UFO na zahrádce
Josef Pecinovský
4.3.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

UFO na zahrádce

Josef Pecinovský

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

UFO na zahrádce

Josef Pecinovský

www.pecinovsky.cz/josef

Až do vèerejška jsem nevìøil na UFO a kdo mi o nich chtìl vyprávìt, toho jsem rovnou zaøadil mezi cvoky. Pan Däniken byl pro mne ubohým snílkem a kruhy v obilí mì nechávaly asi tak klidným jako epidemie malárie na Faerských ostrovech. Co se týèe mého vztahu k jiným civilizacím ve vesmíru, tak ty pro mne byly ménì podstatné než vzájemné erotické kontakty antarktických tuèòákù.

Ovšem to vše trvalo až do vèerejška. V podveèer se vše ve mnì zlomilo a já už vím, že svìt je úplnì jiný, než vypadá a než jsem si myslel, že vypadá.

Nemìl jsem té reklamì vìøit. Stává se mi to málokdy, že mì upoutá reklamní šot v televizi, ale tentokrát pøišel jako na zavolanou. Byl odvysílán krátce potom, co jsem polil koberec v obývacím pokoji kávou. Øeknete si - banalita. Já si to také myslím, ale moje druhá polovièka je zcela jiného názoru. Naštìstí nebyla vèera doma, a tak jsem mohl provést jisté kroky alespoò k èásteèné nápravì, když jsem pøedtím zavrhl myšlenku vymluvit se na nevhodné a krajnì nespoleèenské chování vniknuvšího tchoøe.

Tøímaje vlhký a v dané chvíli naprosto zbyteèný vlhký hadr v dlani jsem zíral tu spouš� na podlaze a souèasnì pomrkával po televizní obrazovce, kde právì skvìlý prostøedek jménem Anticarpin zlikvidoval z koberce i to, co na nìm nebylo, a to okamžitì, bez práce a bez vedlejších dùsledkù, pøièemž rozhodnì nehrozila naprostá destrukce koberce ani parket a dalšího bytového zaøízení. V realu pak, jak se dalo oèekávat, vlhký hadr nepomohl, jen jsem flek rozmazal a nepochybnì jsem mu i pomohl k lepší soudržnosti s vlákny koberce. Jen ta vtíravá reklama na Anticarpin mi stále znìla ještì v uších a nezbavil jsem se jí do té chvíle, dokud jsem nezašel do nejbližší drogerie a nevydal za jednu lahvièku snad až zbyteènì høíšný peníz.

Návod k použití jsem studoval peèlivì. Ba dokonce pøímo podrobnì. Pøinesl jsem patøiènou nádobu - plastový kbelík, naplnil jej pøesnì urèeným objemem vody o pøesnì urèené teplotì a po malých dávkách zaèal pøisypávat daný objem èisticího prostøedku Anticarpin. Vše jsem, jak jinak, neustále promíchával dlouhou vaøeèkou, kterou jsem si vypùjèil v kuchyòské lince pln pøesvìdèení, že to má žena nikdy nepozná.

Teï už vím, že jsem asi èetbì návodu mìl vìnovat více pozornosti. Èi spíš - peèlivosti, protože v nìm jistì bylo nìco, co mi uniklo. Patrnì bych pak nezamìnil litry za kilogramy a procenta za dobu trvanlivosti. Ale pak by se nestalo to, co se stalo.

Ale já vlastnì ani nevím, jak se to stalo. V nejlepším pøesvìdèení, že postupuji zcela podle pøedstav výrobce, jsem míchal v kbelíku tu nevzhlednou bublající tekutinu, na pohled pøipomínající mýdlový roztok a co se zápachu týèe, nezadala si s postøikem proti švábùm. A pak, když už jsem si myslel, že by mohla ona smìs být hotova a pøipravena k použití, kdy jsem vyjmul vaøeèku z oné substance a konstatoval, že kapalina po ní stéká s optimální vazkostí, v tu chvíli mi z nosu spadly brýle. Zákony schválnosti platí vždy, všude a za všech okolností, takže brýle dopadly pøímo na hladinu bublající smìsi a jak jinak, prorazily ji a potopily se.

