.

Je pozoruhodné, jak ta nejprostší rozhodnutí mohou spustit efekt motýlích křídel. Jak zdánlivě bezvýznamný čin dokáže spustit tsunami.

Obyčejnou sklenicí vody, jako je ta, kterou právě v této kuchyni plním vodou, to té prosincové noci téměř přesně před dvaceti lety všechno začalo.

Danielle byla venku s Ryanem bez vědomí rodičů. Odemkla bezpečnostní zámek, aby zamaskovala svůj pozdní návrat domů.

Danielle nikdy nenesla následky. Dlouho si o to koledovala.

Rychlé, spontánní otočení zámkem znamenalo, že bude muset zazvonit a vzbudit rodiče. Otec by zuřil – jeho povaha byla odjakživa vznětlivá.

Té noci jsem nemohla usnout, očekávání bylo příliš příjemné.

Oknem nad schody jsem v 1.15 zpozorovala světla Ryanova jeepu, která zhasnul v polovině dlouhé, klikaté příjezdové cesty. Viděla jsem Danielle, jak se snaží proklouznout přes trávník směrem ke kuchyňským dveřím.

Tělo mi zaplavilo rozechvění. Jak jí bylo, když ucítila, že dveře nepovolí?

Jistě se brzy rozezní zvonek.

Namísto toho se o minutu později Danielle hnala zpátky k Ryanovu autu.

Pak jeep couval dolů po příjezdové cestě, s Danielle na sedadle spolujezdce.

Jak se z toho Danielle chtěla dostat? Možná by se objevila ráno s nějakou absurdní výmluvou, jako že byla náměsíčná. Ani má matka by tentokrát nemohla Daniellin podvod ignorovat.

Rodiče spali a netušili, že jejich mladší dcera nacpala pod přikrývku polštáře.

Dokud se o pár hodin později neobjevil u dveří policejní důstojník.

Ryan pil, což nikdy neudělal, když jsme byli spolu. Jeho jeep narazil do stromu na konci naší dlouhé příjezdové cesty. Oba při nehodě zemřeli. Ona okamžitě, on v nemocnici na rozsáhlá vnitřní zranění.

Danielle udělala tolik špatných rozhodnutí, která způsobila okolnosti nehody: ukradla mi přítele. Pila vodku o pět let dřív, než jí zákon dovoloval. Vykradla se z domu. Nepostavila se čelem svému přestupku tím, že by zazvonila a setkala se s rodiči.

Takový konečný důsledek zamčených kuchyňských dveří jsem nečekala.

Ale byl to jen jeden z řetězce faktorů vedoucích k její smrti. Kdyby změnila kterékoliv ze svých rozhodnutí, mohla být právě teď v obývacím pokoji, možná i s vnoučaty, po kterých naše matka tolik toužila.

Jako vaši rodiče, Jessico, ani ti mí neznají část příběhu.

Kdybyste tušila, jak pevně jsme spojeny těmito tragédiemi, lhala byste mi o Thomasovi?

Stále mám otázky ohledně vašeho vztahu s mým manželem. Ale na ty získám odpověď zítra.

Vašim rodičům jsem řekla, že budete trávit svátky se mnou, že si mají užít dovolenou a nedělat si starosti, kdybyste se neozvala.

Nakonec budeme mít spoustu práce s vlastními plány.

Šedesátá čtvrtá kapitola

Pondělí 24. prosince

KDYŽ JSEM SE TU PŘED NECELÝM TÝDNEM setkala s Thomasem, nevšimla jsem si úzké stříbrné destičky upevněné na lavičce – bylo moc tma.

Ale teď, když na ni dopadá odpolední slunce, vidím, jak se pamětní destička leskne.

Její celé jméno a datum narození a úmrtí, vyryté elegantním písmem, následuje ještě jedna věta. V mé hlavě čte nápis stříbřitý hlas doktorky Shields: Katherine April Vossová, která se vzdala příliš brzy.

Tu destičku sem dala ona. Vím to.

Nese její rukopis. Decentní. Elegantní. Hrozivá.

Tiché místo hluboko v zimní zahradě West Village je tvořené soustřednými kruhy – zamrzlá fontána stojí uprostřed. V kruhu kolem ní stojí šest dřevěných laviček. A kolem laviček vede cestička.

Stojím a objímám se pažemi, dívám se na lavičku, na které April zemřela.

Od chvíle, kdy jsem včera večer odešla z řadového domku doktorky Shields, jsem podrobně studovala svou složku, stejně jako Aprilinu, znovu a znovu. Vzpomínám si, co o mně doktorka Shields napsala: Tento proces vás může osvobodit, subjekte 52. Podvolte se mu. Její rukopis nebyl nepodobný zprávě zdobící destičku.

Otřesu se, ačkoliv ve dne nejsou tyhle zamrzlé zahrady tak strašidelné. Minula jsem několik lidí na procházce a svěžím vzduchem se nese nepříliš vzdálený dětský smích. V dálce starší žena v zelené pletené čepici tlačí malý nákupní vozík. Míří ke mně, ale pohybuje se pomalu.

I tak se cítím nervózní a naprosto sama.

Byla jsem si tak jistá, že v poznámkách doktorky Shields budou odpovědi. Ale ten chybějící dílek skládačky, ten, který – jak jsem si byla jistá – jsem viděla v Aprilině složce, ale nedokázala jsem ho najít, mi pořád uniká.

Starší žena už je blíž, její pomalé, těžké kroky ji donesly na okraj části s lavičkami.

Promnu si oči a podlehnu pokušení lavičky. Nevyberu si ale tu Aprilinu. Posadím se vedle ní.

Jsem unavenější, než jsem kdy byla.

Poslední noc jsem spala jen pár hodin a můj neklidný odpočinek přerušovaly noční můry. Ricky vrhající se na mne. Becky padající na Floridě do bazénu a topící se. Odcházející Noah.

Ale nikdy mě ani nenapadlo vzít si pilulku od doktorky Shields. Přijímání jejích dárků už mám za sebou.

Mnu si spánky a snažím se uvolnit tepání v hlavě.

Ta žena v zelené čepici se posadí na jednu ze sousedních laviček. Aprilinu lavičku. Zaloví v košíku a vytáhne chléb v zářivém puntíkovaném obalu s nápisem Wonder bread. Začne jeden krajíček trhat na malé kousky a házet je na zem. Jako by na ni čekali, slétne se asi tucet ptáků.

Odtrhnu pohled od jejich třepotání kolem jídla.

Pokud není klíč v těch poznámkách, možná ho najdu, když půjdu v Apriliných stopách. Těsně předtím, než přišla do zahrady, seděla April na stoličce v kuchyni doktorky Shields a povídala si s ní, přesně tak, jako já včera večer.

Představuji si další místa, kde se naše cesty protnuly. April i já jsme obě posedávaly nad klávesnicí v učebně Newyorské univerzity, dovolily jsme doktorce Shields zkoumat naše nejniternější myšlenky. Pravděpodobně jsme dokonce seděly u stejného stolu.

Obě dvě nás pozvala do své kanceláře, kde jsme seděly na pohovce a nechaly ze sebe tahat svá tajemství.

A samozřejmě jsme já i April potkaly v baru Thomase, cítily jeho rozpálený pohled a pak ho vzaly k sobě domů.

Stará dáma dál háže ptáčkům chléb.

„Hrdličky,“ řekne, „tvoří páry na celý život, víte.“

Musí mluvit na mě, protože kolem není nikdo jiný.

Přikývnu.

„Chcete je krmit?“ nabídne, dojde ke mně a podá mi další krajíc chleba.

„Jistě,“ odpovím nepřítomně, vezmu si ho a odtrhnu z něj pár kousků.

Další místa, kde jsme obě byly: její pokoj v bytě rodičů, ten s odrbaným medvídkem, který pořád sedí na její přikrývce. A na jejím Instagramu byla fotografie výkladní skříně obchodu Insomnia Cookies blízko Amsterdam Avenue, kterou jsem poznala. Už jsem tam také byla, kupovala jsem tam nějaké skořicové sušenky a pak čokoládové s mátou.

A pochopitelně jsme obě byly v téhle zahradě.

Ani bych o Aprilině existenci nevěděla, kdyby mne sem Thomas nepozval, aby mne varoval před svou ženou.

Thomas.

Zamračím se, přemýšlím, kolik se toho zhroutilo – moje práce, můj vztah s Noahem –, zatímco jsem seděla u stolu naproti Thomasovi a mluvila s ním o vymyšlené aférce s tou ženou z butiku.

Thomasova kancelář je místo, kde jsem byla, ale April ho nikdy nenavštívila. Thomas říkal, že se s April setkal jen té noci, která skončila v jejím bytě. Ačkoliv, pokud jím byla skutečně posedlá, možná si zjistila, kde pracuje.

Hodím poslední kousky chleba.

Něco mi vrtá v hlavě. Něco, co souvisí s Thomasovou kanceláří.

Hrdličky se kolem mne třepotají a tříští mi myšlenky. Malý pták dosedne na Aprilinu lavičku, vedle té staré dámy, a usadí se nad stříbrnou destičkou.

Zírám na ni.

Adrenalin mi zaplavuje tělo, smete moje vyčerpání.

Aprilino jméno tím plynulým písmem… data jejího narození a úmrtí… hrdlička. Tohle všechno už jsem viděla.

Nakloním se a dech se mi zrychlí.

Dojde mi, kde to bylo – na programu pohřbu, na tom, který mi dala paní Vossová.

Skoro jako bych v konečcích prstů cítila, jak svírám to, za čím se ženu. Poskočí mi tep.

Znehybním a promýšlím skutečnost, která mi vždy připadala podivná. Thomas předstíral aférku s nějakou bezvýznamnou ženou, aby zamaskoval své setkání s April. Také zoufale toužil získat Aprilinu složku. Byl natolik zoufalý, aby našel způsob, jak mne dostat do domku, zatímco zabavoval doktorku Shields.

Vodítko, které se vznášelo na okraji mého vědomí, ale nikdy nebylo v té složce.

Sáhnu do kabelky a vytáhnu program pohřbu, který mi dala paní Vossová. Ten, na kterém je skica holubice a Aprilino jméno.

Pomalu ho rozložím a uhladím papír.

Mezi ním a scénou na lavičce jen kousek ode mne je ale jeden podstatný rozdíl.

Jako když mne doktorka Shields poslala do baru v hotelu Sussex a já mluvila se dvěma muži. Detail, který je odlišoval, snubní prsten, to bylo to skutečně podstatné.

Citát na lavičce se liší od toho na pohřebním oznámení. Čtu si ho znovu, i když ten kousek písničky od Beatles znám nazpaměť:

And in the end, the love you take is equal to the love you make.

Pokud by ta slova Thomas April zpíval té noci, kdy se potkali, neptala by se matky na jejich původ. Věděla by, že jde o text písničky.

Ale pokud ten citát jen viděla na kávovém hrnku, stejně jako já, mohlo to vyvolat její zvědavost.

Zavřu oči a snažím se vzpomenout si, jak přesně je uspořádaná Thomasova kancelář. Je v ní několik křesel. Ale ať by se návštěva posadila kamkoliv, měla by dobrý výhled na jeho stůl.

April byla v Thomasově kanceláři, v té jen pár bloků od obchodu Insomnia Cookies.

Ale nešla ho tam špehovat.

Existuje jediný další důvod, který by to vysvětloval a zároveň odpověděl na otázku, proč se Thomas tak snažil utajit jejich vztah na jednu noc. Proč má pořád takovou hrůzu, že by to někdo zjistil.

Paní Vossová mi řekla, že April opakovaně chodila na konzultace.

April se s Thomasem v baru nesetkala poprvé.

April se s Thomasem setkala, když k němu jako klientka docházela na terapii.

Šedesátá pátá kapitola

Pondělí 24. prosince

BĚHEM DEVADESÁTIMINUTOVÉ JÍZDY AUTEM zpět na Manhattan předstírám spánek, abych se vyhnula konverzaci s Thomasem.

Nejspíš to vítá. Namísto aby zapnul rádio, řídí v tichosti, s pohledem upřeným před sebe. Dlaněmi svírá volant. I Thomasovo ztuhlé držení těla je netypické. Během dlouhých jízd obvykle cestou zpívá společně s rádiem a vyklepává si rytmus na stehno.