To, co jsem v té chvíli øekl, není možné na tìchto místech citovat. Ostatnì další bìh událostí mùj výrok nijak neovlivnil. Dùležitìjší bylo, co sem udìlal. Špatnì vidím i s brýlemi, natož bez nich, proto mi proces záchrany tohoto vzácného optického pøístroje trval ponìkud déle, a to jsem se, prosím, hrabal v tom odporném roztoku holou rukou. Cítil jsem, jak agresivní molekuly èisticího prostøedku dorážejí na mou kùži a zbavují ji veškerých neèistot, a mnì pøipadalo, že i nehtù, chlupù a pokožky.

Koneènì jsme mé pøevzácné brýle nasahal a vytáhl je zpìt na denní svìtlo. Okamžitì jsem si je nasadil na oèi, zcela opomenuv, že na nich ulpìl tenký film Anticarpinu a tedy ohrožuji zdravotní stav nosu a jeho nejbližší okolí. Mìl jsem totiž v té chvíli jedinou starost - zda z mé pravièky nezbyla holá kostra. Prohlížel jsem si svých pìt prstù pìknì proti oknu, zkoušel jsem ty dùležité orgány ohnout a napøímit, abych se pøesvìdèil, zda funkce šlach a svalù není narušena, ale pak se stalo cosi, co rázem odpoutalo mou pozornost od vlastního zdravotního stavu kamsi do nejvzdálenìjšího konce vesmíru.

Za oknem jsem spatøil nìco, co zcela pøekonávalo mé pøedstavy o reálném svìtì a dokonce zaèalo vyvolávat pochybnosti o mém zdravém rozumu. Ovšem pøedmìt, který zaplòoval zahrádku, mìl všechny charakteristické znaky potøebné k tomu, abych jej identifikoval jediným výrazem - UFO.

Nu, jak to popsat - vìru tìžko. On totiž byl ten objekt zevnì neuvìøitelnì složitý, oplýval nosnými plochami, prosklenými kabinami, signalizaèními svìtélky, spojovacími trubicemi, zatoèenými to pùvabných spirál, tubusy kónicky se rozšiøujících trysek, tykadly vyènívajících antén. Velikostí dosahoval nanejvýš tak plochy nákladního vozu støední tøídy, i když byl, pøipus�me, o nìco širší, zato výška zdaleka nepøesahovala bìžný osobní vùz tuzemské výroby. Takže vlastnì placka. Placka šedé barvy, sklenìné kryty namodralé, signálky zelené a èervené, trysky èerné.

Inu, ten pohled mìl sílu deseti tisíc koòských sil. Chtìl jsem si být jist, zda mne nešálí zrak, zda jsem se nezbláznil, a tak jsem strhl brýle z nosu.

Nic. Prostým zrakem, nezkaleným falešným sklem, jsem nevidìl za oknem nic. Už jsem se pøiznal, že jsme bez brýlí prakticky slepý, ale pøedmìt rozlohy nákladní Avie bych snad uvidìl. Jednoznaènì jsem však rozeznával pouze okenní rám a za ním už jen zelenou plochu trávníku s rozmazanými skvrnami keøù a drobnými flíèky rùží. Opodál pak už jen šedou zeï sousedního paneláku. Vìru, vidìl jsem jen to, co jsem mìl za daných okolností vidìt, a nic jiného.

Oddychl jsem si. Byl to jen krátký, vteøinový pøelud, mámení smyslù, zkrat v mé až pøíliš bujné fantazii. Dívám se dlouho do noci na televizi a pak mám debilní nápady.

Pod rukama mi šumìl Anticarpin a flek na koberci se dožadoval likvidace. Nasadil jsem si brýle.

Venku na mé vlastní zahradì spoèívala létající placka s tykadélky.

Strhl jsem opìt brýle z nosu. Vidìl jsem jen zahradu.

Nasadil jsem brýle. UFO spoèívalo na svém místì.