Když zajede před řadový domek, i mé probuzení je předstírané: zamrkání očí, tiché zívnutí.

O dnešním uspořádání ke spánku není debat. Dle vzájemné nevyřčené dohody zůstane Thomas ve svém pronajatém bytě.

Kráce se rozloučíme, letmo políbíme.

Hukot motoru utichá, jak se auto vzdaluje víc a víc.

Pak v domku zůstane jen hluboké, opuštěné ticho.

Nový bezpečnostní zámek dveří je zvenčí potřeba odemknout klíčem. Ale zevnitř stačí zamknout otočením oválného knoflíku.

Před rokem probíhal Štědrý večer tak odlišně. Po návratu z Litchfieldu rozdělal Thomas oheň a naléhal, abychom si otevřeli dárky. Byl jako chlapec, oči mu zářily, když hledal ten správný dárek, aby mi ho vložil do rukou.

Balení bylo propracované, ale nepořádné – příliš mnoho izolepy a stužek.

Jeho dárky byly vždy od srdce.

Tentokrát šlo o první vydání mé oblíbené knihy od Edith Wharton.

Před třemi dny, když jste oznámila, že Thomas v Deco Baru rázně odmítl vaše návrhy, vyklíčila naděje. Zdálo se, že by tento sladký rituál mohl mít pokračování. Koupila jsem originál fotografie Beatles od Rona Galella, nechala ho zarámovat a opatrně uložila do vrstev hedvábného papíru.

Teď leží v obývacím pokoji vedle bílé vánoční hvězdy.

Svátky jsou to nejbolestnější období, pokud je člověk sám.

Manželka se podívá na plochý, obdélníkový dárek, který dnes nakonec zůstane nerozbalený.

Matka se zadívá na punčochu se jménem Danielle, kterou její dcera nikdy neotevře.

A další matku čekají první Vánoce bez jediného dítěte, dcery, která si před šesti měsíci vzala život.

V klidu a tichu je lítost zřetelnější.

Na počest Apriliny památky byl Americké nadaci pro prevenci sebevražd zaslán dar. Myslím na Vás. Srdečně dr. Shields.

Ten dar nemá paní Vossovou, toužící vidět dceřinu složku, uchlácholit. Ten příspěvek je jen spontánní gesto.

Aprilina matka není sama, kdo touží zjistit, co se dělo v Apriliných posledních hodinách. Vyšetřovatel si formálně vyžádal mé záznamy a hrozil obsílkou. Také Thomas projevil nadměrnou zvědavost, pokud jde o Aprilinu složku, když se dozvěděl, že rodina najala soukromého detektiva.

Protože by nepřítomnost poznámek z našeho posledního setkání byla podezřelá, vytvořila jsem jejich zkrácenou verzi. Byla v nich pravda – to bylo klíčové, vzhledem k možnosti, že by April těsně před smrtí zavolala nebo poslala zprávu kamarádce, ale popis našeho setkání byl mnohem jemnější a méně detailní:

Hluboce jste mne zklamala, Katherine April Vossová. Pozvala jsem vás dál… Pak jste učinila odhalení, které vším otřáslo, které vás postavilo do zcela jiného světla: Udělala jsem chybu, spala jsem se ženatým mužem… Řekla jsem vám, že už nikdy nebudete v mém domě vítaná…

Rozhovor pokračoval. Na jeho závěr jsem vás objala na rozloučenou…

Náhradní poznámky jsem připravile hned po pohřbu subjektu 5.

Je pochopitelné, že je její matka chce.

Nikdo ale nikdy neuvidí skutečný záznam toho, co se toho večera odehrálo.

Stejně jako April, ty poznámky už neexistují.

Jediné škrtnutí zápalkou ty stránky z mého žlutého bloku zničilo. Plameny hladově hltaly slova, olizovaly modrý inkoust.

Než se z těch poznámek stal popel, obsahovaly toto:

Subjekt 5 / 8. června, 19.36 hod.

April zaklepe na dveře řadového domku šest minut po domluveném čase.

Není to neobvyklé – má volný vztah k přesnosti. V kuchyni jí nabídnu chablis, hrozen tmavého vína a skrojek sýra Brie.

April se posadí na vysokou stoličku a chce si povídat o nadcházejícím pohovoru v malé firmě zabývající se vztahy s veřejností. Podá mi výtisk resumé a vyžádá si radu, jak vysvětlit její poněkud pestrou pracovní minulost.

Po několika minutách povzbudivého rozhovoru jí na zápěstí navléknu svůj tenký zlatý kroužek, který April opakovaně obdivovala. „Pro štěstí,“ řeknu jí. „Nechte si ho.“

Atmosféra večera se rázem změní.

April přeruší oční kontakt. Dívá se dolů, do klína.

Zprvu se zdá, že ji přemohly kladné emoce.

Ale hlas se jí chvěje: „Mám pocit, že ta práce pro mne bude nový začátek.“

„Zasloužíte si ho,“ řeknu jí a doliji jí sklenku vína.

Posunuje si kroužek po předloktí nahoru a dolů. „Jste na mne tak hodná.“ Ale v jejím tónu není vděčnost, místo toho jím prostupuje něco jiného.

Něco, co nelze okamžitě identifikovat.

Než se mi to podaří rozeznat, April skloní hlavu do dlaní a začne vzlykat.

„Je mi to líto,“ říká přes slzy. „To ten muž, o kterém jsem vám říkala…“

Zjevně mluví o tom starším muži, kterého si před pár týdny přivedla z baru domů a byla jím čím dál posedlejší. Aprilinu nezdravou fixaci se podařilo zvládnout během hodin neformálního poradenství – regrese je zklamáním.

Musím skrýt netrpělivost. „Myslela jsem, že už to je za vámi.“

„Bylo,“ řekne April a po stále sklopené tváři jí tečou proudy slz.

Nějaký nedořešený detail jí musí bránit jít dál – je na čase ho odhalit. „Vraťme se na začátek a dostaňme vás z toho jednou pro vždy. Takže jste vešla do baru a tam ho uviděla, je to tak?“ vybídnu ji. „Co se stalo pak?“

Aprilina noha začne podupávat. „Jde o to… neřekla jsem vám všechno,“ začne váhavě. Dlouze upije vína. „Vlastně jsem ho poprvé potkala, když jsem přišla k němu do kanceláře na konzultace. Je to terapeut. Už k němu ale na konzultace nechodím, bylo to jen to jedno sezení.“

Tohle je naprosto šokující.

Terapeut, který spí s klientkou, jakkoliv krátce byla April v jeho péči, by měl přijít o licenci. Ten morálně zkažený muž zjevně využil citově křehkou mladou ženu, která k němu přišla pro pomoc.

April se mi dívá na ruce sevřené v pěst. „Byla to i moje vina,“ dodá rychle. „Pronásledovala jsem ho.“

Dotknu se její paže. „Ne, to nebyla vaše vina,“ řeknu jí empaticky.

Bude potřebovat další pomoc, aby si to přestala dávat za vinu. Byla mezi nimi nerovnováha moci, byla sexuálně využita. Teď ji ale nechám pokračovat v příběhu, který ji tak tíží.

„A nenarazila jsem na něj v baru, jak jsem říkala,“ přizná. „Hrozně jsem se do něj po úvodním sezení zamilovala, a tak… Jednou v noci, když odcházel z kanceláře, jsem ho sledovala.“

Zbytek jejího popisu setkání s tím terapeutem odpovídá původnímu vyprávění: Uviděla ho sedět samotného u stolu pro dva v hotelovém baru, přistoupila blíž. Ten večer skončil v posteli v jejím bytě. Další den mu telefonovala a psala, ale čtyřiadvacet hodin neodpověděl. Když to konečně udělal, bylo jasné, že už nemá zájem. Dál mu telefonovala, psala a zvala, aby se setkali. Byl zdvořilý, ale nikdy nezaváhal.

April svůj příběh vypráví neklidně, s přestávkami mezi větami, jako by s velkou péčí volila každé slovo.

„Je to odporný člověk,“ řeknu April. „Nesejde na tom, kdo to celé začal. Využil vás a zneužil vaší důvěry. To, co udělal, je na hranici zločinu.“

April zavrtí hlavou. „Ne,“ zašeptá. „I já jsem to zpackala.“

Stěží ze sebe dokáže vypravit slova. „Prosím, nezlobte se na mne. Nikdy jsem vám to nepřiznala. Moc jsem se styděla. Ale… ve skutečnosti je ženatý.“

Hrozné odhalení provází ostrý nádech. Je to lhářka.

Úplně první věc, kterou April udělala, než jsme se vůbec osobně setkaly, bylo, že slíbila být upřímná. Podepsala v tom smyslu dohodu, když se stala subjektem 5.

„To jste mi měla říct mnohem dřív, April.“

Rady, které April obdržela, byly podmíněny předpokladem, že ten muž, který ji odmítl poté, co ho k sobě vzala domů, byl svobodný. Tolik promarněných hodin. Pokud by byla sdílná ohledně původu jejich vztahu a jeho rodinného stavu, zacházela bych s danou situací jinak.

April není oběť, jak jsem ještě před chvílí věřila. Nese díl viny.

„Tak úplně jsem vám nelhala, jen jsem něco vynechala,“ namítne. Neuvěřitelné, April teď zní defenzivně. Vyhýbá se odpovědnosti za své činy.

Pod Aprilinou stoličkou jsou drobky. Když kousla do sušenky, musela si toho být vědoma, že jí spadly. Ale prostě je tam nechala, jako další nepořádek, který po ní někdo uklidí.

Položím April prst pod bradu a jemným tlakem jí zdvihnu hlavu, abych navázala oční kontakt. „To bylo závažné opomenutí,“ řeknu. „Jsem hluboce zklamaná.“

„Omlouvám se, omlouvám se,“ koktá April. Zase začíná plakat a utírá si nos rukávem. „Už tak dlouho jsem vám to chtěla říct… netušila jsem, jak vás budu mít ráda.“

Tělem mi projede poplašné chvění.

Její slova nedávají smysl.

Její předvídané city ke mně by neměly určovat, co mi odhalí o muži, s kterým spala. Neměly by s tím nijak souviset.

Nyní je důležitá přezdívka sokol, kterou mi dal Thomas před lety.

Dokážeš vybrat mimochodem pronesenou klientovu poznámku a vystopovat ji zpátky až ke zdroji toho, kvůli čemu přišel na terapii, i když si to třeba sám neuvědomuje, řekl jednou a v hlase mu zněl obdiv. Jako bys měla rentgenový pohled. Vidíš do lidí.

Sokol se zaměří na sebemenší zavlnění v trávě, je to signál, že je čas se vrhnout střemhlav.

Aprilina rušivá slova jsou tím jemným chvěním v zelenající se krajině. Blíže se na ni zaměřím. Co skrývá?

Pokud se bude bát, bude mlčet. Je potřeba ji vylákat iluzí bezpečí.

Mluvím teď jemně, mé výroky vědomě odrážejí ty její: „Ani já jsem netušila, jak moc si vás oblíbím.“

Znovu jí doliju sklenku. „Omlouvám se, jestli jsem působila příkře. Jen mne ta informace překvapila. Povězte mi teď o něm víc,“ povzbuzuji ji.

„Byl vážně milý a hezký,“ začne. Ramena se jí zdvihnou, jak se nadechne. „Měl, no… rezavé vlasy…“

Vynoří se první vodítko – lže o jeho vzhledu.

Je rozšířena chybná domněnka, přiživovaná filmy a televizními pořady, že jedinec při lhaní spolehlivě vykazuje jisté tiky: dívá se vzhůru a vlevo, jak se snaží vymyslet vhodnou historku. Když mluví, buď se vyhýbá očnímu kontaktu, nebo ho udržuje až příliš. Kouše si nehty nebo si doslova zakrývá ústa – je to podvědomý příznak toho, že se necítí příjemně. Tyto projevy ale nejsou univerzální.

Apriliny projevy jsou jemnější. Začínají změnou dýchání. Viditelně stoupající ramena ukazují na hluboké nádechy, hlas se stává mělčím. Je to kvůli srdečnímu rytmu a změně proudění krve – doslova se jí kvůli těmto fyziologickým změnám nedostává dechu. Už dříve vykazovala takové příznaky. Jednou, když se snažila předstírat, že její otec často cestuje a jeho nepřítomnost v životě pro ni není bolestná. Pak znovu, když prohlásila, že už jí nevadí, že ji oblíbené dívky na střední ignorovaly, ačkoliv tou ostrakizací byla tak traumatizovaná, že v prvních letech školy spolykala prášky a pokusila se o sebevraždu.

Ale v těchto případech lhala sama sobě.

Když lže mně, je to velmi odlišné.

A to právě teď dělá.

Proč by si April vymýšlela detaily o vzhledu toho muže poté, co přiznala tolik jiných obtížných skutečností?

April toho muže dál popisuje, říká, že je průměrně vysoký, štíhlý. Povzbudím ji jemným kývnutím a dotekem na zápěstí, který slouží i dalšímu účelu – ověření, že má zrychlený puls, další znak lhaní.

„Požádala jsem ho, aby zůstal přes noc, ale nemohl, potřeboval se vrátit domů ke své ženě,“ pokračuje April. Popotáhne a otře si ubrouskem oči.

Začíná se formovat příšerné podezření. Ten muž byl terapeut. Ženatý. Zdá se, že se s tím April potřebuje svěřit, protože ji to tíží.

Ale snaží se přede mnou tajit jeho identitu tím, že zastírá jeho vzhled.

Kdo je to?

Pak April cukne rukou, jako by další věc, kterou se chystá říct, nebyla nic než prostá poznámka mimochodem: „Než odešel, objal mne a řekl, že se do něj nesmím zamilovat. Řekl mi, že si zasloužím někoho lepšího a že jednoho dne najdu člověka, který bude mým skutečným světlem.“

Pět vteřin dokáže změnit život.

Je možno zpečetit polibkem manželský slib. Seškrábat výherní los, aby odhalil vítězné číslo. Jeep může čelně narazit do stromu.

Žena může přijít na manželovu nevěru s mladou ženou.

Ty jsi mé světlo.

To mám napsáno ve svém snubním prstenu a Thomas v tom svém. Vybrali jsme ten nápis společně.

Před pěti vteřinami ta slova patřila jen nám. Vědomí, že se tisknou k mému prsteníku, mi dodávalo takové uspokojení. Teď mám pocit, jako by se mi propalovala do kůže, jako by mohla roztavit bílé zlato prstenu.

April spala s Thomasem, to on je ten záhadný ženatý terapeut.

Připadá mi, že tak zdrcující odhalení muselo vydat nějaký zvuk, ale v řadovém domku je ticho.

April znovu usrkne vína. Zdá se, že je klidnější, když se částečně svěřila, pokusila se ulevit svému svědomí a potají se omluvila, že spala s mým mužem.

Ale ona s ním nejen spala. Je Thomasem posedlá.

Je tohle ten důvod, proč vstoupila do mé studie? Aby se dozvěděla víc o Thomasově ženě?

Stav hlubokého šoku může vyvolat otupělost. Právě to se teď děje.

April dál klábosí, zjevně netuší, že se vše změnilo.

Od chvíle, kdy jsme se setkaly, April věděla, že spala s mým manželem.

Teď to víme obě.

April i Thomas mne hluboce zradili. Ale jen s jedním z nich se teď mohu vypořádat.

April si nejspíš myslí, že dnes večer může prostě vyjít z domku, žít dál svůj život a nechat po sobě další nepořádek – tentokrát takový, který nelze prostě zamést.

Rty mého manžela se dotýkaly jejích. Jeho dlaně bloudily po jejím těle.

Ne.

„Pojďmě se projít,“ řeknu April. „Chci vám ukázat jedno speciální místo.“ Po malé pauze se rozhodnu. „Dopijte si víno, jen si nejdřív potřebuji zaběhnout pro něco nahoru.“

O patnáct minut později dorazíme k fontáně v zahradách ve West Village a posadíme se vedle sebe na lavičku. Je to klidné místo, dokonalé místo pro rozhovor. A to je všechno, k čemu dojde – upřímný rozhovor.

Má poslední slova k April: „Měla byste odejít, než bude tma.“

Tou dobou byla ještě naživu. Nespolkla v mé přítomnosti jedinou pilulku. Musela to udělat po mém odchodu, v dvouhodinovém okně, než její tělo objevila dvojice na procházce při měsíčku.

Šedesátá šestá kapitola

Úterý 25. prosince

VŠICHNI SE DOKTORKY SHIELDS OBÁVÁME – já, Ben i Thomas. Jsem si jistá, že se jí bála i April.

Ale zdá se, že jen jedinou osobu doktorka Shields neznervózňuje – Lee Careyho, soukromého vyšetřovatele. Toho, o kterém mi řekla paní Vossová. Toho, který poslal doktorce Shields úřední dopis požadující Aprilinu složku.

Rozhodla jsem se, že mu musím všechno říct. Možná pokud se doktorka Shields zaplete do jeho vyšetřování, přestane se mi snažit zničit život. Jakkoliv je to pro mne právě teď zlé, vím, že se všechno může o hodně zhoršit, jestli nepřijdu na to, jak z toho ven.

Vytáhnu fotografii úředního dopisu od pana Careyho, kterou jsem pořídila, když jsem se vplížila do domku doktorky Shields, a najdu jeho kontaktní informace.

Přinutím se počkat do devíti, než mu zavolám, protože jsou Vánoce.

Telefon mu zazvoní čtyřikrát, pak se ozve automatický záznamník. Cítím, jak mi klesnou ramena, ačkoliv jsem neměla ani čekat, že by to zvednul.

„Tady Jessica Farrisová,“ řeknu. „Mám nějaké informace o Katherine April Vossové, které byste měl znát.“

Zaváhám. „Je to naléhavé,“ dodám a nechám mu svoje číslo na mobil.

Pak otevřu notebook a začnu hledat let na Floridu, abych se mohla připojit k rodině. Nejenomže je zoufale toužím vidět, ale chci být pryč z města, až se doktorka Shields a Thomas dozvědí, že jsem tomu vyšetřovateli řekla, že April byla Thomasova klientka a subjekt ve výzkumu doktorky Shields. A o tom vicodinu, který jí nejspíš vtiskla do ruky, stejně jako mně.

Nejbližší let do Naples na Floridě, který dokážu najít, odlétá zítra v šest ráno.

Okamžitě ho rezervuji, ačkoliv stojí přes tisíc dolarů.

Potvrzení e-mailem od Delty mi přinese trochu úlevy. Vezmu s sebou Lea v přepravce a dost oblečení, abych se mohla vrátit domů do Allentownu namísto do New Yorku, pokud se mi to bude zdát bezpečnější.

Ani se nechystám říct rodičům, že za nimi přijedu do resortu. Nemůžu riskovat, že by to zjistila doktorka Shields.

Až se budu cítit na návrat do New Yorku, znovu si vybuduji život, jako jsem to udělala už dřív. Peníze, které jsem vydělala u doktorky Shields, mi pomůžou nějaký čas překonat. A vím, že si dokážu najít jinou práci, pracuji už od dob, kdy mi nebylo ani dvacet.

Ale Noaha nebude tak lehké nahradit.

Neodpoví na moje zprávy a telefonáty, takže musím najít jiný způsob, jak se k němu dostat. Chvíli přemýšlím a pak vytáhnu blok.

Náš vztah začal lží, když jsem mu řekla falešné jméno.

Teď k němu musím být naprosto upřímná.

Nevím, jak se k němu doktorka Shields dostala ani co mu řekla. A tak začnu tím, jak jsem vzala Taylořin telefon ze židle v jejím bytě, a skončím tím, jak jsem si v zahradě uvědomila, že April byla Thomasova klientka.

Napíšu dokonce i to, jak jsem se vyspala s Thomasem. Vím, že jsme si ty a já tehdy teprve dvakrát vyšli a že jsme spolu neměli vážný vztah… ale lituji toho. Nejen kvůli tomu, jak se Thomas vyvrbil, ale i kvůli tomu, cos pro mě začal znamenat.

Nakonec má můj dopis šest stránek.

Strčím ho do obálky, obléknu si bundu a popadnu Leovo vodítko.

Když jdu chodbou, všimnu si, jak je tichá. Většina bytů jsou garsonky nebo 1+1, není to budova, která by lákala rodiny. Většina sousedů je nejspíš pryč, jeli na svátky navštívit příbuzné.

Když vyjdu z domovních dveří, zastavím se a cítím se dezorientovaná.

Něco je špatně.

Ulice jsou naprosto klidné. Kakofonie hluků utichla. Jak jsem si myslela, celý New York si dal přestávku a čeká, až se zdvihne opona a začne další jednání.

Určitě nejsem poslední člověk, který zůstal ve městě. Ale cítím se tak.

Jdu domů od Noahova bytu, kde jsem u vrátného nechala dopis, když vtom mi zazvoní telefon.

Mohl by to být kdokoliv. Nemám odlišené zvonění pro různé kontakty.

Ale vím, kdo to je, ještě dřív, než se podívám na displej.

Odmítnout.

Jméno doktorky Shields zmizí z displeje telefonu.

Co by ode mě mohla o Vánocích chtít?

O deset minut později, když jsem skoro doma ve svém bytě, zazvoní znovu.

Na zbytek dne mám v plánu zůstat doma, za nadvakrát zamčenými dveřmi, a sbalit se na cestu. Zítra si brzy objednám uber a zamířím rovnou na letiště.

Nebudu jí brát telefon.

Jsem připravená znovu stisknout odmítnout. Ale když se tentokrát podívám na displej, uvidím neznámé číslo.

Ten soukromý vyšetřovatel, pomyslím si.

„Jessica Farrisová,“ ohlásím se dychtivě.

Během téměř nepostihnutelné odmlky, která následuje, mi poskočí srdce.

„Veselé Vánoce, Jessico.“

Instinktivně se rozhlédnu, ale nevidím živou duši.

Jsem blok od domova. Můžu popadnout Lea a utíkat, napadne mě. Zvládla bych to.

„Večeře bude v šest hodin,“ řekne doktorka Shields. „Mám pro vás poslat auto?“

„Cože?“

V hlavě mi víří myšlenky, snažím se s ní držet krok. Musela použít jiný telefon, dokonce možná ten, ze kterého mě nechala volat Reyně a Tiffany. Proto jsem nepoznala číslo.

„Vzpomínáte si, řekla jsem vašim rodičům, že oslavíme svátky společně,“ pokračuje.

„Nepřijdu!“ zakřičím. „Ani dnes večer, ani nikdy jindy!“

Chystám se zavěsit, když svým stříbřitým hlasem prohlásí: „Ale já pro vás mám dárek, Jessico.“

Z toho způsobu, jakým to řekne, mi tuhne krev v žilách. Už jsem ten tón slyšela. Znamená to, že je maximálně nebezpečná.

„Já ho nechci,“ protestuji a hrdlo se mi svírá. Už jsem došla skoro k domu.

Ale bezpečnostní dveře jsou otevřené.

Nezapomněla jsem je pevně přitáhnout, když jsem odcházela? Náhlá nehybnost města mne rozptýlila, mohla jsem zapomenout.

Je bezpečněji uvnitř, nebo venku na ulici?

„Hm, to je škoda,“ řekne doktorka Shields. Užívá si to, je jako kočka, když si hraje s poraněnou myší. „Hádám, že pokud sem nepřijdete pro svůj dárek, budu se s ním muset obrátit na policii.“

„O čem to mluvíte?“ zašeptám.

„O té digitální nahrávce,“ odpoví. „Té, na které jste se vloupala do mého domku.“

Ta slova na mne dopadají jako rána kladivem.

Thomas to na mě musel narafičit. On jediný věděl, že jsem se tam vplížila.

„Právě jsem si všimla, že chybí můj diamantový náhrdelník,“ řekne doktorka Shields zlehka. „Naštěstí mne napadlo zkontrolovat bezpečnostní kameru, kterou jsem nedávno nainstalovala. Vím, jak jdete po penězích, Jessico, ale nikdy jsem si nemyslela, že byste se uchýlila k něčemu takovému.“

Nic jsem nevzala, ale jestli vytáhne tu nahrávku, zavřou mě. Nikdo nikdy neuvěří, že mi Thomas, její manžel, dal klíč. Doktorka Shields může říct, že jsem ji viděla zadávat kód alarmu, když jsem u ní byla. Bude mít dokonalou historku.

Nemůžu si dovolit právníka a k čemu by to bylo? Pokaždé mě přechytračí.

Mýlila jsem se – může to být ještě horší. Mnohem horší.

Vím, co musím říct, abych ji uklidnila.

Zavřu oči. „Co chcete, abych udělala?“ zeptám se chraplavě.

„Jen v šest hodin přijďte na večeři,“ řekne. „Nemusíte nic nosit. Tak na viděnou.“

Otočím se dokola a rozhlížím se po prázdných ulicích.

Hyperventiluji.

Jestli mě zavřou, nejenže to zničí můj život, ale i životy mé rodiny.

Nápor větru o pár centimetrů otevře bezpečnostní dveře. Instinktivně ucuknu.

Doktorka Shields tu není, říkám si. Ví, že se u ní ukážu na večeři.

I tak ale popadnu Lea a vtrhnu dovnitř, pak rychle vyběhnu po schodech.

Klíče mám v ruce dávno předtím, než se dostanu na své patro. Vidím, že je chodba prázdná, ale nezastavím se, dokud se nedostanu k bytu.

Jakmile jsem uvnitř, celou garsonku prohledám a pak teprve postavím Lea na zem.

Potom se zhroutím na postel a popadám dech.

Je chvíli po jedenácté. Mám sedm hodin na to, abych vymyslela, jak se zachránit.

Musím si ale přiznat, že to možná nedokážu.

Zavřu oči a představím si tváře rodičů a Becky, přivolávám vzpomínky nashromážděné za celá léta. Vidím mámu, jak vběhne ke školní zdravotnici na základce, oblečená v modrém kostýmku, který nosila, když pracovala jako sekretářka, protože jí sestra zavolala, že jsem dostala horečku. Vidím otce, jak stojí na dvorku s pokrčenou paží a učí mě hodit míč dokonalým obloukem. Vidím Becky, jak mě lechtá na chodidlech, když proti sobě křížem ležíme na gauči.

Držím se té představy jediných lidí na světě, které miluju, dokud se můj dech konečně nezpomalí. Tou dobou už vím, co musím udělat.

Stoupnu si a sáhnu po telefonu. Rodina mi dnes ráno volala a nechali mi zprávu s přáním veselých Vánoc. Nemohla jsem odpovědět – věděla jsem, že by v mém hlase slyšeli napětí.

Teď už to odhalení ale nemůžu odkládat, skrývala jsem to patnáct let. Možná už nebudu mít další šanci říct rodičům to, co si zaslouží vědět.

Třesoucími se prsty vytočím matčino číslo.

Vezme to okamžitě: „Drahoušku! Veselé Vánoce!“

Hrdlo mám tak stažené, že skoro nemůžu mluvit. Neexistuje snadný způsob, jak tohle udělat – musím do toho skočit po hlavě. „Můžeš to dát poslechnout i tátovi? Ale ne Becky. Potřebuji s vámi dvěma mluvit o samotě.“

Svírám telefon tak pevně, až mě bolí prsty.

„Počkej, zlatíčko, hned je tady.“ Z matčina tónu slyším, že ví, že je něco moc špatně.

Kdykoliv dřív jsem si tenhle rozhovor představovala, nikdy se mi nedařilo dostat se přes první větu: Musím vám říct pravdu o tom, co se stalo Becky.

Teď slyším tátův hluboký, chraplavý hlas: „Jessie? Jsme tu s mámou oba.“ A já málem nedokážu říct ani tu jednu větu.

Hrdlo mám tak stažené. Je to jako noční můra, kdy člověk nedokáže vydat ani hlásku. Točí se mi hlava, až mám pocit, že každou chvíli omdlím.

„Jess? O co jde?“

Strach v mámině hlase konečně uvolní slova.

„Když Becky spadla, nebyla jsem tam. Nechala jsem ji doma samotnou,“ zajíkám se. „Zamkla jsem ji v ložnici.“

Je naprosté ticho.

Cítím se zlomená. Jako by mě to tajemství drželo pohromadě celé ty roky a teď se všechno tříští.

Přemýšlím, jestli si jako já představují Beckyino bezvládné tělo, jak ho nakládají na nosítkách do sanitky.

„Je mi to líto,“ řeknu mezi vzlyky, které otřásají mým tělem. „Neměla jsem…“

„Jessie,“ řekne táta pevně. „Ne. Byla to moje chyba.“

Překvapeně trhnu hlavou. Jeho slova nedávají smysl, musel mi špatně rozumět.

Ale pokračuje: „To okno bylo už měsíce rozbité. Pořád jsem ho chtěl vyměnit. Kdybych to udělal, nedokázala by ho Becky odjistit.“

Můj otec se taky obviňoval?

„Ale já na ni měla dávat pozor!“ vykřiknu. „Věřili jste mi!“

„Ach Jess,“ řekne matka a její hlas zní podivně zlomeně. „Bylo to příliš, nechat tě celé léto s Becky samotnou. Měla jsem najít jiný způsob.“

Čekala jsem hněv nebo něco horšího. Nikdy by mě nenapadlo, že v sobě rodiče nosí stejnou bolest a pocit viny jako já.

Máma pokračuje: „Zlatíčko, nebyla to žádná jednotlivá z těch věcí, co způsobilo Beckyin pád. Nebyla to ničí vina. Byla to prostě jen příšerná nehoda.“

Poslouchám, její laskavá slova se přese mne přelévají. Víc než cokoliv jiného bych chtěla být tam a vmáčknout se mezi ně, jako když jsem byla malá, aby mne sevřeli mezi sebou v objetí. Cítím se k rodičům blíž než za celá léta.

A přece v sobě mám prázdnotu tam, kde kdysi leželo moje tajemství.

Možná jsem svou rodinu našla, jen abych ji znovu ztratila.

„Měla jsem vám to říct dřív,“ hlesnu. Tváře mám mokré, ale slzy už mi tečou pomaleji.

„Kéž bys to udělala, Jessie, holčičko,“ řekne táta.

Pak uslyším tiché Leovo zavrčení. Dívá se na dveře.

Okamžitě jsem zase na nohou, všechny smysly v pozoru. I když zaslechnu známé hlasy dvojice bydlící na konci chodby, zůstanu stát napjatě.

Matka pořád mluví o nutnosti odpustit sami sobě. Dokážu si představit tátu, jak přikyvuje a hladí ji po zádech. Ještě bych jim toho měla tolik říct. A přes to, jak moc to chci, nemůžu telefonovat ani o minutu déle. Doktorka Shields mne brzy očekává a já pořád nevím, jak se ochránit.

Znovu jim řeknu, že je miluju, a omluvím se se z hovoru.

„Můžete za mě pořádně obejmout Becky?“ zeptám se. „Slibuju, že vám pak zavolám.“ Zaváhám, než ukončím hovor, doufám, že je to pravda.

Když zavěsím, chci se stočit pod přikrývky a vstřebávat všechno, co se právě stalo. Tak velký kus mého života byl vystavěný kolem toho bludu; stala jsem se vězněm vlastních domněnek.

Teď se ale ničím z toho nemůžu zdržovat.

Namísto toho si uvařím šálek silné kávy a začnu přecházet po pokoji, nutím se soustředit. Možná bych měla dnes v noci odjet z města. Nějaká půjčovna aut musí mít o Vánocích otevřeno, mohla bych se rozjet autem na Floridu.

Nebo bych mohla zůstat a pokusit se bojovat s doktorkou Shields.

Jsou to jediné dvě možnosti, které vidím.

Pokouším se myslet jako doktorka Shields – logicky a metodicky.

Krok první: potřebuji vidět ten záznam, protože jak můžu vědět, že vůbec existuje? A pokud ano, nejsem si jistá, jestli věřit tomu, že jsem na něm k poznání. Měla jsem na sobě tmavé oblečení a nerozsvítila jsem v domě žádné světlo.

I tak ale nemusí být bezpečné jít do jejího domu. Netuším, co má v plánu.

Krok druhý: Potřebuji bezpečnostní pojistky. Vlastně už jich pár mám, dojde mi. Noah bude znát celou pravdu, až si přečte můj dopis. A zavolala jsem tomu vyšetřovateli. Pokud se dostanu do úzkých, můžu doktorce Shields ukázat na telefonu jeho číslo, abych to dokázala. Nedokážu si ji představit, jak se dopouští fyzického násilí, ale pro všechny případy chci být připravená.

Co je ale nejdůležitější, konečně znám některá její tajemství. Bude to ale stačit?

Šedesátá sedmá kapitola

Úterý 25. prosince

JSTE PŘESNÁ, JESSICO.

Přesto vás nechám čekat plných devadesát sekund poté, co stisknete zvonek u dveří mého domku.

Když otevřu dveře, váš vzhled mne překvapí – a nikoliv příjemně.

Touto dobou byste měla být zničená, na pokraji zhroucení.

Namísto toho rázně vejdete do domku, sebevědomější a přitažlivější než kdy jindy.

Jste oblečená celá v černém: otevřený kabát odhaluje šaty ke krku obepínající vaše křivky a kožené boty nad kolena. Přidávají vám deset centimetrů výšky, takže máme oči ve stejné úrovni.

Také si mne prohlížíte – čistě bílé šaty z vlněného úpletu, diamanty v uších i na krku.

Všimla jste si té symboliky? Barvy, které jsme zvolily, jsou jako jin a jang. Symbolizují počátky – jako křest a svatbu – a konce, jakým je pohřeb. Černá a bílá proti sobě stojí i v šachu. To je příhodné, s ohledem na to, k čemu brzy dojde.

Nečekáte na můj signál, jak budeme pokračovat, ale nakloníte se a políbíte mne na tvář. „Děkuji za pozvání, Lydie,“ řeknete. „Přinesla jsem vám malý dárek.“

No nejste plná překvapení? Očividně máte něco za lubem. Použití mého křestního jména je jasný pokus o změnu rozložení moci.

Pokud se mne snažíte vyvést z rovnováhy, bude potřeba mnohem víc než to.

Zdvihnete koutek v úsměvu, ale rty se občas lehce zachvějí. Nejste tak tvrdá, jak předstíráte.

Jsem téměř zklamaná, jak snadné je hrát proti vám. „Pojďte dál.“

Svléknete kabát a podáte mi ho. Jako byste čekala, že vás obsloužím.

Pořád držíte stříbrný balíček převázaný červenou stuhou.

Není jasné, co se děje, ale bude potřeba vám rychle ukázat vaše místo.

„Pojďme do knihovny,“ řeknu. „Je tam připravené pití a hors d’oeuvres.“

„Jistě,“ řeknete zlehka. „Můžete si dárek otevřít tam.“

Kdo by vás dobře neznal, neodhalil by váš hněv.

Nechám vás jít první. Dá vám to pocit kontroly a to, co bude následovat, bude o to uspokojivější.

Když překročíte práh knihovny, zalapáte po dechu.

Nejste jediná, kdo dnes donesl překvapení, Jessico.

Stojíte tam, mrkáte, jako byste nemohla uvěřit tomu, co vidíte.

Muž na pohovce na vás mlčky ohromeně zírá.

Opravdu jste čekala, že budu slavit svátky bez svého manžela, o kterém prohlašujete, že je mi naprosto oddaný?

„Proč je tady ona?“ vyhrkne konečně Thomas. Zdvihne se a hlavou otáčí od vás ke mně.

„Miláčku, nezmínila jsem se, že můj subjekt Jessica se k nám připojí? Ta chudinka nemá s kým trávit Vánoce. Její rodina ji nechala o svátcích samotnou.“

Oči za brýlemi má Thomas velké a kulaté.

„Thomasi, víš, jak je mi tahle dívka blízká, jaké k ní mám pouto.“

Trhne sebou. „Ale říkala jsi, že tě obtěžuje!“

Obdivuhodně rychle se vzpamatujete ze šoku, mnohem rychleji než Thomas. Viditelně jste se naježila, Jessico.

„To že jsem řekla?“ Odmlčím se. „Počkej, to je ta dívka, o které jsi říkal, že tě sleduje?“

Thomas zbledne. Je čas přesměrovat hovor.

„To musí být nějaké nedorozumění. Neposadíte se?“

Malá pohovka a dvě židle s rovnými zády tvoří půlkruh. Konferenční stolek stojí rovnoběžně s pohovkou.

Kam se usadíte, bude výmluvné, Jessico, stejně jako toho prvního dne, kdy jste vešla do mé kanceláře.

Ale nepohnete se. Zůstanete u vchodu do místnosti, jako byste mohla každou chvíli vyrazit ze dveří. Vystrčíte bradu a řeknete: „Nevěřím vám.“

„Promiňte?“

„Neexistuje žádný záznam mne v tomhle domě.“

Jste tak předvídatelná, Jessico.

Přejdu místnost a otevřu štíhlý stříbrný notebook ležící na klavíru. Dotekem tlačítka spustím digitální záznam.

Kamera, kterou jsem koupila a skryla ve vstupní hale zároveň s instalací bezpečnostního zámku, vás zachytila, jak vstupujete do domu a ohýbáte se, abyste si zula boty. Obraz je tmavý, ale vaše typické vlasy poznám okamžitě.

Náhle notebook zavřu.

„Spokojená?“

Vyčítavě se podíváte na Thomase, který téměř nepostřehnutelně zavrtí hlavou.

Chvilku zaváháte, nepochybně v duchu propočítáváte, než si přiznáte, že nemáte jinou možnost. Pak vám klesnou ramena. Vyhnete se konferenčnímu stolku a zvolíte židli nejdál od mého manžela. Dárek postavíte na podlahu vedle svých nohou.

Váš výběr místa může mít mnoho důvodů. Jedním z nich může být to, že považovala-li jste Thomase kdy za spojence, už ho tak nevidíte.

Thomas už má na stolku před sebou skotskou a v kbelíku s ledem stojí lahev bílého burgundského. Vyndám ji a naliji dvě sklenky.

Víno je svěží a těžká křišťálová sklenka v ruce je příjemná.

„Co ode mě chcete?“ Tuto otázku je možné položit mnoha různými způsoby od útočnosti až po servilitu. Ve vašem tónu je čirá rezignace.

Vaše řeč těla je sebeobranná – paže máte založené v klíně.

„Chci znát pravdu,“ řeknu. „Jaká je skutečná povaha vašeho vztahu s mým manželem?“

Zalétnete pohledem zpátky k notebooku. „Víte všechno. Podvedl vás a mě jste nastrčila, abyste zjistila, jestli to udělá znovu.“

Thomas sebou trhne a zírá na vás.

Kdybyste byli s Thomasem dvojice hledající v mé kanceláři na šedesáté druhé manželskou poradnu, bylo by cílem dosáhnout harmonie. Odrazovala bych vás od obviňování, zkušeně předcházela konfrontaci.

Tady jde o pravý opak. Je nezbytné vás rozdělit, abych předešla jakémukoliv spolčování.

V krbu zapraská oheň. Při tom ostrém, náhlém zvuku sebou oba trhnete.

„Mini quiche?“ nabídnu vám tác s občerstvením, ale ani se na něj nepodíváte a zavrtíte hlavou.

„Thomasi?“ Natáhne ruku a strčí si jeden do pusy tak rychle, že to působí automaticky. Podám mu ubrousek.

Pořádně se napije skotské. Vy nic nepijete. Možná si chcete uchovat čistou hlavu.

Teď když jsem udala tón, je čas, aby večer skutečně začal.

A stejně jako ve výzkumu, který nás svedl dohoromady, zahájím morálním dotazníkem.

„Vraťme se zpátky. Mám na vás dva pár otázek.“

Trhnete hlavou, stejně jako Thomas.

Oba jste velmi ostražití, obezřetní k tomu, co by mohlo následovat.

„Představte si, že jste bezpečnostní služba v hale malé kancelářské budovy. Žena, kterou znáte, protože její manžel si tam pronajal kancelář, vás požádá, abyste jí sehnali taxi, protože se necítí dobře. Opustili byste své stanoviště a porušili své povinnosti, abyste jí pomohli?“

Vypadáte naprosto udiveně, Jessico. Měla byste – jak by to mohlo souviset s vámi? Ale na Thomasově čele se objeví nepatrná vráska.

„Asi ano,“ řeknete konečně.

„Ty?“ vybídnu Thomase.

„Předpokládám… také bych jí šel pomoct,“ odpoví.

„Jak zajímavé! Přesně stejně se zachovala bezpečnostní služba ve tvé budově.“

Posune se o kousíček blíž k opěrce. Dál ode mne.

Otře si dlaně do khaki kalhot a sleduje můj pohled ke dvěma papírům zastrčeným pod notebook.

Dva dny po Aprilině smrti byly právě tyto dva kusy papíru vytrženy z knihy návštěv v hale Thomasova pracoviště, kterou vede bezpečnostní služba.

Udělala jsem to samozřejmě bez Thomasova vědomí.

Jeho profesionální pověst by byla zničena, kdyby se rozneslo, že spal s mladou ženou, která k němu přišla na psychologickou konzultaci. Mohl by přijít o licenci.

Očekávala jsem, že Thomas po svém úletu na jednu noc s April rychle odstraní důkazy původu jejich spojení.

Věnovat pozornost každičkému detailu ale nepatří mezi Thomasovy silné stránky. Je tak zvyklý procházet kolem bezpečnostní služby, že mohl zapomenout, že se všechny návštěvy musí zapisovat, než jsou vpuštěny do budovy. V tlustém svazku v pevných deskách bude zaznamenáno celé Aprilino jméno a čas návštěvy.

Bylo by možné přesně stanovit časové okno Apriliny konzultace – setkala se s Thomasem krátce předtím, než se zapojila do mé studie.

List papíru s jejím úhledným, oblým podpisem jsem vytrhla a strčila si jej do kabelky dlouho předtím, než strážný stihl zastavit taxi – ostatně, v 17.30 během deštivého víkendu je vždy obtížné nějaké sehnat.

Teď ten kus papíru vytáhnu zpod notebooku a podám ho Thomasovi.

„Tady je list se zapsanými návštěvami z toho dne, kdy k tobě Katherine April Vossová přišla na konzultaci,“ řeknu Thomasovi. „Pár týdnů předtím, než jste se spolu vyspali v jejím bytě.“

Dlouho se na něj dívá. Jako by nedokázal tak docela zpracovat to, co vidí.

Pak se nakloní a naprázdno dáví do ubrousku.

Thomasovi se ne vždy daří účinně zvládat stres.

Jeho oči zalétnou ke mně. „Ach bože, Lydie, ne, není to, jak si myslíš…“

„Vím naprosto přesně, jak to je, Thomasi.“

Když Thomas zdvihne roztřesenou ruku, aby vzal sklenku skotské, rukavice je hozena.

„Mám něco, co oba zoufale nutně potřebujete,“ řeknu vám i Thomasovi. „Digitální nahrávku a knihu návštěv. Pokud se ty věci dostanou do příslušných rukou, budete mít oba co vysvětlovat. Ale nemusí k tomu dojít. Oba můžete mít, co chcete. Stačí mi říct pravdu. Takže se do toho pustíme?“

Šedesátá osmá kapitola

Úterý 25. prosince

JAKMILE UVIDÍM V KNIHOVNĚ doktorky Shields Thomase, vím, že můj plán nebude fungovat.

Je zase o krok napřed.

Poté, co zavolala, jsem uvažovala, že půjdu na policii, ale obávala jsem se, že by jim informace, které jim můžu dát, nestačily. Nejspíš by si vymyslela nějaký srdceryvný příběh o narušené dívce, která jí ukradla šperky. Našla by způsob, jak všechno překroutit tak, abych nakonec já skončila ve vězení. Takže jsem během těch hodin, než jsem odpověděla na její předvolání, našla obchod s elektronikou otevřený přes Vánoce a koupila tam malé černé hodinky, které uměly nahrávat konverzaci.

„Dárek na poslední chvíli?“ zeptal se prodavač.

„Tak nějak,“ odpověděla jsem a spěchala ze dveří.

Nesla jsem doktorce dárek, ale ne tenhle. Dárek, který jsem chystala, byl mnohem osobnější a měl mít mnohem vážnější důsledky.

Hodinky měly zaznamenat její reakci, až si otevře svůj dárek. Za ten nápad vděčím doktorce Shields. To ona přišla s myšlenkou tajného svědka, když mě poslala za Reynou a Tiffani.

Představila jsem si, jak ohromeně zírá na dárek, zatímco přijde druhý ze série úderů. Vím, že jste dala April ten vicodin, kterým se předávkovala.

Bude nebezpečně rozzlobená, ale nebude mi moct nic udělat, protože jí také sdělím, že jsem si v počítači připravila k odeslání e-maily adresované Thomasovi, paní Vossové, Benu Quickovi a tomu soukromému detektivovi, obsahující mnou shromážděné důkazy včetně fotografie pilulky, kterou mi doktorka Shields dala. Napsala jsem, že jsem na cestě za vámi. E-maily se automaticky odešlou dnes v noci, pokud se dřív nevrátím a nesmažu je, plánovala jsem, že řeknu. Ale pokud mi nedáte, co na mě máte, potom nedám já vám, co mám na vás.

Ta poslední část byla lež, protože jsem i tak hodlala najít způsob, jak doktorku Shields udat. Pokud by se mi ji však podařilo dostatečně šokovat, aby se na nahrávce podřekla, měla bych alespoň důkazy proti jakémukoliv vykonstruovanému příběhu.

Když teď sedím v knihovně a pozoruji Thomase, jak si otírá ústa kapesníkem, vím, že musím přijít s novou strategií. Rychle.

Nemůžu uvěřit, že doktorka Shields právě sdělila Thomasovi, že ví o jeho románku s April i o tom, že byla jeho klientkou.

Thomas najednou vypadá úplně jinak než ten sebevědomý, vůdčí typ, který si svlékl kabát, aby s ním přikryl starší ženu sraženou taxíkem před muzeem.

Moje mysl víří, jak se snažím uspořádat všechny myšlenky a fakta. Byla to pravda. April docházela k Thomasovi na terapii. Doktorka Shields ale netuší, že to vím. Nebo že už vím, že Thomas spal s April. Je to výbušné tajemství. Takové, které by je mohlo stát všechno. Proč byla tak nedbalá, že takovou skutečnost oznámila přede mnou?

Všechny její kroky jsou předem promyšlené, tudíž se nemohla podřeknout. Byl to záměr.

Žaludek se mi svírá jako pěst, když si uvědomuji, že si už musí být jistá, že to nikomu neřeknu.

Tajemství zůstává tajemstvím pouze tehdy, dokud o něm ví jen jedna osoba.

Co jen udělá, aby měla jistotu, že to neprozradím?

Před zraky mi bleskne obraz April zhroucené na lavičce v parku.

Opírám se do sedačky, zatímco se začínám celá třást. V puse mám tak sucho, že ani nedokážu polknout.

Doktorka Shields si odhrne volný pramen vlasů a já na jejím spánku vidím pulzující žilku. Modrozelený kaz na jinak bezchybném kusu mramoru.

Tác chutných jednohubek, praskající oheň, elegantní knihovna s knihami v kožené vazbě vyskládanými v policích. Jak jsem si vůbec mohla myslet, že by se v tak záviděníhodném prostředí nemohlo stát nic zlého?

Soustřeď se, nakazuji si.

Doktorka Shields není fyzicky násilná osoba, opakuji si. Její nejnebezpečnější zbraní je její mysl. Používá ji nemilosrdně. Když podlehnu panice, prohraju.

Nutím se na ni dívat, zatímco Thomas lapá po dechu: „Lydie, je mi to líto. Neměl jsem…“

Přeruší ho: „Také mě to mrzí, Thomasi.“

V tu chvíli to slyším. Ten nesoulad v jejích slovech a tónu.

Nezní naštvaně ani úsečně sarkasticky, jak by manželka v takové situaci znít měla.

Místo toho je její hlas naplněn soucitem. Jako by věřila, že spolu s Thomasem čelí té nevěře, jako by oba byli oběťmi. Jak těkám zrakem mezi nimi, dochází mi, proč ho jednoduše neopustila. Nedokáže to.

Protože je do něj bezhlavě zamilovaná.

Nedala April ty léky z čiré žárlivosti a zášti. Udělala to i kvůli ochraně Thomase, aby April nemohla odhalit, že byla jeho klientkou. Řekla jsem doktorce Shields, že vím, jak u ostatních vypadá láska. Uvědomím si, že to je pravda. Vidím jí to na tváři, kdykoliv o svém manželovi mluví nebo se na něj podívá. Dokonce i teď.

Ale její láska k Thomasovi je stejně pokřivená jako vše ostatní. Je všepohlcující, jedovatá a nebezpečná.

Doktorka Shields uložila zápis návštěv pod notebook. Pak se posadí naproti mně se slovy: „Můžeme začít?“

Vypadá naprosto vyrovnaně, jako přednášející před studenty.

Natáhne před sebe ruce. „Nyní zopakuji svou otázku, tentokrát oběma: Má mi kterýkoliv z vás co říct o skutečné povaze vašeho vztahu?“

Thomas začne něco říkat, ale doktorka Shields ho hned přeruší: „Zadrž. Než odpovíš, dobře si to rozmysli. Abyste neovlivňovali jeden druhého, promluvím si s vámi postupně s každým zvlášť. Máš dvě minuty, aby sis rozmyslel odpověď.“ Podívá se na hodinky a já odhrnu rukáv, abych zkontrolovala své.

„Tvůj čas začíná nyní,“ řekne doktorka Shields.

Koukám na Thomase a snažím se odhadnout, jak odpoví, ale oči má pevně zavřené. Vypadá tak příšerně, až mě napadá, jestli se mu zase neudělá zle.

Taky je mi špatně, ale hlavou se mi honí všechny scénáře a možná protiopatření.

Mohli bychom oba přiznat pravdu. Spali jsme spolu.

Mohli bychom oba lhát. Držet se scénáře.

Mohla bych lhát a Thomas by vyzradil pravdu. Zaprodal by mě kvůli návštěvní knize.

Thomas by mohl lhát a já odhalit pravdu. Svést to na něj s tím, že mě pronásledoval. Když to udělám, doktorka Shields slibuje, že mi dá tu nahrávku. Ale skončí to tím?

Ne, uvědomuji si. Neexistuje správná možnost.

Doktorka Shields si usrkne vína a sleduje mě přes okraj sklenice.

Vězňovo dilema, řekla bych. To se tu snaží napodobit. Jednou jsem o tom četla přes odkaz na Facebooku. Je to běžná strategie, při které se podezřelí vyslýchají odděleně s příslibem odměny, aby se ukázalo, jestli jeden druhého podrazí.

Doktorka s jemným cinknutím křišťálu o tácek postaví sklenku.

Už nemůže zbývat moc času.

V hlavě se mi mísí představy. Doktorka Shields, sama v restauraci u stolu pro dva. Vidím ji hladit hlavu sokola a cítím hřejivý dotek kašmíru kolem ramen, když jsem vzlykala u ní v kanceláři. Řádku z jejích poznámek, vyvedenou elegantním rukopisem: Mohla byste se stát průlomem na poli psychologického výzkumu.

Snažila jsem se využít lekcí, které mi dala, abych ji dnes večer dostala. Porazila mě, než jsem vůbec začala.

Ale teď si uvědomuji, že ještě není konec. Konečně se mi podařilo objevit její slabinu – Thomase. To on je klíč k její porážce.

Dýchám mělce, šumí mi v hlavě.

Musím promyslet několik kroků dopředu tak, jak to vždy dělá ona. Jsem si jistá, že ať už odpovíme jakkoliv, ona ho nikdy neudá. Potřebuje najít způsob, jak to celé svést na mě. Stejně jak to nejspíš udělala s April, aby ospravedlnila, že jí dala ten vicodin.

To mne zkoumala od chvíle, kdy jsem vstoupila do její pracovny. Ale já ji celou tu dobu studovala taky. Vím toho o ní mnohem víc, než jsem si uvědomovala. Od způsobu, jak chodí po ulici, až po obsah její lednice… a co je důležitější, jak uvažuje.

Bude to stačit?

„Čas vypršel,“ oznámí doktorka Shields. „Thomasi, doprovodíš mě do jídelny?“

Sleduji, jak oba mizí z dohledu, a v duchu si procházím všechny proměnné, tentokrát z Thomasovy perspektivy. Přemýšlím, co je pro něj v sázce. Bulvár by si smlsnul na příběhu pohledného terapeuta a jeho románku s bohatou zničenou dívkou, která spáchala sebevraždu. Nejspíš by přišel o licenci a rodina Vossových by ho navíc mohla žalovat.

O Thomasovi toho vím taky docela dost. Vzpomínám na naše setkání od muzea přes bary až po Conservatory Gardens. A na to poslední v jeho pracovně.

Náhle s jistotou vím, jak odpoví.

Ani ne o minutu později se vrátí doktorka Shields, sama. Z jejího výrazu nedokážu vyčíst, co se právě mohlo odehrát. Jako by měla masku.

Sedá si na bližší stranu pohovky, nejblíž vedle mé židle, natáhne ruku a lehce se mě dotkne mezi kozačkou a lemem šatů. Nutím se zůstat v klidu, i když mám chuť ucuknout.

„Jessico, máte se mi s čím svěřit ohledně svého vztahu s mým manželem?“

Podívám se na ni zpříma. „Máte pravdu. Nebyla jsem k vám zcela upřímná. Spali jsme spolu.“ Obávala jsem se, že mi bude přeskakovat hlas, ale není tomu tak. Je pevný. „Stalo se to, než jsem zjistila, že je to váš manžel.“

Něco v jejích očích se změnilo. Světlá modř duhovek jako by ztmavla. Na okamžik zůstane naprosto nehybná. Pak rázně přikývne, jako by si potvrdila něco, co už ví. Zvedne se a uhladí si šaty, než zamíří zpět k jídelně.

„Thomasi, mohl by ses k nám přidat?“

Pomalu vejde do místnosti.

„Podělil by ses prosím s Jessicou o to, cos mi před chvílí pověděl?“ pobízí ho.

Pevně svírám ruce v klíně a snažím se usmívat, ale mám příliš sevřené čelisti. Na noze pořád cítím ledový dotek jejích prstů.

Thomas sklouzne pohledem ke mně. Vidím v něm naprostou porážku.

„Řekl jsem, že se mezi námi nic nestalo,“ řekne otupěle.

Lhal.

Hádala jsem správně.

Neudělal to, aby ochránil sebe. Udělal to, aby ochránil mě. Vzdává se možnosti získat návštěvní knihu.

Doktorka Shields je posedlá morálkou a pravdomluvností. Thomas ale chápe nuance etických rozhodnutí. Lhal, protože si myslel, že mě tím zachrání. I když to znamenalo obětovat sebe. Přes všechna zklamání v něm je dobré jádro. Možná je to jeden z důvodů, proč ho tak zoufale miluje.

Cítím hněv doktorky Shields. Je jako bobtnající rudá síla, která na mě tlačí, bere mi vzduch.

Chvíli se ve vzduchu vznáší těžké ticho, pak řekne: „Jessico, mohla byste zopakovat, co jste mi řekla?“

Pomalu polknu. „Řekla jsem, že jsme spolu spali.“

Thomas se přikrčí.

„Jeden z vás očividně lže,“ pronese doktorka Shields. Založí si ruce na prsou. „A zdá se docela jasné, že jsi to ty, Thomasi, vzhledem k tomu, že Jessica nemá falešným doznáním co získat.“

Přikyvuji na souhlas.

Její následující krok ukáže, jestli se mi můj risk vyplatí.

Doktorka Shields přejde ke klavíru a poklepe na notebook. „Jessico, s radostí vám předám nahrávku. Stačí, když mi nejprve vrátíte, co jste vzala.“ Její pohled zalétne k Thomasovi a já přesně vím, co tím myslí. Nemluví o náhrdelníku.

Rekonstruuje to, co se stalo s Genem Frenchem, ve vlastní, pokroucené režii. Využívá mých tajemství, aby způsobila co nejvíce bolesti.

„Nemůžu,“ odpovídám. „Nikdy jsem vám žádné šperky nevzala a vy to víte.“

„Jessico, zklamala jste mne,“ řekne.

Thomas udělá krok do místnosti.

„Lydie, nech tu ubohou dívku jít. Řekla ti pravdu. Já jsem lhal. Teď je to mezi námi dvěma.“

Doktorka Shields zkroušeně vrtí hlavou. „Ten náhrdelník je nenahraditelný.“

„Lydie, jsem si jistý, že ho nevzala.“

Na tohle jsem sázela, když jsem odpověděla po pravdě. Potřebuji, aby viděl, že i když jsem celou dobu dodržovala její pravidla, najde si důvod mě zničit.

Laskavě se na mě usměje. „Protože jsou Vánoce, počkám s nahlášením do zítřejšího rána.“ Odmlčí se. „Tak budete mít alespoň čas promluvit s rodiči. Koneckonců, jelikož už ví pravdu o Becky, pochopí, proč jste tak zoufale sháněla peníze. Kvůli pocitu viny.“

Přesně tak to udělala s April, přemýšlím, zatímco mi hlava klesá do dlaní a ramena se začínají třást. Vyšťourala Aprilina tajemství, která pak použila proti ní. Vyvolala v ní pocit bezmoci, jako by přišla o všechno, co milovala. Jako kdyby už nemělo smysl žít. Potom jí dala ty prášky.

Doktorka Shields je přesvědčená, že mi také všechno vzala: práci, Noaha, svobodu, rodinu.

Dává mi noc o samotě, abych mohla jít v Apriliných stopách.

Čekám ještě chvíli.

Pak zdvihnu hlavu.

Nic v místnosti se nezměnilo. Doktorka Shields stojí u klavíru, Thomas postává za židlí naproti mně a podnos s jídlem leží na stole.

Podívám se na doktorku Shields.

„Dobře,“ řeknu a snažím se znít pokorně. „Ale než půjdu, můžu se na něco zeptat?“

Přikývne.

„Je etické, aby psychiatr dal pacientce vicodin bez předpisu?“ zeptám se.

Doktorka Shields se usměje. Vím, že myslí na tu pilulku, kterou mi dala.

„Pokud někdo blízký prochází těžkými časy, není úplně neobvyklé nabídnout jednu dávku,“ odpoví. „Samozřejmě bych to nikdy veřejně neschvalovala.“

Opřu se a zkřížím nohy. Thomas se dívá tázavě, nejspíš se diví, proč najednou působím klidně.

„No ale subjektu 5 jste poskytla mnohem více než jednu dávku,“ upřeně se jí dívám do očí. „April jste dala dost na to, aby ji to zabilo.“

Thomas se ostře nadechne. Posune se o další krok ke mně, pořád se mě snaží chránit.

Doktorka Shields je nehybná. Nezdá se ani, že by dýchala. Ale cítím, jak její mozek pracuje, jak se snaží vytvořit nový příběh, kterým by se zbavila mého obvinění.

Konečně přejde místnost a posadí se na židli proti mně.

„Jessico, netuším, o čem to mluvíte,“ povídá. „Vy si myslíte, že jsem April předepsala vicodin?“

„Jste psychiatrička, můžete ho předepsat,“ provokuji.

„Pravda, ale o takové věci by existoval záznam,“ řekne s rozpřaženýma rukama. „A to neexistuje.“

„Mohla bych se zeptat paní Vossové,“ namítnu.

„Poslužte si,“ reaguje doktorka Shields.

„Vím, že jste jí dala ty pilulky,“ řeknu, ale ztrácím půdu pod nohama. Odráží všechny mé útoky.

Thomas se dotkne svého levého ramene. Jako by to byl reflex.

„Jak bych mohla někomu dát vicodin, když jsem ho sama nikdy nebrala?“ ptá se doktorka Shields rozumným tónem. Tím, kterým mluvila, když se mě snažila přesvědčit, že nešla za Noahem a nezavinila moje propuštění.

Hodinky vše zaznamenávají, ale doktorka Shields se zatím stále nepodřekla. Co hůř, rozzuřila jsem ji. Vidím to v tom, jak jí jiskří v přivřených očích, slyším to v jejím ocelovém tónu.

Prohrávám.

„Nikdy jsi je neužívala,“ opakuje Thomas. Mluví podivně monotónně.

Obě se k němu otočíme. Ruku má stále na levém rameni. Na tom s jizvou po nedávné operaci ramenního kloubu. „Ale já ano.“

Drobný úsměv jí zmizí z tváře.

„Thomasi,“ zašeptá.

„Stačilo mi jich jen pár,“ pokračuje pomalu. „Ale nikdy jsem nevyhodil zbytek lahvičky. Tu noc, kdy April zemřela, byla v tomhle domě, Lydie. Říkalas, že přišla a že byla rozrušená. Tys jí dala moje staré prášky?“

Otočí se, jako by to chtěl jít nahoru zkontrolovat.

„Počkej,“ řekne doktorka Shields.

Na okamžik zůstane dokonale nehybná, pak se její fasáda začne drolit. „Udělala jsem to pro tebe!“ vykřikne.

Thomas zavrávorá a klesne na pohovku. „Tys ji zabila? Protože jsem s ní spal?“

„Thomasi, neudělala jsem nic špatného. April se sama rozhodla ty prášky spolknout!“

„Je to vražda, když pouze poskytnete nástroj?“ zeptám se.

Oba se prudce otočí směrem ke mně. Pro jednou nemá doktorka Shields odpověď.

„Ale vy jste udělala víc než to,“ pokračuji. „Co jste April řekla, abyste ji zahnala na pokraj sil? Musela jste vědět, že na střední škole měla sebevražedné sklony.“

„Cos jí řekla?“ opakuje Thomas chraplavě.

„Řekla jsem, že to pro mého manžela byla jen jedna noc a že toho lituje!“ vychrlila doktorka Shields. „Řekla jsem, že podle něj o nic nešlo, nazval to největší chybou svého života a dal by cokoliv, aby se to nikdy nestalo.“

Thomas otřeseně vrtí hlavou.

„Nechápeš to?“ naléhá doktorka Shields. „Taková hloupá holka, někomu by o tobě řekla!“

„Vědělas, jak byla křehká,“ namítne Thomas. „Jak jsi jen mohla?“

Její tvář ztvrdne. „Byla postradatelná. Ani její otec nechtěl být s ní.“ Doktorka Shields k Thomasovi natáhne ruku, ale ten se prudce odtáhne. „Můžeme říct, že nám ty prášky vzala z lékárničky a my o tom nevěděli.“

„Neřekla bych, že to tak uvidí policie,“ namítnu.

Doktorka se na mne ani nepodívá. Prosebně hledí na Thomase.

„Úřady Jessice neuvěří. Vloupala se sem, pronásledovala tě, byla mnou posedlá,“ obviňuje. „Věděl jsi, že už byla obviněná z krádeže? Jeden uznávaný režisér ji za to vyhodil. Spí s kdekým a lže vlastní rodině. Jessica je silně narušená mladá žena. Mám všechny dotazníkové odpovědi, kterými to mohu dokázat.“

Thomas si na chvíli sundá brýle a mne si kořen nosu.

Když znovu promluví, jeho hlas se rozléhá místností: „Ne.“

Konečně má odvahu postavit se své ženě přímo. Už se nesnaží unikat pomocí falešných zpráv nebo smyšlených příběhů.

„Pokud budou naše verze souhlasit, nic se nám nestane,“ řekne doktorka Shields zoufale. „Dva uznávaní odborníci proti jedné labilní dívce.“

Thomas se na ni dlouze zadívá.

„Thomasi, tolik tě miluji,“ šeptá. „Prosím.“

Oči se jí lesknou slzami.

Thomas zavrtí hlavou a stoupne si. „Jess, odvezu tě, abys dorazila v pořádku domů,“ nabídne.

„Lydie, zítra ráno se vrátím. Pak můžeme zavolat policii společně.“ Odmlčí se. „Pokud jim ukážeš to video, řeknu, že jsem dal Jess klíče od domu, aby pro mě něco vyzvedla.“

Postavím se a dárek nechám na zemi vedle židle. Ve stejnou chvíli se doktorka Shields sesype na zem.

Leží na koberci a dívá se na Thomase, bílá látka šatů obepíná nohy. Slzy, černé od řasenky, jí tečou po tvářích.

„Sbohem, Lydie,“ rozloučím se.

Pak se otočím a vyjdu z místnosti.

Šedesátá devátá kapitola

Úterý 25. prosince

ZE VŠECH ZTRÁT UTRPĚNÝCH DNES VEČER jedině na Thomasovi záleželo.

Vaše práce byla ho vyzkoušet, aby se ke mně mohl vrátit. Namísto toho jste mi ho navždy vzala.

Všechno je teď pryč.

Až na dárek, který jste tu zanechala.

Má rozměry knihy, ale na tu je příliš tenký a lehký. Zářivě stříbrný balicí papír působí jako pouťové zrcadlo, zkresluje můj obraz, než ho odrazí zpět.

Jediné zatažení rozváže červenou mašli. Papír skrývá bílou plochou krabičku.

Uvnitř je zarámovaná fotografie.

Přestože se bolest vystupňovala, může se objevit její další vrchol. Pohled na ten obrázek mě dostává až na nejistou hranu.

Thomas spí na břiše s květovanou přikrývkou zmuchlanou kolem nahého trupu. Ale prostředí je neznámé. Není v posteli, kterou jsme sdíleli.

Byl v té vaší, Jessico? Nebo Aprilině? Nebo ještě v další?

Na tom už nezáleží.

Kdykoliv mne během našeho manželství přepadla nespavost, jeho přítomnost přinášela útěchu. Jeho teplo a klidné výdechy byly balzám na ustavičné víření myšlenek. Nikdy netušil, kolikrát jsem zašeptala: „Miluji tě,“ zatímco on poklidně spal.

Poslední otázka: Kdybyste někoho milovala, byla byste ochotná obětovat pro něj vlastní život?

Odpověď je prostá.

Poslední zpráva je zaznamenána do bloku. Kompletní, detailní a přesné doznání. Veškeré otázky paní Vossové budou konečně zodpovězeny. Thomasovy pletky s April jsem ze zprávy vynechala. Mohlo by to na jeho záchranu stačit.

Listy z bloku nechám na stole v hale, kde je bude snadné nalézt.

Nedaleko odtud je lékárna, která má otevřeno čtyřiadvacet hodin denně. Dokonce i o Vánocích.

Z horní zásuvky Thomasova prádelníku vyndám jeho bloček receptů. Jeden si vždy nechává doma kvůli případným pacientům v nouzi po ordinačních hodinách.

Venku panuje naprostá tma. Na nekonečné obloze není jediná hvězda.

Bez Thomase nepřinese zítřek nové světlo.

Předepisuji si recept na třicet pilulek vicodinu, to bude víc než dost.

Epilog

Pátek 30. března

MÁM POCIT, JAKO BY TA ŽENA, která se na mne dívá v odrazu ve skle, měla vypadat jinak.

Ale kudrnaté vlasy, černá kožená bunda a těžký kufr s líčidly se za posledních pár měsíců nijak nezměnily.

Doktorka Shields by nejspíš řekla, že vnitřní rozpoložení člověka nelze soudit podle vnějších znaků, a vím, že by měla pravdu.

Skutečná změna nebývá vždy viditelná, ani když potká vás.

Přendám si kufr s líčidly do levé ruky, ačkoliv mě paže nebolí tolik, jako když jsem pracovala pro BeautyBuzz. Když mě teď najali jako maskérku pro nebrodwayskou show, musím ho nosit jen do divadla na západní čtyřicáté čtvrté ulici a z něj. To Lizzie mi domluvila pohovor – pracuje jako asistentka kostýmní návrhářky.

Nejde o produkci Genea Frenche. Má po kariéře. Nikdy jsem se nemusela rozhodovat, jestli jeho ženě říct, že je predátor. Katrina a další dvě ženy daly médiím vlastní příběhy o tom, jak je obtěžoval. Jeho pád byl rychlý – takové chování už dnes neprojde bez následků.

Myslím, že jsem svým způsobem tušila, proč mě Katrina sháněla, ale nebyla jsem tehdy připravená se Geneovi postavit. Není toho moc, za co jsem doktorce Shields vděčná, ale alespoň díky ní už nikdy nebudu ničí kořistí.

Nakloním se blíž ke sklu a přitisknu čelo na studené okno, abych viděla dovnitř.

V restauraci Snídaně po celý den je plno, téměř všechny červenou kůží čalouněné boxy a stoličky u baru jsou obsazené, ačkoliv je skoro půlnoc. Ukazuje se, že měl Noah pravdu – spousta lidí po pátečním večírku zatouží po francouzském toustu a vejcích Benedikt.

Noaha nevidím, ale představuji si ho v kuchyni, jak do mísy odměřuje mandlový extrakt, s utěrkou zastrčenou za páskem.

Zavřu oči a v duchu mu popřeju vše dobré, pak jdu dál.

Zavolal mi den po Vánocích, když jsem byla s rodinou na Floridě. To jsem ještě nevěděla o sebevraždě doktorky Shields – Thomas mi to řekl až později toho večera.

Mluvili jsme spolu skoro dvě hodiny. Noah mi potvrdil, že k němu doktorka Shields přistoupila před Thomasovou kanceláří. Odpověděla jsem mu také na všechny otázky. Ačkoliv mi Noah uvěřil, ještě než jsme zavěsili, věděla jsem, že už o něm neuslyším. Kdo by mu to mohl vyčítat? Nejenže jsem se vyspala s Thomasem – stalo se toho příliš, abychom mohli začít znovu.

I tak se ale častěji, než jsem čekala, přistihnu, jak na Noaha myslím.

Kluky jako on člověk nepotká často, ale třeba budu mít zase někdy štěstí.

Do té doby se o svoje štěstí starám sama.

Podívám se na telefon, kolik je hodin. Je 23.58, poslední pátek v měsíci, což znamená, že už měla dorazit platba na můj účet.

Peníze jsou pro vás životně důležité. Zdá se, že jsou východiskem vašeho etického kodexu, napsala o mně doktorka Shields během prvního počítačového sezení. Když se kříží peníze s morálkou, mohou výsledky odhalit fascinující pravdy o lidské povaze.

Pro ni to bylo snadné – posadit se a vynášet soudy a závěry o mém vztahu k penězům. Měla jich sama víc než dost. Bydlela v řadovém domku za miliony dolarů a nosila drahé značkové oblečení, vyrůstala na sídle v Litchfieldu. V knihovně jsem u ní viděla její fotografii na koni. Pila skvělé víno a svého otce popisovala jako „vlivného“, což je synonymum pro bohatého.

Akademické cvičení, kterému se věnovala, bylo naprosto odtržené od reality života od výplaty k výplatě, kde účet za veterináře nebo nečekané zvýšení nájmu může vyvolat dominový efekt a hrozit zničením života, který si člověk vybudoval.

Lidi k ignorování morálního kompasu vedou nejrůznější prvotní důvody: přežití, nenávist, láska, závist, vášeň, zapsala doktorka Shields ve svých poznámkách. A peníze.

Její studie byla ukončena. Už nebudou žádné další experimenty. Složka subjektu 52 je kompletní.

Přesto se s doktorkou Shields pořád cítím propojená.

Jako by věděla všechno, jako by do mě viděla. Zdálo se, že všechno věděla ještě dřív, než jsem jí o tom řekla, a tahala ze mne myšlenky a pocity, o kterých jsem ani nevěděla, že je mám. Možná proto si pořád představuji, jak by asi zaznamenala mé poslední setkání s Thomasem, to, ke kterému došlo několik týdnů po jejím smrtelném předávkování.

Někdy v noci, když zavřu oči a Leo se schoulí vedle mne, skoro jako bych viděla její elegantní písmo uspořádané do vět na žlutém papíru z bloku. Jako by mi v hlavě zněl její stříbřitý hlas, plynoucí ve smyčkách a obloučcích slov.

Kdyby byla naživu, aby to setkání zaznamenala, představuji si, že by její poznámky obsahovaly toto:

Thomasovi zavoláte v 14.55.

„Můžeme se sejít na skleničku?“ zeptáte se.

Ihned souhlasí. Nejspíš se těší, že si promluví o tom, co se stalo, s jediným člověkem, který zná skutečný příběh.

Do hospody u O’Malleyho dorazí v džínách a saku a objedná si skotskou.

Vy už sedíte u malého dřevěného stolku a před sebou máte pivo Sam Adams.

„Jak se držíš?“ zeptáte se, když se posadí na židli.

Vydechne a zavrtí hlavou. Vypadá, jako by zhubl, a brýle nezakrývají tmavé půlměsíčky pod očima. „Já nevím, Jess. Pořád je těžké tomu všemu uvěřit.“

To on zavolal do řadového domku policii, když v hale našel sepsanou zpověď.

„Jo, pro mě taky,“ řeknete. Napijete se piva a necháte vyznít ticho. „Jelikož jsem přišla o práci, mám dost času o tom přemýšlet.“

Thomas se zamračí. Nejspíš si vybaví, jak naproti vám seděl ve své kanceláři, a slyšel vás zašeptat: Nechala mě vyhodit.

„To je mi vážně líto,“ řekne nakonec.

Sáhnete do kabelky pro bledě růžový dokument, položíte ho na stůl, zakryjete ho dlaní a narovnáte záhyby.

Spočine na něm pohledem. Ještě ho nikdy neviděl, nebyl důvod.

„Nedělám si takovou starost o práci pro sebe,“ řeknete. „Nějakou najdu. Jde o to, že doktorka Shields slíbila, že nějakou pomůže sehnat i mému otci. Moje rodina má velké lékařské výdaje.“

Znovu papír urovnáte, pak sklouznete rukou, aby byla vidět kresba holubice nahoře.

Thomas se na něj znovu podívá a pohrává si s tenkou slámkou ve své skotské.

Zdá se, že začíná chápat, že tu nejde jen o pouhé společenské setkání.

„Můžu nějak pomoct?“ zeptá se.

„Uvítám jakýkoliv tvůj návrh,“ odpovíte a posunete ruku o dalších pár centimetrů. Teď je vidět jméno Katherine April Vossová vyvedené pěkným fontem.

Thomas sebou trhne a couvne na židli.

Zdvihne pohled k vašim očím, pak se pořádně napije.

Znovu pohnete rukou. Teď odhalí citát: And in the end, the love you take is equal to the love you make.

„April se ptala matky na tyhle verše krátce před smrtí,“ řeknete a necháte slova zapůsobit. „Asi je někde viděla. Možná to je jedna z těch věcí, co se píšou na hrnky na kávu.“

Je bledý. „Myslel jsem, že můžeme jeden druhému věřit, Jess,“ zašeptá. „Nebo ne?“

Pokrčíte rameny. „Jednou mi kamarád řekl, že pokud se musíš ptát, jestli někomu můžeš věřit, tak už odpověď znáš.“

„Co to znamená?“ zeptá se ostražitě.

„Chci jen to, co mi patří,“ řeknete. „Po všem, čím jsem si prošla.“

Dopije skotskou, až led zacinká o skleničku.

„Co kdybych ti pomohl s nájmem, než se zase postavíš na nohy?“ podívá se na vás s nadějí.

Usmějete se a slabě zavrtíte hlavou.

„Vážím si tvé nabídky, ale mám na mysli něco většího,“ odpovíte. „Jsem si jistá, že by doktorka Shields souhlasila, že si to zasloužím.“

Otočíte program pohřbu. Z druhé strany je značka dolaru a vedle ní číslo.

Thomas zalapá po dechu. „Děláš si legraci?“

Thomas je samozřejmě jediným dědicem manželčina majetku, včetně řadového domku za několik milionů. Má svou práci, licenci a jeho pověst zůstala nedotčená. Bylo by překvapivé, kdybyste si to vy – se svou zvědavou a přičinlivou povahou – ještě neověřila. A myslíte si, že je to pro něj malá cena za to, že se vaší rodině povede dobře.

„Bude mi to stačit v měsíčních splátkách,“ řeknete a posunete program k němu.

Thomas sedí zhroucený na židli. Už si přiznal porážku.

Nakloníte se tak, až vaše obličeje dělí jen pár centimetrů. „Koneckonců, důvěra se dá koupit.“

Odejdete téměř okamžitě – projdete dveřmi a vyjdete na chodník. Během chvilky vás pohltí dav a je z vás jen další anonymní dívka ve městě.

Nejspíš jste si svým rozhodnutím jistá.

Nebo vás možná pronásleduje neodbytná otázka:

Stálo to všechno za to, Jessico?

Poděkování

OD GREER A SARAH:

Naše díky patří především Jen Enderlin (zvané též Svatá Jenderlin) – naší brilantní, laskavé a po všech stránkách skvělé redaktorce, stejně jako nakladatelství St. Martin’s Press. Za její rozhled, podporu a nadšení pro tento román jsme jí každý den vděčné.

Katie Bassel, naše agentka, pracuje neúnavně pro knihu – a dělá to vždy s dobrou náladou a stylem!

Tým snů za těmito dvěma úžasnými ženami během celého procesu publikování pečuje o naše romány s velkou péčí, energií a bezmeznou kreativitou. Máme takové štěstí, že pracují na našich knihách. Děkujeme Tachel Diebel, Martě Fleming, Olze Grlic, Tracey Guest, Jordan Hanley, Brantu Janewayovi (zvláštní pokřik za nápad na název knihy!), Kim Ludlam, Erice Martirano, Kerry Nordling, Gisele Ramos, Sally Richardson, Lise Senz, Michaelu Storringsovi, Dori Wintraub a Lauře Wilson.

Díky patří i naší nadmíru štědré a nápomocné mámě medvědici – agentce Victorii Sanders a její báječné partě z Victoria Sanders and Associates: Bernadette Baker-Baughman, Jessice Spivey a Diane Dickensheid.

Benee Knauer: Tvoje povzbuzování, klid a znalost výstavby příběhu nám znovu pomáhaly najít cestu, když jsme se pustily do psaní tohoto románu.

Cítíme vděčnost ke všem našim zahraničním vydavatelům, kteří šíří naši práci po celém světě, včetně Wayne Brookese v Pan Macmillan UK, jehož e-maily nás pokaždé rozesmějí a díky nimž se cítíme jako supermodelky, a ne spisovatelky!

Naše nejhlubší ocenění patří Shari Smiley a Ellen Goldsmith-Vein z Gotham Group za jejich nasazení, aby dostaly naše romány na plátna. A Holy Bario z Amblin Entertainment a Carolyn Newman z eOne Entertainment, díky kterým byly naše zážitky v Hollywoodu tak vzrušující.

A v neposlední řadě děkujeme našim čtenářům. Milujeme být s nimi v kontaktu, takže nás najdou na Facebooku, Twitteru a Instagramu. A pokud chcete odebírat náš velmi příležitostný zpravodaj, navštivte, prosím, naše stránky www.greerhendricks.com a www.sarahpekkanen.com. Budeme rády za zprávy.

OD GREER:

Přestože trávím dny psaním, je pro mne téměř nemožné vyjádřit slovy, jak důležitou součástí mého života se stala Sarah Pekkanen. Spoluautorka, obchodní partnerka, milovaná kamarádka, povzbuzující roztleskávačka i rádkyně – ten seznam by byl nekonečný. Skutečně ses stala sestrou, kterou jsem nikdy neměla. Díky za všechno.

Jsem hluboce vděčná svým přátelům, ať už z oboru vydávání knih (vy víte, koho myslím!), nebo mimo něj, zejména svým prvním čtenářům, Marle Goodman, Vicki Foley a Alison Stong. A spoluběžkyním Karen Gordon a Gillian Blake, které to všechno poslouchají, zatímco polykáme kilometry.

Velmi si cením mimořádného podpůrného týmu: Katharine Anger, Melissy Goldstein, Dannyho Thompsona a Ellen Katz Westrich.

Zcela mimořádné díky mé rodině: Hendricksovým, Alloccovým a Kesselovým, zejména těm, kteří komentovali první obtahy – Julii a Robertovi, který je tím nejlepším bratrem na světě!

Elaine a Marku Kesselovi, mami a tati, tenhle dík patří vám. Díky, že jste podporovali mou lásku ke čtení, psaní a psychologii. A že jste mi vždy říkali, že si to zasloužím.

Rockymu a Cooperovi děkuji za to, že byli pořád se mnou (i když někdy až moc se mnou).

Paige, tys mě toho tolik naučila o odvaze a sebeuvědomění. Nepřestáváš mne ohromovat a inspirovat.

Alex, radost, kterou mi přinášíš, je bezmezná. Máš to největší srdce a nikdo mě nedokáže víc rozesmát.

A konečně John, který nejen poslouchal moje náhlé nápady u pozdních snídaní a při dlouhých procházkách se psem, ale také k nim měl skvělé připomínky. Díky tobě je možné cokoliv a má to smysl. Dvacet let a dál…

OD SARAH:

Nedokážu si představit, že bych sdílela tuhle cestu s kýmkoliv jiným než s Greer Hendricksovou. Tvoje hluboká, neustálá podpora tvoří pevné podloží mého života. Tvoje legrační zprávy mě pokaždé rozesmějí. Tvoje emoční inteligence a neúnavný elán, aby každá stránka, kterou napíšeme, byla co nejlepší, mne inspirují. G, vážně jsme spolu lepší!

Díky Kathy Nolan za její kreativní pomoc s webovými stránkami, Street Teamu a přátelům z Facebooku i čtenářům za jejich podporu, prodejcům knih, knihovníkům a blogerům, kteří našim románům pomohli najít si cestu ke čtenářům.

Jsem stále vděčná Sharon Sellers za to, jak mi pomáhá si v tělocvičně vyčistit hlavu, stejně jako osazenstvu mého domovského skvělého knižního festivalu v Gaithersburgu (zvláště Jud Ashman). Mé díky patří i Glennu Reynoldsovi za to, že je tak skvělým spolurodičem.

Bella, jeden z nejlepších psů, seděla při psan í trpělivě vedle mne.

Vždy budu milovat své rodiče, Johna a Lynn Pekkanenovy. Tati, naučil jsi mne, jak psát, a ty mami, jsi mne naučila mít velké sny. Oba jste ti nejlepší. A ostatní ze silného, zábavného Pekkanenovic mužstva: Roberte, Saadio, Sophie, Bene, Tammi, malý Billy. Díky, že jste tady.

Roger Aarons se mnou prožíval všechny části téhle knihy, od čtení prvních verzí (a odchytávání i sebemenších překlepů), přes chvíle, kdy pro mne vařil jako Noah pro Jess, až po ten nejlepší doprovod, jaký si děvče může přát na společenských knižních událostech. Rogere, jsem tak vděčná za to, že jsi vstoupil do téhle kapitoly mého života.

A děkuji i svým třem úžasným synům: Jacksonovi, Willovi a Dylanovi. Denně mne naplňujete takovou láskou a hrdostí…

Z anglického originálu An Anonymous Girl vydaného nakladatelstvím

St. Martin’s Press, New York 2019 přeložila Petra Královcová

Grafická úprava obálky Natálie Pecková

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 36 232

Vydání první

Praha 2019

Redigovala Diana Štelová

Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů

Text Copyright © 2018 by Greer Hendricks & Sarah Pekkanen

Published by arrangemen with St. Martin’s Press

All rights reserved.

Translation © Petra Královcová, 2019

Cover photo © Andrey Arkusha / Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-267-1639-6

ISBN e-knihy 978-80-267-1664-8 (1. zveřejnění, 2019)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

Část první

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Část druhá

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Dvacátá osmá kapitola

Dvacátá devátá kapitola

Třicátá kapitola

Třicátá první kapitola

Třicátá druhá kapitola

Třicátá třetí kapitola

Třicátá čtvrtá kapitola

Třicátá pátá kapitola

Třicátá šestá kapitola

Třicátá sedmá kapitola

Třicátá osmá kapitola

Třicátá devátá kapitola

Čtyřicátá kapitola

Čtyřicátá první kapitola

Čtyřicátá druhá kapitola

Čtyřicátá třetí kapitola

Čtyřicátá čtvrtá kapitola

Čtyřicátá pátá kapitola

Čtyřicátá šestá kapitola

Čtyřicátá sedmá kapitola

Část třetí

Čtyřicátá osmá kapitola

Čtyřicátá devátá kapitola

Padesátá kapitola

Padesátá první kapitola

Padesátá druhá kapitola

Padesátá třetí kapitola

Padesátá čtvrtá kapitola

Padesátá pátá kapitola

Padesátá šestá kapitola

Padesátá sedmá kapitola

Padesátá osmá kapitola

Padesátá devátá kapitola

Šedesátá kapitola

Šedesátá první kapitola

Šedesátá druhá kapitola

Šedesátá třetí kapitola

Šedesátá čtvrtá kapitola

Šedesátá pátá kapitola

Šedesátá šestá kapitola

Šedesátá sedmá kapitola

Šedesátá osmá kapitola

Šedesátá devátá kapitola

Epilog

Poděkování