Tady nebylo co chápat, i když všechno bylo na pohled jasné. Nìco se stalo s brýlemi, nìco nepochopitelného, nìco záhadného, nìco, co odporovalo pøírodì. Anebo ne? Nebo to tak mìlo být? Nebo stálo skuteènì na mé zahrádce UFO a já mìl šanci je vidìt jen tìmito svými vlastními brýlemi, teï záhadnì upravenými na jinou perspektivu, jiný úhel, jiný zpùsob vidìní. Ovšem, je to v brýlích, co jiného,. Brýlemi teï vidím to, co bych za normálních okolností nevidìl, ba co víc, co bych vlastnì ani nikdy nemìl vidìt.

Už jsem se neodvážil brýle sundat z nosu, protože - co kdyby ten pøelud náhle zmizel? Teï už mnou necloumal strach, už jsem nebyl rozrušen, teï už jsem byl jenom zvìdavý. Stovky, ba tisíce zpráv o neidentifikovatelných létajících pøedmìtech pronikly do svìta, tisíce nejrùznìjších pozorování byly pøetøásány vìdeckými sympozii a vzápìtí odmítány jako omyl, podvod nebo recese. Nikdo, to vím naprosto jistì, nikdo doposud nemìl pøíležitost pozorovat UFO z tak tìsné blízkosti, nikdo zatím nespatøil tolik detailù, nikdo nebyl schopen potvrdit nebo vyvrátit, co UFO vlastnì je nebo není. Jen já, já jediný, jsem pøedurèen k tomu, abych se dovìdìl pravdu, a to díky svým prazvláštním brýlím, které získaly nové nevysvìtlitelné vlastnosti. Vidím neviditelné.

Kráèím pomalu k oknu, rozhrnuji záclonu. UFO je stále na svém místì. Kdybych teï otevøel okno a natáhl ruku, tak se dotknu jedné z trysek - tak blízko ten záhadný pøístroj stojí. A já teï už vím naprosto jistì, že toto UFO není nièím jiným než letadlem, a to samozøejmì letounem kosmickým, protože kdo by konstruoval nìco tak elegantnì složitého na skoky v pozemské atmosféøe. Ale proè stojí právì v mé zahradì?

Asi právì proto, že jinde stát nemùže. Ono totiž je tøeba se rozhlédnout peèlivìji. Pravá zadní èást letounu je rozebrána a uvnitø se hrabe rukama... Teprve teï jsem vytøeštil oèi. Mimozemš�an jako vyšitý.

Kdo by èekal tøínohé tøíhlavé potvory zelené barvy, byl by nepochybnì zklamán. Mùj mimozemš�an nebyl vyšší než tak metr tøicet a mìl na sobì slušivý béžový skafandr. A vìru, neodlišoval se nijak na pohled od obyvatele naší planety. Dvì ruce, dvì nohy, hlava nahoøe na obyèejném krku, ani pøi vzájemném porovnání rozmìrù nevidím žádné disproporce. Není mu sice vidìt do tváøe, hledí pøilby je neprùhledné, ale jsem pøesvìdèen, že ani tam bych se nedoèkal žádných pøekvapení.

Jen jsem sledoval jeho poèínání, a vzápìtí jsem pokrèil rameny. Snad to mìla být oprava, ale on vlastnì rozebíral pláš� lodi, který se ukázal být sestaven z jakýchsi kouskù do sebe vzájemnì zapadajících dílù, snad prefabrikátù. Na trávníku hromada onìch pravidelných desek narùstala a pravé zadní trysky a jedné z nosných ploch valem ubývalo. A já jsem se nestaèil divit, protože jednotlivé díly byly mezi sebou spojeny neuvìøitelnì jednoduše a pøitom až úžasnì dùmyslnì, že èlovìka manì napadlo - vždy� je to tak jednoduché, že je to až zázrak, že jsem na to doposud nepøišel! Ostatnì, to je jediná myšlenka vìtšiny zneuznaných vynálezcù.

Koneènì, koneènì se zdálo, že už je s rozebíráním kosmické lodi konec. Mimozemš�an obyèejným lidským gestem moudøe pokýval hlavou, chvíli tøímal v ruce dva kusy své kosmické stavebnice, a pak pomalu, ale systematicky, zaèal svùj èlun znovu sestavovat dohromady. Ovšem, teï už to bylo zøejmé, právì ty dva díly byly poškozeny a ohnuty a tak potøebovaly vymìnit. Nosná plocha opìt nabývala pùvodního tvaru a èlovíèek se èinil èím dál tím rychleji.

A pak, docela pomalu, skoro nenápadnì, se zaèal rozplývat. Mizel mi pøed oèima, a to nejen on, ale i celá ta jeho zázraènì geniální kosmická loï. Ne, to se teï pøece nesmí stát! Ještì jsem se s ním nesetkal, ještì jsem se mu nepøedstavil, ještì jsem mu neøekl, že už vím, kdo a co je zaè, ještì jsem ho nepøesvìdèil, aby se pøestal skrývat.

Proè mi vlastnì zmizel? Já jsem byl naprosto pøesvìdèen, že kosmický èlun nadále stojí v mé zahradì, ale jen mé brýle v té chvíli pøišly o své zázraèné vlastnosti. Tak, mozku, teï pracuj. Co se to vlastnì stalo s mými brýlemi? Spadly mi pøece do roztoku Anticarpinu.

To je ono! Anticarpin zpùsobil to, že se nìjak podivnì ohnuly svìtelné paprsky a já vidìl i to, co jsem vidìt nemìl. Nyní ta tenká vrstvièka po skle brýlí již stekla, možná už vyschla, a obyèejné sklo nedovolí, abych nìco uvidìl. Rychle musím brýle znovu namoèit.

Spìch. Obyèejný lidský spìch, ta prokletá vlastnost. Nebo smùla. Anebo to byl nìèí zámìr? Jak jsem pøidal do kroku, tak se stalo to, co se stát nemìlo. Když jsem se shýbal ke kbelíku, abych do roztoku Anticarpinu znovu namoèil své brýle, lehce jsem tu nádobu nakopl. Skuteènì jen lehce. Ale staèilo to k tomu, aby se kbelík pøevrátil.

Kapalina s jedineènými vlastnostmi se octla na místì, pro které byla vlastnì stvoøena. Na koberci se s napolo zaschlou skvrnou od kávy.

Ovšem, ještì jí dost v kbelíku zbylo, ještì jsem navlhèil skla tím jedineèným roztokem, ještì jsem se pokusil pohlédnout ven z okna, ale už nikdy jsem tam nespatøil nic jiného než zahradu. Teï v tuto chvíli vìøím tomu, že mimozemš�an mezitím dokonèil opravu svého stroje, nasedl a vzlétl, ale co když je tomu jinak? Co když si udìlal z mé zahrádky hangár a parkuje tam noc co noc a já, aè se snažím sebevíc, nevidím z té jeho zázraèné lodi ani z jeho béžového skafandru vùbec nic, a to všechno jen proto, že vùbec nevím, jak jsem vlastnì onen èisticí pøípravek namíchal.

Vztekle jsem nakopl ten kýbl, až se odrazil od zdi... Pøímo ke dveøím, v nichž právì stála má vlastní žena a valila ty své èerné bulvy do místnosti a nebyla s to pochopit tu spouš�. Ale døív, než staèila cokoli øíct, a já vím, že toho mìla na jazyku snad až pøíliš mnoho, jsem se ujal slova já, a ani jsem se nepodivil své odvaze. Spatøil jsem totiž nìco, co mi vyrazilo dech.

"Co to máš?" doslova jsme zaøval a vrhl jsem se k pøedmìtu, který držela v ruce. Úhledná krabièka pøevázaná barevnou pentlí. Vytrhl jsem ji své choti z náruèe.

"Nech to, to je dárek pro našeho synovce Petra, bude mu zítra sedm..."

Víc neøekla, protože já už jsem zcela nemilosrdnì urval té krabici víko a nyní jsem tøímal v rukou desítky pestrobarevných kostek stavebnice. A pak, okouzlen tou myšlenkou, jsem pohlédl z okna, tam, kde jsem ještì pøed chvílí pozoroval svého pøítele mimozemš�ana, jak opravuje svou kosmickou loï, a vidìl jsem, že ta podoba není náhodná.

Tak mi teï nìkdo øeknìte, jak vlastnì mohl nìkdo pøijít na tu geniální myšlenku, jak spojovat navzájem kostky stavebnice LEGO?

eBook Info

Title:

UFO na zahrádce

Creator:

Josef Pecinovský

Date:

4.3.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs