Josef Pecinovský

STÍN MRTVÉHO

Copyright © Josef Pecinovský, 1991, 1993, 2009

Cover © Karel Zeman, 2009

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2009

ISBN 978-80-7425-016-3

STÍN KOBRY

Prolog

Ten zážitek trval pouhou vteřinu, možná dvě. Před mýma očima se však bude odehrávat po celý život. Za temných večerů, když usínám, a to i teď, v dospělosti, se nejednou probouzím v hrůze. Snažím se za každou cenu zahnat ten děsivý přízrak. Snažím se od sebe zažehnat tu krutou vzpomínku. Marně se na ni snažím zapomenout. Má deformovaná paměť, která občas dokáže pustit k vodě mnohem důležitější události, si ten okamžik jistě podrží až do konce mého života.

Tehdy jsem se zatoulal. V těch dobách to bylo snadné. Město nebylo prošpikováno všudypřítomnými nesnesitelnými detektory. Tyhle výtečné přístroje dokážou každé ztracené dítě vrátit rodičům během několika minut To je ovšem jen jedna z mála výhod tohoto odporného a nenáviděného systému.

Bylo mi tehdy jen šest let. Ostatní reálie si vůbec nepamatuji. Dodnes nevím, kde jsem se to tehdy ocitl Vidím před sebou jen černý obdélník otevřených dveří. Kolem sebe cítím stísněnost malého prostoru. Možná to byla ohrada, snad nevelká místnost. Určitě jsem však nebyl na volném prostranství.

Cítím hnus, nevýslovný hnus. Mé tělo se noří do té mazlavé vidiny. A z černého rámu rozevřených dveří na mne cosi hledí.

Není to člověk.

Není to zvíře.

Není to robot.

Myslel jsem si, že na světě neexistuje nic mimo tyto tři kategorie, co by na mne mohlo hledět.

Je to živé, má to i oči. Zvláštní, průsvitné oči. Možná tuším i tělo, ale to je pohlceno v divné mlze. Vnímám ji všemi ostatními smysly, ale vím, že ji nevidím. V mém malém světě, který se v malém dětském mozku zatím v souladu s běžnými pravidly utvářel, vznikla v tu chvíli strašlivá trhlina. To neznámé a tajemné cosi není kam zařadit.

Znal jsem pochopitelně pohádky o zlých čarodějích, nezbedných skřítcích, krvelačných dracích a přihlouplých čertech Tohle však nebyl ani zlý čaroděj, ani skřítek, dokonce přede mnou nestál ani sám ďábel. Protože ti všichni, ať nabízeli jakoukoli představu, by byli stvořeni člověkem a patřili by do lidského světa.

A já vytušil, že tohle do lidského světa nikdy nepatřilo.

Ona bytost se pohnula. Tam, kde by mohla být ústa, se cosi rozevřelo. Bezedná, hluboká, ohromná ústa. Je to tlama snad mnohem větší než hlava. A nad rozevřeným chřtánem na mne hledí oči bez zornic i bez víček. Oči hmyzu, oči netvora.

Ozval se zvuk nepodobající se ničemu, co se kdy mohlo rozeznít v atmosféře této planety. Zvuk ničící bubínky Zvuk unikající z té bezedné studny, která by mne mohla pohltit, kdyby chtěla. Zvuk, který jsem se neodvážil nazvat hlasem.

Víc nevím. Mělo to ruce? Mělo to nohy? Mělo to vůbec nějaké tělo? Dalo se tady hovořit o nějakých barvách?

Našli mě určitě kilometry daleko od toho místa.

Nevím, kudy a jak jsem utíkal, na všechno jsem zapomněl. Dlouho potom jsem se pak probouzel z horečnatého snu. Vykřikoval jsem nesrozumitelná slova. Odháněl jsem neviditelné nepřátele. Třásl jsem se strachy a zimou. A pak jsem nad sebou spatřil bělostný strop a kolem sebe běžné rekvizity nemocničního pokoje. Po nezbytném vyšetření, kdy jsem byl shledán tělesně zdráv, si mě rodiče odvezli domů.

Nikdy jsem se neodvážil o tom zážitku s nikým hovořit. Nikomu jsem se nesvěřil, ani psychiatrovi. K němu mě starostliví rodiče zavedli, protože jsem od toho dne byl dítětem značně neurotickým. Začal jsem trpět těžkými nočními můrami a hrůzostrašnými sny.

Nikdy později jsem už nic podobného nespatřil. Nikdo se přede mnou ani o ničem podobném nezmínil.

Ale já jsem věděl, že to nemohl být přelud.

Stal jsem se dospělým teprve toho dne, kdy jsem se odvážil začít pátrat, pokud to jen bylo možné, po příčinách toho svého otřesného zážitku.

Dlouhou dobu mamě.

Samozřejmě jsem se ve sdělovacích prostředcích, teď už přísně protkaných předivem cenzury, dočetl o experimentech profesora de Campa. Letmo si vzpomínám, že se tam hovořilo o jakémsi zhmotňování duše.

Ale noviny o tom brzy psát přestaly a já měl důležitější věci na práci. Tehdy jsem začínal svou profesionální kariéru soukromého detektiva.

Dobrovolně jsem se podrobil těžkému výcviku. Seznámil jsem se s předními představiteli asijského umění ovládání těla i duše. Rok jsem žil uzavřen v tibetském klášteře. Prožil jsem dlouhé měsíce útrap a odříkáni. Naučil jsem se však mnohému, co jsem později dokázal při své práci využít. Dokázal jsem vycvičit svou vůli. Mohl jsem svou vůli vnucovat jiným. Slabší jedinci mi otvírali své myšlenky. A dokázal jsem nakonec i ovládat sebe sama. Mohl jsem zapomenout i na svůj přízrak z dětství. Ale já to neudělal, jako kdybych věděl proč.

Pochopitelně jsem rovněž věděl, kdo je nejvýznamnějším mužem ve městě. Nemohl jsem však vědět, že pan Kobra vzal výzkumy profesora de Campa pod svou ochranu. Tím tyto zvláštní experimenty dostaly patinu dobře chráněného státního tajemství.

Nevěřil jsem některým neověřeným informacím, které tvrdily, že policie kromě detektorů, špiclů a odposlouchávacích systémů nasazuje i zvlášť cvičené jedince. Tito muži měn údajně být schopni vstupovat do jiných dimenzí a chráněni pláštěm neviditelnosti mohli kontrolovat kdekoho na každém kroku.

Myslel jsem si; že při své práci používám tu nejmodernější techniku. V tomto omylu mne utvrzovaly i výsledky mé práce. Stal jsem se známým a úspěšným detektivem. Dokonce jsem uvažoval o tom, že si najdu společníka, protože jsem na všechnu práci sám nestačil.

Jedinou skvrnou na mé vizitce pak mohly být výsledky mého soukromého života. Mé manželství se samolibou a domýšlivou Beatricí se nevydařilo. Po rozvodu naši dcerku Janici dostala do výchovy matka. Pod jejím vlivem se mi dítě stále více odcizovalo.

Abych zapomněl na tyto problémy, věnoval jsem se víc a víc své práci. Až jsem narazil.

Brzy jsem se měl dovědět, že se někdy vyplatí věřit i tomu, čemu se věřit nechce. Má technika byla pořádně zaostalá. Výsledky mé práce byly buď výsledkem náhody, nebo přímým důsledkem mého přátelství s policejním inspektorem Haroldem Frumanem.

Toho dne, kdy jsem se poprvé seznámil s panem Kobrou, se mi měly všechny díly skládanky sestavit dohromady.

1. Únos

„Ale vy do toho doupěte půjdete, Bensone,“ řekl s nezvratnou jistotou Cleves. To už jsem věděl, že má pravdu. S vyděrači a únosci jsem sice měl často co do činění. Dnes poprvé se ale takový případ dotýkal přímo mé osoby.

A ještě před pár minutami jsem mohl být nejspokojenějším detektivem ve městě. Právě jsem totiž inkasoval šek znějící na pětimístnou částku. Poslala mi jej nejmenovaná, ale velmi vlivná osoba. Mou zásluhou byl uchráněn její mladý a poněkud nezvedený příbuzný od dost ošklivého skandálu.

Seděl jsem na své rozvrzané židli ve své malé kanceláři a mlátil podpatky o plexisklo na stole. Prohlížel jsem si ten báječný papírek, na němž jsem neshledával vady.

Nu, a do toho zazněl telefon.

Hlas, který se ozval ze sluchátka, mě přinutil, abych dal nohy na zem. Protivný reflex. Beatrice to nesnášela. Šest velmi dlouhých let jsme prožili ve zvláštním svazku. Pak nás mé povolání, její rozmary i vzájemný nesoulad konečně rozvály na různé světové strany.

Čekal jsem, že zase začne fňukat něco o malých alimentech. Tentokrát jsem se zmýlil.

Plakala. Snad poprvé v životě. Nikdy jsem ji se slzami v očích nezažil. Netušil jsem, že ta chladnokrevná mrcha, která dokáže člověku pít krev lépe než ten největší komár, může i plakat.

„Unesli ji,“ řekla mezi dvěma vzlyky. Hned jsem pochopil koho. Neměli jsme spolu jiný vzájemný styčný bod než naši dcerku Janici.

„Kdo? A proč?“ vykřikl jsem. „A co chtějí?“

„Nevím, ale prý se to včas dovíme. Bensone, co mám dělat?“

„Já už vám vysvětlím, co máte dělat,“ ozval se docela j mý hlas. Už ne z telefonu, ale přímo z prostoru vedle mého stolu. Cizí hubená ruka mi vzala sluchátko a položila je do vidlice. Já se bez odporu podrobil tomuto hrubému zásahu do svého soukromí.

To individuum se bezostyšně představilo jako Cleves. A Cleves byl skutečně výborně informován. Řekl mi však jen to, co chtěl a co směl.

„Přinesete mi sambol a vaše dcerka bude volná,“ žvýkala jeho ústa slova jako tabák. „Nechám vám tady plánek druhého podlaží muzea. K tomu ještě schéma poplašných zařízení a plán obchůzek strážných. Pokud budete něco potřebovat, zavolejte na toto číslo. Pak zapomeňte, že jste je kdy vytáčel. Budeme vás sledovat a při prvním podezřelém kontaktu… nu, vždyť víte, co tím myslím.“

Měl jsem sto chutí zmalovat tu jeho tvář do modra. S nesmírnou chutí bych zlomil tu čelist, která vybíhala dopředu natolik, aby výrazně narušovala symetrii jeho obličeje. Pokud se tomu, co vyčnívalo z jeho hlavy, dalo vůbec říkat obličej. Šikmé čelo, vyčnívající nadočnicové oblouky. Hluboké oční dálky jako by neobsahovaly nic, jen dvě škvírky. Úzký knírek se skoro ztrácel nad širokými ústy opatřenými zuby, které potřebovaly vybělit.

Byl to rakový zvláštní hubeňour. A mrňavý. Mohl překročit čtyřicítku. Hlas měl protivný jako cirkulárka. Hýřil sebevědomím falešného hráče.

Neudělal jsem nic, jen jsem zabručel: „Rozumím. Mluvil jste o nějaké lhůtě?“

„Nic takového. Nestanovujeme lhůty. Podmínka je jediná, a tu znáte. Dokud nedodáte sambol, dcerku neuvidíte. Zatím jí u nás není špatně… Podotýkám, že zatím, pane Bensone.“

„Tak mi slibte aspoň jedno,“ zavrčel jsem.

„Co to má být?“

„Pokud mě chytnou nebo zabijou, pusťte ji.“

„Tak s tímhle na mne opatrně, příteli,“ pokusil se Cleves o úsměv. Moc mu to nešlo. Podobně se směje kaktus za deště. „Tohle na nás nezkoušejte. To by tak hrálo, nechat se chytit při činu. Vy byste si hezky seděl v chládku, vaše dceruška mohla zase klidně běhat po ulici, a můj šéf by utřel hubu. Vy ten sambol přinesete. Dokud ho nebude mít šéf na stole, veškeré další diskuse považujeme za bezpředmětné.“

Ovšem, diskuse byly bezpředmětné, to jsem věděl předem. Chtěl jsem z něj však vytáhnout co nejvíc. Nebyli to zjevně obyčejní únosci a ničeho se nebáli. Prozradil mi své jméno a dal mi telefonní číslo.

To v důsledku znamenalo dvě věci. Za prvé: po dokončení akce má pan Benson definitivně zmizet z tohoto světa. A za druhé: ti, kdo unesli Janici a chtějí sambol, mají známé na nejvyšších místech. Ve vládě, v armádě, na policii. Nic není vyloučeno. Odkud by jinak pramenila taková sebejistota? Proč by se dopouštěli kopanců hodných ubohého amatéra, který krade svůj první obložený chlebíček v bufetu?

„A proč jste se zaměřili právě na mne?“ pokusil jsem se dál protahovat rozhovor. „Je ve městě málo profesionálních zlodějů? Já jsem detektiv, já nekradu.“

„Nemusel bych vám na to odpovídat, Bensone,“ klapal zobákem Cleves. „Ale šéf řekl, že vy jste jediný, kdo je něco takového schopen dokázat. Vy jediný v celém tomhle zatraceném městě máte tolik filipa, abyste dokázal překonat tu desítku bariér, které sambol dělí od normálního světa.“

„Když říkáte, že jsem jediný,“ namítl jsem, „proč jste nepřišli rovnou se seriózní nabídkou? Myslíte, že za pár milionů bych nebyl ochoten jít se do té barabizny podívat?“

„I o tomhle šéf mluvil, Bensone. Říkal to docela jednoznačně. Benson je člověk, kterého neuplatíme. Máme jen jediný způsob, jak ho k té práci donutit. Tak buďte pěkně hodný a přineste nám ten sambol.“

Otočil se a bez pozdravu odešel. Jeho podpatky vyťukávaly na žulových schodech pohřební marš za mou skvělou kariérou. Ale přece jen se mi z něj něco podařilo vytáhnout. Bylo toho málo, ale lidí schopných únosu nebylo zase ve městě tolik a většinu jsem jich znal. Sambol byl ovšem velkým lákadlem. Vždyť už si na něm vylámala zuby přinejmenším desítka gangů. Přesto se nacházeli, jak vidno, další a další, komu ten třpytivý kámen nedá spát.

A já vlastně nemůžu dělat nic jiného než mu ten pitomý šutr přinést. Za každou cenu. Jinak nedám za život své dcerky ani zlámanou grešli.

Chvíli jsem nechal myšlenky, ať se mi volně honí hlavou. Nepochyboval jsem o tom, že na něco přijdu, ale nevěděl jsem, jak dlouho mi to bude trvat.

Především je tu ten Cleves, první stopa. To jméno jsem znal, ale s individui podobného charakteru jsem se osobně raději nestýkal. Věděl jsem o něm jen to, že pracuje na volné noze. Jak se zdá, nyní se zapojil do organizovaného zločinu. On se svou inteligencí rozšlápnuté dešťovky by na něco podobného nikdy nepřišel. Zastupoval tady někoho vlivnějšího.

Clevesova tvář se občas mihla v televizi mezi portréty hledaných zločinců. Nepochybně to byla jen formalita. Vždyť, jak vidno, klidně se pohyboval po uncích, to jest místy, kde jsou instalovány všudypřítomné identifikační senzory. Mají ještě nějaký složitější název, ale všeobecně se jim říká detektory.

Tyhle chytré aparátky důsledně monitorují pohyb všech osob v teritoriu města. Detektory jsou tu právě proto, aby hledané osoby byly dopadeny v nejkratším čase. Nu a pak prý také proto, aby byla zlikvidována zločinnost. Aspoň takto zní oficiální výklad… A právě detektory mi mohou pomoci jít po Clevesově stopě.

Jen žádné kontakty s policií, samozřejmě. Tahle Clevesova slova si nemusím opakovat. Pokud jakkoli vstoupím do styku s policií, vím, co by následovalo. Janici to může stát život. Kdosi od policie nepochybně dobře ví, kde se hledaný vrah Cleves pohybuje, a vůbec mu to nevadí. Jen tak vědět, kdo to je. Potřeboval bych si promluvit s Haroldem, ale to právě teď nemohu.

Pokud má k detektorům přístup policie, nemohu vůbec pochybovat o tom, že k nim má přístup i ten tajemný Clevesův šéf. Ovšem nikdo nemusí vědět, že k nim mám přístup i já. Ale byl bych věru špatným detektivem, kdybych to nedokázal. A tak Clevesův šéf od tohoto okamžiku může vědět o mně vše, jen ne jediné.

Neví, na co myslím.

Bohužel, to jsem si jen myslel. On to totiž mohl vědět a také to patrně věděl. Vstal jsem a začal nervózně přecházet po kanceláři od dveří k oknu a zase zpátky. Sedm kroků tam, sedm na druhou stranu. Musel jsem to trochu rozchodit.

To mi ale moc nepomůže, musím začít něco dělat. Spustil jsem B obříka.

Počítač zavrčel a dobráckým, skoro unaveným hlasem se zeptal, co si přeji. Dokázal se výborně přizpůsobovat mým náladám. Hochu, ani tobě se nemůžu svěřit s tím, co se mi právě přihodilo. Jsi věrným služebníkem, poradíš mi v každé situaci, ale bohužel jsi zapojen do městské sítě. Jakákoli zmínka o Janici a jejím únosu by vyvolala řetězovou reakci s nevídanými účinky.

Jsem si jist, že únosci i policie teď očima doslova visí na mém počítači. Cekají na tu chvilku, kdy udělám nějakou botu. Únosci ode dneška, policie už hezky dlouho. Únosci proto, aby mohli vyhrožovat. Policie proto, aby mě mohla skřípnout při nezákonných praktikách. Hledají záminku, aby mě mohli připravit o licenci.

Nu a kdyby se policajti měli prostřednictvím Bobříka dovědět o únosu, to by teprve začal kolotoč.

„Hochu, vysyp ze sebe všechno, co víš o sambolu.“

Tenhle příkaz jsem mu prostě dát musel. Únoscům je to jasné a policajti nad tím můžou jen krčit rameny. Kladu Bobříkovi podobných otázek přinejmenším deset denně. Nu a navíc sambolu jsou teď plné noviny. „Chci vědět skutečně všechno, a hezky pomalu a přehledně.“

Chvíli to v Bobříkovi hrkalo jako ve starém mlýně, ale to on si se mnou jen tak hrál. Byl jsem samozřejmě přesvědčen, že mi toho neřekne víc, než bych vyčetl z novin. Poslouchal jsem jej vlastně jen na jedno ucho. Přemýšlel jsem při tom, jak bych se napíchl na policejní centrálu. Tak bych mohl získat data o Janicině pohybu od chvíle, kdy dnes ráno odešla do školy. Rozcuchaná jako vždycky, s aktovkou přehozenou přes jedno rameno, s uličnickým výrazem v obličeji…

Raději nemyslet.

„Sambol je jedinečným nerostem pocházejícím z planety Hydra v soustavě Menatra,“ chrčel Bobřík a trochu zvýšil hlas. Nutně si musel všimnout, že ho neposlouchám.

„Ale na to ti kašlu,“ odrazil jsem jeho nápor. „Chci znát vlastnosti. Všechny. Fyzikální, chemické, i ty ostatní.“

„Bod tání.“ Následovalo číslo, které jsem hned zapomněl. „Bod varu.“ Podobné číslo. „Bod vznícení. Bod komprese. Koeficient nadprostorového vlnění.“

„Cože?“ zarazil jsem ho.

„Koeficient nadprostorového vlnění,“ zopakoval Bobřík poslední, na pohled zcela nepochopitelnou informaci vymykající se mému stupni vzdělání Skoro se mi zdálo, že v jeho hlase slyším pohrdání nad tím, že nejsem informován o tak základních věcech.

„Upřesni mi to.“

„Při koncentraci sedm tisíc jangů na kubický eochron přechází sambol do jiného prostoru, aby se při koncentraci o tisíc jangů nižší opět vrátil do trojrozměrného světa.“

Občas dokázal Bobřík hovořit i obrazně, ale teď jsem jeho myšlenkovému toku při nejlepší vůli nestačil.

„K čemu je to dobré, ty mamlasi. Co jsou to jangy a eochrony?“

Následoval únavný výklad plný fyzikálních pouček, v nichž se to hemžilo jinými dimenzemi, nulovými prostory a černými děrami Po minutě jsem ten příval zastavil. Bobřík nespokojeně zablikal.

„Promiň, příteli, nerozumím ti ani slovo. A k čemu je nám to tady dole dobré? Copak lze na Zemi dosáhnout takové koncentrace?“

Otázku jsem střelil naslepo a netušil, že přímo do černého.

Bobřík mi k mému údivu začal vypočítávat desítky technologií, při nichž těchto fyzikálních vlastností lze s úspěchem využít. Jen vědět jak na to.

„Počkej, počkej, pomalu. Ještě jednou!“ zarazil jsem ten vodopád a dychtivě jsem naslouchal informacím, které se sypaly k mým uším. Ne, nezmýlil jsem se. Řekl to.

Alkalická syntéza kobrainu.

Reklama na kobrain člověka oslepovala na každém nároží. Nikdy bych netušil, že takový obyčejný koberec může mít co do činění s tak nepravděpodobnými fyzikálními konstantami. Netušil jsem, že prvního podezřelého odhalím tak brzy. Mohl jsem jen tak trochu tušit, jaké cesty se při výrobě kobercoviny otvírají použitím dalších rozměrů.

Nikdy jsem nepropadl té módě opojných textilií, které dokážou člověka pohltit, vstřebat a přenášet do nereálných světů. Je to zvláštní droga moderní doby, působící tak silné prožitky, že jí málokdo odolá.

Kobrain je hlavním výrobkem Kobrova koncernu…

Co pan Kobra chce s použitím sambolu dokázat? Znal jsem jeho podnikavost a vrozenou šetrnost. Domyslel jsem si, že patrně hodlá vyrábět zcela zdarma. Energie je drahá, a pan Kobra ji potřebuje až příliš. Kdyby pronikl pomocí sambolu do jiného světa…

Dost, dost, Bensone. Tyhle myšlenky jsou až příliš odvážné. Ale stopa to je… Pan Kobra si myslí, že se jak blbec poženu přímo do muzea, abych přivlekl půlkilový střep. Vskutku krásný klenot. Všechny namyšlené paničky z nejvyšších kruhů jsou přesvědčeny, že sambol bude rozporcován na stovky kusů a ty prodány v dražbě. Pak si jimi ozdobí své obtloustlé šíje či je zavěsí do svých prasečích uší.

Inu, ať si věší sambol třeba k hodinkám, můj zájem se teď soustřeďuje jinam. Bylo podivné, jak se ve mně první podezření nesmírně rychle měnilo v jistotu. Vždy jsem neměl jediný důkaz! Vůbec jsem nemohl vědět, že si mě vyčíhl pro své nekalé rejdy právě Kobra…

Vědět, kdo Janici unesl, to je samozřejmě jen jedna strana mince. Zjistit, kde má dcerka je, to už je něco úplně jiného. Zatím mám dost času. Zatím mi nevyhrožují, jen přinášejí informace.

Bobřík pokračoval dál ve svých kecech o výhodách sambolu, a tak jsem ho zarazil. Pro všechny případy jsem se ho zeptal na něco úplně jiného z úplně jiné oblasti lidského podnikání. Pak jsem vypnul a zapomněl, že ta rachotina něco říká. Ať mají policajti o čem přemýšlet. Ať si koumají, k čemu mi ty informace jsou.

Přehraboval jsem se v šupleti, do kterého jsem házel všechno, čeho mi bylo líto se zbavit. Doufal jsem, že se mi ty krámy budou ještě někdy hodit. Zatím se to nestalo. Ale tahle krabička plná elektroniky, zvaná v jistých kruzích kouzelným slůvkem migrátor, to je věc k nezaplacení. Kdysi jsem ji zabavil jednomu zlodějíčkovi těsně před tím, než jsem ho předal policii. On byl rád, že jsem na něj nepíchl, že ji používá.

Jestli mám proniknout do systému policejních detektorů, umožní mi to právě dobře seřízený migrátor.

Sluchátka, detektor, kus lana, všechno mám po ruce. Venku se začíná šeřit. Musím počkat ještě dvě nebo tři hodiny, až pouliční ruch ustane. Je to jen pro jistotu, málokdo bude zvedat oči k nebesům.

Nu, mam dost času trochu regenerovat síly a připravit si analyzátor. Údaje z detektoru mi nebudou nic platný, když je nebudu moci dešifrovat. K tomu mi poslouží další přístroj. Ten mám uschován v tajném trezoru, a to už dobře deset let. Vlastně od toho okamžiku, kdy vstoupil v platnost všeobecný zákaz používat počítače odpojené od sítě. Byl to maličký notebook, typ Jeseter. Kdysi mi prokazoval výborné služby na cestách.

Pak nastal čas, kdy naši vládci nasadili na každý roh veřejné počítače. Za mírný poplatek je může použít kdekdo. Současně poskytují prakticky neomezené služby. Jsou vskutku k nezaplacení. Rád je používám. Ale ten, komu jsem na stopě, o tom nesmí vědět. V opačném případě by mi mohl za použití téže sítě hravě uniknout.

Všechno ale má své nevýhody. Jaká to příležitost – nabourat počítačovou síť a vyzvídat ty nejintimnější podrobnosti a předávat je novinám. Jaká skvělá šance pro dopisovatele bulvárních plátků a jiných pochybných sdělovacích prostředků. Vždyť mezi námi je dostatek lidí věčně slídících za lascivními historkami. Ti jsou schopni za pár šupů přivést do řečí kdekoho.

Samozřejmě, každý z nás už měl příležitost si to vyzkoušet. Cokoli člověk svěří síti, stává se tím okamžikem věcí veřejnou. Jedinou šanci může mít člověk tehdy, když si uvědomí, kolik informací je vlastně uloženo v sejfech. Vždyť pravděpodobnost, že právě někdo narazí na ty jeho důvěrnůstky, je vlastně neuvěřitelně malá.

Přesto právě to, co má zůstat utajeno, s železnou pravidelností propadá sítem a dovídají se o tom všichni.

Kdysi to kdosi pojmenoval syndromem strachu. Slyšel jsem už, že síť zaznamenává pocity toho, kdo do ní ukládá informace. Prý existují lidé, kteří tuto zvláštní „příchuť“ dokážou podvědomě vycítit a také patřičným způsobem zneužít. Je to neověřené, ale z toho, co se kolem děje, jsem nakloněn tornu i věřit.

Krom toho jsem měl navíc neblahé tušení, že existuje ještě jedna, nepříliš veřejná počítačová síť. Do té jsem však zatím nikdy nepronikl.

Proto tolik soukromí, proto Jeseter, proto riskuji vysoký trest.

Analyzátor byl v pořádku, chodil jako hodinky. Musel jsem se svým Jeseterem pochopitelně mimo dosah Bobříka. Ten by byl možná schopen, ač jistě bezděčně, zachytit existenci Jesetera. Bobřík je také součástí centrální sítě. Není samostatným jedincem, to je nutné mít na paměti. Velice rychle by mě zradil.

Jesetera jsem oživil neobyčejně snadno a kupodivu si s migrátorem brzy výborně rozuměli. Pak jsem se na chvíli natáhl na malé kanape a pokusil jsem se usnout, ale nešlo to. Myšlenky byly příliš intenzivní, než aby dovolily sužovanému organismu se aspoň trochu regenerovat. A já budu v příštích několika hodinách potřebovat svěží a čistou mysl.

Budu hrát vabank.

2. První stopa

Temnota dýchala tajemnem. Neony pode mnou mžouraly jako oči ospalého hada. Já se plazil po střeše domu, který jsem si vyhlédl pro své záměry jako nejvhodnější. Dalo mi dost práce dostat se právě na tohle místo, aby si mě přitom nevšimly všudypřítomné detektory. Migrátor mě ujistil, že jsem v tomto směru snad měl štěstí. S devadesátiprocentní pravděpodobností. Půl kilometru kanálem. Sto metrů do výšky po požárním schodišti mrakodrapu. Dalších šedesát metrů po šikmém lanu nad temnou propastí s desetikilovým břemenem na zádech. To byla cesta, kterou jsem si zvolil na počátku svého pátrání. Chtěl jsem se nabourat do detektorové sítě a při tom mě nesměl nikdo vidět.

Samozřejmě, znal jsem způsoby, které byly bezpečnější. Znal jsem i způsoby, které zaručovaly stoprocentní kvalitu informací. To bych se však musel spojit s Haroldem. A Harold pracuje u policie…

Visel jsem na slabém laně uvázaný jako natěrač a pomalu se spouštěl k vrcholu tenkého stožáru. Na jeho samé špičce, zhruba patnáct metrů nad zemí, byl cíl mé složité pouti. Detektor.

Identifikoval každého, kdo se jen mihl v okruhu stovky metrů. Civěl všemi směry, ale konstruktéři zanedbali jeden z možných. Ostatně nemohli ani předpokládat, že by se mohl někdo jako pavouk spouštět z výšky. Nemohli předpokládat, že by se někdo chtěl spustit nepoznán tam, kde ho detektor nutně musí zjistit.

Byly doby, kdy jsem se o konstrukci detektorů zevrubně zajímal. Věděl jsem o nich téměř vše. I to, jak je zneškodnit.

Rovněž jsem věděl, že ze vzdálenosti pouhého půl metru mě přístroj nepozná. Není z tak malé vzdálenosti schopen rozlišit víc než tři nebo čtyři charakteristické znaky osobnosti. Rozhodně ne dřív, než mu znemožním další činnost.

Konečně jsem se dotkl špičky stožáru a magnetická pojistka s tichým lupnutím zaklapla. Věděl jsem, že nemám víc než půldruhé minuty času.

Bylo zajímavé, že v podobných kritických chvílích jsem obvykle nepociťoval žádné vzrušení. Mé prsty, jen zlehka přidržující šroubovák, se ani nezachvěly.

Víčko krytu odpadlo v neuvěřitelně krátké době. Zasunul jsem kontakty migrátoru dovnitř a připojil je na dva vodiče. Jakmile jsem toto učinil, vyřadil jsem detektor z činnosti i z celého informačního systému. Tady nebylo vyhnutí.

Nikdo nesměl poznat, kdo se naboural do systému.

O několik kilometrů dál už věděli, že do systému pronikla škodná. Musel jsem sebou hodit.

Byl jsem propojen s centrálou. Systém byl pro opačný chod informací zatím propustný.

Na obrazovce Jesetera jsem mohl zahlédnout zmatený rej čísel. Bylo nutné je trochu usměrnit. Věděl jsem, co chci. Teď se ukázalo být výhodným, že občas spolupracuji s policií. Znal jsem kódy všech příslušníků své rodiny.

Vyťukal jsem sedm číslic. Kód mé dcerky Janice.

Čekal jsem dvě vteřiny. Tři.

Obrazovka pohasla.

V dálce se rozezněla siréna policejního vozu. Pochopil jsem, že jedou sem.

Trvalo nejméně patnáct vteřin, než jsem dostal odpověď.

Na obrazovce se materializoval sloupec dvaceti pětimístných čísel. Co číslo, to detektor. Co detektor, to konkrétní místo na plánu města. Znamenalo to, že Janice dnes prošla kolem dvaceti detektorů v tomto městě. Mohlo to znamenat, že urazila vzdálenost pěti až deseti kilometrů. Také ji ovšem ti lotři mohli vozit pořád dokolečka. I když to nebylo pravděpodobné, čísla se ani jednou neopakovala. A protože časové údaje byly k sobě dost nahuštěny, bylo zřejmé, že Cleves ani moc nelhal.

Ovšem jisté bylo, že Janice je dosud ve městě. Kdyby ji odvezli mimo, bylo by těch čísel nejméně padesát.

Zbystřil jsem pozornost a nasoukal si ten sloupec čísel do paměti. Pak jsem Jesetera odpojil, právě tak i oba kontakty migrátoru. Detektor mohl opět pracovat v systému.

Siréna se blížila a nabývala na obrátkách. Měl jsem právě tak čas co nejrychleji zmizet. Maličký motorek se sympatickým bzučením vlekl mé tělo po napjatém laně směrem vzhůru. Pokojně jsem se kymácel nad propastí. Mozek se mi sytil blahým pocitem, že za pár minut vyrazím po čerstvé stopě. Kašlu na nějaký sambol. Vyrvu jim Janici z rukou přímo z jejich odporného doupěte.

Chytil jsem se levou rukou okraje střechy. Teď nastal nejkritičtější okamžik. Tady mi nemohly pomoct žádné přístroje. Musel jsem se výmykem dostat na střechu. Ne, spadnout jsem nemohl, lano by mě zadrželo. Propadl bych se však o nějakých deset metrů níž a pak bych už nemusel mít čas dostat se do bezpečí.

Sirény už jsem slyšel z největší blízkosti.

Cítil jsem, jak pravá ruka klouže po rezavém plechu. Přece jen už padla rosa a střecha byla vlhká. Švihl jsem prudce nohou a zaklesl špičkou za okraj. Ucítil jsem, jak ten kus kovového šrotu začíná povolovat. Pokud jsem se chtěl udržet, musel jsem se co nejrychleji vyšvihnout nahoru.

Zapomněl jsem, že už nejsem mladík. Před pěti lety bych se tady nezdržel víc než tři vteřiny. Bohužel dnešní skutečnost byla trochu jiná. Zanedbával jsem trénink a trochu jsem zlenivěl. A co víc, lano, na němž jsem visel, zbortilo ten prorezavělý plech.

Ubohý Jeseter, visící na přezce opasku, se zachytil o okraj. Ve chvíli, kdy už jsem byl v bezpečí na střeše, praskla přezka. Už jsem cenný přístroj nechytil. Nesměl jsem se ani podívat, jak se můj Jeseter poroučí dolů do ulice.

Jisté bylo, že jsem teď na místě zanechal lepší stopu, než kdybych se podepsal. Proto bylo zbytečné vracet se domů stejnou cestou. Prolezl jsem vikýřem a vyběhl zadním vchodem. Spatřil jsem, jak se kolem stožáru sbíhá dav. Policejní zásah, to je vždy pastva pro senzacechtivé oči. Musel jsem doufat, že ti lidé policajty aspoň trochu zdrží.

Utíkal jsem domů a přeříkával si jako násobilku ty dvě desítky čísel. Naštěstí jsem měl na takovéto záležitosti dokonalou paměť.

Když jsem zapíchl prsty do elektronického plánku města, což byla jedna z vymožeností, které mi poskytovalo mé povolání, užasl jsem.

Byla to stopa, jako kdyby se městem procházel slon. Všechno v mém mozku začalo do sebe dokonale zapadat. Sambol. Cleves. Kobrain.

Kobra…

Janiciny stopy končily v akčním radiu detektoru, který byl umístěn asi padesát metrů od paláce Kobra.

3. Palác Kobra

Bensone, teď to chce rozum do hrsti.

Inu, zdá se, že pan Kobra se ve mně trochu zmýlil. Určitě je přesvědčen, že se poženu přímo a střemhlav za sambolem, aby má dceruška neutrpěla nějakou újmu.

Ještě nezná Bensona.

A já nemam rád podrazy. Nemám rád, když na mne někdo zkouší podobnou habaďůru. Cleves, to je jenom loutka, za jejíž šňůrky tahá někdo mocnější. Všechny stopy zatím míří na jedno místo.

Uloupit sambol, prosím. Určitě bych to dokázal. Muzeum je v současnosti nejlépe střeženým objektem ve městě. Já už ale natolik pronikl do psychiky těch, co vymýšlejí bezpečnostní systémy, že si beze vší nadsázky troufám dovnitř proniknout. Ovšem pro Clevese a jeho loutkovodiče nehnu ani prstem.

Je docela možné, že na mne čekají i tam, kam se teď chystám. Prosím, to se konečně dá předpokládat. Riskovat se musí. Kdyby za mnou vskutku přišli s rozumnou nabídkou, nevím, jestli bych odolal. Proč však přišli právě za mnou? Co je na mně zvláštního, čím se odlišuji od ostatních? Jako kdybych byl na světě jenom já, kdo dokáže podobnou loupež provést…

Ale já si půjdu pro Janici, a to co nejdřív. Ještě této noci. Zítra bude pozdě. Zítra už policie bude vědět, kdo ztratil kufřík s Jeseterem a kdo poškodil jeden detektor. Zítra budu mít na krku žalobu z poškozování veřejného majetku, přechovávání škodlivých předmětů, pobuřování, anarchie a kdoví čeho ještě. Bude mě to stát celé jmění, když se ze všeho budu chtít vysekat. Mohu si být naprosto jist tím, že pan Kobra mě do všeho namočí mnohem hlouběji než policie sama.

Musím se dnešní noci dostat do Kobrova paláce. Není ovšem žádoucí, aby kdokoli věděl, že se ochomejtám okolo, dřív, než se tam skutečně dostanu. Musím tedy znovu oklamat detektory, ale tentokrát poněkud jinou metodou.

Není to způsob právě legální a na konto mých zločinů takto přibude další. Ovšem v tom těstě, které jsem kolem sebe nadělal před půlhodinou, může snadno leccos nakynout nebo se ztratit. A pak, věděl jsem, že pan Kobra nebude mít nejmenší zájem, aby se jeho jméno objevilo na veřejnosti v souvislosti s jakýmkoli skandálem. Ovšem jedinou podmínkou je to, že musím být při své výpravě úspěšný. Janici musím ze spárů té šelmy dostat za každou cenu. Prostředky na to mám, motivaci rovněž. Otázkou je, budu-li mít také štěstí.

Zanechával jsem za sebou úmyslně stopu jako stádo nosorožců. Potuloval jsem se půl hodiny kolem muzea a předstíral jsem, že na někoho čekám. Mým dobrodincům mělo být v té chvíli zřejmé, že si osahávám terén pro krádež sambolu. Pak však bude muset moje stopa zmizet. Já musel jen doufat, že mám dokonalé mimikry. Můj vůz pokojně ujížděl směrem k mému bytu a dával si záležet na tom, aby kolem detektorů projížděl co možno nejpomaleji. Ta silueta, co seděla za volantem, měla mnoho charakteristických znaků mé osoby. Včetně identifikační karty.

V tutéž chvíli jsem si pokojně vykračoval temnými ulicemi. Byl jsem to já, až na to, že detektory četly něco jiného. Jmenoval jsem se pro ně Ruzz Debort. Tento pán oficiálně zemřel před sedmi lety. Detektorům to samozřejmě nevadilo. O tom už jsem se několikrát v minulosti přesvědčil.

V logice prověřování totožnosti jsou mezery, kterými leccos proklouzne. Miliardy miliard informací denně není možné vyhodnocovat naprosto bezchybně. To bylo jisté. Všechny informace jsou ukládány do databank. Tam jsou konzervovány do doby, kdy o danou osobu nebo o dané místo někdo projeví zájem.

Ovšem ten někdo musí být samozřejmě natolik vlivný, aby na to měl. Dostat se k datům není nejlevnější záležitost. Už jsem si několikrát zahrál na Ruzze Deborta. Jeho data jsem vyhrabal v počítačové síti. To, že mrtvý běhá po světě, nikomu nevadilo.

Cleves či Kobra si mohou být jisti, že Benson teď odpočívá doma ve svém hnízdečku. Pokud neodpočívá, tak se žere vztekem. Pokud se nežere vztekem, plánuje vyloupení muzea.

Tak jak jsem ukrajoval z těch zdánlivě nekonečných čtyř kilometrů, noc pozvolna bledla. Do ulic se snášela mlha a to rovněž napomáhalo mým plánům. V husté mlze z těch třiadvaceti identifikačních znaků člověka mizí dobrých sedmnáct.

Mlha to byla prazvláštní, taková teplá, nepříliš lezavá. Působila na mne jako předzvěst něčeho velmi nepříjemného. Člověk by koncem listopadu čekal příliv chladného vzduchu od oceánu, a zatím kolem mne začínala vřít taková lehká sauna. A co víc, ulice byly náhle jako vymetené. Jen neúnavné neony sypaly své barvy a bezvýznamné informace do bílého vzduchu. Porozumění pro tento barevný rej měl jen mokrý asfalt.

Palác Kobra měl být střežen přinejmenším tak dobře jako muzeum, a jistě také byl. Pochopitelně, normální člověk žádného strážce neviděl. Kolem brány nekorzovala gorila v uniformě a s revolverem za opaskem. Dokonce ani plot nedosahoval výšky tří metrů a nebyl nahoře osazen ostrými ocelovými hroty.

Já však měl jasnou představu o stovkách nášlapných detektorů, paprscích fotobuněk, desítkách televizních kamer slídících i v infračerveném spektru. Tušil jsem zdi zpevněné titanovými vložkami, neprůstřelná okna, stotunové trezory. Každý keřík, který zdobil nevinně vyhlížející francouzskou zahradu, v sobě mohl skrývat desítky nejrůznějších nástrah. Listí břízek mohlo být napuštěno prudkým jedem. Tráva mohla být kontaminována uspávacími prostředky. Jehličky boroviček mohly vystřelovat jako smrtící šípy. Jednotlivá zrnka písku se mohla ve zlomku vteřiny roztavit v jezero vroucí skloviny. Člověk mohl šlápnout na betonovou dlaždici a propadnout se do ohnivé pasti.

Krom toho se Kobra jistě obrnil přinejmenším desítkou živých goril. Ty se však jistě promenádovaly jen tam uvnitř, za velkými okny. Seděly ve velínu a bez ustání zíraly do obrazovek. Čekaly na příležitost někomu zlomit vaz.

Nu, brzy se jim mohla naskytnout.

Do paláce Kobra se jednoduše proniknout nedalo, pokud měl člověk v úmyslu Kobrovi jakkoli škodit. A vnější čidla, jak jsem tyto systémy znal, zaznamenávala především emoce. A emoce, ty se utajit nedaly.

Já se sem hnal s úmyslem vysvobodit ze spáru únosců svou Janici. Nikdo mi nezabrání ve vstupu do zahrady, jenom mé vlastní myšlenky. Tam venku, tam jsem se mohl jmenovat Ruzz Debort nebo tisíckrát jinak. Policii zajímala jen identita osoby. Tady v zahradě jsem mohl být Bensonem, Debortem, či dokonce Clevesem nebo městským starostou. Nic mi to nepomůže. Jediná myšlenka, jediný nápad, příznak záště mohly zhatit všechny mé další kroky.

Kobra vydal za tyto ochranné systémy snad víc než na rozšiřování výrobních kapacit ve svých podnicích. A nijak se tím netajil. Tvrdil, že jeho palác je nejlépe opevněnou budovou města. On však rovněž věděl, že tajemství kobrainu mu za to stojí. Vydělával na něm miliardy.

Tyto vědomosti jsem o Kobrově paláci měl na základě informací, které on sám před časem rozšířil. Chtěl tím odradit potenciální záškodníky. Pochopitelně jsem nemohl tušit, jak zásadní dezinformaci jsem, a jistě ne sám, podlehl.

A Kobra potřebuje sambol, teď už jsem si tím byl úplně jist.

Já však nebudu tím, kdo mu ho přinese.

Stál jsem na rohu budovy, kterou dělila od Kobrova paláce asi stovka metrů volného prostranství. Jakmile vystoupím do ulice, budu zaměřen. Nepomůže, kdybych chtěl třeba přiletět vzduchem jako pták, prolézt kanálem jako krysa či jen prostě přijít jako člověk nemající co na práci.

V paláci se nic ani nehnulo, nesvítilo jediné okno. Já si samozřejmě byl jist, že o mně už dávno vědí. Kdybych se teď otočil a odešel, zase zapomenou. Pokud udělám krok vpřed, navždy bude zaznamenáno, že se tudy kdosi podezřelý promenádoval v tu nejpochybnější hodinu.

Musel jsem udělat ještě jednu maličkost. Nestačilo změnit si jméno, nestačilo změnit podobu. Musel jsem změnit osobnost, musel jsem zamaskovat svou náladu, své myšlenky.

Tady nepomohly žádné převleky, žádné zázračné léky, sebelépe vytvarovaná maska. Tady mohla pomoct jen vůle a dlouhá léta výcviku. Kobra snad věděl o tom, co dokážu. Clevesovým prostřednictvím mi naznačil, abych těchto schopností využil při loupeži sambolu. Nemohl však o mně vědět všechno. Nemohl vědět, že takhle přímo použiji svých schopností právě proti němu.

Vytáhl jsem z kapsy malou krabičku, obsahující maličkou vysílačku. Pečlivě jsem natáhl časový spínač a položil ji na střechu telefonní budky. Za deset minut spustí její útroby krátkou, snad jen několik vteřin trvající radiovou relaci. Do té doby musím být už u stěny budovy.

Přitiskl jsem prsty na spánky a zavřel oči. Svět kolem mne přestal na chvíli existovat. Kolem se rozhostilo naprosté ticho. V tu chvíli můj vlastní mozek blokoval všechna, i ta nejzastrčenější místa mé paměti. Potlačil všechny emoce. Dokonce dokázal zapomenout i na těch šest jazyků, které jsem se kdysi naučil. Zmizela i schopnost ovládat vyšší matematiku. Do neznáma se vypařily všechny osoby, na které jsem si podržel trvalé vzpomínky. Nevěděl jsem, jak se ve skutečnosti jmenuji, co dělám, jaký je můj cil, mé povoláni. Nikde v mém mozku se nedalo vyčíst, proč jsem vlastně tady.

Během minuty se objevila na potemnělé ulici zcela jiná osoba, která věděla jen to, že se jmenuje Ruzz Debort. Můj deformovaný mozek měl napovědět detektorům, že ta pochybná existence tady je povalečem, vagabundem a otrapou. Detektory měly současně poznat, že ten otrapa je pěkně namol. Jediné, co spojovalo Bensona s Debortem, byla utkvělá myšlenka dostat se k tamhleté pískovcové zdi.

Benson měl v úmyslu za tuto zeď proniknout, ovšem Debort o něčem takovém neměl ani tušení a měl jedinou touhu – vyprázdnit močový měchýř na místě co nejzastrčenějším a nejtemnějším. Ovšem, panu Kobrovi se nebude líbit, že mu tady někdo chce zmáčet zeď. Kvůli obyčejnému otrapovi formátu Ruzze Deborta však nespustí alarm ty desítky sirén, nebudou se budit strážci pořádku, nebude se střílet, nebude se zabíjet.

Debort na to má deset minut. Vše ostatní pak bude záviset na Bensonovi.

Co dělal Debort těch deset minut, na to jsem samozřejmě zapomněl hned ve chvíli, kdy jsem se opět podíval na svět Bensonovýma očima. Možná to nebylo deset minut, snad uplynula i půlhodina. Nikdy jsem se to nedověděl.

Neměl jsem čas se tím zabývat.

Kolem bylo stále úplné ticho. Něco nevyšlo.

Malá vysílačka na střeše telefonní budky selhat nemohla. To jsem poznal z toho, že mne přetransformovala bez potíží zpět do Bensonovy kůže. Současně měla nasytit všechny detektory v Kobrově paláci falešnou informací. Strážci měli být přesvědčeni, že o několik kilometrů dál, v provozovnách Kobrových závodů, zuří velký požár. To mělo přimět všechny obyvatele této pevnosti, aby se přestali zabývat tulákem, který se přišel vymočit. Měli mít na práci důležitější záležitosti.

Snad i sám pan Kobra mohl přesunout ten svůj objemný břich, když ne ven do té podivné teplé mlhy, tak aspoň k oknu či k telefonu.

Stál jsem u těžké pískovcové masy obrostlé částečně břečťanem a pak také trochu mechem a droboučkými plísněmi. Opíral jsem se o zeď jednou rukou a pomalu se probouzel do té zapomenuté reality. V budově však bylo i nadále ticho. Nepohnulo se jediné zrníčko prachu. Na jednu stranu mě to mohlo těšit, protože Debort nevzbudil nežádoucí pozornost. Naproti tomu mě to mrzelo, protože nikdo se nezajímal ani o nějakou zprávu o požáru. A vzrušení, které by podobná informace způsobila, by mé citlivé smysly určitě zachytily.

Je však docela možné, že je skutečně zachytily. Tato informace však mohla být přehlušena jiným jevem. Cosi se začalo klubat kdesi nedaleko. Něco, co se mělo týkat mě, tedy ne žádného Deborta, ale Bensona.

Mlha mezitím zhoustla, ale zase ne natolik, abych nemohl spatřit, že nedaleko ode mne se pohybuje jakási podivná těžká masa. Musel jsem napsat existuje, protože jsem neviděl, zda to tajemné něco stojí na pečlivě upraveném trávníku, nebo se nad ním vznáší. Jistotu jsem měl jednu: bylo to živé. Věděl jsem, že s takovouto formou života se dnes setkávám poprvé.

Jak se ono těleso blížilo ke mně, mohl jsem na něm rozeznávat stále více detailů. Ne, barvu, tu jsem rozeznat nemohl.

Byl to pro mne stále jen černý stín, ale brzy dostával konkrétní podobu.

Ta masa měřila zdéli skoro čtyři metry a do výšky čněla jako pyramida. Nepřipomínala nic, co by kdy běhalo v pozemských zoologických zahradách. Zdálky mi připadalo, že se ke mně blíží obrovská lyra. Nevím však, zda by měl Orfeus chuť si na něco podobného zahrát. Zblízka jsem pak rozeznal mechovitou pokožku pokrytou drobnými vlákénky. Ty nitky se při každém i sebemenším pohybu rozechvívaly jako roj komárů.

Inu, že by Kobra měl hlídacího pejska tohoto formátu, toho jsem se skutečně nenadál.

Zbraň jsem s sebou pochopitelně žádnou neměl. V takovém případě by se pan Debort nedostal ani k chodníku lemovanému desítkou luxusních automobilů.

Možná že potvůrka by nechala Deborta na pokoji. Deborta ano. Bensona však nikdy. Ten se okamžitě prozradil. Jeho myšlenky nehledaly způsob, jak uprchnout. V Bensonově hlavě se začal rodit plán, jak tu bestii zabít.

Asi to byla hloupost, ale mohlo mě taky napadnout, že už se určitě pěkně dlouho pohybuji uvnitř pečlivě nastražené pasti. Jisté bylo, že ani Debort ani Benson teď neměli jedinou šanci.

Přesto jsem to zkusil. Úder vůle udeřil tam, kde jsem pod zachvívajícími se řapíky vytušil nervové centrum. Zatím jsem nehodlal uvažovat o mozku, protože toho tvora bylo možné zařadit výhradně mezi členovce. Ovšem mezi gigantické členovce.

S obludou útok přece jen trochu otřásl. Zesílil jsem tlak.

No a pak se cosi vymrštilo. Proti mým mentálním zbraním stál netvor s absolutní fyzickou převahou.

Poznal jsem, že to je klepeto. Objalo mě kolem pasu.

Ucítil jsem ocelový stisk. Jako by mým tělem projel prudký Výboj energie. Hmota klepeta jako kdyby byla potřena neobyčejně účinným lepidlem.

Cítil jsem, jak mě ten orgán přitahuje k tělu zrůdy.

Mohl jsem teď dělat dvě věci. Buď se ani nepohnout a pokračovat ve svém mentálním útoku. Také jsem se mohl pokusit setřást ze sebe tu odpornou lepkavou hmotu a dát se co nejbystřeji na útěk. Druhá možnost se mi v tu chvíli zdála účinnější. Nevěděl jsem, jestli se tak projevuje má vlastní zbabělost, či zda mi tyto rady našeptává kdosi jiný. Možná dokonce sama ta zrůda. Přitáhla si mě ještě blíž.

Tu se konečně ukázalo, že se jedná o obrovského štíra.

Vnější podoba těla byla dokonalá. Dominantou té zrůdy byl ohromný vzhůru se tyčící chvost. Článkovaný, matně se lesknoucí ohon, na konci opatřený smrtící zbraní.

Klepeto mě teď přidržovalo jen lehce. Už mě nevleklo blíž k tomu odpornému tělu. Vyprostit se mi však ani teď nepodařilo. A tu se hrot ocasu kmitl těsně nad mou hlavou.

A já jsem pochopil, že se odsud dostanu živ jen v případě, že se mi tu obludu podaří zabít.

Vnořil jsem se do svého nejhlubšího já. Soustředil jsem svou mentální sílu. Dobře jsem věděl, že teď ohrožuji celou strukturu své bytosti. Vniveč mohl přijít ten mnohaletý výcvik, ty nekonečné hodiny dřiny.

Výboj emoce, který jsem vyslal, by možná zahubil člověka. Se štírem vůbec neotřásl.

Mé oči se mimoděk stále zabývaly koncem jeho ocasu. Kapka stékající po zašpičatělém hrotu naznačovala, jaký osud mě asi čeká, když se toto žahadlo dotkne mé kůže.

Trochu mě uklidňovalo pomyšlení, že při tak velké dávce jedu jistě nastane smrt v několika vteřinách. Utrpení nebude dlouhé.

A ocas se začal sklánět dolů.

Zkusil jsem to znovu a pak ještě jednou. Štír jako kdyby vůbec neměl mozek, mé úsilí nemělo žádný účinek. Byla jeho nervová soustava natolik primitivní? Vždyť to, co by porazilo slona, tímto zrůdným zjevem vůbec neotřáslo.

Jedna kapka mi proletěla přímo před očima. Dopadla na špičku mé levé boty. Nic se nestalo, jed žíravý nebyl.

Hrot žahadla se objevil přímo před mýma očima. Tušil jsem, že během tří vteřin zemřu. Ale co bude s Janicí? Zůstane ve spárech toho ničemy!

Ta myšlenka ve mně probudila poslední zbytky sil.

Konečně, konečně se ta obluda trochu otřásla. Stisk klepeta povolil. Žahadlo se zachvělo. Další kapka jedu neškodně skápla na zem.

To já jsem nutil štíra svým mentálním tlakem k tomu, aby se takto zbavoval svého jedu. Měl jsem aspoň trochu dobrý pocit, že tu potvoru vyčerpám. Na dlouhou dobu budu posledním, kdo si z této zahrady odnese smrt.

Přitlačil jsem. Stačilo jen málo a věděl jsem, že bych zvítězil. Ale ani myšlenka na Janici už v mém ztýraném těle nenašla ten potřebný ždibec energie.

Prohrál jsem.

Ten štír, to bylo poslední překvapení, co mě mohlo napadnout. Tohle překvapení bylo tak dobře utajené, že jsem se o něm nikdy nedověděl. Až do této chvíle. Inu, pane Kobro, přece jen máte špatně proškolené své pomocníky. Pokud chcete sambol, máte smůlu. Občan Benson právě opouští tento svět.

Žihadlo se mi zabodlo do ruky. Nedalo se mu uhnout.

Nevykřikl jsem. V zoufalé snaze udělat cokoli jsem se naposled pokusil tu zrůdu ochromit. Nic se už nestalo. Teprve teď jsem se odhodlal na netvora sáhnout. Uchopil jsem ten ohavný článkovaný chvost do rukou a snažil se jej od sebe odtrhnout.

Kupodivu to šlo docela snadno. Současně jsem ucítil, jak povoluje stisk klepeta. Brzy se celá ta určitě půltunová masa složila vedle mne.

Zvítězil jsem, ale přece jen pozdě.

Rána na ruce zoufale pálila. Cítil jsem, jak mým tělem prostupuje cosi, co jsem nikdy v životě nepoznal. Viděl jsem, jak se sbíhají lidé, slyšel jsem jejich hlasy.

„Vida, tak štírek už to má za sebou.“

„Ten Benson mu dal zabrat.“

„Kruci kde se to v tom chlapovi vzalo?“

„Doktora. K čertu, rychle doktora!“

Potěšilo mě, že volají doktora. Asi jim mrtvý nebudu k ničemu.

Nenapadlo mě, že doktora nevolají pro mne.

To byla poslední slova, kterým jsem ještě rozuměl. Hlasy mi splynuly v nesrozumitelné mumlání.

Můj svět se brzy opět uzavřel sám do sebe. Byl jsem přesvědčen, že právě takhle vypadá smrt. Jen jsem litoval, že jsem svůj úmysl nedotáhl do konce.

Janice, co teď s tebou bude?

4. Stín

Scvrkával jsem se sám do sebe. Nebyla to bolest, nebylo to nepříjemné. Tam hluboko uvnitř mého těla se odehrával jakýsi zvláštní, nepřirozený proces. Uvědomoval jsem si bezděčně, že tím naplňuji jakési poslání. Snad přepisuji genetický kód, který do mých buněk vepsal sám Stvořitel.

Je zcela zbytečné, aby mé tělo obsahovalo nějaké vnitřnosti. Zcela správně jsem usoudil, že je na čase odložit žaludek, střeva, slezinu, játra, slinivku a další balast, který obsahuje ta podivná měkká dutina. Vůbec k ničemu přece nepotřebuji plíce. Co s ledvinami, když nepracuje krevní oběh? Co s nadledvinkami, játry, žlučníkem, štítnou žlázou? K čemu nějaké hormony? A srdce, to je přece úplně zbytečné…

Co ze mne vlastně zbývá?

Kosti, svaly, mozek. Tu a tam šlacha, nějaký ten nerv A ještě kůže, abych zas nevypadal úplně ošklivě. Ovšem mně je přece jedno, jak vypadám. Můj vzhled není důležitý.

Ovšem důležité jsou svaly. Těch potřebuji mnoho, a co nejmohutnějších. Spokojeně si uvědomuji, jak narůstají stále nové a nové. Nabývají na objemu. Mohutná svalová hmota se objevuje i tam, kde před chvílí byla jen chabá tuková tkáň či dokonce vůbec nic. A svaly samozřejmě potřebují kostru, bez ní nejsou k ničemu. I budování skeletu pokračuje nevídaným tempem. Než se stačím seznámit se svou novou podstatou, je celá přestavba u konce.

Ne, Bensone, tohle není smrt, to je začátek nového bytí.

Leccos se o sobě dovídám. Jsem kupodivu rád, že už nejsem tím, čím jsem býval.

Nemohu cítit bolest, a to je dobře. Nevím, jak jsem se to dověděl, ale vím to.

Dokážu toho samozřejmě víc. Ale co všechno?

Mohu slyšet? Těžko, nemám sluchový orgán.

Mohu vidět? Jak mě něco takového vůbec mohlo napadnout?

Mohu snad mluvit? Ale kdež, k čemu je potřeba řeči?

Co tedy vlastně jsem, když už jsem? Co jsou ty balíčky biomasy pohybující se tak rozpačitě kolem mne? Nevidím je, neslyším je, ale vím o nich. Současně jsem si vědom, že oni o mně nevědí a nemohou vědět vůbec nic.

Vždyť to jsou jen lidé.

Směji se. Jsou bezmocní, jsou nicotní, malí. Pidimužíci…

A tu následuje trest. Něco takového už si nikdy nesmím pomyslet. Už nikdy v budoucnu nebudu smět pomyslet na to, na co se myslet nesmí. Ale kdo mi to říká a proč mi to říká?

Ne, to není bolest. Je to nepopsatelný pocit. Jsem zahlcen prudkým duševním zmatkem, pocitem odpornějším, než bych si byl kdy dokázal představit.

Chvíli se hnusím sám sobě a nejraději bych nebyl. To mi však také není dopřáno.

Proč mám v hlavě takovou změť myšlenek? Jak vlastně vnímám? Jak? Jak?

Co vlastně jsem?

Proč právě teď už vůbec nic necítím? Proč? Proč?

Skončil ten příval otázek, které se ve mně překotně rodily. Nastal čas, abych na ně dostal odpovědi. Jen nevím, zda pro mne budou ty odpovědi uspokojivé.

Tuším, že je ráno, že skončila noc dlouhého čekání a velkolepé přestavby. A jako balon splaskly všechny naděje s nimiž jsem vyrazil večer do ulic. Cleves mě vehnal přímo sem a Kobra si ze mne udělal dobrý den.

Ovšem, jak jinak to mohlo být? Cleves mě strčil nosem do stopy, po níž jsem šel jako slepý pes. Kam se poděly mé obranné reflexy? Proč mě nenapadlo, že ta stopa, která mě vede ke Kobrovu paláci, je jen pastí?

Copak jsi ztratil všechnu soudnost, Bensone? Vždyť oni tě dostali tam, kam potřebovali.

Ale co vlastně zamýšlejí?

Sedím teď uprostřed jakési haly. Nejsem spoután, protože to není možné. Nemohu však utéct, i když stěny jsou pro mne prostupné. Zakázali mi to.

A teď se mnou dokonce kdosi hovoří. Jeden z těch, co jsou tady někde kolem mne. Neslyším ho, ale zcela přesně vím, co mi říká. A já mu odpovídám, přestože nemám ústa schopná řeči. Místo nich zeje jen taková podivně rozšklebená tlama. Tu mi Stvořitel nasadil na tu karikaturu člověka, kterou teď připomíná mé nové tělo. A on rovněž velmi dobře ví, co bych mu řekl, kdybych směl.

„Tak vidíš, Bensone,“ říká Kobra, „odmítl jsi mou laskavou nabídku vyšvihnout se do horních pater společenského žebříčku. Mohl sis přijít i na slušné peníze. Mí poradci tě ocenili úplně přesně. Dobře věděli, že tě vůbec nenapadne hnát se za nějakým sambolem. Dokonce dokázali spočítat s odchylkou pouhých pěti minut, kdy se objevíš v mé zahradě. Naše stínovka už tě čekala. Trochu mě mrzí, že jsi ji málem zabil, ale nakonec se ukázalo, že je to živočich, který má tuhý kořínek. Brzy ji zregenerujeme.

Víš, Bensone, každý chleba má dvě kůrky a člověk se do nich chtě nechtě musí zakousnout. Někdy i kdyby si měl vylámat zuby. Vidím, že i ty se řídíš touhle zásadou, a proto si teď už snad porozumíme lépe. Kdybych ti nabídl spolupráci a statisíce, těžko bych se u tebe setkal s příznivou odezvou. Já sambol potřebuju, Bensone. A ty mi ho přineseš. Odmítl jsi jej přinést jako člověk, doneseš mi ho jako stín. Jisté však je, že jsi jedním z mála lidí, kteří něco takového dnes dokážou. A já jsem zase jeden z mála, který tě dokáže přesvědčit, aby ses do té práce dal. Vím, že mi nebudeš odporovat. Hřbitovy jsou plné těch, kteří měli v hlavě méně rozumu, než by se čekalo.

Strčil jsi tu svou přemoudřelou hlavu do pasti doslova bezhlavě. Tok tvých podivných myšlenek jsme dokázali zmapovat předem. Stopovat unesené děvče, to je pro detektiva tvého formátu přece hračka! Zamaskovat se pod cizím jménem, jaká maličkost! Ztráta počítače, to byla první chyba, kterou jsi udělal, a ta nám nevyhovovala. Policie nemusí zatím vědět, kdo vlastně pronikl do jejího systému identifikace. Časovaný vysilač na střeše telefonní budky? Musím se smát, Bensone. Pořád ještě neoznámil, že by kdesi v mém podniku hořelo. Copak si myslíš, že mé stráže jsou hluché a slepé? Copak si myslíš, že mé stráže sestávají z lidí?

Tady uvnitř těchto stěn se producírují dnem i nocí mí věrní služebníci. Jsou to tvorové, jako jsi teď ty, Bensone. Stíny. Tebe však budu zaměstnávat pro vyšší cíle. Ty máš jiné schopnosti než likvidovat zloděje a jim podobné pobudy. A že pro mne budeš chtít pracovat, tím si už teď můžeš být jist.“

Chtěl jsem říct, že nebudu, ale neřekl jsem nic. Totiž teprve v této chvíli jsem se dověděl všechno. Znovu jsem si připomněl svůj děsivý zážitek z dětství.

To, co jsem tenkrát spatřil, to jsem v této chvíli viděl znovu. Mohl jsem si ten zjev prohlížet déle a mnohem podrobněji.

Bytost se znetvořeným obličejem, bez nosu, s ústy zvíci škopku, s tělem pohrouženým někam do neurčita. Zrůda nepostižitelná lidskýma očima, protože počet rozměrů, do nichž zasahuje, není přesně určitelný. Netvor s končetinami, které mohou obejmout zeměkouli stejně snadno jako nahmatat atom. To byl ten tvor, na něhož jsem tenkrát hleděl. To byl ten přelud, před nímž jsem uprchl. To bylo to strašidlo, které mi proměnilo tisíce nocí v peklo.

A právě tak jsem to teď já, protože právě před chvílí jsem získal schopnost hledět sám do sebe a kochat se svou novou podobou. Nemyslím, že to budu často dělat.

Otřesné bylo, že mi ta podoba teď vůbec nepřipadala odporná.

Otřesné bylo, že jsem byl neviditelnými, ale současně i nezničitelnými pouty připoután ke Kobrovi. K tomu odpornému živočichu, kterého jsem chtěl zabít. Ale teď jsem ho musel poslouchat ne na slovo, ale jen na myšlenku. Musel jsem reagovat i na ten nejnicotnější impuls vzniklý kdesi hluboko v jeho zrůdném mozku.

Ne, nevidím jej, ale tuším jeho podobu. V mé mysli se promítá jeho obraz. Nesmím ani pomyslet na to, jak je jeho tělo tučné. Nesmím vnímat ohavný podbradek, prasečí očka, ohavnou plešatou hlavu. Pro mne musí být můj pán ideálem krásy. A také je.

Jsem stínem. Jsem bytostí, ve kterou mě jediným uštknutím přeměnil ten ohavný štír. Netvor, kterému Kobra říká něžným slůvkem stínovka. Škoda, že se mi nepodařilo tu zrůdu zabít. Vždyť sám Kobra naznačuje, že k tomu moc nescházelo. Ale ani na tohle není radno příliš často pomýšlet…

Teď budu pracovat pro Kobru. Přinesu mu sambol.

A já věděl, že z toho budu mít radost.

Už nikdy se nevyvléknu ze spáru jeho myšlenek.

A je nás mnoho. Snad třicet, snad padesát. O některých vím, o dalších ne. Se všemi se jistě seznámím. Budu na to mít určitě spoustu času. My stíny spolu tvoříme vlastně jedinou bytost spojenou do úzkého svazku. Jsme řízeni jediným mozkem, jemuž jako terminály podléháme. Teď jsem Kobra, a žádný Benson. Ovšem vzpomínka na to jméno mi v hlavě zůstala, i na leccos jiného. Kdyby Kobra mohl, vymazal by mi je? Nebo mi je nechal proto, abych se až do konce tohoto podivného bytí užíral pomyšlením na to, čím jsem kdysi byl?

Pravděpodobnější však je, že mi musel nechat velký díl mé vlastní bytosti. Mé lidské bytosti. Kdyby ji zničil, jistě by zlikvidoval i mé schopnosti. A já nepochybuji o tom, že právě proto si mě vybral. Jen proto, že dovedu mnohem víc než obyčejní lidé, jsem doplnil jeho stádečko stínů.

Kobra přece řekl, že takových lidí je málo. Omyl. Já jsem teď už věděl, že takový člověk je jenom jeden. Jenom já mám něco, čím se odlišuji od všech ostatních. Jenom já dokážu přinést sambol.

A začal jsem se těšit na to, jak všem přejdu přes rozum.

„Tak dost, Bensone, myslí ti to perfektně. Uvědom si, že od této chvíle mohu vědět vše, co tě jen napadne. Potřebuji tě skutečně jen na to, abys mi přinesl sambol. Já dokonce vím i to, že právě tebe nemohu nechat žít spolu se mnou ve tvé nové podobě. Bylo by to pro mne vskutku příliš nebezpečné. Proto si také nadále ponechávám to děvče, abys nedělal hloupostí. Chci od tebe jediné – sambol. Teď je půl osmé ráno. Máš čas do osmi večer. Pokud tady sambol nebude, Janice zemře. A co pak udělám s tebou, to ještě nevím.

A jen tak mimochodem. Pokud nevíš, jak si představuji konec té tvé holky, tak se na chvíli podívej sám na sebe. Ona po tobě zdědila některé tvé vlastností. Ne všechny, ale ty podstatné ano. Pokud sambol nepřineseš ty, půjde pro něj ona. Jistě chápeš, v jaké podobě…

A teď ti dovolím mě nenávidět, jak jen chceš. Neboj se, nenávist mi neublíží. Já z ní žiji. Všechny mé stíny mě nenávidí. Čím víc, tím lépe.

To je všechno. Na shledanou večer, Bensone.“

A tady jsem ho poslechl. Začal jsem ho z duše nenávidět, což jsem ještě před chvílí měl zakázáno. Nenáviděl jsem ho nepředstavitelně, i když jsem věděl, že mu to působí dobře. Nic na světě by mě nepřinutilo mít ho rád – snad jen jeho příkaz. Ale on věděl, jaká by to asi byla láska.

A teď teprve mohu vnímat vše. Je napůl chromý, ten můj pán. Něco s ním nedávno pořádně zacvičilo. Jako kdyby byl po mrtvici. Z tváře čtu naprosté vyčerpání. Těžké tělo je shrbené, jako kdyby náhle prudce zestárl. Při pohybu napadá na nohu, jako kdyby ji měl ochrnutou. Těžce se opírá o hůl…

To jsem ještě nevěděl, že tyhle zdravotní potíže jsem mu způsobil já.

5. Pojednání o životě stínů

Být stínem…

Leckomu by to mohlo připadat zajímavé. Pro někoho by tento způsob existence mohl znamenat dokonce příjemnou změnu v jeho dosavadním zpackaném životě. Jistě existují lidé, kteří by neváhali ani okamžik, kdyby jim někdo nabídl stát se stínem.

Své nově nabyté schopnosti jsem musel postupně prozkoumat sám. Nikdo mě nezacvičoval, nikdo mne nezaučoval, nikdo mi nic nevysvětlil. Jediný, s kým jsem zatím jako stín komunikoval, byl Kobra. Ostatní lidi jsem zatím neviděl, a bylo to velmi podivné. Vždyť jsem cítil, že Kobra tam nebyl sám, a přesto jsem viděl jen jeho.

Teď jsem se toulal po městě, pohyboval jsem se ulicemi, kličkoval mezí zaparkovanými automobily. I když jsem věděl, že hmotnými tělesy mohu volně procházet, zatím jsem se jim vyhýbal. Ale nikde ani človíčka…

I ten neživý svět je podivně deformovaný. Nevidím jej, spis jen tuším. Jako kdyby se ve mně odrážel jako na obrazovce radaru, jakoby jeho obraz byl až druhotný. Ale brzy se jej naučím vnímat tak, jako kdybych používal zraku.

To jsem ještě nevěděl, že lidi mohu vidět jen tehdy, pokud oni budou chtít. Později tomu bude jinak. Naučím se, jak je k tomu přinutí. Rovněž tak mi zatím zůstávalo utajeno, že oni nevidí mne, pokud si to zase já nebudu výslovně přát.

Ale učil jsem se rychle.

Místy jsem dokázal zachytit určité jakoby myšlenkové toky. Když jsem se zastavil a trochu jsem se soustředil, vnímal jsem jich v blízkém okolí několik. Brzy jsem pochopil, že to jsou myšlenky lidí. Nevěděli o mně, a tak procházeli mým tělem. Zručný stín jistě dokáže stopovat určenou osobu dlouhé hodiny. Já blbec! Mohl jsem si domyslet, že Kobra mi bude na stopě každým okamžikem od chvíle, kdy mi Cleves přinesl ten zatracený vzkaz. Vlastně… Nemohl, o stínech jsem neměl ani tušení.

Opravdu neměl? Co ten krátký pohled před desítkami let? Co ten znamenal? Proč se mi vlastně tenkrát ten stín ukázal? Co tím chtěl říct? Ukázal se mi z furiantství, z rozmaru?

Kdoví…

Jistě jen omylem nebo náhodou může obyčejný člověk zjistit, že existují stíny. Ovšem kdo všechno na této planetě o jejich existenci ví? Samozřejmě Kobra, a snad i jeho poskoci. Ale je on jediným, kdo využívá stínů? Těžko, stínovka mi připadá jako bytost přivezená z jiné planety. Někdo ji sem musel dopravit. Ovšem může to být rovněž tvor vyvinutý na Zemi. Naše možnosti jsou přece neomezené. Pravda, podobá se štíru, ale všechny další detaily mi unikají. Včera jsem neměl právě dost času si ji prohlížet.

Až teď jsem si vzpomněl na pokusy profesora de Campa…

Proč se o nich tak rychle přestalo psát? Proč? Je možné, že já jsem teď živým objektem jeho experimentů?

Soustřeďuji se. Teď už vnímám myšlenky lidí na větší vzdálenost. Na pět metrů. Na deset. Na padesát. Lidí je mnoho, jejich myšlenky slyším jako hlasitý šum. Musím se naučit je od sebe oddělovat, ale i to půjde. A tuším, že se podle myšlenek naučím lidi rozeznávat.

Kde končí schopnosti stínů?

Jsem tedy stínem, budiž. Je skoro poledne. Do večera mám přinést sambol. Teď, zhruba po hodině pohybu v této nové podobě částečně vím, co dokážu a co si mohu dovolit. Budou stačit tyto chabé vědomosti? Nic nemůže nahradit dlouholetý cvik, a to přece Kobra musí vědět. Za pár hodin ani nevymyslím, kudy do muzea proniknout.

Teoreticky by to nemělo být nic těžkého. Jsem neviditelný, ale hmotný. Pak by pro sambol ovšem mohl dojít první stín, který se Kobrovi namane. To by si ovšem odpustil to divadlo, které se mnou sehrál. Bude v tom nějaký háček, ale jaký vlastně?

Nejlepší bude, když se tam půjdu podívat.

Jak zvláštní perspektivu má svět, když jej nemohu sledovat očima. A jak se vlastně pohybuji? Ovšem, mám přece svaly. Ale nevnímám, že bych chodil, ostatně tato planeta je pro mne prostupná. Co mě tedy vlastně udržuje na zemském povrchu? Ten se přece otáčí konstantní rychlostí směrem k východu. Co mě drží na Zemi, která spolu se Sluncem letí kosmem vstříc neznámu? Co mě vlastně udržuje na té podivné kouli, která se spolu s celou Galaxií řítí prostorem rychlostí, o níž ani jako stín nemohu mír představu?

Příliš mnoho filozofických otázek najednou, Bensone. Mohl bych se zabývat i problémy, nač mám vlastně tělo, nač svaly, nač i mozek. Ale zdá se to být zbytečné.

Důležitá je jiná otázka – jak odnést sambol?

Pohybuji se téměř prázdnou dvoranou Národního muzea. Uvnitř skleněné vitríny spočívá na nízkém skleněném podstavci objekt Kobrova zájmu. Dívám se na sambol zblízka.

Pochopitelně jsem si už jako člověk nenechal ujít příležitost si tu vzácnost přivezenou z dálného kosmu prohlédnout. Jako každý správný snob jsem vystál tu několikahodinovou frontu. Kolem vitrínky jsem proběhl takovou rychlostí, že jsem nespatřil skoro nic. Ale i kdybych se tenkrát díval dlouhé hodiny, nikdy bych nemohl spatřit to, co teď.

Samozřejmě, klenot jako každý jiný. Možná i trochu obyčejnější, aspoň na pohled. Podobá se možná diamantu, možná safíru. Tak dalece se v těchto podivných nerostech zase nevyznám. Ale vybroušené plošky nejsou zcela rovné a hrany, o těch se vůbec nedá mluvit…

A lesk? V mém bývalém, lidském světě, tam se leskl. Tady je matný jako beton.

Teď všechno chápu. Sambol není trojrozměrným předmětem. Je to něco úžasného, něco nepochopitelného. Člověk s normálními smysly z něj vidí jenom část. Úhly, kterými se k sobě jednotlivé plochy staví, jsou v trojrozměrném světě nemožné. Do euklidovského prostoru se sambol vejít nemůže. Proto byl dovezen ve speciálním kontejneru. Jakmile sambol umístili do vitrínky, sambol uvízl v nových souřadnicích.

I když po klenotu vztáhnu kteroukoli ze svých četných rukou, netroufám si jej uchopit. Má ruka stínu jím projde jako vším, co se vyskytuje všude kolem mne. Ani trojrozměrný člověk sambolem zaručeně nepohne, to už mám ověřeno. Sambol je v muzeu uvězněn navždy, pokud…

Ano, pokud, to je ten háček. Kobra mne změnil v stín a jistě věděl, proč to dělá. Je tedy zřejmé, že stín to dokáže. Ale i kdybych jej uchopil do ruky, což si zatím netroufám, jak jej dostanu ven? Kolem klenotu je skleněná přepážka, s kterou by si neporadila ani tuna dynamitu. Jsou tu signalizační zařízení, která okamžitě svolají stovky strážců. Mne neuvidí, pokud si to nebudu přát, ale stále budou vidět sambol. A já jej budu muset nést přirozeným způsobem, to jest dveřmi. Pak jej musím vynést na ulici. Jít s ním až ke Kobrovu paláci. I kdyby se mi podařilo uniknout všem nástrahám, budou všichni ihned vědět, kdo si přivlastnil předmět vzácnější než celé město. Pan Kobra by mi za tuto reklamu asi příliš nepoděkoval.

Projít stěnami, stropem… Jaká bláhovost. Já projdu, sambol však ne.

Visím tady a horečně přemýšlím. Tak právě tohle je ten háček, s kterým si normální stíny neporadí. Proto tedy já. Jistě nejsem prvním, koho sem Kobra poslal pro sambol. Mí předchůdci zcela neomylně a se stoprocentní účinností ztroskotali na běžných fyzikálních zákonech. Trojrozměrný člověk se sambolu nezmocní, protože kámen zasahuje do čtvrtého rozměru. Bytost zasahující do čtvrtého rozměru rovněž nemůže sambol odcizit. Vždyť ten ohavný předmět zasahuje současně do zbývajících tří rozměrů.

A přece musí existovat nějaký způsob. Jak sem vlastně ten sambol dopravili? To musím vědět ze všeho nejdřív, a teprve potom si můžu připravit konkrétní plán. Něco neurčitého mě napadlo, musím si to však ověřit jinde než tady. Vím. Že o loupež sambolu se mohu pokusit jen jednou.

Kolem se prochází člověk. Postává kolem vitrínek, občas se začte do vysvětlujících letáčků. Rozhlíží se, zjevně jen zabíjí čas. Z ničeho nic se otáčí ke mně.

Poznávám Clevese.

S hrůzou si uvědomuji, že ho mohu spatřit jen v případě, kdy on sám k tomu dá souhlas. Jinak to ani není možné.

Nutně to ovšem znamená, že o mně ví…

„Klid, Bensone,“ slyším jeho myšlenky. „Čekám tady na tebe už půl hodiny. Věděl jsem, že tvoje první cesta povede sem. Musím tě jen před něčím varovat. Zatím si tě nevšimli, ale brzy budeš nápadný. Ztrať se.“

Nic nechápu.

„Komu?“ divím se a stávám se pro něj na chvíli viditelný.

Ale pak mi všechny souvislosti docházejí. Mizím rázem kilometry daleko. Pochopil jsem, že muzeum je střeženo stíny. Kobra tedy není jediný, kdo stínů ve svých službách používá.

A pak jsem ho spatřil.

Visel kousek ode mne a připomínal přízrak. Nebyl podoben člověku a vlastně ani stínu.

Byl jsem rád, že můžu vůbec někoho vidět.

„Jednej s rozmyslem,“ řekl. Zadíval jsem se na něj podrobněji. Když říkám díval, myslím tím, že jsem využíval těch smyslů, které jsem měl jako stín k dispozici.

„Musím si s tebou promluvit, je to v tvém i mém zájmu. Kobra o tom neví. Možná že by se i zlobil, kdoví. Určitě Však neuškodí, když ti v lecčems poradím.“

„Jak to, že Kobra o tom neví, vždyť může vědět všechno, co…“

„Může, ale je třeba v tom umět chodit. Má desítky stínů, kdyby měl znát všechny jejich myšlenky, tak by se zbláznil. Pokud chce vědět, co si myslíš, musí tě k tomu mentálním tlakem přinutit. A má-li někdo osobnost silnější než on, tak…“ Nedopověděl.

„Dobrá, oč jde?“ říkám a snažím se rozpoznat, co je to vlastně za bytost.

Už chápu – je to stín.

První stín, s nímž jsem se v podobě stínu setkal.

„Jednou jsem si také vyšel pro sambol,“ říká neznámý. „Nedokázal jsem to, i když jsem byl přesvědčen, že to nic není. Chvástal jsem se. Vychloubal. Jistým zadostiučiněním je pro mne fakt, že sambol pořád vězí v té své prosklené vitrínce. A takhle trestá Kobra ty, co se neosvědčí. Definitivou.“ Pořád jsem nechápal, oč mu jde. Chce mě děsit?

„Měl bych pro tebe jednu dobrou radu, Bensone. Sambol střeží stíny, které si najalo město. V reálném prostoru s ním nikdo nepohne. Pokud by někdo měl ten záměr, jsou tu stíny, které lapí každého vetřelce. Musíš na to z druhé strany. Musíš objevit prostor, do něhož lze vyklouznout i se sambolem. Prostor, kterým lze projít jako vraty a vrátit se zpět. K čemu by ti byl prostor, v němž bys uvízl?“

„Ty ses zbláznil, Divene!“ vykřikl jsem. Nechápal jsem, jak vím, že se ta bytost jmenuje či kdysi jmenovala Diven. Na leccos si však, zdá se, budu asi ještě muset zvykat. „Jak to dokážu? Jak si to představuješ?“

„Na to se ptáš ty – stín?“ skoro se mi smál.

„Vždyť já musím donést sambol už dnes večer! Nemám čas, dostal jsem ultimátum! Víš, čím mi Kobra vyhrožuje?“

„Znám jeho triky,“ řekl znechuceně. „Ale proč se mě pořád ptáš na takové pitomosti?“ Na chvíli se zamyslel. „Aha, už chápu, ty jsi úplný nováček. Zkus se občas pořádně rozhlédnout. Možná pochopíš lépe souvislosti.“

A byl pryč. Měla to být past? Mělo to být varování, nebo upřímně míněná rada?

Zdá se, že jako stín mám i další schopnosti, které mi zatím zůstávají utajeny.

Jak to vlastně říkal – pořádně se rozhlédnout? Znamená to snad, že…

Ne, jako on bych skončit nechtěl. Mám jedinou touhu. Dnes večer přinést Kobrovi do jeho rezidence sambol. Zatím to ale nikdo nedokázal.

Bensone, ty to dokážeš.

Jak? K tomu je jen jediný prostředek.

Zjistit si o sambolu úplně vše. Tam někde je ten háček, za který se musím zachytit jako ryba za vlasec. Držet, a nepustit.

Ale ještě předtím se musím dovědět všechno o stínech, tedy i o sobě. Protože na loupež sambolu budu mít jen jeden pokus.

6. Profesor de Camp

Hodiny odpočítaly už devadesát minut z limitu, který mi Kobra stanovil. Zatím jsem časem vysloveně plýtval. Může se stát, že mi ty minuty budou chybět. Zatím jsem nepodnikl nic ani ve prospěch pana Kobry, ani ve prospěch svůj. Byl jsem si jist, že ostatní Kobrovy stíny mě bez ustání sledují. Neviděl jsem je, ale mohl jsem si to snadno domyslet. Škoda, že je zatím neumím objevit…

To, co teď budu podnikat, se jistě panu Kobrovi líbit nebude. Mně je to jedno, ať se mu to líbí, nebo ne. Neřekl mi, jakou cestu mám zvolit, abych se dostal ke kýženému cíli. Já si půjdu pro rady přímo ke kováři, nepotřebuji žádného kováříčka.

Velice rád bych dostal Janici do bezpečí ještě dřív, než se zmocním sambolu. Nedělám si vůbec žádné iluze o čestném jednání pana Kobry. Je nesmysl doufat, že nechá po světě běhat dva svědky největší loupeže tohoto století.

Prolezl jsem jeho palác. Tu a tam jsem narazil na stopu člověka, zachytil jsem některé myšlenky. Lidi jsem zatím nerozlišoval, ale byl jsem si jist, že Janici bych poznal okamžitě. Pln vzteku, zlosti a nenávisti jsem si představil své děvčátko, jak sedí někde svázané provazy, nebo dokonce zavřené ve sklepě. Hledal jsem její pláč. Emoce týraného člověka, ty bych poznal a zachytil i v lidské kůži.

Nechápu, jak jsem mohl uvažovat tak naivně. I kdyby Janice v Kobrově paláci byla, možná ani sama nemusela tušit, že je unesena…

V Kobrově paláci jsem svou dcerku nenašel, možná ji ale někam odvezli.

Věděl jsem, že touto metodou ji v milionovém městě nenajdu. Však já ještě pana Kobru přiměju k řeči.

Zatím však také není čas myslet na loupež.

Ovšem že se do toho vloupání dám, tím jsem si už byl jist. Dám se do toho i proti své vůli, současně však musím mít zajištěná zadní vrátka. Jakmile bude sambol v mých rukou, musí už být Janice v bezpečí. Do bezpečí ji mohu dostat jen jediným způsobem. Způsobem odporným a před několika hodinami pro mne ještě nepřijatelným.

K tomu však potřebuji ještě mnohé vědět, a já se to dovím. Ve městě je určitě dost lidí, kteří mi mohou leccos prozradit o genezi stínů. Vždyť o stínech, a vlastně ani sám o sobě, nevím ještě vůbec nic.

Své schopnosti odhaluji jen náhodou. Kobra mi prozradil jen to, co se mu hodilo, jen to, co nemohu použít proti němu.

Víc ani chlup. Možná mi mohl poradit Diven, ale ten zmizel dřív, než jsem se stačil na něco zeptat. Asi věděl, proč to dělá*

Z toho všeho jsem odvodil zásadní poznatek: jakmile svůj úkol splním, nebude mne Kobra potřebovat. Stín však zlikvidovat nemůže, stín potenciálně neexistuje. Kobra však může zlikvidovat člověka. Nutně to znamená, že existuje spolehlivý způsob, jak umožnit stínu návrat do lidské podoby. Jistě to nebude metoda tak náročná jako metamorfóza člověka do podoby stínu.

Znamená to tedy, že bych se brzy měl stát opět člověkem. Současně se proměním v odsouzence k smrti. Nemám nejmenší pochyby o tom, že Kobra se mne zbaví hned, jak jen to bude možné. Mou starostí bude, aby se mu to nepodařilo.

Je docela dobře možné, že mě Kobra podcenil.

Budiž, sambol tedy dostane, ale mě a Janici nikdy.

Pronikl jsem do budovy univerzity. Bylo krátce po polední přestávce, za chvíli začnou přednášky. Chodby jsou teď plné studentů. Mé tělo se pohybuje vodorovně asi půldruhého metru nad podlahou chodby. Co chvíli pronikám do mozku některého člověka. Učím se využívat své schopnosti. Musím se naučit pohybovat se synchronně s libovolným mozkem, který si vyberu. Ten mozek nesmí poznat, že se v něm usídlil vetřelec.

Není to nic jednoduchého.

Mezi studenty by však neměl být nikdo, kdo by o stínech měl potuchy. Jsou to pro mne dobré cvičné objekty. Rozhodně nepojmou žádné podezření, když se už jakýmkoli způsobem prozradím. Budou mě považovat za přelud, mámení, náhlé vnuknutí. Má přítomnost jim může připadat jako myšlenka, která se spontánně zrodila kdesi v hloubi nervového systému. Budou mít takový nejistý pocit, že si vzpomněli na cosi, co kdysi v minulosti prožili, ale nemohou se upamatovat, co to vlastně bylo… Odkud tohle všechno vím?

Nebyl jsem si tím zcela jist. Poměrně často v životě jsem zaznamenal takový neobyčejný okamžik. Uvědomil jsem si, že událost, kterou právě prožívám, se už kdysi v minulosti stala. Déjà vu… Věděl jsem, že kolo dějin se náhle opakuje, ale nikdy jsem si ty souvislosti nedal dohromady a brzy na všechno zapomněl. Zato mi zůstal v paměti pocit, že se odehrálo něco neobvyklého. Byl to skutečně zásah neopatrného stínu? Pokud ano, teď budu takovým mámením já.

Zasáhl jsem první mozek, druhý, třetí. Nevhodně, neopatrně. Ti lidé mě hned ucítili. Vím, že o tom nikomu nic neprozradili, jen se na chvíli zahleděli sami do sebe.

Lépe mohu sledovat osoby, které se pohybují. Ty vytvářejí kolem sebe takové neidentifikovatelné pole, pro něž věda jistě už našla správný výraz. Toto pole mě vede jako kompas k cíli, na který jsem se zaměřil. Když se mi podaří vyklouznout náhodou z ohniska, není žádným problémem dostat se zpět.

Jakmile jsem naladěn na něčí vlnu, mohu toho člověka sledovat vlastně i na dálku. Mohu se zaměřit na jeho pohyb, vidím jej jako maják, ale to nestačí. Číst jeho myšlenky, brouzdat se v jeho paměti, to lze jen tehdy, jsem-li skutečně uvnitř.

Jsou to jen studenti. Jejich schopnosti jsou dalekosáhlé, ale o stínech nikdo nic neví. Vědomosti, které potřebuji, ty musím hledat jinde. A už jsem si skoro jist, že vím, kam jít.

Katedra fyziologie.

Čtu jmenovky na dveřích.

Jména neznám a cizí názvy jejich odborností také ne. A přece mezi nimi musí být ten, kdo je informován o tom, co se děje. Tady a jen tady musím hledat člověka, který ví, že existují bytosti, jako jsem já. Právě tady naleznu i skutečného tvůrce stínů, autora tohoto systému.

Kde jen sídlí ten zatracený profesor de Camp? Co o něm všechno vím kromě toho, co už tuším? Je laureátem Nobelovy ceny, a tu získal za výzkumy v oblasti genetické medicíny, za objev transgenů…

Objev zatím v praxi neaplikovaný. Skutečně? Opravdu se nikdo nepokusil křížit navzájem druhy tak, aby i kříženci mohli mít potomstvo?

Co je to vlastně ta stínovka? Jak vznikla tato zrůda? Byla dovezena z jiné planety? Hloupost, Bensone. Právě stínovka je produktem pozemské genetiky. Stínovku vytvořil člověk, a pokud tak učinil, tak pouze na základě objevu profesora de Campa.

Profesora jsem nakonec objevil ve třetím poschodí.

Na dveřích kabinetu však byla dvě jména. Na spodním řádku jsem překvapeně četl:

Odborný asistent Alice de Campová.

Manželka?

Profesorův mozek jsem zaměřil v kabinetě přeplněném porůznu poházenými knihami, horami papírů a dalšími příznaky chronického mužského nepořádku.

Jeho mozek nebyl tím nejpřístupnějším. Měl tisíce postranních myšlenek a já nevěděl, jak se naladit na jeho notu. Nedařilo se mi vyrušit ho z klidu, s nímž spisoval na papír jakési texty v cizím jazyce.

Bohužel, musel jsem spěchat. Termín, který mi stanovil Kobra, se zatraceně rychle blížil.

Musel jsem de Campovi přece jen trochu šlápnout do paměti. Kroutil se jako had, přímo jako chřestýš. Kdyby měl jedovaté zuby, určitě by i kousal. Strašlivé bylo, že od prvního okamžiku pochopil, oč jde. Vyčetl jsem to z jeho mysli. Uzavřel ji, jak jen to bylo možné, a pak vykřikl, abych se mu ukázal. Rád by si se mnou promluvil z očí do očí. Dokonce argumentoval tím, že kontakt s jeho mozkem by mohl být pro mne nebezpečný. Přistoupil jsem na jeho podmínku.

Náhle jsme se oba viděli.

Neudělal jsem na něj žádný zvláštní dojem. Takových stínů asi už viděl v životě dost. Díval se na mne zkoumavě a chvíli nic neříkal. Já si zatím prohlížel jeho podivně shrbenou, napůl zmrzačenou postavu. Nebylo mu jistě víc než padesát, ale v mnohém připomínal starce. Stál tady s tělem poněkud nachýleným na bok. Levou ruku zjevně nemohl vytočit na všechny strany. Kdysi v mládí zjevně utrpěl úraz a možná že právě to mu vnuklo myšlenku, aby…

Nenechal mne dále domýšlet.

„Jste prvním stínem, kterého zajímá má osoba. Proč? Přišel jste se mi mstít?“

„Mstít?“ podivil jsem se. „Za co? Nic jste mi neudělal.“

Teď se pro změnu divil on.

„Vy nejste stínem dlouho, viďte?“

Zavrtěl jsem hlavou… Absurdní, netušil jsem, že by taková zrůda jako já mohla zavrtět hlavou. Profesor ten posunek pochopil.

„Od rána,“ podotkl jsem.

„Inu, to jste v pravdě nezahálel… Kdo vlastně jste?“

Řekl jsem mu to.

„Nebudu se vás ptát na to, kdo si vás najal. Tuším, že v tom musí být něco nekalého. Nechci ani vědět, na co vás potřebují. Pochopte, že v tom je celá má tragédie. Pokusil jsem se svým experimentem ulevit lidem, kteří musí žít jako postižení, jako já. Chtěl jsem je zbavit lidského těla, když už lékařská věda nedokázala natolik opravovat člověka, aby všichni byli schopni normálního života. Brzy jsem přišel na to, že jdu špatnou cestou. Současně jsem však narazil na cosi úžasného. Tehdy jsem ještě netušil, že to je záležitost, která mi může jednou zlámat vaz. Ostatně nevím, proč vám to tady povídám. Snad jen proto, že i vy jste jedním z produktů mých ohavných výzkumů. A to jsem za ně dostal Nobelovu cenu… Fuj, ti tam ve Stockholmu mají ale vkus.“

„Pane profesore,“ pokusil jsem se ho oslovit, i když jsem chápal, že jsem ho zastihl vlastně ve slabé chvilce. Mohlo mi ho být líto, ale já jsem teď musel bojovat především za svou záležitost. „Chci se od vás něco dovědět. Jsem ve strašlivé situaci. Jistě chápete, že stínem jsem se nestal dobrovolně…“

„Ovšem, ovšem,“ podotkl. „Toho mne, prosím, ušetřete. Čím méně toho budu vědět, tím lépe, opravdu, tím lépe pro mne a možná i pro vás. Přistupte raději rovnou k věci.“ Původně jsem mu chtěl vyhrožovat, chtěl jsem ho donutit, aby mi prozradil vše, co ví. Teď jsem pochopil, že je to vlastně nešťastný člověk. Stačilo mi pár vteřin uvnitř jeho mozku. Ne, zdaleka jsem nevyčetl vše, ale ten pocit, který na chvíli zahltil i mne, mi stačil.

Vytušil jsem, že v něm mohu najít spojence. Vyčkám do zítřka. To už budu člověkem, nebo budu mrtev.

„Nechci po vás nic jiného, než abyste pomohl jednomu muži,“ řekl jsem. „Přijde za vámi s největší pravděpodobností zítra a představí se mým jménem. Budu to já… Snad jsem mohl přijít rovnou zítra ve své lidské podobě, ale myslel jsem si, že jste spolčen s…“

„Nikoho nejmenovat prosím!“ vyděsil se. „Rád toho člověka přijmu a vysvětím mu cokoli, a… pomohu, bude-li to v mých silách.“

„Ještě bych chtěl.“

„Poslyšte, vy, člověče Bensone. Nevíte, jakému se vystavujete nebezpečí, když v téhle své podobě děláte věci, které by se určitě nelíbily vašemu pánovi. Naprosto mi není jasné, jak se mi chcete zítra ukázat v lidské podobě, ale to je váš problém. Pokud však chcete ode mne pomoc tak, jak jste říkal, tak teď už proboha zmizte! Buďte si jist, že za chvíli tady budu mít zvědy. Velkou chybou bylo možná už to, že jste mi prozradil své jméno. Pochopte, zatím mne potřebují. Zatím se bojí, že beze mne nezmohou nic. A já jsem takový posera, že jim stále ještě pomáhám. Pořád doufám, že se mi jednou podaří zničit tohle všechno. Snad pomohu vrátit všechny ty chudáky zpět do lidské podoby, i když mnozí z nich skutečně mohou být mrzáky. Ale raději být mrzákem a současně člověkem…“

Pořád říká – jim… Koho tím vlastně myslí? Kdo jsou to ti Oni, z nichž má profesor takové obavy? Patří mezi ně Kobra? Je tu snad ještě někdo mocnější? Profesor sám byl jediná hádanka.

„Trochu vás uklidním, profesore,“ řekl jsem „Zkusil jste si to někdy, být stínem‘7“

„Proboha ne, to zatím ne. Já vím, měl jsem první pokusy provádět na sobě, ale našel jsem dost dobrovolníků, kteří…“

„Víte, já si myslím, že mnozí dají přednost této existenci před pohybem v lidském těle.“

„To myslíte vážně?“

„Naprosto vážně. Nebýt těch, kteří stíny zneužívají k vlastnímu prospěchu, měl by váš objev určitě nedozírný význam.

Nejen proto, že byste pomohl nešťastníkům odkázaným na vozíček. Váš objev by šel využít v mnohých oborech lidské činnosti… Právě tak jako zneužít. Pro invalidu to musí být úžasná proměna, ale…“

„Ale?“ zachytil se profesor za ten háček.

„Musí se mu ponechat svobodná vůle. Já ji zatím mám, oni mne potřebují takového, jaký jsem byl jako člověk. Ale ti ostatní? Inu, proč vám o tom vyprávět, asi si to dovedete domyslet.“

Zdálo se mi, že se něco blízko mne pohybuje.

Bez rozloučení jsem zmizel. Jsem daleko v prostoru. Potřeboval jsem si na chvíli oddechnout a vzpamatovat se z toho všeho.

Visel jsem volně v prostoru a horečně přemýšlel. Přebíral jsem si v hlavě to, co jsem v těch několika krátkých okamžicích vyčetl z mozku profesora de Campa.

A byl jsem notně překvapen.

Dověděl jsem se víceméně to, co jsem potřeboval. Pochopil jsem, že člověk, který chce vládnout stínům, musí pro to hodně obětovat. Stínovka není nic jiného než odporný mutant, který vznikne z části lidského těla křížené s vhodným nositelem. Nabízejí se členovci, obojživelníci a někteří plazi. Nejlépe se osvědčili štíři. Velikost a síla stínovky záleží na tom, který orgán se obětuje.

Jaký orgán musel asi obětovat Kobra, když mu vyrostla stínovka velká jako nosorožec?

Nu i v mém těle se najde dostatek orgánů, které nepotřebuji.

Měl jsem prajednoduchou myšlenku. Dnes večer přinesu Kobrovi sambol, přinesu mu ho proto, že jsem jeho otrokem. Nemohu si dovolit ho neposlechnout. Jak sambol získám, to je moje věc. Ovšem z toho, jak na mne Kobra zapůsobil, jsem dobře poznal, že jsem jediným, kdo to dokáže.

Ovšem Kobra drží v ruce velmi silný trumf, mou dceru. Jsem vůči němu bezmocný, dokud bude Janice v jeho rukou. Napadá mě jediný způsob, jak zaručit její bezpečí.

Tuším, že na profesora de Campa je spolehnutí. Snad ještě dnes večer budu znovu člověkem. Mám v sobě dostatek vůle, abych si to vynutil proti předání sambolu na samotném Kobrovi. A pak mne profesor naučí, jak z vlastního těla vytvořit stínovku, a já pak ze své dcerky učiním poslušný stín.

Najdu ji a vyfouknu ji přímo tomu povedenému Kobrovi zpod nosu. Chápu, že to může Janici přivodit šok, ale podstoupit to musí. Až zmizí mezi stíny, Kobra ji už nenajde. Bude mým stínem, a ne otrokem nějakého pobudy.

Teprve potom si to budu moci vyřídit s Kobrou. A už teď si on i Cleves můžou být jisti, že budu nemilosrdný. Ne ne, pánové, s panem Bensonem se takhle nejedná.

Plán to je ve své podstatě dokonalý, ale otázkou je, zda něco neselže. Ale to už je riziko podnikání.

7. Malá výchovná lekce

Úder přišel znenadání.

Zatím jsem netušil, že by stín mohl také trpět bolestí.

Připadal jsem si jako golfový míček letící svou balistickou křivkou někam daleko, ke své spásné jamce. Mělo to jen několik malých nevýhod. Golfová hůl, která mě tak dovedně napálila, byla ze zatraceně tvrdého materiálu. A pak, ten let trval neobyčejně dlouho.

Prostředí, do něhož jsem se nořil, bylo zbytečně hmotné a až krůtě tvrdé. Bolelo mě vše, co mě mohlo v mém těle stínu bolet. Křivka, kterou jsem opisoval, měla brzy s balistikou jen málo společného. Úplně jsem ztratil orientaci. Jen jsem pochopil, že mi zmizel z očí ten nejpevnější bod, podle něhož jsem se zatím ve své nevábné existenci docela snadno orientoval.

Ztratil jsem z dohledu Zemi.

Měl jsem snahu bránit se té síle, která mě kamsi vlekla. Chtěl jsem se postavit na odpor, ale bylo to marné. Jen jsem sebou bezmocně plácal jako kapr v síti. Právě tak jako ta němá ryba jsem nemohl pochopit, kam se podělo to prostředí, které jsem až dosud obýval. Já si totiž nedokázal představit, že by mohlo existovat prostředí úplně jiné.

Prostředí bez barvy, chuti a zápachu. Prostředí, které se podobalo mně, Taková zvláštní říše stínů, kde nebylo nic.

Propadl jsem strašlivé panice. Ne ze strachu z toho, že mě něco bolí, na to jsem si ve své lidské kůži už dostatečně zvykl. Ran jsem schytal bezpočet a také jich dost rozdal. Měl jsem strach z toho, že Zemi už nikdy nenajdu. Bál jsem se, že se mi nikdy nepodaří odnést sambol. Byl jsem si jist, že už nikdy neuvidím svou Janici.

A teprve teď, ve chvíli, kdy jsem byl kamsi unášen, se mi opět podařilo uvažovat lidským mozkem. Panika náhle zmizela a já se opět cítil, aspoň na několik okamžiků, sám sebou Dokázal jsem mít rád i nenávidět. Ten cit byl neporovnatelně silnější než před chvílí, kdy jsem byl jenom stínem.

A já jsem dobře věděl, koho mám mít rád a koho nenávidět.

Pokud jsem měl dostat výchovnou lekci, minula se účinkem. Od toho okamžiku mi už zůstala většina lidských citů.

Pokud však někdo chtěl, aby tyto city cloumaly mou osobou, tak se mu to podařilo. Pak to byl promyšlený útok proti mé psychice. Byla by to také součást plánu, jak mě přinutit, abych udělal to, co mám udělat…

Ovšem Kobra se měl čeho obávat. Jako stín jsem byl vskutku výjimečný.

Konečně jsem dopadl. Tvrdě, jako by mě někdo shodil z pěkné výšky na betonovou podlahu.

Podvědomě jsem cítil, že jsem během toho podivného letu prolétl snad stamiliony kilometrů. Chybělo mi však jakékoli kontrolní měřítko, mohl jsem být doslova za humny, stejně jako na opačném konci Galaxie. Tak dobře ještě v temném plášti stínu chodit nedovedu.

A byl jsem kdesi. Na místě, které jsem nedokázal určit. Nemohl jsem se zorientovat. Chybělo mi cokoli, čeho bych se mohl jakýmkoli smyslem zachytit. Nevěděl jsem, zda je ten prostor velký či malý. Nepoznal jsem, co je nahoře a co dole. Trochu mě uspokojilo, že mohu vidět své tělo, i když to bylo jen obyčejné a zrůdné tělo stínu.

A tu jsem někoho spatřil. V první chvíli jsem ho považoval za člověka.

No, člověka, jak se to vezme.

Spíš bytost člověku podobná, a to jen velmi vzdáleně.

Jeho přítomnost jsem ucítil na vlastní kůži.

Jako ostré jehly mnou pronikaly částice vystřelované snad z nesmírné dálky. Procházely mým tělem a já zaznamenával krutou bolest. Byl jsem opět vyveden z klamné domněnky, že stín nemůže nic bolet. Patřil jsem jinému světu a zákonitosti tohoto prostředí jsem neznal, měl jsem se však brzy poučit.

Nakonec jsem pochopil, že nebezpečí na mne číhá vlastně jen z jednoho směru. Pokud před ním ustupuji, jsou nárazy mnohem méně bolestivé. Snad tím, když budu couvat, zatím nic nepokazím.

Blížil se ke mně, ale jak jsem pochopil, činil tak dost opatrně. Pochopitelně, byl to stín. Zastavil se v neurčité vzdálenosti ode mne. Kdybychom byli lidmi, dalo by se napsat, že jsme na sebe právě mohli dosáhnout rukama. Nevím, čím bych na něj sahal jako stín. V tomto prostoru se mé tělo vůbec nepodobalo tomu, v jakém jsem se zjevoval ve vesmíru podléhajícím euklidovským zvyklostem. Přesto jsem si byl bezpečně jist, že můj potenciální sok patří do téhož živočišného druhu jako já.

Cosi říkal, v první chvíli jsem mu nerozuměl. Už už jsem chtěl odpovědět. Pak jsem poznal, že vůbec nemluví se mnou. Musel jsem se otočit, abych pochopil, že jsou tady dva. Byl jsem v docela pěkné kaši

„Chlapec byl patrně zbytečně vlezlý, viď, Klaudie,“ řekl ten, kterého jsem spatřil jako prvního.

„Náš pán takovéto typy vůbec nemá v oblibě,“ odpověděl už dost srozumitelně ten, kdo byl právě nazván Klaudiem. „Přineseme mu ho naporcovaného pěkně po létech,“ rozesmál se.

Všechno by mi vlastně bylo k smíchu, kdyby mě ti dva tlačili ke zdi a mávali na mne třeba dýkami nebo revolvery. Potřeboval bych k tomu ovšem jen maličkost: být v lidské kůži, a pak ovšem i to, aby oni byli v podobném stadiu. Odnášeli by je na pokračování. Takhle se ovšem zdálo, že výsledek akce bude opačný.

Nevěděl jsem, jak mi mohou ubližovat. Neměl jsem tušení, jak a zda vůbec se mohu bránit. Usoudil jsem však, že vůbec neuškodí, když jim dám najevo, že mám trochu zdravého sebevědomí. Snad hned nepoznají, že jsem zelenáč.

A tu jsem učinil takový nepatrný pohyb. Vlastně jsem se choval, jako bych byl stále v lidské kůži. Byl to jen obyčejný úhybný manévr, kterým člověk testuje pozornost protivníka. A hned jsem měl takový ten pocit, jako když člověk narazí hlavou přímo do zdi. Ta zeď byla tvrdá a zatraceně hmotná. Nevěděl jsem, co mě bolelo, vždyť se mě ani nedotkli…

Ovšem, opět tady panovala úplně jiná měřítka. Zdánlivě jsem měl v prostoru naprostou volnost, a přesto jsem byl omezen. Pochopil jsem, že prostor kolem mne vlastně neexistuje. Ti dva mne odvlekli od profesora de Campa někam pryč, mimo reálné rozměry.

Připadal jsem si jako uzavřený v těsném potrubí. Z každého konce se na mne zubila bezedná ústa mých nepřátel. Já klouzal bezmocně od jednoho k druhému a zase zpátky. Mělo to jistou výhodu, protože mne mohli mlátit vlastně jen ze dvou stran. Ale ty rány bolely, jako by se do mne pustily nejméně čtyři gorily.

Inu, já byl skutečně naprostý zelenáč a nemusel jsem to ani maskovat. Ti dva to totiž věděli. Dělal jsem, co jsem mohl. Vystrkoval jsem své končetiny, kam se dalo, abych zachytil ty údery. Přitom jsem ještě stačil uvažovat o tom, jakou mám asi pravděpodobnost, že mě nezabijí. Občas jsem byl dost překvapen, co ty mé odporné končetiny dokážou. Ohýbaly se totiž v nemožných úhlech, zdánlivě se lámaly a sem tam se mi podařilo i zasáhnout.

Mé rány však byly stále doprovázeny výbuchy smíchu a jízlivými poznámkami. Z toho jsem usoudil, že si zatím se mnou jen hrají. Tohle má být pouhá předehra, ta hlavní nakládačka teprve přijde.

„Za tohle vám Kobra příliš nepoděkuje,“ pokusil jsem se o ostrou myšlenku. Patrně k jejich receptorům pronikla.

Poznal jsem, že jsem je naplnil pocitem opovržení. Považovali mě za nulu. Nu, oprávněně.

Následovaly rány, po nichž bych se jako člověk brzy poroučel do říše snů.

„Kobra mi může být ukradený,“ vyštěkl Klaudius a počastoval mě úderem. Hlava jako kdyby se mi otočila třikrát dokola.

„Tak kdo vás tedy poslal, vy poskoci?“ vykřikl jsem zoufale mezi dalšími dvěma údery. Vždyť se mi zdálo přirozené, že mě takto odměňuje Kobra za to, že jsem slídil u de Campa.

„Vždyť říkám, že hoch je zbytečně zvědavý,“ podotkl druhý stín.

Pak se však náhle celý ten pochybný prostor zatměl a rány ztratily na intenzitě. Brzy ustaly úplně. Ti dva se kamsi otočili a já bohužel přes ně vůbec nic neviděl. Jen jsem slyšel jakési kvílení a pochopil jsem, že pomoc přišla v poslední chvíli. Netušil jsem, že by stín také mohl omdlít, ale já k tomu neměl daleko. Kravál se stupňoval, ale mým uším to připadalo jako lahodná muzika. Vždyť ty rány, které teď byly uštědřovány, inkasovali právě ti dva, co si ze mne před chvílí dělali fackovacího panáka.

Jistě, je tu další stín. Diven, který mi už jednou pomohl, se teď objevil podruhé.

Konečně ti dva trýznitelé utichli. Nevěděl jsem, jestli jsou mrtví, nebo jen zmlácení tak, aby se už nikdy nemohli pohnout.

Chystal jsem se, že Divenovi poděkuji, ale neměl jsem na to čas.

Cosi mne táhlo jakýmisi zákrutami, které mi připomínaly potrubí. Nic už mě nebolelo a bylo mi docela dobře.

Najednou jsem zjistil, že mohu z toho tunelu odbočit. Odbočit směrem, který bych jako člověk nikdy nedokázal pochopit. Proto to ani teď nedokážu popsat.

Ale přede mnou se rozevřel svět. Nový a jedinečný svět.

Rozjasnilo se a já se řítil z nekonečné výšky. Ladně jsem plachtil jako zavěšený na kluzáku. Bylo to však jen mé tělo stínu, které m, umožnilo takový báječný požitek. Začínal jsem chápat, že v těle stínu to také nemusí být vždycky k zahození. Ovšem, poznal jsem reklamní trik, takhle to přece chodí. Někdo se ve mně snažil probudit touhu pobývat v podobě stínu co možná nejdéle a pokud možno co nejlépe sloužit panu Kobrovi. Chtěl to mít náš milý strejc bez problémů a já mu to zatím vymlouvat nechtěl.

A jakmile se za mnou zavřela jeho brána, pochopil jsem, že jsem konečně naťukl to, kvůli čemu Kobra zaměstnal právě mne.

Objevil jsem nejen svět, objevil jsem celý vesmír.

Protože sambol, a ten svět nebyl nic jiného než sambol, byl současně celým vesmírem.

Ocitl jsem se uvnitř sambolu.

8. Sambol

„Kde je sambol. Bensone?“

Teď už jsem na Kobru hleděl jinýma očima. Už jsem si dokázal jeho postavu transformovat do lidských dimenzí. Nebylo to příliš úspěšné. Připadal mi jako rozplizlá kaňka.

Určitě si mě nezavolal na kobereček jen proto, aby m, položil tuhle otázku. Dobře jsem věděl, že odpověď zná. Chce mě patrně morálně povzbudit, proto budou následovat výhrůžky. Zatím projevil touhu konverzovat. Budiž, nemohu mu v tom bránit. Vždy si s ním rád popovídám.

„Stále ve své vitrínce, pane Kobro.“

Až jsem se podivil, jak lehce jsem do těchto slov vložil ironický podtext. Něco se ve mně v posledních hodinách zlomilo. Ráno jsem byl poslušný, věrný stín. Úplný zelenáč, vyjevený ze všeho, co se kolem mne děje. Ráno bych byl ochoten vložit za pana Kobru ruku do ohně. Byl jsem docela potěšen tím, že pro něj mohu pracovat.

Ještě před několika hodinami jsem tonul v obavách, co bude, až pan Kobra přijde na to, že se vymykám z jeho kontroly.

Pak jsem se seznámil s Klaudiem a ono to nebylo vlastně ani tak hrozné.

Něco se změnilo.

Jsem nakloněn věřit myšlence, že se tak stalo díky poznání, ke kterému jsem dospěl při studiu sambolu.

A teď jsem viděl svého pána před sebou. Svého pána. Pouhého člověka… Člověka, který chtěl ovládnout stín. Zřejmě člověka neobyčejně troufalého.

Ovšem, Kobra tuší, že jsem pronikl k samotnému jádru poznání. Ne já, ale on by mi mohl sloužit, kdybych chtěl. Ale já nechci.

On má proti mně ještě jeden trumf.

A já, jako stín s plnohodnotným duševním životem, se musím vůči němu stále chovat uctivě. A to i teď, když ty chatrné nitky spojem, které stále ještě zprostředkovává jeho chromá stínovka, málem vzaly za své.

On unesl mou dcerku…

„Říkáš to příliš klidně, Bensone,“ odvětil Kobra. „Copak si nejsi vědom toho, kolik je teď hodin?“

Na zdi mu visely zlaté hodiny s ciferníkem jako kolo od žebřiňáku. Do termínu, který Kobra stanovil, zbývalo ještě půldruhé hodiny.

„Pokud budu nucen trávit čas v příjemných hovorech s vámi, uvidíte místo sambolu starou belu.“

„Pokud budeš chodit po návštěvách, které se mi nelíbí, Bensone, budu si tě pořád volat na kobereček.“

„Mně se také nelíbí různí lidé, kteří za mnou posílají nezvané hosty,“ odsekl jsem. „Měl jsem před chvílí co do činění s jistými dvěma stíny. Jeden z nich se honosil velmi zvláštním jménem a ani se jím netajil. Vyklouznout z jejich dravčích spárů bylo trochu složité. Ale jak vidíte, stále existuji. Myslím, že byste si mohl podobné žertíky odpustit. Pracuji pro vás, co víc byste chtěl. A tak si chodím kam chci a kdy chci, ale nepotřebuji, abyste mě zdržoval.“

„Nevím, o čem mluvíš, Bensone,“ řekl Kobra. Buď byl výborným hercem, nebo se doopravdy divil.

„Přestaňte za mnou laskavě posílat svoje stínové gorily.“

„Nikdo tě nesledoval,“ podotkl Kobra. „Nemám to zapotřebí.“

„Jste ten největší mizera, jakého jsem kdy viděl,“ řekl jsem s chladným rozmyslem. Doufal jsem, že ho to vyvede z míry. Jako stín jsem nevnímal příliš dobře barvy, ale teď jsem si byl jist, že Kobra zrudl. Ale ovládl se.

„Tak mi laskavě řekni, co jsi dělal u de Campa?“

Nu, štěstíčko. Bezděčně se prozradil, přece jen jsem se něco dověděl. Přesně to, co jsem potřeboval. Do mých stínových myšlenek se pan Kobra a jeho poskoci ještě dostat neumějí.

„A proč se nezeptáte, co jsem dělal v muzeu?“

„Návštěva v muzeu mi připadá přirozená, zatímco…“

„Vážený pane Kobro,“ nenechal jsem ho domluvit. „Pochopte laskavě, že jsem soukromým detektivem. Dobrým soukromým detektivem. Jako stín jsem možná ještě lepší než jako člověk. Pokud beru nějakou práci, potřebuji mít všechny potřebné informace. Ale opravdu všechny. Vy jste mě nasoukal tady do toho překrásného tělíčka. Čekal jsem, že mi vy nebo ti vaši knechti dají nějaké vstupní školeni. Měl jsem se aspoň dovědět, jak se mám jako stín vůbec pohybovat a co vlastně dokážu. Nestalo se tak a já jsem si tedy vše potřebné musel zjistit sám. Svou práci dělám vždy tak, jak uznám za vhodné, a nikoli tak, jak se zlíbí mému zákazníkovi. A když beru nějakou práci, tak nejsem zvyklý, když mi do ní někdo kecá, byť by to byl jen obyčejný vyděrač.“

Odulý Kobrův obličej se naplnil krví. Skoro to vypadalo, že znovu zavolá Klaudia.

Pak mu tvář trochu pobledla.

„Poslyš, Bensone,“ bušily do mne jeho myšlenky. „Vidím, že jsem ti dal příliš mnoho výhod. Opravdu mnoho. Ponechal jsem ti vlastní myšlení, proto ti připadá život stínu tak příjemný. Až budeš mít chvilka volnou, zeptej se těch ostatních, jaké to je sloužit panu Kobrovi. Ale pak se budeš muset napřed zeptat mne, jestli ti vůbec mohou odpovědět… Zatím, podotýkám zatím, ti ještě ponechám volnost. Potřebuji, abys pro mne vykonal tu práci. Ale potom.“

„Tak tohle na mne neplatí, šéfe,“ odvážil jsem se přerušit jeho výpad. „S výhrůžkami se daleko nedostanete. Já dokonce tuším, že se mne bojíte…“

To byl další výpad naslepo, a patrně také vyšel. On mi skutečné ponechal absolutní volnost. A teď už mě nedokázal ovládat. Přesto, že jsem vlastně měl být prodlouženou míchou jeho vlastních myšlenek. Přestože jsem měl být jeho šestým smyslem, kterým mohl ovládat tento svět, jak se mu zachtělo. A on to ví. Jediné, co nás nyní spojuje, je jeho stínovka. On potřebuje sambol.

Proto dřív, než ze mne udělal stín, unesl mou Janici. Jinak by na mne už neměl vůbec žádný vliv.

Proto mě ihned poté, jakmile získá sambol, zabije. Ale aby mě mohl zabít, musím vystoupit z říše stínů. Musím se stát člověkem. A tady mám jakousi naději.

„Táhni, Bensone. Nechci tě vidět dřív, než bude sambol tady na stole. A to by mělo být zatraceně brzy.“

„Ne, žádný sambol na stole nebude, pokud…“

Odmlčel jsem se a čekal jsem, co to s ním udělá.

„Pokud? Ty mi chceš vyhrožovat, Bensone? Pak jistě víš, co se stane.“

„Nic se nestane, Kobro. Vy blafujete. Janice tady není. Vy jste ji neunesl.“

„Proč jsi o tom tak přesvědčen, Bensone?“

„Nikde jsem nenarazil na její stopu, Kobro. Jisté víte, jaké má stín schopnosti. Pak také víte, že bych ji našel, kdyby byla někde poblíž. Ve vašem domě není.“

Trochu ho to rozesmálo. Ale opravdu jen trochu.

„Vydrž tedy chvíli, Bensone. Něco ti ukážu.“

Zvedl sluchátko telefonu a něco zamumlal. Pak si sedl do křesla a zavřel oči.

Byli jsme tu v místnosti sami, člověk a stín.

Člověk, který se mohl stát bezmocnou hříčkou v mých nehmotných spárech. Člověk, který představoval v mých očích největší vtělení zla. Člověk, kterému jsem ale zatím nesměl ublížit.

Visel jsem tam klidně možná deset, možná patnáct minut. Za celou tu dobu se Kobra ani nepohnul.

A po celou tu dobu jsem také nic nepoznal.

Pak vešel Cleves a někoho vedl za ruku.

Zakvílel jsem a srdce se mi rozbušilo.

„Ovládej se, Bensone,“ zachytil jsem Kobrovu myšlenku. „Přece nechceš, aby tě tvá dcerka spatřila v této podobě.“

Nutno říct, že jsem zpanikařil. Na několik okamžiků jsem se málem propadl na samy konec světa, tak rychle jsem vyklidil bitevní pole.

Ne, Janice se to nikdy nesmí dovědět. Nikdy nesmí vědět, že její otec je nehmotnou stvůrou.

Nezachytil jsem jedinou její myšlenku. Nebyl na to čas. Musel jsem pryč. Rychle pryč.

Naplnila mne hrůza z toho, že tak dlouho váhám. Vždyť sambol už mohl dávno být tam, kde si pan Kobra přál. A Janice, mé ubohé dítě, už mohla být dávno doma.

Nu, pan Kobra byl zatracený šejdíř, ale tady nelhal.

Jako zmoklá slepice jsem se zhmotnil nad naleštěnou podlahou.

Janice už byla pryč, a já opět nevěděl, kde je. Odvedli ji. Jak je však možné, že ji nikde nevnímám?

Zatracený Kobra. Přece jen si nechal v záloze nějaké překvapení A já už nemám šanci přijít tomu na kloub.

Nezbývá než dělat jediné.

Jen jsem pohlédl do tváře panu Kobrovi. Ten se vítězoslavně usmál a odešel. Nenašel jsem odvahu ho následovat.

Takže zpět do muzea, Bensone.

Čtyři strážci kolem neměli nejmenší tušení, že se mezi nimi producíruje zloděj. Zatím jsem jen sondoval terén, abych zjistil, zda podobný nápad nemá ještě někdo další. A věřte, stín bych ucítil.

Sambol byl vystaven v muzeu už déle než dva roky.

Pamatoval jsem se na tu dobu. Ostatně sambolu byly tehdy plné sdělovací prostředky. Tři stovky policistů odstrkovaly běsnící dav do náležité vzdálenosti. Rovnováha mezi tlakem davu a působením úřední moci vytvořila kruh o průměru pětadvaceti metra. Do této zóny se nakonec vešel jen obrněný transportér a vůz s televizními kamerami, jichž se jako ostnů kaktusu ježily z okének mikrobusu nejméně tři desítky.

Sambol byl vezen jako vzácnost ve speciálním sarkofágu. Ta zvláštní rakev byla vlastně průmětem obou vesmírů a jedinou dostupnou formou pro tento způsob existence hmoty. Starosta města vylezl na provizorní tribunku a pěl oslavné ódy o hrdinech kosmu. Neopomněl poznamenat, že se naše město sambolem proslaví ve světě víc než Paříž Eiffelovou věží.

Nu, teď se naše město proslaví i jednou velkou loupeží, kterou těžko někdy nějaký policista objasní.

O všechno se zasloužil Zorac, kapitán hvězdoletu, který sambol naložil jen tak pro plezír. Až doma ho napadlo udělat si ze sambolu výnosný obchod. Vskutku, Zorac z toho, že sambol daroval muzeu, na oko nic neměl. Dobře jsem však věděl, že od té chvíle nemusel máknout prstem. Jen si jezdil po besedách, byl zván na recepce, přijímali ho zbohatlíci a hlavy států. Žil si jako prase v žitě.

Kdyby si sambol nechal doma, neměl by z toho vůbec nic. Zvědavci by ho denně otravovali a on by si musel postavit pět metrů vysokou betonovou zeď a najmout stráž, aby měl pokoj. A ještě by se celé dny třásl strachem, že mu ten poklad někdo ukradne. Inu, chytrý tah, a mně tak trochu usnadnil úkol.

Vidím to jako dnes. Dva zřízenci vynášeli tu nejvzácnější schránku z útrob velkého vozu. Inu, píšu „vynášeli“, ale tak se to doslova nazvat nedá. Zvláštními agregáty byla schránka posouvána milimetr po milimetru z vozu ven, pak po ulici, a skutečně se jí nikdo nedotýkal. Bylo to zbytečné, nebylo by to k ničemu. Věděl jsem, že současně velké výpočetní centrum musí na milimetr přesně regulovat postavení sambolu v souvislosti s rotací Země. Musí brát ohled na pohyb celé Sluneční soustavy i Galaxie s ohledem na onen pomyslný bod v kosmu, který byl určen za základ soustavy souřadnic.

Pronikl jsem do sambolu neuvěřitelně snadno. Způsob, jakým jsem to dokázal, je nepochopitelný nejen lidem, ale i ostatním stínům.

Lehce jsem rozpažil. Stěny sambolu se vydouvaly jako plastiková fólie. Prostor se deformoval a já snadno obsáhl svým objetím snad celý vesmír.

Pak jsem spatřil schránku, kterou určil pan Kobra.

Snadno jsem do ní jednou rukou dosáhl. Obě schránky, ač kilometry vzdálené, stály teď vedle sebe. Přestoupil jsem z jedné do druhé a pak jsem uvolnil objetí.

Prostor se napřímil a já vyklouzl ze sambolu.

V tu chvíli spustily snad všechny poplašné systémy světa. Já si však oddychl. Ve chvíli, kdy se sambol veden mou vůli přesunoval z místa na místo, jsem něco ucítil.

Pochopil jsem, že je narušena struktura našeho kosmu. Nevím, jak dlouho to mělo trvat. Rok, deset let, tisíc, ale náš vesmír se nutně jednou musel zhroutit.

Musel se zhroutit proto, že sambol byl uložen v neobyčejně labilní poloze. Nikdo z lidí nebyl schopen spatřit, že poloha sambolu je vratší než balvan nad propastí.

Tam, kam jsem sambol odnesl, byl v bezpečí.

Ovšem odsud jej už nikdo nikdy neodnese. Bohužel, přenosnou bude celá speciální schránka.

Sambol se stal součástí našeho vesmíru, snad neztratí nic ze svých skvělých vlastností.

Já, obyčejný stín, jsem vlastně způsobil, že vesmír se dál otáčel ve svých špatně namazaných ložiskách podle dosavadních zákonitostí.

Co se však stane, až si Kobra usmyslí jej technologicky využívat? Nevěděl jsem a nemělo mne to v tu chvíli příliš zajímat.

9. Další návštěva u pana Kobry

„Je sedmnáct hodin padesát devět minut,“ sípěl Kobra. „Kde je sambol?“ kvílel.

Rozhlédl jsem se. Kobra byl v místnosti sám. Neviděl jsem jiného člověka. Trochu v ústraní jsem vytušil jeden nenápadně ukrytý stín. Nedaleko od něj ležela schránka.

Mohl jsem s Kobrou teď licitovat. Mohl jsem ho dráždit. Mohl jsem z něj ještě tahat rozumy. Nebylo by to nic platné. Karty už byly rozdány a partii bylo nutné dohrát. Je však otázkou, zda už byly vyneseny ty nejvyšší trumfy.

V tuto chvíli jsem se musel spolehnout na to, že Kobra bude držet slovo. Měl jsem nezvratnou jistotu, že nebudu stínem ani o vteřinu déle, než to bude nutné.

„Pokud někdo něco chce po nejlepším detektivovi ve městě,“ spustil jsem svou stíní tichomluvu, „nemá se vyptávat. Má se dívat na místo určení.“

Na hodinách se dotkla velká ručička dvanáctky.

„Chceš tím říct, Bensone, že…“ nedopověděl Kobra načatou větu.

Můj stín přikývl.

„Tady?“ ukázal Kobra na schránku.

Tentýž posunek.

„Nic jsem neviděl… Ani mé stíny,“ podotkl tázavě.

„Vaše stíny jsou slepé krysy,“ nebavila mě už ta diskuse.

Váhavě otevřel schránku.

V tu chvíli se sambol rozzářil svým oslepujícím svitem.

Kobra se chytil za oči, protože ten náraz světla nečekal.

„Zavřete to!“ hulákal. Nikdo ho neposlechl. Já jsem to jako stín samozřejmě nedokázal a nebyl tady žádný skutečný člověk. Jen hlouček stínů proklouzl dovnitř a utvořil kolem nás nevelký oblouk. Zdálo se, že teď jsou tady skutečně všechny Kobrovy stíny. Hnány zvědavostí překonaly všechny zábrany. Byla jich necelá třicítka.

Na Kobrův pokřik přiběhl Cleves, nikdo víc. Jak jsem předpokládal, nikdo jiný vlastně ani nesměl vědět, jakou vzácnost tady teď Kobra má. I on si musel zakrývat oči. Sambol teď zářil mnohonásobně víc než ve vitrínce v muzeu. Kdoví, možná dokonce září vlastním svitem…

Cleves konečně krabici zavřel.

Kobra se vzpamatoval. Přistoupil ke schránce a téměř zálibně ji pohladil po víku. Pak udělal pohyb, jako kdyby ji chtěl otevřít znovu. Ten pohyb však nedokončil.

A tu na chvíli otevřel svou mysl. Jen na krátký okamžik. Moc jsem toho nevyčetl, ale aspoň něco. Zachytil jsem lítost. Hlubokou lítost. Jako kdyby Kobra litoval, že sambol nebude patřit jemu.

Připadalo mi to neuvěřitelné. Nejmocnější muž ve městě získal sambol pro někoho jiného? Kdo jiný by za tím mohl ještě stát? Ne, Bensone, tohle je nesmysl. Jsi stínem ještě příliš krátkou dobu na to, abys dokázal všechno správně pochopit.

„Zatím máte málo zkušeností jako stín,“ podotkl Kobra s neurčitým úsměvem ve tváři. Jako kdyby mě slyšel… Začal mi vykat, dobré znamení. „Budete se muset ještě hodně učit.“

„Obávám se, že jsem vám špatně rozuměl, pane Kobro,“ řekl jsem. Pokud jsem před chvílí dal Kobrovi bezděčně nahlédnout do svých myšlenek, tuto chybu už nesmím opakovat. „Pochopil jsem už dříve z vašich slov, že mé služby u vás tímto okamžikem končí. Vraťte mi dceru a lidskou podobu a já půjdu.“

„Snad bych nepropustil ze svých služeb svého nejlepšího agenta,“ prohodil jen tak ledabyle Kobra. Ničema jeden. Zdálo se, že se chystá si mne k sobě připoutat, jak měl ostatně ve zvyku s ostatními stíny. Nevěděl jsem ještě, jak tomu mohu vzdorovat, ale zkusil jsem jen tak trochu soustředit svou vůli.

Kobra zkřivil tvář bolestí. Ano, bylo to tak. Od samého počátku to byla z Kobrovy strany hra na ostří nože. Kdyby nedržel v zajetí Janici, nikdy by mne k ničemu nepřinutil. Povolil jsem a soustředil jsem se jinam. Kobra si vydechl „V takovém případě, pane Kobro, tu mám jiné řešení. Obávám se, že ten váš sambol u vás dlouho nevydrží,“ řekl jsem. „Podívejte se nenápadně do té své schránky. Máte tam důkaz, že má slova jsou také míněna vážně.“

„Nechte toho žvanění, Bensone!“

Cleves se k němu naklonil a něco mu pošeptal. Věděl jsem co.

Kobra nadskočil do výšky snad půl metru a otevřel schránku. Velkolepá zář se změnila v blikání petrolejky.

„Okamžitě sem vraťte ten sambol!“ vyjekl. „Víte, že mám prostředky, abych…“

„Nemáte žádný prostředek, abyste mne donutil k tomu, k čemu chcete. Pokud nebudu za pár minut člověkem, vy budete bez sambolu.“

„A vy bez dcery!“ křičel nepříčetně, pak se však dohadoval chvíli s Clevesem. Ostatně už jsem tušil, že je to jen divadélko.

„A pak, nezapomeňte, jako člověk na váš sambol kašlu,“ řekl jsem. „Jako stín jsem jediným, kdo vám ho může kdykoli vyfouknout. To by se vám jistě nelíbilo. Vaše gorily vám tady nepomohou, nemohou mě hlídat věčně a zabít taky ne.“

Tady jsem blufoval, ale vyšlo to.

„To už taky víte?“ podřekl se. Ještě chvíli předstíral zuřivou diskusi.

„Přiveďte stínovku,“ zavolal potom a to, jak rychle se objevila ve dveřích, potvrdilo, že to na mne jenom zkoušel.

„Moment,“ ohradil jsem se ještě. „Kde je Janice?“

„Ještě chvíli počkejte, přece nechcete, aby vás viděla jako stín. A pak, tahle potvora by jí mohla být nebezpečná, pane Bensone.“

No vida, teď jsem pro něj byl už pan Benson…

S tímhle argumentem jsem zatím nepolemizoval. Stejně jsem tušil čertovinu. Měl jsem přímo jistotu, že mi něco vyvede. Byl jsem pro něj i jako člověk velmi nepohodlnou existencí. Možná že mne měl za blbce, ale to bych ho zase příliš podceňoval. Spíš měl zbytečnou sebedůvěru ve své síly a spoléhal se na své lidi. A hlavně na své stíny. Ale to pořád ještě neznal mne. Jednou jsem mu vběhl do pasti, podruhé už to neudělám.

Stínovka mi připadala nějaká schlíplá, cosi ji nedávno pěkně pocuchalo. Dost mě hřálo na srdci, že jsem to byl já. Měli s ní trochu víc práce, než by bylo záhodno. Dva zřízenci v plastikových oděvech a s maskami na obličejích ji vlekli na silných lánech. Měli co dělat, aby ji dostali do mé blízkosti. Pochopil jsem, že mne stínovka poznala. Zvláštní. Jak může takový štír mít nějakou paměť? Nechtěla se mnou po včerejším extempore už mít co do činění. Nakonec jsem si pro svou lidskou identitu musel dojít sám.

Teď jsem na to ohavné žihadlo pohlížel už s klidem. Věděl jsem, že právě ono z mého nehmotného těla vytáhne ten jed, který ze mne činí bytost na rozhraní dvou vesmírů. Zpětná metamorfóza byla možná i trochu bolestivější. Znovu bylo budováno tělo na pevném hmotném základě, jehož stavba je složitější než v případě čtyřsetpatrového mrakodrapu. Vlastně nic kromě mozku nezůstalo před tím pohromadě.

Nevěděl jsem, jak dlouho to trvalo. Silné bolesti pronikaly mým organismem stínu. Později jsem však cítil ty křečovité stahy už v tvořících se orgánech. V zádech, v hlavě i končetinách. Bolesti mne donutily, abych se pokusil aspoň trochu odpojit mozek a relaxovat. Ztratil jsem v tu chvíli tak trochu pojem o čase. Nakonec jsem se dočkal chvíle, kdy jsem oběma nohama stanul na pevné zemi.

Kolem byla noc a k zemi se snášela mlha. Nikde jsem nezaznamenal žádný pohyb.

Za sebou jsem cítil jemnou pískovcovou masu Kobrova paláce.

10. Pohostinství pana Kobry

Jako stín jsem žil ve světě bez jakéhokoli těla a tedy bez všech jeho nedostatků. Tady jsem vzápětí stačil zjistit, že mne chytá silná křeč do obou nohou. Ruce jsem měl zdřevěnělé a špatně prokrvené. Okamžitě se přihlásila stará rána ve stehně. Ucítil jsem prudké bolesti v hrudní páteři. Dokonce se přihlásila o slovo šestka vlevo dole, o níž už jsem se odvážil doufat, že mě k zubaři přivede v nejhorším případě až příští rok.

Vůbec mi to připadalo, že mé tělo skladovali v nějakém hodně těsném regále.

Zkusil jsem se protáhnout. Klouby zaskřípěly. Ten hluk se v tom lezavém tichu rozplynul u nejbližších keřů.

A tam se pohnul stín.

Skutečný stín. Stín, který jsem mohl vidět i jako člověk.

Stín hmotného tělesa.

Zpoza živého plotu vystoupila postava. Mé obavy se měly naplnit.

Stál jsem tady neozbrojený, s ochromeným tělem, proti člověku, který se netajil svým nepřátelstvím. Jeho zlé úmysly se promítly do revolveru, který držel v pravé ruce.

Pod jeho nohama praskaly drobné větvičky a šustilo listí. Pomalu se blížil ke mně. Ještě jsem mu neviděl do tváře, ale už jsem ho poznal.

Clevesovy oči se chtěly pást na mém strachu. Zatím jsem jim k tomu nedal příležitost.

Možná došel ke mně až příliš blízko. Jen pojď, Clevesi, ty ubohý poskoku. Ještě neznáš Bensona.

Kdybych nebyl taková lidská troska, možná bych jej dokázal odrazit i z větší vzdálenosti. Takhle jsem se však musel spolehnout jen na své fyzické síly.

Vymrštil jsem se.

Můj výpad ho nepřekvapil. Spatřil jsem záblesk.

Já už neměl šanci reagovat. Zásah byl přesný a odhodil mě o dva metry dozadu. Narazil jsem prudce na stěnu a složil se k zemi.

Ale co bylo zvláštní – žil jsem. Byl jsem si naprosto jist, že mne výstřel z revolveru zasáhl přesně. Ale do mého těla nepronikl.

Já tu kulku totiž viděl v letu. Letěla hlemýždím tempem, přece však natolik rychle, že jsem nestačil uhnout.

„Tak vidíš, stejně ti to bylo houby platný,“ brumlal si Cleves a s revolverem v ruce se blížil ke mně. Snad se chtěl přesvědčit, zda náhodou nepotřebuji dorazit. Myslel si, že to mám za sebou.

Na druhý výstřel jsem nečekal. Podruhé bych takové štěstí mít nemusel.

Švihl jsem nohou, když byl metr daleko. Revolver vyletěl překvapenému Clevesovi z ruky. V tu chvíli jsem byl na nohou a snažil se zapomenout na palčivou bolest na hrudi, právě v tom místě, kde do mne narazil tank projektilu.

Cleves se ovšem vzpamatoval včas. V jeho pravici se náhle objevil dlouhý nůž, a já ani nestačil postřehnout jak. A to měl ještě čas dát se se mnou do řeči: „To se dalo čekat, že nejsi žádný břídil Bensone. Zajímalo by mě, jak jsi dokázal uhnout.“

„Klidně ti to můžu říct, protože všechny své moudrosti budeš brzy vyprávět už jen červům,“ podotkl jsem.

Uhnul jsem jeho prudkému výpadu, ostří mi prosvištělo před očima.

„Škoda, že tě musím zabít,“ mínil Cleves. „Pan Kobra by si přál mít takového, jako jsi ty, ve svých službách.“

Skočil po mně, ale já už byl jinde. Jak se otáčel, snažil jsem se zasadit mu ránu do týla. On se však přikrčil, takže úder ztratil razanci, špička nože mě škrábla na tváři.

Tím se však dostal trochu do defenzivy a taky do rohu. Stál tam shrbený jako kočka před myší dírou a šermoval mi stále před očima tou kudličkou.

Měl jsem štěstí, máchl jsem paží a vyrazil mu tu zbraň z ruky. Nůž odletěl kamsi do tmy.

Tiše zakvílel.

Ale zdálo se mi, že reaguje nějak rychle, až neobyčejně rychle. Nevypadal na to, že by měl nějaký výcvik v bojových uměních, ty rozmachy byly takové nešikovné, ale když se jednou netrefil do mé čelisti, prorazil solidní otvor v pískovcové zdi.

Pak se náhle ocitl těsně vedle mne, natlačil mne prudce na stěnu, a než jsem se vzpamatoval, jeho ruce mě sevřely. Za ten stisk by se nemusel stydět mistr světa těžké váhy. Snad mi i praskaly kosti.

Kde se v něm vzala ta síla? Odkud pochází ta mrštnost? Před chvílí to byl dokonalý nemotora.

Byl jsem zcela bezmocný, nedokázal jsem se vyprostit.

Tak Bensone, tohle jsi nečekal, viď, říkám si. Že tě dostane taková nedomrlá sušinka?

Pak jsem pocítil cosi dosud nepoznaného, jako kdyby mi nějaká žhavá míza, či spíš láva, protékala žilami. Cosi se ve mně sepnulo, já jsem náhle pohnul rukama, aniž jsem to zamýšlel, a sevření povolilo. Mé tělo odhodilo Clevese na pět kroků daleko, dopadl jako pytel.

Říkám to přesně – odhodilo ho mé tělo, nikoli já, jako by mé podvědomí samo začalo ovládat mé svaly.

Cleves ležel bez hnutí a měl toho dost. Nebo aspoň to na mne hrál, protože se náhle vymrštil, a kdyby to bylo na závodech, stal by se mistrem světa ve skoku dalekém.

Když tak půvabně letěl vzduchem, cosi mu lehce nastavilo do cesty mé koleno a on skončil v kotrmelcích, z nichž se hned tak neměl probrat. Vzápětí jsem ho uspal dobře na hodinu. Má pěst, když rána sedne, dokáže porazit i medvěda.

A tahle rána sedla.

Zvedl jsem jeho nůž. Pohazoval jsem si tou kudličkou a měl jsem nepředstavitelnou chuť mu ji zapíchnout do srdce. Pak jsem však přišel k rozumu, pochopil jsem, že tím bych si nepomohl. Zdálo se, že si při tom pádu zlomil nějakou tu kost. To ho aspoň na pár hodin vyřadí z pracovního procesu. A já jsem nechtěl mít cestu za sebou dlážděnou mrtvolami.

Strčil jsem nůž do kapsy a sebral i jeho pistolku. Ta osmatřicítka se mi skutečně mohla výborně hodit.

A tu jsem znovu spatřil stín.

Stín, proti kterému nemělo smysl střílet. Stín nehmotný. Stín sloužící panu Kobrovi?

„Ne, nesloužím už Kobrovi, Bensone,“ uslyšel jsem. Poprvé jsem vstoupil do kontaktu se stínem jako člověk. „Jsem stínem už dlouho a leccos dokážu. Jsou věci, o kterých nemá tušení ani Kobra, ani profesor de Camp.“

Při vzpomínce na tato dvě jména jsem ucítil v jeho mysli příval tupé nenávisti. Přesto jsem nebyl příliš nakloněn mu uvěřit.

Ale kdo to je? Jistě jeden z Kobrových strážců. Cleves jako člověk neuspěl. Kobra tedy poslal stín. Ale jak ten může člověka ovlivnit?

„Může, Bensone.“

To mnou otřáslo. On se procházel v mých myšlenkách.

„Jistě, dovedu to mnohem lépe než ty, Bensone. A také mohu přibrzdit hmotu v jejím pohybu. I když mě to stojí hodně sil.“

„Cože, vy jste zastavil ten projektil?“

„Ne, to nejde, to bych nedokázal. Ale pohltil jsem část jeho energie. Trochu to bolí, ale stojí to za to. Kobra si to zaslouží. A trochu jsem pomohl oživit tvoje svaly.“

Moc jsem mu nerozuměl.

„Kdo vlastně jste?“ ptal jsem se toho, kdo mi tolik pomohl.

„Už jsem vám jednou řekl, že jsem nezávislý… Kobra mne propustil ze svých služeb, pomstil se mi. Na věčnost… Myslí si, že má nad mým pohybem kontrolu. Hlupák. Stín, to je způsob existence nepředstavitelně komplikovaný. Existují oblasti, do nichž se i já bojím vstupovat. Mám schopnosti, které se bojím objevovat. Ne o všem, co dělám, musí Kobra vědět A také to neví.“

„Ovšem, přece vás poznávám, vy jste…“

Poznal jsem Divena.

„Nejmenujte, prosím. Může tu být ještě někdo jiný.“

„Takže vy mi rovněž nevěříte?“

„Ne, tak docela to není. Ale vaše mysl může být otevřená jiným Kobrovým stínům. Těm, které jsou mu věrnější. Přihlásím se vám znovu a budeme spolu moci jednat otevřeněji.“

„Díky, příteli,“ usmál jsem se.

„Zatím neděkujte. Vyhráli jsme jen malou bitvu. Kobra vám nedá pokoj. Bojí se vás. A pak, ještě pořád má vaši dceru.“

Příval nenávisti mne na chvíli úplně ochromil. Janice. Jak jsem jen na ni mohl zapomenout?

„Kde je? Rychle, najděte ji. Já ji odtamtud dostanu…“

„Neukvapujte se, příteli. Objevím ji, buďte klidný. Zatím o ní nevím a to je zvláštní. Pokud vím, ani vy jste ji jako stín nenašel.“

„Máte pravdu. Nechápu, jak ji dokázal Kobra tak dobře ukrýt,“

„Odcházím, Bensone. Dávejte na sebe pozor, nemohu vám být neustále v patách. Ale… ještě než se rozejdeme, potřeboval bych od vás jednu maličkost. Ne teď, ale v budoucnosti.“

„Copak to bude?“

„Jste opět člověkem. Jak jsem vás poznal, nedáte si pokoj, dokud Kobru úplně nezničíte za to, co vám udělal. Jsem přesvědčen, že ho chcete zabít. Chci vás poprosit, abyste ho nechal žít. Jakmile byste ho zabil, spolu s ním zlikvidujete nepředstavitelným způsobem i všechny stíny, které s ním jsou v mentálním kontaktu. A víte, takový osud bych nepřál nikomu. Ještě pořád je tady naděje, že…“

„Budete znovu člověkem?“

Neodpověděl a vytratil se mi z mysli. Já však tušil, že se nevzdálil. Věděl jsem, že se vznáší tady někde nedaleko a čeká, jak se rozhodnu. Inu, tohle bylo dilema, ale on hovořil dost přesvědčivě. Necítil jsem v jeho myšlenkách žádné postranní úmysly, Pomohl mi už podruhé. A tvrdí, že je nezávislý…

Ne, teď není čas na nějaké úvahy. Musím začít něco dělat.

11. Poslední vzkaz profesora de Campa

Jít za Kobrou a dohadovat se s ním ohledně Janice, to by bylo zhola zbytečné. Věděl jsem dobře, že mi ji nevydá, pokud se vůbec mé děvčátko ještě nachází v jeho zajetí. Nechtěl jsem domýšlet, co všechno se mohlo stát.

Mohl jsem si ovšem být jist, že Janice je naživu. Je to Kobrův trumf proti mně.

Nemusel se obávat toho, že bych na něj poštval policii, soudy, prokurátory a všechny úředníky, co jich jen naše město má. I když jsem nepochyboval o tom, že má na všech potřebných místech dobré známé, každé vyšetřování je nepříjemné, i když celá věc může směřovat do ztracena.

Nevěřil, že bych si s ním své účty šel vyřídit přímo.

Jistě, mohl mě zabít, a patrně k tomu brzy dojde.

Musel jsem pečlivě zvážit své další kroky.

Běžet na policii by byla pěkná pitomost. Diven Janici nenašel. Já ji se svými schopnostmi člověka nenajdu, zvlášť když si připomenu, že jsem ji nenašel ani jako stín.

Situace se zdá být bezvýchodná.

Ale já mám něco v záloze. Kobra šel proti mně zákeřně, úderem do zad. Dosáhl toho, čeho chtěl. Teď je řada na mně. I Proč by se Kobra nemohl proměnit v takový stín, jako jsem byl já? Jistě, můj původní plán je k ničemu. Co se stane, bude-li mým stínem Kobra? Budu moci ovládat i jeho stíny? Na to ovšem potřebuji vědět o stínech úplně všechno.

Mé rozhodnutí bylo jednoznačné. Požádal jsem profesora de Campa, aby mě přijal zítra. To by už však mohlo být pozdě. Neuškodí, když se za ním vypravím ještě dnes večer. Bylo po půlnoci. Patrně nebudu vítán, ale věc, s níž za ním jdu, je tak důležitá, že prostě nesnese odkladu.

Nikdo další mi v odchodu od Kobrova paláce nebránil. Dokonce ani stínovka po mně neházela svými lepkavými klepety. V telefonní budce jsem v seznamu vyhrabal de Campovu adresu.

Chtěl jsem mu nejdřív zavolat, ale pak mě napadlo, že lepší bude přijít osobně. Po telefonu se některé věci špatně vysvětlují, a pak: dráty mají uši.

Musel jsem však vyřídit jiný telefon. Co když Kobra dostal rozum a Janici pustil?

Dvanáctkrát jsem uslyšel vyzváněcí signál, než Beatrice zvedla telefon. Ani mne nepustila ke slovu.

„Co, to jsi ty? Proboha, proč mi voláš? To chceš všechno zničit? Copak nemáš kus rozumu?“

Než jsem se stačil zeptat, jestli Janice už není doma, zavěsila. Byla na dně, to bylo zřejmé. Vlastně jsem se ani nemusel na nic psát. Z tónu jejího hlasu bylo zřejmé vše.

Zavolal jsem si taxík a udal jsem řidiči adresu. Teď už jsem nemusel chodit po městě inkognito. Detektory mě mohly sledovat na každém kroku. Nedělal jsem vlastně ani nic závadného, jen jsem šel navštívit přítele.

Ostatně detektory byly tuhle noc zbytečné. Na každém křižovatce stál policejní vůz. Každý roh hlídalo snad deset policajtů. Než jsme projeli těch pět kilometrů, zastavilo nás šest hlídek.

Čtyřikrát prohledali náš automobil. Dvakrát jsme oba, řidič i já, museli vystoupit. Prošacovali nás jako poslední zloděje. Jejich nehybné tváře naznačovaly, že při prvním pohybu budou střílet.

„Co se děje?“ zeptal jsem se řidiče, který tato příkon snášel se stoickým klidem.

„Nic zvláštního,“ řekl pouličním žargonem. „Nějakej doveda jim z muzea vyfouk ten vesmírnej šutrák.“

Chvíli jsem na něj zíral jako nevěřící Tomáš, dokud jsem si neuvědomil všechny souvislosti. Pak jsem se dal do smíchu. Určitě mě považoval za blázna.

Marně jsem zvonil u de Campových dveří. Automatický vrátný mě nakonec neochotně ujistil, že profesor se ještě nevrátil ze zaměstnání.

Jen jsem nad tím pokrčil rameny. Vědci jsou nevyzpytatelní podivíni a tenhle asi nejraději zkoumá po nocích.

Taxikář na mne sice nečekal, ale na univerzitu to bylo, co by kamenem dohodil. Došel jsem tam pěšky a žádná hlídka mě neobtěžovala. Přesto jsem se neustále rozhlížel a připadal jsem si jako zloděj na útěku. Ale jen němé hlavičky detektorů sledovaly mé kroky, které zanikaly v houstnoucí mlze.

Na univerzitě jsem se už vyznal, byť jsem si ji pamatoval z trochu jiné perspektivy. Vrátný chrápal nahlas ve své prosklené kukani. Ostentativně dával najevo, že bezpečnost budovy je to poslední, co ho asi tak zajímá. Nebo se tak spoléhal na automatické hlásiče? I tady byly na každé chodbě.

Když jsem stoupal po schodech, dával jsem si dohromady výmluvný proslov. Musel jsem profesora přesvědčit o tom, že má záležitost je neodkladná. Byl jsem dokonce odhodlán prozradit mu i to, na koho mám spadeno a proč potřebuji mít vlastní stíny. Zaťukal jsem na dveře jeho kabinetu.

Nikdo se neozval, a tak jsem zkusil otevřít. Šlo to. Na potemnělou chodbu dopadl z vnitřku kabinetu tenký proužek světla. Rozpíjel se na protější stěně v té podivné modři, kterou kdosi velmi moudrý nechal natřít beztak už pochmurně vyhlížející stěny budovy, jež pamatuje celá staletí.

Zaťukal jsem ještě jednou, ale slyšel jsem jen ticho. Tak jsem do těch dveří strčil. Rozevřely se s hlasitým skřípěním, které by vyrušilo z poklidu i hluchého. Na chvíli jsem zůstal oslněn, ale profesora jsem nikde nespatřil. Tam, kde jsem ho ráno zastihl v půvabném nepořádku, jsem viděl jen nesmírný nesouvislý zmatek sestávající z hromad rozházených a roztrhaných papírů, poházených knih, rozbitých vitrínek, vytrhaných zásuvek. Kdosi tady rozbíjel laboratorní nádobí a chemikálie. Obsah lahví pokryl tu beztak nevábně vyhlížející haldu odporným, ostře páchnoucím slizem.

Ne, tenhle nepořádek nemohl způsobit profesor de Camp. Tady byli nezvaní návštěvníci. Nechtěl jsem jít dál, abych nevstoupil nohama do nějaké žíraviny. Pak jsem si ale povšiml, že v pozadí jsou pootevřeny dveře do malého kumbálku. Té místnůstky jsem si ráno ani nevšiml.

Profesor seděl na židli s hlavou položenou na stole. Nehýbal se a nejdřív se mi zdálo, že spí. Na sobě měl plášť, který snad ještě ráno byl bílý. Vlasy ho ani teď, ve chvíli smrti, neposlouchaly.

To, co profesorovi trčelo ze zad, byla střenka nože. Plášť i podlaha byly pokryty zasychajícími stopami krve.

Srdce se mi téměř zastavilo. Nebyl jsem ochoten věřit tomu, že profesor de Camp skončil svůj život takhle hanebně jenom proto, že se s ním dnes dopoledne dal do řeči jakýsi stín, který v civilu nosil jméno Benson.

Pak jsem si všiml, že nehybná ruka ještě křečovitě svírá pero. Opatrně jsem ji nadzvedl a podíval se, kam směřoval hrot. Na pomačkaném papíru byly napsány dvě řádky. Pracně jsem vyluštil tato slova: Bensone… můj… 3323… Alice…

Bylo tam moje jméno, což mě překvapilo nejvíc. Proč si vzpomněl právě na mne? Je to záhada, přece mě vůbec neznal… Co mi však chtěl asi ve smrtelných křečích ještě sdělit? Zdálo se, že ho má návštěva rozrušila mnohem víc, než jsem si myslel. On mi snad chtěl skutečně pomoci. Myslel to naprosto vážně. Dokonce natolik vážně, že právě tohle někomu začalo vadit. Odstranili de Campa jen proto? Navíc se na papim objevuje ještě jedno čitelné slovo – Alice. Vzpomínám si – na dveřích přece bylo napsáno, že profesor má asistentku. Alice de Campová…

Co to všechno však mělo znamenat?

Ten papír se stal záhy mým vlastnictvím. Zbývající slova však byla ještě nečitelnější než Marxův rukopis. Podstatná se mi zdála být ta čtveřice čísel. Telefon? Přihrádka v bance? Číslo patentu, který ukrývá jeho tajemství?

Těžko se dohadovat. Cifry 3323 jsem si pevně umístil ve speciálně upraveném místě své trénované, ale jinak dost neutříděné paměti. Mělo tam zůstat navždy.

Bensone, tady už nejsi nic platný. Ještě jednou jsem s lítostí pohlédl na profesorovo tělo. Měl bych zavolat lékaře a prokázat mu tak poslední službu. Práci by tu měl možná i kněz.

I policii by leccos zajímalo.

On na mne myslel v posledních chvílích svého života, a já se mu nemám čím odvděčit.

Ublížil bych tím živým, kdybych se tu zdržoval déle, než je zdrávo. Za chvíli se tu objeví někdo další a ten už policii zavolá. Záznam o tom, že jsem tady byl, pochopitelně už existuje. Budu mít na krku vysvětlování, proč jsem vraždu neoznámil. Z vraždy nebudu podezřelý jen proto, že tady nutně musel být někdo přede mnou, a o něm také existují záznamy. Každý soudní lékař poměrně přesně určí okamžik profesorovy smrti, a už je to jistě víc než půldruhé hodiny.

Z tohoto hlediska je pro mne pochopitelně nejdůležitější, aby se o vraždě dověděli co nejdříve. Rozhodl jsem se, že policii zavolám anonymně ihned, jakmile se ocitnu na ulici.

Nu, nebylo mi dáno.

Na chodbu jsem už neodešel.

To, co jsem potkal ve dveřích, to byl pěkné urostlý policejní seržant.

12. Vyšetřovací metody naší policie

Stojí vůbec za to ztrácet čas tady na policejní stanici a poslouchat ty debilní otázky. Bensone? Je nutné dívat se na masitý narudlý obličej seržanta Blocha? Je nutné čichat k tomu zápachu, který se line z úst toho tlusťocha, kdykoli se k tobě skloní?

Samozřejmě že ne, ale proti moci nezmůžeš příliš ani ty, Bensone. Tak buď zatím hodný chlapeček a poslouchej tu černou uniformu. Mysli si, že ti vypráví pohádky pro děti.

Mohu jim samozřejmě utéct, kdy se mi zlíbí, ale pak za mnou potáhnou desítky špiclů dychtivých mého skalpu. A podezřelý z vraždy, to je člověk, kterého může kterýkoli policajt bez varování zabít. A umírat, to se mi zatím nechtělo. Mám ještě nevyřízené účty a dceru v klepetech toho padoucha Kobry. A to je fakt, s kterým prostě zatím nesmím policii seznámit.

Kdyby tu aspoň byl někdo rozumnější než tenhle Bloch, prosím. Ale on mne dopadl na místě činu a teď mě jen příslušně zpracovává, abych odkýval vše v jeho potrhlé teorii. Diskutovat s ním nemá cenu. Kdyby tak věděl, co si o něm myslím…

„Tak konečně kápni božskou, Bensone,“ skuhrají ta masitá ústa, odkrývající mezi tlustými pysky špinavé zuby s velkými mezerami. „Přiznej se, že jsi ho zabil, a necháme tady té otravné produkce.“

„Opakuji to už pošesté, seržante. Když jsem tam přišel, bylo už po něm. Předpokládám, že vaše instituce není tak neschopná, aby si nedokázala zmonitorovat můj pohyb a současně jej porovnat s okamžikem profesorovy smrti.“

„Tak když jsi jen našel mrtvolu,“ přežvykoval Bloch slova v ústech s takovým citem, že připomínala rozhlasovou stanici podlehnuvší fadingu, „tak proč jsi rozmlátil celé zařízení kabinetu a snažil ses zlikvidovat všechny stopy?“

Boj s lidskou blbostí nikdy neskončí.

„Jak jsem ho mohl zabít, když už byl po smrti aspoň dvě hodiny?“ málem jsem zařval.

„Tak moment, moment,“ usmívají se masitá Blochova ústa. „Máme tady jakési záznamy, pane Bensone,“ dodal neobyčejně zdvořile, ale s cynickým úsměvem. Hrabal se tlustými prsty v klávesnici. „Tady. Tady to je. Tak se na to podíváme. Předevčírem večer byly vaše stopy zachyceny u muzea. Poslední informace je z dvaceti dvou hodin sedmnácti minut. Nepopřete, doufám, že jste tam byl.“

Pokrčil jsem rameny. Proti tomu se nedalo nic namítat.

„Výborně. Co jste dělal potom?“

„Co by? Jel jsem domů.“

„Ale vy se mýlíte, pane Bensone. Vy jste nejel domů.“

„A co bych podle vás dělal?“

„Zůstal jste u muzea. Domů jelo jen vaše auto.“

Vida, policejní detektory jsou dnes poněkud moudřejší než před rokem. Někde jsem udělal chybu.

„Jel jsem domů, seržante. Proč bych proboha zůstával u muzea?“

„Abyste si tam obhlédl situaci.“

A už jsme u toho. Tak jsem nejen podezřelý z vraždy, teď mi hodí na krk i loupež sambolu. Měl jsem co dělat, abych se nesmál

„Jakou situaci?“

„Nedělej ze sebe blbce,“ otevřely se znovu masité rty. Ovanul mě uragán rumových výparů. Hodil přede mne na stůl nejméně deset výtisků nejrůznějších večerníků. Všechny palcovými titulky popisovaly největší loupež v historii tohoto města.

Kdyby tak Bloch věděl, jak blízko je šanci stát se nejpopulárnějším policajtem světa…

Chvíli jsem dělal, že se o noviny zajímám. Ale já se o ně zajímal. Můj mozek vstřebával, pokud jen to šlo, celé články. Musel jsem přece vědět, co vše je o loupeži známo.

Brzy jsem pochopil, že nikdo neví nic.

Sambol, Který před očima nejméně dvou desítek návštěvníků spočíval ve své vitrínce, najednou zmizel. Beze stopy. Novináři o tomto podivném jevu dokázali popsat hektary papíru.

„A co s tím mám dělat?“ zvedl jsem hlavu.

„Tak znovu,“ pravil už trochu nervózně seržant Bloch.

„Naposledy tě detektory zachytily předevčírem večer v muzeu. Potom až dnes o půlnoci poblíž paláce Kobra. Odsud jsi jel taxíkem k profesoru de Campovi. Když jsi ho nenašel doma, šel jsi na univerzitu. Tam jsi do něj píchl kudličku.“

„Nikoho jsem nikdy nezapíchl. Když jsem tam přišel, měl to už za sebou.“

„Co jsi tam tedy chtěl?“

„Navštívil jsem starého přítele.“

„Detektory tvrdí, že ses s profesorem de Campem sešel včera večer poprvé. Co jsi tam vlastně chtěl?“

„To je snad moje soukromá záležitost. Přece dobře víte, že tam musel být někdo přede mnou. Prohlédnete si všechny záznamy z detektorů, nebo ne?“

„Potíž je v tom, Bensone, že dobře tři hodiny před vámi v profesorově kabinetě nikdo nebyl a on sám z něj neodešel.“ Zalapal jsem po vzduchu.

„Další potíž je v tom, Bensone, že ty sám nemáš na uplynulých čtyřiadvacet hodin vůbec žádné alibi. Ani jediný detektor tě nezachytil. Ještě jsem neviděl člověka, který by se dokázal detektorům vyhýbat. Vždyť tady máme záznamy i o převozech mrtvol. Ty jsi mezitím mohl docela dobře uloupit sambol, nemyslíš?“

„A mám ho tady pod košilí, co?“ už jsem to nevydržel. Pomalu mi začalo docházet, do jaké šlamastyky jsem vlastní blbostí zabředl. Tenhle Bloch je dubová hlava a nedá pokoj, dokud ze mne něco nedostane. „Nemyslíte, že vaše metody pátrání jsou trochu ubohé?“

„Okamžik, okamžik,“ oponoval mi seržant a vyhrnoval si rukáv košile, který mu při jeho neuvážlivých gestech pořád padal dolů. „O způsobu vyšetřování, Bensone, pořád ještě rozhodujeme my.“

Už jsem nevydržel.

Dělám to nerad, ale noc na policii jsem strávit nemínil. Ještě by tenhle seržant mohl někde splašit příkaz k vazbě. Mám něco důležitějšího na práci. Bloch náhle narazil na neviditelnou přehradu jako na zeď, jeho oči se obrátily v sloup a pomalu se hroutil k zemi.

Vyrazil jsem do chodeb policejní prefektury. Za chvíli jsem si připadal jen jako obyčejný občan, který si přišel pro potvrzení na řidičský průkaz. Nikdo si mě ani nevšiml.

Mohl jsem pochopitelné zmizet, ale to se mi příčilo. Znamenalo by to jen další škraloup v policejním rejstříku. Brzy by mě honili policajti v celém městě a pak bych se před nimi dokázal ukrýt snad jen v kůži stínu. Ne všichni jsou takoví břídilové jako Bloch, mnozí mají v hlavě i mozek.

Ostatně je mi stále záhadou, jak se mohlo stát, že zrovna Bloch se objevil na místě vraždy. Asi se o to kdosi postaral. Někdo, kdo potřeboval, aby mé zadržel právě ten nejpitomější policajt ve městě. Někdo, komu se hodilo, že se vyšetřování hezky protáhne. Někdo mě chtěl na pár hodin odklidit z cesty a to mu patrně stačilo.

Ten můj tajemný ochránce musel dobře vědět, že moji vinu v případě vraždy profesora de Campa nelze prokázat. Čas smrti se neshodoval s mým příchodem. Nepochyboval jsem o tom, že to byl sám vrah, který takhle získal čas aspoň trochu zamést stopy.

A kdo mohl vědět, že se chystám k de Campovi? Kdo mohl celý den sledovat mé myšlenky?

Jediný člověk v tomto městě.

Uvidíme, Kobro, kdo se bude smát naposled. Zatím vedeš na body.

To by však nutně muselo znamenat, že Kobra má de Campa na svědomí. Ne, tohle nesouhlasí. Proč by to dělal? De Camp se sice zmiňoval o lidech, kterým proti své vůli slouží, ale také říkal, že ho potřebují. Nepochyboval jsem o tom, že tím myslel právě Kobru.

Ale Kobra právě přišel na to, že mu stíny mohou přerůst přes hlavu. Používá jich ke svým nekalým rejdům, on, ctnostný muž dodržující zákon. Ctihodný občan. Nepochybuji o tom, že on by spíš potřeboval, aby stíny byly ještě poslušnější.

A k tomu přece potřeboval právě de Campa. A ne jeho mrtvolu…

Mám na krku ještě podezření z loupeže sambolu? Zatím je to úsměvná záležitost. Pokud jej u mne nenajdou, a to se jim hned tak nepodaří, jsem před zákonem čistý.

Ale nesmím se nechat zdržovat. Janice je stále v Kobrové zajetí.

13. Harold

Zvláštní, Harold úřadoval i v noci.

Na dveřích jsem se dočetl, že tady úřaduje Komisař Harold Fruman. Nezbylo mi než se trochu divit. Když jsem s ním měl před měsícem naposledy co do činění, honosil se ještě titulem vrchní inspektor.

Byl zavalen prací. V důsledku to znamenalo, že jeho podpatky okopávaly hranu stolu. Ruce podpíraly hlavu, aby neklesla přes opěradlo židle k zemi. Ústa svírala tmavý a nelahodně čpící doutník, zaplňující místnost nezaměnitelným pachem vypuzujícím krysy a dusícím hmyz.

Ve své čtyřicítce si Harold udržoval solidní fyzickou kondici. Pravidelně sportoval a přes rozrůstající se pleš vypadal docela mladě. Jen jeho obličej, běžnému návštěvníkovi snad připadající jako tuctový, tvořil nepopsatelnou sérii hádanek. Dokázal se totiž i v těch nejvypjatějších okamžicích tvářit tak neutrálně, že tím odzbrojil nejednoho zločince prahnoucího po jeho skalpu.

Pochopitelně ho nepřekvapilo, že mě tady vidí v tuto nejpochybnější hodinu. Dokonce ani nedal najevo, že mě vůbec vidí. Klidné jsem se posadil do židle určené pro jeho „klienty“. Toto sedadlo přesto, že mezi nimi nebyli zpravidla lidé nejlepších charakterových vlastností, bylo nadobyčej pohodlné.

„To ti to trvalo,“ ušklíbl se do šedé stěny. „To prase Bloch tě tak dlouho zdrželo?“

„Máš tady pěkný personál Harolde. Hosta si neváží a klidně se poroučí do mdlob. Zavolej sanitku, nerad bych, kdyby se z toho nadšení neprobral.“

Snad se usmál, ale bylo to jen těžko postřehnutelné. „Neboj se, Bloch má pěkně tuhý kořínek. Už dávno ale potřeboval dostat pěkně za vyučenou.“

„Proč taková hovada zaměstnáváte?“

Neodpověděl a mně to bylo jasné. Lidí podobného charakteru na stihání běžných zlodějíčků a k pochůzkám má tento ústav všeobecné péče desítky Inteligentních, jako je Harold, jen pár.

Systém detekce pohybu obyvatelstva dokonale monitoruje pohyb každé živé bytosti ve městě. Pokud dojde ke zločinu, stačí objet zhruba tu desítku podezřelých, kteří se tam nachomýtli. Zločinnost prudce klesá a většina banditů je za mřížemi Většina malých banditů… O těch velkých policie žádná hlášení nedostává. Tam monitorování žalostně selhává, protože není k ničemu. A já teď už vím proč. Je otázka, jestli to ví také Harold. Snad bych se mu měl se vším svěřit, ale nejsem si stále jist, zda tím neohrozím život své dcerky.

„Podívej. Bensone,“ shodil Harold nohy ze stolu a spustil terminál. „Mám tady záznam tvého pohybu od předvčerejška osmnácti nula nula až do této chvíle. Je tu kupodivu mnoho nejasného. Nevysvětlitelně jsi zmizel u muzea předevčírem ve dvacet dva hodin sedmnáct minut a objevil ses až krátce před půlnocí skoro už dnešního dne.“ Mohl jsem čekat, že s tím vyrukuje. „Aby se tak dlouho někdo dokázal vyhýbat detektorům a prokazatelně neseděl doma, je v tomto městě prostě nemožné. Musíš uznat, že pro takového Blocha je to živná půda. Navíc se necháš chytit přímo u mrtvoly. Neptám se tě, kde jsi byl, je to tvoje věc a naše neschopnost. Jdeš jistě za nějakým případem, je to tvoje práce. Věřím tomu, že jsi v té době nepodnikal nic, co by přesahovalo hranici zákona. Natolik tě až znám. Doufám, že mi to také jednou všechno prozradíš, teď to ovšem po tobě nechci. Je tady ale jedna nepříjemnost, kterou potřebuju spláchnout ze stolu hned.“ Sáhl do skříně a vytáhl z ní malý kufřík. Nemusel jsem mít příliš velkou fantazii, abych v té otlučené, ale jinak poměrně Zachovalé bedýnce nepoznal svého Jesetera. Téhož Jesetera, o němž mi Kobra přísahal, že ho ulil, aby k němu nepřišla policie…

„Někdo nám ho poslal poštou. Včera kolem jedenácté. Jméno majitele se nám snadno podařilo dekódovat. S tím se, Bensone, jak víš, nedá nic dělat. Mám tady prokurátorův příkaz k tvému zadržení.“

Tak o tomhle Bloch naštěstí nic nevěděl.

Harold to říkal takovým tím svým neutrálním tónem, ale já v něm přesto dokázal rozpoznat, že tahle kaše se nebude jíst tak horká, jak ji prokurátor uvařil.

„Podle trestního zákona se trestá přechovávání přístroje 3 podobného typu tvrdým trestem jako pokoutní výroba alkoholu. Zatím na žádost tvého právního zástupce podepsal prokurátor příkaz k propuštění na kauci za pouhých deset tisíc.“ Nehnul jsem brvou. To byl celý Harold. Věděl, kdy potřebuju běhat na svobodě.

„Kauce je už odečtena z tvého konta,“ dodal posléze.

Přikývl jsem na znamení souhlasu.

„Tak, to bychom měli oficiality. A teď mě, prosím tě, nenechávej v trvalé nevědomosti. Mohl bys aspoň naznačit, cos hledal před hodinou na univerzitě?“

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl poslední písemný pozdrav profesora de Campa. Jak byl Bloch blbý, tak byl neschopný. Vůbec ho nenapadlo zajímat se o papír, který našel v mé kapse. Sel jen po zbraních.

Harold obracel ten podivný vzkaz z jedné strany na druhou a nevěděl si s ním rady.

„Profesor na mne čekal. Když ho propíchli, ještě mi stačil napsat tenhle vzkaz. Je na něm možná osm slov, potřeboval bych rozluštit celý text. Schopné lidi tady určitě máš. Ze všeho nejvíc mě však, Harolde, zajímá, co můžou znamenat ta čtyři čísla. Já tuším jediné – je to klíč k odhalení velkého zločinného komplotu. Nevím ale, kterého stébla se chytit. Nemůžu se dokonce ani ptát doma svého Bobříka. Jsem sil jist, že je na něj napojen nejen policejní systém, ale i někdo další. Tomu člověku velice záleží na tom, o čem si s Bobříkem povídám. Potřebuji zcela nezávislý elektronický mozek, který půjde během dialogu odpojit od sítě a pak potřebná data zase vymazat.“

Pronesl jsem ta kacířská a vpravdě zločinná slova naprosto klidně, protože jsem už věděl své.

„Ty si myslíš, že takový počítač existuje?“

Lehce jsem přikývl.

Vstal a stiskl knoflík. Z psacího stolu vyjela malá klávesnice s šedým displejem.

„Tenhle stroj ti možná pomůže. Je dokonale bezpečný.“

„Vida, k čemu není dobrá policie,“ uchechtl jsem se a posadil se ke klávesnici.

„Inu, ne každý může na místo činu jako stín,“ podotkl Harold. „Naštěstí o tomhle můj šéf neví, jinak by z toho dostal malý šok. Ale jsem si úplně jist, že má v šuplíku podobnou potvůrku.“

Nakrmil jsem přístroj čtyřčíselnou kombinací. Obrazovka pohasla. Trvalo několik minut, než na mne začala chrlit aspoň trochu rozumné údaje.

Nic jsem pochopitelně nesvěřoval papíru. Spoléhal jsem se na svou paměť, kterou ani dvacet čtyři hodin pohybu ve formě stínu nedokázalo nijak narušit.

Těch informací vyjelo ven přesně šest tisíc osm set jedenáct. Já jsem si z nich vybral tři.

Naprosto mě nezajímaly prognózy na rok 3323, kterých počítač vyplivl asi sto. Asi tisíc účastníků telefonní sítě mělo číslo počínající touto kombinací a některým z nich číslo touto kombinací končilo. Účastníky, kteří měli podobnou kombinaci čísel uvnitř svého telefonního kódu, jsem nařídil počítači vypustit. Bylo zcela zjevné, že kombinace čísel 3323 stojí buď na konci slova, nebo sama o sobě.

3323 je prvočíslo, ale ani to nevedlo ke konkrétnímu cíli.

3323 gólů a nahrávek dosáhl ve své kariéře Lyndon Gulf.

Podobných žvástů jsem mohl vidět stovky.

Zaregistroval jsem si pro sebe ty informace, které mne svou podstatou aspoň trochu zaujaly.

Za prvé: první patent, který podal profesor de Camp, měl pořadové číslo 53323.

Za druhé: cestovní pas profesora de Campa měl číslo 222332351.

Za třetí: zvláštní trezor profesora de Campa je pronajat v Centrální bance a má číslo 323.

Trezor vypadal v první chvíli nejnadějněji, ale Harold mé nadšení hned zchladil.

„Než seženeš povolení k prohlídce trezoru, uplyne týden.“

„A co mi tady pomůže policie?“

„Nic, pokud nedá svolení prokurátor. Už jsi o takové svolení někdy žádal?“

„Ne, ale piš si, že to zkusím.“

Soustředil jsem se na ostatní stopy. Nevěděl jsem, zda mi něco z toho bude k užitku, ale rozhodl jsem se tyto tři indicie do posledního atomu prověřit Pochopitelně pomoc si mohu vyžádat od kteréhokoli z de Campových spolupracovníků. Když jsem však chtěl od počítače, aby mě seznámil s jejich jmény, zjistil jsem, že tápu v prázdnotě.

Všichni, kdo s profesorem pracovali v období, které vyvrcholilo převzetím Nobelovy ceny, buď záhadně zmizeli, nebo se odstěhovali na městský hřbitov. On sám se věnoval v poslední době výhradně přednáškové činnosti a první patent byl současně jeho posledním. 53323…

Co je vlastně obsahem tohoto patentu?

TAJNÉ! řvala na mne obrazovka.

Skoro jsem taky zařval.

„Může existovat něco natolik tajného, aby o tom nesměl nic vědět komisař kriminální policie?“ pohlédl jsem Haroldovi do tváře. Samozřejmě jsem nemohl zabránit tomu, aby se mi nenakláněl přes rameno a nečetl spolu se mnou ten příval slov. Věděl jsem však, že jeho paměť nemá podobný výcvik jako moje. Proto teď musí mít v hlavě naprostý zmatek. Rozhodně nemohl vědět, na které body jsem se upnul. Rozhodl jsem se, že se mu svěřím s detaily.

„Před policií se tají tisíce informací,“ řekl Harold dost hořce. „Jsme tady páté kolo u vozu. Ale kdo a proč tahá za tyto nitky, to pochopitelně nevím. Ministerstvo vnitra snad ví víc, ale zdá se mi, že otěže směřují někam mnohem výš…“

„Anebo úplně jinam,“ poznamenal jsem a on mou poznámku přešel mlčením.

„Nevadí,“ podotkl jsem. „Podrobnosti o de Campově patentu si zjistím jinde. Mnohem víc mě teď zajímá ta záhadná Alice.“

Tady už byl počítač sdílnější. Ani mě nepřekvapilo, když jsem zjistil, že Alice de Campová je profesorovou dcerou. Pětadvacet, svobodná. Dokonce se na mé přání objevila na obrazovce i její podobizna. Mohla stát modelem sochaři.

„Pokud za ní půjdeš, ohrozíš její bezpečnost.“

Tohle mi Harold připomínat nemusel.

„Předvolej ji sem kvůli dopravnímu přestupku,“ navrhl jsem. „Napůl devátou…“

„Pokud přijde…“

„Tak ji předvolej kvůli identifikaci otce, hergot! Copak není v okruhu podezřelých?“

„Není,“ konstatoval suše Harold, čímž připustil, že o Alici už věděl dávno. Jeho pomoc byla v tomto případě mimořádně liknavá, jako by toho všeho už měl dost. Taky se mi zdálo, že je zralý do postele. Mimořádná noční služba mu nedělá dobře.

„Podívej, Harolde. Nech mě tady přenocovat v cele předběžného zadržení, ostatně stejně už je půl čtvrté. V devět ráno tady ta fešná Alice může být. Pochop, že ona může být klíčem k celému případu.“

„Zkusím to,“ řekl Harold.

Obrátil jsem se a znovu jsem zabořil oči do obrazovky. Musel jsem prozkoumat i ostatní stopy. Musel jsem se o de Campovi dovědět vše. Musel jsem vědět, s kým se stýkal, kde se pohyboval, čím se zabýval.

Informace však byly maximálně skoupé. V archivu snad jako kdyby informace o tomhle člověku někdo úmyslně vymazal. Na to, že se jednalo o laureáta Nobelovy ceny, toho bylo zatraceně málo…

Musím si popovídat s jeho dcerou. Ta toho bude vědět určitě mnohem víc. Jen aby byla ochotna hovořit. Snad ji dřív nezpracuje to hovado Bloch. Snad nebude i ona přesvědčena o tom, že já jsem zabil jejího otce…

Obrátil jsem se k Haroldovi, ale ten spal v křesle. Chtěl jsem, aby mě odvedl do cely, ale ukázalo se, že už je sedm. Strávil jsem před terminálem čtyři hodiny. Když jsem se počítače přeptal znovu na Alici de Campovou, dověděl jsem se, že je vskutku předvolána na půl devátou a policie má už příslib, že se v určenou hodinu dostaví. Informována o smrti otce už samozřejmě je.

Nevšiml jsem si, že by ji Harold předvolával – asi jsem byl tolik zaslepen pohledem na obrazovku, že jsem si nevšímal, co můj přítel dělá.

14. Další pozdrav pana Kobry

Alice de Campová svým zjevem celkem odpovídala tomu, co už jsme znali z monitoru počítače. V její tváři už nebylo znát to pohnutí, které musela prožít, když identifikovala mrtvé tělo. Pouze bedlivý pozorovatel si mohl povšimnout, že se jí prsty s ostře červeně nalakovanými nehty trochu chvějí. Když se snažila o zapálení cigarety, elektronický zapalovač jí vypadl z prstů a Harold nebyl takovým gentlemanem, aby jí nabídl oheň sám.

Policii už předtím řekla všechno, co věděla. Harold mi nenápadně naznačil, že toho moc nebylo. S otcem se viděla denně. Pracovala na univerzitě jako jeho asistentka. V soukromí se s ním téměř nestýkala. Žila si podle svého a on na ni neměl také moc času. Zůstával ve svém kabinetě zalezlý prakticky ve dne v noci a tam se zabýval tím, co ho bavilo nejvíc. Svými výzkumy. Nic neuveřejňoval, ale proč, to Alice nevěděla. Je dost dobře možné, že jsem v tomto směru toho věděl víc. Harold mě představil jako soukromého detektiva pracujícího na zvláštním případu, jehož stopy mě dovedly až k profesorovi. Požádal ji, aby mi byla v mé záležitosti nápomocna.

„V čem?“ poprvé vzala na vědomí mou přítomnost. Obrátila ke mně své černé oči, jen lehce nalíčené, s přírodními řasami. Přece jen jsem viděl, že z nich ukápla nějaká ta slza, ale držela se statečně.

„Měl jsem s profesorem de Campem na dnešek sjednanou schůzku. Bojím se, že někomu příliš záleželo na tom, aby mi nic neřekl.“

V této chvíli mohla klidně vyslovit obvinění, že já jsem jejího otce zatáhl do něčeho nekalého, ale neudělala to. Zdálo se, že je to rozumné děvče a žádná hysterka.

„Proč si to myslíte?“

„V poslední době se příliš nemýlím v úsudcích, slečno de Campová. Stal jsem se obětí vydírání. Profesor de Camp cítil povinnost mi pomoci, protože v tomto ohledu… měl pocit jisté viny. Určitě víte, co vlastně objevil…“

„Vím, ovšemže.“

Čekal jsem teď, že z ní vypadne něco víc. Bohužel právě v tomto okamžiku začala připomínat sfingu. Zatím jsem tedy přehodil výhybku.

„Váš otec mi před smrtí napsal vzkaz, podívejte se.“

Podal jsem jí nešťastný papírek, který Harold nechal před chvílí podrobit detailnímu zkoumání. Vyluštili na něm ještě sedm písmen. To bylo vše. Existovala snad tisícovka kombinací, které by dávaly jakýs takýs smysl.

Mrkla na text očima.

„Bensone, čtěte můj deník, strana 3323. Alice vám bude nápomocna. Pom…“

To, s čím si neporadily elektronické mozky, zvládla jediným pohledem.

Přesto jsem tomu nerozuměl.

„Deník? Tím pan profesor rozuměl…“

„Otec si deník psal. Nic nesvěřoval počítači.“

„Psal – perem?“

„Ovšem. Proč se divíte?“

Bensone, jsi blb!

Mohlo mě v dnešní době napadnout, že si někdo bude důležité a důležitější věci psát na papír? Ovšem, mohlo. Ale určitě mě nemohlo napadnout, že si tam někdo bude psát všechno, po celý život.

„Kde má váš otec ten deník?“

Zeptal jsem se zcela intuitivně. Ona jen chvilku zaváhala. Pochopitelně, neznala mě. Nemusel jsem být tím pravým, kdo je oprávněn právě na tuto stránku nahlédnout. Pak se nadechla, chtěla odpovědět, ale neřekla už nic.

Už delší čas jsme mohli slyšet i přes dokonale izolované dveře z chodby jakýsi hluk. Padly dokonce i výstřely. Protože však Harold zůstával klidný, ani já jsem se nevzrušoval. Jen se mi zdálo, že se zdroj toho neklidu podezřele blíží právě sem. Nemýlil jsem se.

Dveře do Haroldovy kanceláře se prudce rozlétly. Všichni tři jsme strnuli úžasem. Já už jsem ten pohled znal. Co se týče Harolda a možná i Alice, museli podobné monstrum vidět v životě poprvé.

Ohavný lepkavý chobot opatřený ostře zašpičatělým hrotem na terminálním vrcholku se vsunul dovnitř jako větev. Kapka vazké tekutiny ulpívající na jeho konci se ve svitu zářivek zbarvovala do modra.

Alice vykřikla. Pro její jistě křehkou povahu to musel být pohled příliš silný. Tvor, který se za chobotem těžce sunul do místnosti, byl natolik odporný, že se vymykal běžnému lidskému chápání.

Nobelova cena profesora de Campa se nám právě předváděla v celé své nahotě.

Během noci se něco muselo stát. Něco velmi závažného.

V důsledku toho někdo neváhal a vyslal svou stínovku až na policejní stanici.

Někdo měl být umlčen.

Někdo z naší trojice.

Z někoho měl být brzy stín.

Ničemu jsem v té chvíli nerozuměl. Jen jsem hleděl proti obdélníku dveří, kde se rýsovala silueta gigantického štíra. Nestvůrný členovec se mamě snažil protlačit rámem.

Má to na svědomí Kobra? Asi ano, ale proč by to všechno dělal? Bohužel, času na přemýšlení moc nebylo.

Jedno klepeto si to namířilo přímo k Alici de Campové.

Asi chtěla omdlít, ale nepodařilo se jí to. Nebyla však schopna pohybu. Stínovce chyběl ještě celý metr, aby na ni dosáhla. Snad jen já jsem v té chvíli věděl, že nikomu z nás nehrozí nebezpečí smrti.

Ale zase jsem nechtěl, aby se to pěkné děvče dostalo do říše stínů. Do spárů pana Kobry nebo někoho jemu podobného. Ten ještě teď někde drží ve svých dravcích spárech mou Janici.

To, co Alice ví, mi může velmi pomoci. Určitě si toho byl vědom i pan Kobra.

Potřeboval ji umlčet. Nestačily na to jeho stíny. Rozhodl se pro jinou metodu.

Na chodbě jsem zahlédl tři nebo čtyři černé policejní uniformy. Jedna z nich s beztvarým obličejem pod černým štítkem nepříčetně cosi řvala na Harolda. Masitá ruka třímala revolver, z něhož vyšlehly dva blesky. Zbytečně. Nebyl sám, kdo se jistě již delší dobu pokoušel tu příšeru rozstřílet.

Pochopitelně i Harold se pokusil stínovku zadržet tím nejobligátnějším policejním způsobem, tedy pistolí. Pokud trefil, střely se odrážely. Chitinový krunýř byl účinnější než neprůstřelná vesta.

Šest ran naplnilo místnost kouřem i děsivým hřmotem. Kdosi na chodbě zoufale vykřikl a já jsem pochopil, že ho Harold neúmyslně zasáhl.

Chytil jsem Alici za ruku a v poslední chvíli jsem ji odtáhl z dosahu žihadla. Chvost stínovky sebou zacloumal jako oj ve vichru. Nestvůra zaváhala. Netrvalo to dlouho, ale ten okamžik stačil, abych dokázal soustředit všechnu svou mentální sílu proti stínovce.

Měl jsem s takovým štírkem co do činění v krátké době podruhé. Dobře jsem si zapamatoval Clevesova slova, kterými předevčírem ohodnotil můj výkon: Málem ji zabil.

Teď jsem měl jistou výhodu – zatím mě stínovka nedržela ve svých klepetech. A také neohrožovala mě, okamžitě však musela poznat, odkud dostala ten zásah.

Konečně se stínovce podařilo protlačit se dovnitř celým tělem. Rám dveří se vylomil s kusem zdiva.

Chvost s žihadlem jako by se opíral o neviditelnou přehradu. Klepeta, která švihala kolem svými lepkavými hroty, vybíjela svou energii nečinně o plastovou podlahu. Silou vůle jsem držel stínovku na distanc u dveří. Potvora dělala všechno možné, aby se prodrala dál.

Věděl jsem, že to dlouho nevydržím. Smysl mého počínání byl očividně pochybný. Jedinou ústupovou cestu z místnosti nám blokovala právě stínovka. Pod oknem byla třináctipatrová propast. Cesta k záchraně vedla jen přes mrtvolu netvora.

Po chvíli má vůle povolila a stínovka prorazila bariéru. Klepeta se vymrštila vpřed a jedno z nich zachytilo lehce Alici za nohu. Porazilo ji na zem. Viděl jsem, jak je Alice vlečena blíž k stínovce. Nový výboj mé vůle nepomohl, protože jsem už prostě neměl sílu.

Druhé klepeto ohrožovalo Harolda. Třetí už stínovka neměla, takže jsem měl volnost pohybu. Ale nemohl jsem se k ní přiblížit. Ocas kmital jako popravčí meč.

Alice byla nestvůrnému žihadlu na dosah. Zbývala snad už jen vteřinka, aby droga dokonala své dílo.

Harold se vymrštil a chytil se holýma rukama klepeta, které přidržovalo Alici. Samozřejmě se přilepil. Brzy byl vlečen v jednom chumlu s Alicí.

A tu mi cosi zahučelo v mozku. Jen na okamžik, na malý zlomeček vteřinky. Pochopil jsem okamžitě, oč jde. To, co mi prolétlo myslí, nebyl můj nápad. Do mozku mi jej vnesl ten, kdo mi už dvakrát pomohl. Okamžitě jsem poznal Divena, stín, jehož postavení mi stále nebylo jasné.

A já náhle věděl, že tady skutečně opět vystrkuje své růžky pan Kobra. A dokonce veřejně. To znamená, že má asi hezky nahnáno. Nebo naopak si je tak jist svým postavením, že už si může dovolit všechno. K této jistotě ho opravňovalo jediné – sambol v jeho držení.

Naproti tomu jsem zatím nechápal, čím mu může být nebezpečná Alice. Proč vlastně stínovka nejde po mně? Znamená to snad, že právě Kobra je zapleten do té odporné vraždy? Všechno tomu nasvědčovalo. Já jsem ale vytušil, že útok proti Alici nemá s vraždou jejího otce nic společného. Kobra snad ani nevěděl, že by se tady stínovka mohla setkat právě se mnou. Alice zřejmě věděla něco, co by i po de Campově smrti mohlo být Kobrovi velice nepříjemné. Nesměl dovolit, aby se to kdokoli dověděl. A bylo málo času. Snad proto zvolil tuto metodu.

Zatímco se mi honily hlavou tyto nesourodé myšlenky, stačil jsem vytáhnout z kapsy nůž. Otevřel jsem jej a hodil.

Měl jsem jen jeden pokus a musel jsem se trefit.

Diven mi řekl jediné slovo: Žihadlo.

A já pochopil.

Nůž s absolutním ostřím odsekl žihadlo čistým řezem.

Obluda zakvílela. Mají štíři nějaký hlasový orgán? Kvílení to bylo strašlivé a podobalo se hukotu lodní sirény.

A stínovka se začala zvolna skládat k zemi. Bylo to, jako když se sesype šest tun šrotu. Budova se otřásala v základech. Gigantické tělo drtilo nábytek jako hračky.

Konečně stínovka znehybněla.

S odporem jsem odtrhával z Alicina těla ta lepkavá klepeta. Musel jsem dávat pozor, abych se také nepřilepil.

Nakonec se ukázalo, že to je zbytečné. Klepeta po smrti stínovky odpadávala sama.

Zvedl jsem Alici ze země. Byla při vědomí, ale neměla daleko k mdlobám.

Pak jsem mrkl okem po Haroldovi.

Odseknuté žihadlo dopadlo tak nešťastně, že se mu zabodlo přímo do krční tepny. Haroldovo tělo znehybnělo. Jeho duch nyní odcházel právě tam, odkud jsem se já včera večer vrátil.

Zatím jsem mu pomoci nemohl.

15. Alice

Odvezl jsem Alici k sobě domů. Byla v šoku a skoro nevnímala, co se s ní děje. Měl jsem však dostatek zkušeností. Správně jsem vytušil, že její zdraví nebude ohroženo.

Měl jsem trochu obavy, zda mým počínáním nebude pohoršena. Já s ní však potřeboval mluvit a neznal jsem jiné místo v tomto městě, kde bychom byli mimo odposlech.

Taxikář se na mne šibalsky usmíval. Neříkal nic, jen si asi myslel, že jsme ten tah pořádně přetáhli. Když se mi pak nabízel, že mi spící děvče pomůže odnést domů, s díky jsem jeho službu odmítl.

Cestou nás kontrolovali jen dvakrát. Sambol pochopitelně nenašli.

Dva panáky postavily Alici na nohy. Byla bledá jako sníh.

„Ne, nechoďte pryč!“ vykřikla, když jsem chtěl zmizet v koupelně.

„Chtěl bych jen…“

„Proboha, vraťte se.“

Už byla plně při vědomí. Ale ten zážitek zcela rozvrátil její psychiku. Neměla daleko k hysterii.

„Sedněte si sem, vedle mne,“ ukázala na okraj pohovky, na níž jsem to křehké tělo uložil. Vyhověl jsem jejímu přání. Hodinu a půl jsem vyprávěl nejrůznější bláboly ze svého života i své praxe. Přitom jsem se snažil s nepříliš velkým úspěchem dávat důraz na humornou složku mého povolání. Nakonec se z toho trochu dostala a nemusel jsem ji ani moc opít.

„A teď mi prozraďte, pane Bensone, co to všechno vlastně mělo znamenat,“ zeptala se důrazně. Odmítla všechny námitky, že by jí hovor na podobné téma mohl uškodit. „Proč byste mě jinak vláčel sem, do tohohle podivného hnízda, kdybyste ze mne něco nechtěl vytáhnout? Napřed budete klopit vy.“ I „Nebojíte se odposlechu?“

„Já vím, kdo jste,“ řekla k mému překvapení. „Vaše jméno je dostatečně známé. Proto vím, že je naprosto vyloučeno, aby tato domácnost byla pod odposlechem. Detektiv vašeho formátu by si nic podobného líbit nenechal.“

Ale nechal, děvče, pomyslel jsem si. Štěnic je tady požehnaně, ale vysílají do éteru pouze nepodstatné ruchy nebo naprosté ticho. Řeč je odfiltrovaná. Občas dovolím proskočit i nějakým slovům, nesmí se stát, aby někdo přišel na to, že odposlech je nabourán. Samozřejmě, odposlechy nejsou legální, ale tak už to chodí.

Řekl jsem jí něco málo z toho, co mě v posledních dvou dnech potkalo.

„Dobrá, ale pořád nevím, jak to souvisí s mým otcem.“

„Dnes v noci ho někdo zabil a zatím nevím proč. Ale bojím se, že vy víte totéž co on. Proto jste vrahovi právě tak nepříjemná. A teď k vám možná budu dokonce trochu krutý. Zdálo se mi, že jste příliš nebyla překvapena, když jste viděla stínovku.“

Maličko zrudla a chvíli přemýšlela.

„Už jsem ji kdysi viděla,“ přiznala se. Čekal jsem, že řekne něco takového. „Před lety, když jsem byla malá, mi otec ukazoval maličkého štíra. Nebyl delší než deset centimetrů.

V normálních poměrech jistě kapitální kus, ale jak říkám, štír byl maličký. Otec mi vysvětloval, že to je tvor, který mnoha lidem ulehčí jejich těžký úděl. Asi víte, jak to myslím. Nejsem však ochotna věřit tomu, že by otec měl něco společného s tou obludou, která se nás snažila uštknout.“

„Nevím, jestli právě ten kus má na svědomí váš otec. Ale jisté je, že jeho výzkumy daly impuls k tomu, aby tito tvorové mohli spatřit světlo světa. Já včera profesora de Campa požádal o pomoc. Chtěl jsem po něm, aby mi umožnil získat stínovku, potřebuji ji k ochraně své dcery.“

„Jako hlídacího pejska? Máte divný vkus, pane Bensone.“

„Ne, tak to není, stal jsem se obětí vyděračů.“ Rozhodl jsem se, že zariskuji a prozradím jí všechno. Nevypadala na to, že by běžela s informacemi z první ruky přímo za Kobrou nebo na policii. „Chci ze své dcery udělat, aspoň na omezenou dobu, stín. Nesmějí ji ohrozit, než se s nimi vypořádám.“ Čekal jsem na její reakci a nemýlil jsem se. Prozradila se. „To přece nemůžete udělat!“ vykřikla. „Vy nemůžete nevinné dítě takhle obětovat!“

„Odkud víte, co je to stín?“ odvětil jsem s chladnou tváří. Pozoroval jsem, jak se její pohled postupně mění. „Odkud víte, co je to stín, když jste stínovku viděla naposledy jako malé děvčátko? Tvrdíte, že se nepodílíte na výzkumech vašeho otce. Pak to nutně musí znamenat, že jste ve spojení s těmi, kteří stíny využívají ke svým nekalým praktikám.“ Má slova zněla možná tvrdě, ale já musel být tvrdý. Chvíli se na mne dívala a pak se znovu rozplakala.

„Běžte pryč!“ vykřikla. „Běžte… Na chvíli. Pak vám to povím… Možná.“

Nechal jsem ji o samotě s jejími problémy, ty si bude muset vyřešit sama a sama se vyrovnat se svým svědomím. Zazvonil telefon. Objevila se Beatrice.

„Drahý!“ šveholila s líbezným úsměvem, který jsem tolik nenáviděl. Bylo to výborně divadelní představení. „Naše Janice se vrátila, víš. Nic se jí nestalo.“

Je to zajímavé, ale vůbec se mi neulevilo.

„A co říkala? Kde byla?“ vyštěkl jsem na ni.

„Co by, byla u tety na Jižním předměstí. Bylo pozdě večer a teta se jí bála pustit samotnou. A víš, jak je to sklerotická bába, úplně mi zapomněla zavolat.“

Tak tedy žádný únos, žádné násilí, všechno je v pořádku. Co si o tom mám myslet? Skoro jsem byl přesvědčen, že kontrolní telefonát s tetou by potvrdil Beatricina slova.

„Rád bych s Janicí mluvil.“

„Nemůžu ji přece budit, spí.“

„Hergot, tak mi ji ukaž!“ povolovaly mi nervy.

„Ty mi nevěříš?“

„Už deset let ani slovo!“ zařval jsem a spolkl urážku, kterou jsem chtěl tato slova doplnit.

Odtáhla závěs za sebou. Na lůžku skutečně odpočívala Janice.

Znamená to, že ji Kobra poté, co získal sambol, vrátil. Vrátil ji přesto, že jsem mu unikl ze spárů? Přesto, že jsem mu zabil stínovku? Přesto, že mu slibuji pomstu?

„Kdy se Janice vrátila?“

„Včera odpoledne…“

„Ty krávo,“ neudržel jsem se, „to jsi mi nemohla zavolat?“

„Nebyl jsi doma, drahoušku.“

Ovšem, nebyl jsem doma. To ne. Ale je bezpočet cest, jak mě nalézt, kdyby opravdu chtěla. Pokud nejsem právě stín…

„Ale vždyť jsem ti volal v noci, a…“

„Bensone, jsi hlupák,“ řekla tiše. Pochopil jsem, co to znamená. Určitě je stále ještě v moci únosců, třeba právě teď někdo stojí vedle ní a poslouchá, co si říkáme. Volala mi na jejich příkaz. Měla mě uklidnit, abych přestal po dcerce pátrat. Měl jsem dát panu Kobrovi pokoj.

Teď únosci už vědí, že jsem jejich hru prokoukl. Tak hloupí zase nejsou.

„Tak dík, žes mi zavolala,“ odsekl jsem a zrušil jsem spojení.

Nalil jsem si skotskou. Ještě jednou jsem neslušně zaklel.

Pak jsem viděl, že vedle mne stojí Alice. Už neplakala.

„Vím o všem, čím se otec zabýval,“ řekla. „Nepřipravuji mu jenom podklady pro přednášky. Jsem už pátým rokem jeho nejbližší spolupracovnicí.“ Konečně uvedla věci na správnou míru.

„Díky, myslel jsem si to,“ odpověděl jsem pokud možno vlídně. „Chcete mi stále ještě pomoci?“

„Ovšem otec se zabýval stínovkami a stíny jen do dne, kdy získal Nobelovu cenu. Tenkrát jeho práce neměla s touhle hnusnou řezničinou pranic společného.“

„A co víte o otcově deníku?“

„Zapisoval si do něj všechno. Den po dni, každý experiment. Každý výsledek, každou událost. Prakticky minutu po minutě. Od prvního dne, kdy přišel jako student na univerzitu. Dnes je to asi třicet tlustých sešitů popsaných jeho rukopisem. Většinou popisuje experimenty, které nevedly k cíli. Ale vím, že naťukl několik věcí, kterými by se mohl znovu proslavit. Aspoň se tak vyjadřoval. Ale nikdy mi nic podrobnějšího o těch objevech neřekl. Ani se nesnažil té problematiky zasvětit. Dělala jsem všechno. Laborantku, ošetřovatelku zvířat, svačinářku. Obstarávala jsem materiál. Učila místo něho praktika, to když se zabořil do hloubání nad svým vědeckým posláním a zapomněl na svět.“

„A kde je teď ten deník?“

„Tam, v jeho kabinetě. V trezoru.“

„A vy máte klíč?“

„Ne, zámek je na heslo.“

„A znáte je?“

Mlčky přikývla.

„A jste ochotna tam se mnou jít?“

„Bude záležet na tom, k čemu těch záznamů budete chtít využít.“

„Nechci vědět nic jiného než to, co je napsáno na straně 3323.“

Chvíli přemýšlela.

„Bude to asi v posledním sešitě prakticky z uplynulého půlroku… Bohužel vám zpaměti nemohu říct, čeho se to týkalo.“

„Alice, vím, že jste stále ještě indisponována. Ale chtěl bych vás poprosit, abyste mé tam doprovodila. Jde o život mé dcery. Snad jen díky deníku vašeho otce ji budu moct zachránit. Slibuji vám, že nebudu chtít vidět nic jiného a na vše okamžitě zapomenu.“

Přimhouřila oči

„Únosci přece už vaši dceru vrátili…“

Trochu jsem zbledl.

„Odkud víte tohle?“

„Pokud telefonujete a nechcete, aby to nikdo slyšel, musíte hovořit kapánek tišeji“

Oddechl jsem si. Prvotní nápad, že by byla ve spojení s únosci, a tedy i vrahy svého otce, jsem okamžitě zapudil.

„Nevíte všechno. Kobra je lupič největšího formátu Musím ho dostat tam, kam patří. Do vězení nebo na šibenici. Zotročil tři desítky lidí. Udělal z nich stíny… Bude to ještě těžká bitva. Potřebuji mít volné ruce.“

„Potřebujete volné ruce pro pomstu?“

„Ne, vy mi nerozumíte. Vím, že nebudou mít žádné slitování. Ve hře jsou miliardy a já jsem jen maličkým kolečkem, o němž kdosi doufá, že jeho zoubky budou zapadat přesně tak, jak byly obrobeny. Chci ho přesvědčit, že se mýlí. Janici může Kobra kdykoli zneužít proti mně. Pronikl do systému detektorů. Podplatil polovinu policajtů ve městě. Já ji nikam nemohu ukrýt. Nikam jinam, než…“ Nedopověděl jsem. „Proto chci o stínech vědět všechno,“ dodal jsem nakonec. „A váš otec mi jistě chtěl říct něco velmi důležitého. Nezapomeňte, že ho ro stálo život. Chcete, aby vrah zůstal nepotrestán?“

„Ne, to nechci. Asi máte právo vědět, co vám otec chtěl sdělit. Ale bojím se, že toho moc nezmůžete.“

Zdá se, že nezná Bensona. Když se do něčeho zakousnu…

„Možná že opravdu nic nezmůžu. Ale zkusit to musím – do smrti bych na sebe nemohl pohlédnout do zrcadla. Vždyť vy si nedovedete ani představit, jaké to je, být stínem…“

„A proto chcete ze svého dítěte udělat stín?“

„Nejen proto. Neznám jiný způsob, jak ji ochránit před vrahy.“

„Víte o tom, že to může zanechat strašlivé stopy v její psychice? Je to dítě…“

Na chvíli jsem se odmlčel.

„Byl jsem také stínem… do včerejšího večera. Nepozoruji, že by to na mně zanechalo nějaké následky.“

Řekl jsem to, abych oklamal sebe samého.

„Vy jste jiný, Bensone. Odolný, trénovaný. Vaše mysl je imunní vůči všem útokům, vůči stresům. Toho už jsem si všimla. Ve chvíli, kdy by už jiní podlehli emocím, kdy by ostatní selhali, vy jste chladnokrevně zlikvidoval tu obludu. Já i ten policajt jsme se přitom dostali do jakéhosi kómatu, ale vy jste ve stejné situaci dokázal jednat. Ale co vaše dítě?“

Pokrčil jsem rameny: „Mám ji nechat zabít?“

Pokrčila rameny.

„Tak půjdete do toho se mnou?“

Uvažovala. Zdálo se, že už se vyrovnala s tím šokem, který musela prožít. Snad i ona teď cítila spoluvinu za to, co nepřímo způsobil její otec.

„Půjdeme,“ řekla. „Když pro nic jiného, tak proto, aby otcovy deníky nepadly do rukou někomu jinému. Jsou mým dědictvím a tak neuškodí, když si je vezmu o pár dní dřív.“

Vděčně jsem jí stiskl ruku. Neodtáhla ji.

16. Stránka číslo 3323

Měl jsem všechny důvody, proč se neukazovat na ulici pod pravým jménem. Věděl jsem, že se na mne i na Alici vrhnou pronásledovatelé jako supové, ale byl bílý den a my jsme se potřebovali dostat do budovy univerzity legálně. Bylo v tom jisté riziko, ale svým nepřátelům jsem před chvílí udělil malou lekci. Musel jsem doufat, že se hned tak nevzpamatují.

Použil jsem proto vlastního vozu. Na křižovatkách jsem ostentativně zpomaloval, aby detektory dokonale identifikovaly mě i Alici. Neměl jsem před zákonem co skrývat. Alice měla právo vstupu do budovy z titulu zaměstnaneckého poměru. Mohla si s sebou přivést, koho uznala za vhodné.

Přesto bylo něco v nepořádku. Čím víc jsem se blížil k univerzitě, tím častěji jsem ve svém mozku zaznamenával typické šumění. Neznámé stíny, aniž by se snažily přede mnou jakkoli skrýt, nepochybně dokonale mapovaly okolí této podezřelé budovy. Pravděpodobnější však bylo, že byly konečně na stopě mně. Předstíral jsem, že mě to nezajímá. Nenápadně jsem naznačil Alici, ať se snaží nemyslet na naše problémy.

A tu mě přirazil k sedadlu pocit mrazu. Uvědomil jsem si, jak pošetile se chovám. Ve svém bytě jsem byl sice dokonale izolován před odposlechem – běžnýma lidskýma ušima. Ale stíny, ty jsem až do včerejška bral jako žert. Úplně naivně jsem zapomněl, že teď už určitě ví kdosi nepovolaný o všem, co jsme si s Alicí před chvílí povídali.

Stínem jsem byl jen několik hodin. Až bude po všem, určitě objevím metodu, jak se izolovat i před tímto odposlechem, pokud vůbec ještě stíny budou existovat. Trochu mě uklidnilo vědomí, že jsem během našeho dlouhého rozhovoru žádný stín nezachytil. Nebylo to však vůbec jisté.

Stín přece o sobě nemusel dát vědět a jistě existoval způsob, jak se neprozradit. Já jsem ho neovládal, byl jsem stínem jen pár hodin. Nemohl jsem tušit, co dokážou ti, kteří se v tomto pochybném stadiu pohybují už dlouhá léta.

Budova univerzity, víc než stovku let stará, působila v plném denním svitu pochmurně. Zčernalé stěny, dávno neobnovované. Otlučené pískovcové sloupy kdysi honosného průčelí. Temná okna ukrývající za sebou četná tajemství. Nic nenasvědčovalo tomu, že tady dnes v noci byla spáchána brutální vražda. U vchodu seděl jiný vrátný než v noci. Zpozorněl, když spatřil mě, ale Alice mu před očima zamávala průkazem a dědek nakonec jen mlčky přikývl. Na chladné chodbě se ke mně Alice otočila a tiše řekla: „Za ty dlouhé roky tady vidím toho vrátného dnes poprvé.“

Tušil jsem, že není náhoda jako náhoda.

Třetí poschodí, de Campův kabinet.

Překvapilo mě, že tady bylo uklizeno. Zmizelo všechno, co vrah naházel na jednu hromadu, polil a zničil. Převrácený nábytek stál opět na svém místě. Někdo však odnesl všechno, co bylo z papíru. Knihy, protokoly. Alice pozotvírala zásuvky psacího stolu. Jediné, co v nich objevila, byla použitá autobusová jízdenka.

„Všechno je pryč,“ pokrčila nešťastně rameny.

„Měla jste to vidět v noci,“ odpověděl jsem. „Něco hledali a dal bych za to svou roční gáži, kdybych věděl co.“

„Možná totéž co vy,“ prohodila a já se na ni vyčítavě podíval. Ovšem, odposlech. Profesor měl možná proti odposlechu podobný systém jako já. Ale ti, co tady uklidili, měli i dost času nasadit do zdí nové štěnice.

Terminál v rohu stále svítil matným jasem obrazovky. Věděl jsem, že nic nemohu pokazit tím, když se ho zeptám, kdo tady vlastně byl. Teď se mohla Alice trochu divit, když viděla, co všechno se dá s klávesnicí provádět. Žasla nad tím, že se odkudsi zdaleka, z gigantického paměťového centra, dají vytáhnout data, k nimž má přístup jen policie – a možná někdy ani ona ne. Osoby, které tady uklízely, k policii nepatřily. Ale kdo to byl, to jsem se nedověděl.

Byli to lidé, kteří se pohybovali pod jmény osob už dávno mrtvých. Použili stejného triku jako já s Ruzzem Debortem. Já jsem jim ten fígl prokoukl, i když jsem se toho stejně víc nedověděl. Kdybych se mohl spojit s Haroldem, snad bych se dověděl víc. Ale bohužel, Harold byl zatím tak trochu mimo hru. A já pro něj nemohl nic udělat, dokud nevyřeším svůj problém Vždyť tím, že jdu po Kobrově stopě, nakonec vyřeším i otázku jeho existence.

Kdyby se aspoň ukázal.

Těžko, těžko. Už je u pana Kobry na koberečku…

Pak mé oči pohlédly do Aliciny tváře. Lehce přikývla.

Sejmula ze stěny tabulku s periodickým systémem prvků a v našedlé zdi se objevila zapuštěná dvířka malého trezoru.

Zručně navolila kombinaci. Snažila se ji sice před mýma očima ukrýt, ale moc se jí to nedařilo.

Vyložila na stůl vysokou hromadu sešitů v různém stadiu opotřebení. De Camp byl velice pečlivý. Všechny sešity průběžně čísloval a přehledně datoval.

„Ne, tady ne,“ šeptla Alice, ale já to už nevydržel.

Otevřel jsem ten poslední, nejnovější. Zlehka jsem nalistoval stranu označenou známým číslem.

Byla vyříznuta nějakým jemným nástrojem, nejspíš žiletkou. A to tak šikovně, že kdo nic nevěděl, nemusel poznat, že něco chybí.

17. Stínovka

Seděli jsme v mém bytě. Vrátili jsme se tam jako dva schlíplí psi. Mně nezbylo než proklínat svou zatracenou neschopnost rychle reagovat na změněné podmínky. Kdybych hned v noci dokázal vyluštit de Campův vzkaz… Kdybych si hned v noci uvědomil, že de Camp má dceru… Kdyby…

Mrštil jsem vztekle prázdnou sklenicí proti zdi. Střepy se rozlétly na všechny strany.

„Když se budete opíjet, tak toho moc nezmůžete,“ řekla Alice v souladu s předpokládanou skutečností, ale já ji nebral na vědomí.

„Jsem blbec, rozumíte, blbec!“ křičel jsem na ni. „Měl jsem to vědět, to je nad slunce jasnější! Nechal jsem si proklouznout nejdůležitější dokument mezi prsty. Já osel!“

„Nic jste nemohl vědět. Pokud zabili otce právě kvůli té stránce, pak ji vyřízli hned ve chvíli, kdy ho zavraždili. Nic byste nenašel…“

„Ale neztratil bych šestnáct hodin zbytečným pátráním!“ vykřikl jsem. Hodil jsem do sebe další porci žitné a znovu jsem dal vzniknout slušné hromádce střepů.

„Tak trochu tuším, co tam asi bylo napsáno,“ řekla Alice, když viděla mou beznaděj.

„Co můžete vědět o tom, co vymyslel geniální mozek vašeho tatíka. Sama říkáte, že jste se o jeho výzkumy nezajímala.“

„A co jste vlastně chtěl dokázat?“ vykřikla. Nervy tedy povolily i jí. Probírala se tou haldou sešitů, bylo té makulatury skoro patnáct kilo. „Chtěl jste mít ze svého dítěte stín? Prosím, není nic snazšího. Tady hned ve třetím sešitě máte návod, jak to udělat. Stačí jen, abyste podstoupil trošku fyzického utrpení. Ale to je pro hrdinu vašeho formátu bezvýznamná lapálie.“

„Teď už je to k ničemu,“ zvedl jsem k ústům další sklenici. V příborníku už jich moc nezbylo.

„Tak dost!“ vykřikla, vyrvala mi malou nádobku z ruky a sekla s ní o podlahu. Pak mi vyťala takový políček, že mě málem shodila na zem.

„Jste zbabělec! Někdo tady propíchne mého otce, unese vaši dceru, hraje si s námi jako kočka s myší, a vy nedokážete nic jiného než se opíjet. To se ani trochu nestydíte?“

„Tak mi, ksakru, řekněte, co mám dělat?“

„Na to, abyste zjistil, co se vlastně stalo, vám vaše schopnosti obyčejného detektiva zjevně nestačí. Všichni zločinci ve městě, pokud chtějí v boji se zákonem uspět, mají vlastní stíny. Policie zatím s použitím tohoto prostředku váhá a kriminálníci mají tedy náskok. To jsou ovšem vaše vlastní slova.“

Přikývl jsem. Připomínala mi rozběsněnou saň. Rozběsněnou, ale krásnou. Čekal jsem, co bude následovat.

„Vy přece také potřebujete stín, pokud chcete vědět, co dělá váš nepřítel.“

„Stín? A kde ho vezmu? Váš otec je v pánu a tajemství si drží Kobra a jemu podobní pěkně pod pokličkou.“

„Tady je to všechno,“ hodila po mně jedním sešitem. „Každý si může pořídit stín, je to úplná maličkost. Trochu biologických experimentů v malém inkubátoru. Stačí pár hodin nebo jeden dva dny, a je na světě stínovka. Malá, ale vaše. Rozumíte mi?“

„Vůbec ne.“

„Vážený pane Bensone. Pokud máte zájem na nějakém dalším vyšetřování ve své vlastní při, svěříte se do mých rukou. Vyrobím vám stínovku. Malou, schopnou převést na jiný způsob existence jediného člověka. Nebude to vaše dcera, to bych nikdy neudělala. Tím stínem se stanu já.“ Vystřízlivěl jsem.

„Vy byste chtěla…“

„Ovšem. Nikdo se nebude beztrestně ohánět perořízkem a dělat si z lidí poslušné otroky. Ještě neznají Alici de Campovou, ale já doufám, že už znám Bensona.“

„Ale to ne, děvče, to nemohu… jen tak.“

„A svou dcerku byste přeměnil na stín?“

„Za určitých okolností ano.“

„I kdyby to bylo navždycky?“

„Ne, jen co…“

„Bensone, je tady strašlivé riziko. Je to dítě, jenom dítě. Neznám ji sice, ale dovedu si představit její nervovou soustavu. Dobře vím, že mnohé stíny se ihned po transmutaci někam ztratily a nikdo o nich už neslyšel. Nemáte v tomto směru žádnou praxi. To chcete tolik riskovat? Kdo se jednou stane stínem, nemusí se už nikdy stát znovu člověkem, když náhodou zabloudí někde v nekonečném prostoru. Ale mně to nevadí. Jsem ochotna podstoupit tu oběť, jen když se vrah mého otce bude houpat v oprátce.“

„Dobře, jsem ochoten si pořídit stínovku,“ řekl jsem po chvíli. „Ale já sám pak rozhodnu, koho proměním ve stín.“ Chvilku váhala.

„Souhlasím,“ řekla. „Stejně jsem si jista, že to budu já.“

„Pochybuji… Důležité však bude, aby ten můj stín dokázal Kobrovi vyrvat jeho tajemství…“

„Obávám se, že to bude problém, ale to se teprve ukáže. Jste ochoten se do toho se mnou pustit?“

„Rozhodně.“

„Tak objednejte potřebné. Uděláme to tady.“

„Jak?“

„Stínovka musí být vytvořena z některého orgánu vašeho těla. Málokterý ovšem můžete postrádat. Ledvinu byste asi nedal, že?“ Na okamžik jsem znejistěl. „Jako nejvhodnější se pochopitelně jeví apendix.“

To už bylo o něco lepší.

Bezděky jsem se chytil za podbřišek, tam, kde mě už dlouhé roky cosi po nocích drze škádlilo. V tuto chvíli jsem byl docela rád, že jsem nepodlehl nátlaku svého lékaře a nedal si ten červovitý přívěsek preventivně vyříznout. Skončil by kdesi na prosektuře a já bych teď mamě přemýšlel, jestli k transformaci nabídnout prst nebo kus jater.

„Samozřejmě že souhlasím. Kdo mi to slepé střevo vyřízne?“

„Já.“

„Vy?“ podivil jsem se

„Člověk se v životě naučí ledacos. Jsem nedostudovaná fyzioložka, ale chirurgii se mi dokončit podařilo. Objednejte rekvizity. Chirurgické nástroje, inkubátor a pár chemikálií, seznam vám napíšu. Vše je běžně dostupné. Zaručuji se, že mi pod skalpelem neexnete.“

„A nebude to nápadné, když si budu pořizovat chirurgické náčiní?“

„Vy se jich bojíte?“ Suverénně přešla do protiofenzivy. „Určitě už ti vaši podaření soupeři dávno tuší, k čemu se chystáte. Ale budou překvapeni, protože nepočítali se mnou.“

Měla šikovné ruce. Nečekal jsem to od ní. Zvládla ten malý úkon zcela sama a té nehorázné částky za vybavení operačního sálu jsem skutečně nelitoval. Za dvě hodiny poté, co jsem zvedl sluchátko a vyslovil objednávku, se můj byt proměnil v cosi, v co nebyl vůbec předurčen. Kuchala mě bez celkové narkózy, ale tak zručně, že jsem kromě jednoho bodnutí vůbec nic necítil. Snad bylo i dobře, že jsem se předtím trochu opil. V každém případě těch dvacet minut, co se Alice zabývala mými vnitřnostmi, nepatřilo k těm nejméně příjemným v mém životě. Jen jsem zavřel oči, když pinzetou vytahovala to, co bylo předmětem mých obtíží a současně objektem mého budoucího zájmu.

„Pěkně zanícený,“ podotkla. „Do měsíce byste beztak ležel na stole. Takhle to máte i s dámskou obsluhou.“

Ještě pár stehů a jedno zažehlení. Neseskočil jsem ze stolu jako mladík, ale pohybu jsem schopen byl. V břiše mi sice trochu cukalo, ale Alice mě ujistila, že do rána nebudu o nějaké jizvě nic vědět. Hodil jsem na sebe župan, přestože jí přítomnost nahého chlapa nijak do této chvíle nevadila. Soustředil jsem se na to, co se nyní odehrávalo ve skleněném inkubátoru.

Otevřela nevelkou krabičku, která došla před chvílí speciální zásilkou, a vyklepla z ní malého tvorečka.

Přesně takového, jakého jsme potřebovali.

„Androctonus australis,“ řekla Alice a já jí neodporoval.

V systematice štírů jsem se jednoduše nevyznal. Netušil jsem, že k práci detektiva by mi někdy byly potřebné i tyto znalosti.

Do malé Petriho misky vložila pinzetou to, co připomínalo ošklivého hada či spíše odpornou žížalu. Ještě před chvílí ten červ vězel v mém břiše. V mých očích působil ještě nevábněji než pohled na gigantickou stínovku.

Rozsvítila.

„Není to žárovka,“ podotkla. „Právě tohle je ten ďábelský vynález mého otce.“

„A to se dá někde koupit?“

„Když máte peníze, koupíte všechno. Dívejte se, co se stane.“

Štír, do této chvíle bez cíle bloumající po dně nádoby a zkoumající, kde by se nejlépe ukryl, náhle strnul. Naproti tomu ožil ten červovitý přívěsek, již mrtvá část mého těla. Začal se svíjet a kousek po kousku se posunoval směrem ke štírovi. Brzy došlo k přímému kontaktu a kupodivu, já jsem se v té chvíli zachvěl jako pod nárazem tajemného emotivního proudu.

„Od této chvíle je opět apendix vaší součástí, Bensone,“ řekla. „Budete si jej stále uvědomovat, dokud nezahyne.“

Obě tělíčka začala pomalu splývat v jakousi nedefinovatelnou rosolovitou masu.

„Teď musíme zhasnout,“ pokračovala Alice ve výkladu. „Další přerod se daří nejlépe ve tmě. Pokud však budete poblíž, budete si jej neustále v mozku uvědomovat. Podle toho, jak se chovaly pokusné exempláře, vím, že to může být dost nepříjemné. Bude nejlépe, když přejdeme do jiné místnosti a vyčkáme do rána. Pak bude transformace ukončena a stínovka vám začne sloužit.“

Pohlédl jsem jí do očí. Už sňala chirurgickou roušku i zakrvácený plášť. Byla rozcuchaná jako nezbedná školačka.

Ty její oči byly zblízka docela hezké.

Ta jizva mě bolela ukrutně. Při každém pohybu. Ale tu noc v žádném případě nepovažuji za ztracenou.

18. Cleves

Alice se neprobudila, když jsem vstával. Včerejší den pro ni musel být těžkou zkouškou. Jistě byla nesmírně unavena. Připadalo mi velmi zvláštní, že jsme se včera ráno ještě neznali. Jako kdybychom tady spolu žili odjakživa… Spala s vlasy rozprostřenými na polštáři jako malé bezmocné děvčátko. Vzpomněl jsem si na svou Janici a propadl jsem se zpět do kruté reality.

Zavřel jsem dveře do ložnice a zavolal Beatrici. Jen nerad jsem si kazil hezké ráno diskusí s tou dračicí, ale nebylo zbytí. Usmívala se na mne jako krajta na králíka.

„Janice odjela k tetě,“ informoval mě její úšklebek. „Ne, opravdu nepovažuji za vhodné, aby ses s ní stýkal častěji, než je nutné. Máš na ni nedobrý vliv.… Ne, ne, drahoušku, nic ti po tom není. Soud ji svěřil do opatrování mně, rozumíš? Mně!… Jen jednou jsem po tobě chtěla, abys ji našel, a nakonec jsem si ji musela najít sama.… To jsi detektiv? Co mi to tady plácáš o nějakém únosu?“

Tady byl člověk s rozumem v koncích. Nedovedu si dnes představit, že jsem vedle ní tak dlouho mohl žít. Jak jsem se mohl denně nechat zasypávat podobnými jízlivostmi?

Nic jsem z ní nedostal.

Vše, co se kolem mne odehrávalo, postrádalo veškerou logiku. Jednou Janice unesena je, podruhé zase ne. Vše nasvědčuje tomu, že Beatrice je neustále pod Kobrovým vlivem a poslouchá ho na slovo. Ovšem, bojí se o Janici tak jako já. Ale kde je Janice teď? Opravdu odjela k tetě? Opravdu si Beatrice myslí, že tam je naše dcerka v bezpečí? Anebo je to další trik pana Kobry? Je snad opět Janice v jeho spárech?

Ale já se to dovím, Kobro. A pak se těš!

Ani mě nenapadlo pouštět svou malou stínovku proti tomu křehkému zjevení, které spadlo vedle v pokoji na mém loži. Jsou tu jiní lidé, kteří si zaslouží, abych si s nimi promluvil pěkné zostra. A k tomu se mi má stínovka výborně hodí, i když je nabita zatím jen na jedno použití.

A já tu malou článkovanou bytost podvědomě cítil. Vnímal jsem její pohyb jako takové lehké šimrání. Existovala mimo mé tělo a současně mi připadala jako některý z mých údů. Podíval jsem se do inkubátoru.

Cosi se tam procházelo. Tělesné parametry stále mohly řadit toho tvora mezi členovce. Já už ale věděl, že se štírem už nemá tenhle živočich nic společného. Tvoreček se pohyboval v jakémsi podivném zmatku. Jeho nožky jako by klopýtaly jedna o druhou. Zvláštní složené oči nevnímaly svět. Chvost s jedovým váčkem, nabitým tekutinou schopnou přetvořit člověka na něco nepředstavitelného, vlekla stínovka bezmocně za sebou. Tupě narážela do stěn a bylo zřejmé, že stále ještě není schopna koordinovat své pohyby. Každý ten náraz jsem současně cítil i já na vlastní kůži.

Snad dvacet minut jsem ji pozoroval, než jsem si naplno uvědomil, že tato stínovka je teď nedílnou součástí mého já. Tím okamžikem, kdy proběhla mutace mého apendixu, existuji ve dvou jedincích. Existence jednoho je bytostně spjata s existencí druhého.

A já se během té půlhodinky naučil pohyby stínovky plně kontrolovat. Ostatně ukázalo se to skoro stejně jednoduché jako řízení automobilu. Nakonec jsem ji ovládal zcela mimoděk. Čím méně jsem na stínovku myslel, tím víc byly její pohyby v souladu s mými představami. Jen jsem musel dávat pozor, aby ten smrtící chvost stále trčel vzhůru pod správným uhlem. Jak jsem už pochopil, hrozilo nebezpečí předčasného vystříknutí drogy a jejího platonického vybití.

Nakonec jsem zahnal stínovku do téže krabičky, ve které mi poslali štíra z obchodu se zvířaty. Oblékl jsem se a ještě jsem vrhl jeden pohled na Alici. Ležela stále ve stejné poloze a ze spánku se usmívala.

Teď už jsem mohl riskovat komunikaci po veřejné počítačové síti. Bobřík mi dodal několik základních informací. Janice neodjela k žádné tetě… Beatrice mi hanebně lhala. Budiž jí částečnou omluvou, že je stále pod vlivem vyděrače. Musí se řídit jeho pokyny. Až skončím dnešní záležitost, zastavím se u ní a trochu ji uklidním. Také se musím dovědět, co všechno se v uplynulých dnech odehrálo. Tady odsud vidím události jen z jedné strany.

Ale Janice nebyla ani v Kobrově paláci. Její stopy se kamsi ztratily. Kobra se jistě už dověděl, k čemu se chystám, a brousí si zbraně. Zajdu k němu znovu na návštěvu. Tentokrát důstojně, budu vypadat jako člověk. Jeho stínovka je mrtvá. Musí si pořídit jinou, a to nějaký čas potrvá. Do té doby proti mně nemá účinnou zbraň. Snad kromě svých stínů. Ale s takovým Klaudiem si poradím, tím jsem si jist.

Ovšem tuším, že náš rozhovor nebude řazen do kategorie přátelských.

Pohybuji se po městě ve své pravé podobě, nehraji si na žádného Ruzze Deborta. Směji se přímo do čidel detektorů. Je potřeba, aby Bobřík byl o mém pohybu informován. Kdyby se se mnou něco stalo, je tu stále ještě Alice Takhle se může dovědět, kam jsem odešel, a může to oznámit policii. Ovšem, policii… Harolde, Harolde. Kdepak ti je vlastně konec. Kde a jak tě najdu…

Pak mi bleskla hlavou podivná myšlenka. Harold byl sice infikován stínovkou, ale už mrtvou stínovkou! Může mrtvá stínovka transformovat člověka ve stín?

Stal se Harold vůbec ještě stínem? Já jsem si ho po uštknutí blíž nevšímal. Tělo bleskově převezli do nemocnice. Proto nevím, zda vůbec došlo k transmutaci. Pro mne bylo v té chvíli mnohem důležitější odnést z toho místa Alici a zachránit ji před působením té nestvůry v posledním tažení…

Touto otázkou se budu zabývat později. Je docela dobře možné, že teď bezmocní lékaři diskutují nad Haroldovým nevysvětlitelně ochrnutým tělem. Je možné, že jim z nemocnice nevysvětlitelně zmizel. Kdoví, kde nechal zbytky svého fyzického já, když jeho bytost přešla do formy stínu…

Ale co ostatní Kobrovy stíny?

Ty jsou nyní tak říkajíc na volné noze. Nemají stínovku. Mohou komunikovat s Kobrou, nebo ne? Jsou mu ještě podřízeny?

Harold i Kobrovy stíny musejí počkat. Teď je na řadě Kobra a především moje dcera.

Musím k němu na návštěvu.

Pan Kobra nepřijímá? Má to ten vrátný podivné způsoby. Umlčel jsem ho pěstí, protože se chtěl zdráhat. Seběhly se dvě gorily a hrozily mi hlavněmi nablýskaných pistolí. Teď přepočítávají svá žebra. Vzhledem k jejich fyzickému stavu jim to určitě nejde nejlépe.

Pan Kobra právě snídá? Ať se zadusí tím soustem! Lokaj oplývá s leskem zrcadla. Za ohlušujícího hřmotu tříštícího se skla se hroutí k podlaze, aby zůstal přikryt nevábně rozházenými střepy.

Pan Kobra nesnídal.

Pan Kobra lam totiž nebyl.

Namísto nepříliš ušlechtilého Kobrova obličeje vidím dvě podlézavá očka. Vidím lidského střízlíka trůnícího v Kobrově přijímacím pokoji. Tupý, napůl opičí ksicht. Knírek podobný leklému červu. Na sobě má ta atrapa Kobrův župan. Před sebou tác se stříbrným nádobím.

Cleves. Ten poskok Cleves na Kobrově místě?

„Váš vstup, Bensone, mi připomíná scény z gangsterských filmů,“ říká Cleves. Utírá si ubrouskem mastná ústa a nemíní vstát, aby mě náležitě uvítal, jak se na staré přátele sluší.

„Chci mluvit s Kobrou, a ne s vámi,“ zavrčel jsem.

Usmívá se jako bazilišek.

„Obávám se, že to nepůjde, Bensone.“

„Pročpak?“

„Pan Kobra onemocněl. Velmi těžce, vskutku velmi těžce.“

„Doufám, že se mu hned tak neuleví.“

„To nevím, ale určitě teď proklíná právě vás.“

„A to proč?“

„Trochu jste pocuchal jeho stínovku. Nedělá mu to dobře na žaludek.“

Ovšem, proč mě to nenapadlo. Vždyť i já cítím svou stínovku jako část těla. Co teprve Kobra. Můj zásah, ten mu asi dal.

„Budiž, vidím, že jste zaujal jeho místo.“

Postavil jsem na stůl krabičku. Chvíli jsem ho nechal, ať se dohaduje, jaké překvapení se v ní ukrývá.

„Zaujal jsem Kobrovo postavení. Vidíte dobře. Chcete mi snad něco?“ pronáší s jistou dávkou sarkasmu.

„Jdu si pro dceru, a myslím to smrtelně vážně,“ odpovídám jednoznačně. Naznačuji, že je na čase nechat žertování. „Dnes ráno zase zmizela. Jsem si jist, že je někde tady. Pokud mi ji předáte, slibuji vám, že neotevřu tady tu krabičku a nechám vás žít.“

„Jste nenapravitelný idealista, Bensone,“ usmívá se i nadále Cleves a odkládá ubrousek. „Obdivuji se vašemu smyslu pro logiku“

„Nechte těch keců,“ pokusil jsem se ho zarazit.

„Hned to bude, Bensone. Je tady několik malých háčků. Budu tak laskav, že vás na ně upozorním. Jistě vás bude zajímat jedna zásadní věc – pan Kobra dnes v noci na následky svého onemocnění zemřel.“

Nu, nemýlil se. Tato informace mě zajímala.

„A byl ještě ráno úplně zdráv, představte si to,“ říkal tónem pavlačové drbny. „Chystal se pořádat recepci… Dopustil se však krátce předtím několika neuvážených činů. Jedním z nich bylo humanizování jistého stínu. Ten teď běhá po světě pod jménem Benson.“

„Myslel jsem, že právě to bylo jeho štěstím.“

„Ne tak docela, Bensone. Nikdy vás nechtěl do případu zatahovat. Nakonec podlehl svému vlastnímu mamonu. Jste mu nebezpečný jako člověk. Ještě nebezpečnější jste mu byl jako stín. Sám patrně nevíte, jaké jsou v podobě stínu vaše schopnosti. Kobra si toho byl dobře vědom. Proto jste nebyl stínem ani o vteřinu déle, než bylo skutečně nutné. Ale Kobra také věděl, že se mu začnete okamžitě mstít. Hledal všechny způsoby, jak vás odstranit. Pokud jste v lidské kůži, jde to přece jen snáze. Ale jak vidím, máte hlavu stále ještě na krku.

Dokonce si usmyslil vaši dceru vrátit matce, aby si vás usmířil. Jak vidím, byla to od něj pěkná pitomost. Vás si musí člověk držet od těla.

Když pak zjistil, že se kontaktujete s Alicí de Campovou, ztratil nervy. Chtěl ji umlčet. Myslel si, že to děvče ví víc, než ví. Samozřejmě nemohl vědět, že stránka 3323 již mezitím změnila majitele…“

„Kobra zabil de Campa?“ vyjelo ze mne bezděčně.

„Kobra? Myslím, že Kobra by raději zemřel sám, než by nechal zahynout de Campa.“

Nechápal jsem.

„Vžijte se trochu do jeho postaveni,“ pokračoval Cleves. „Získal sambol, ale měl na krku vás. Pak se však dověděl o té vraždě a o tom, že vás viděli na místě činu. Nepochybuji o tom, že Kobra s de Campem spolupracoval. Profesorovou smrti se Kobra stal stínem svých vlastních stínů, otrokem vlastní stínovky. Nezapomeňte, že stíny jsou pořád ve stadiu experimentů. A tak Kobra zpanikařil. Věděl o Alici a doufal, že mu pomůže, podobně jako profesor, zvládal vlastní stíny. Všechny stopy, co se týče vraždy profesora de Campa, vedou ke Kobrovi. Vy a jeho dcera jste byli jediní, kdo jste tyto kontakty mohli prokázat. Kobra vyslal své špehy do všech stran a začal uvažovat. Bohužel pro ně poněkud nelogicky. Vždycky to byl omezenec. Rozhodl se Alici de Campovou zneškodnit za každou cenu.

Ale nesměl jí sáhnout na život, potřeboval její znalosti. Proto za ní poslal stínovku bez ohledu na to, co tím způsobí. Měl poslat stíny, to vím, ale on jim nevěřil. Bál se, že se obrátí proti němu. To děvče představovalo i jejich šanci, mohla jim pomoci k návratu mezi lidi. Radši je od ní držel dál.

Kobra se nemohl dostat na kůži vám, tak vás chtěl současně odříznout od všech informací, které byste mohl použít proti němu. Myslel si, že dřív nebo později přijde na nějaký způsob, jak vás zlikvidovat. Vskutku jen Kobra se svým zúženým rozhledem může tak zblbnout a vypustit stínovku za bílého dne do ulic. Kdyby měl kouska rozumu, tak ji ve chvíli kdy se prodrala do budovy policie, stáhnul zpátky. Vy jste mu toho štírka hezky odepsal. Kobra dostal pěkné za vyučenou. Bohužel už se ze svých zkušeností poučit nemůže. Ale to je život, Bensone, víte?“

„Počkejte, já tomu všemu nějak nerozumím.“

„Hned porozumíte, kam mířím, Bensone. Má-li někdo stínovku, musí ji považovat za stejně důležitý orgán jako srdce nebo játra. Není možné ji amputovat nějakou tupou kudlou. Kobra díky té vaší kudličce utrpěl tak těžké poranění, že už se z něj nevzpamatoval. Málokdo se ze smrti vlastní stínovky vzpamatuje. To už je riziko podnikání. Kdo si pořídí stínovku, musí vědět, že její život se stává jeho životem a naopak. Riskuje svůj život za to, že se stává pánem nad jinými životy. Možná je to tak správné, možná ne.“

„Budiž, ale proč mi to tady vykládáte?“

„Jen pomalu. Musím k tomu dodat ještě jednu maličkost. Víte, co se stalo s těmi všemi stíny, a nebylo jich málo, co kolem Kobry běhaly jako ochočení pejskové?“

Pokrčil jsem rameny. Neměl jsem v této věci zatím jasno. „Zahynuly?“

„To by bylo jejich štěstím. Nikdo ještě přesně neví, jaký je v tom případě průběh další transmutace. Jisté však je, že se dosud ani jeden z Kobrových stínů neobjevil na světě v lidské podobě. Ani jeden z nich zatím nedal o sobě vědět. Je nanejvýš pravděpodobné, že se nadále pohybují živí i neživí kdesi v prostoru. Snad se staly nesmrtelnými i nepřítomnými Jsou to teď skutečně nezávislé bytosti. Lze pochybovat i o jejich reálném spojení s tím stavem hmoty, jaký známe my. Nikdo je nemůže zabít, zlikvidovat. Nikdo je nemůže ovládat. Staly se bytostmi bez těla. Věřící by řekl, že jsou pouhými nesmrtelnými dušemi. Ale takové duše nenajdou spásné nebe ani děsivé peklo, i když by stokrát raději viděly kolem sebe Satana než tu nekonečnou prázdnotu. Chápete tu hrůzu?“ Nedokázal jsem si plně představit, může-li být něco děsivějšího než to, co mi tady právě Cleves barvitě popisoval.

„A teď si představte, že tento kosmos má před sebou možná desítky miliard let existence. Pak snad zkolabuje a dá vzniknout novým světům. A tak to musí jít znovu a znovu. A takový nezávislý stín bude toto vše prožívat, aniž bude moci zemřít. Zbude mu jen vědomí člověka a vzpomínky na cosi nesmírně vzdáleného a dávno neskutečného.“

Mlčel jsem a čekal, kam Cleves dospěje. Hovořil neobyčejně květnatě, ale celkem srozumitelně. „Já vím, Bensone, že jste přišel Kobru zabít. Teď se chystáte zabít mne. Můžete to kdykoli udělat a asi vám V tom těžko něco zabrání. Ale potom si celý život budete připomínat to, co jsem vám právě teď řekl. Až do smrti budete mít před sebou ten děsivý obraz desítek nešťastníků, které jste připravil o možnost stát se opět lidmi.“

„Já?“ vybuchl jsem. Už jsem měl těch jeho žvástů dost. „Proč já? Proč ne ten netvor Kobra, který si usmyslel, že může kohokoli beztrestně zotročit? Jeho stihl spravedlivý trest, a vám prostě nevěřím.“

„Ještě rád mi uvěříte. Vy mě teď zabijete, což je totéž, jako kdybyste zabil mou stínovku. Efekt je stejný. Mé stíny se stanou rovněž bezprizornými“

„Vy máte stíny?“

„Ovšem. Každý, kdo chce v tomto městě něco znamenat, má stíny. Pořiďte si také nějaké.“

Pokrčil jsem rameny. Nebudu nic prozrazovat předčasně. „Má stínovka patrně nepřežije mou smrt,“ pokračoval Cleves. „A mezi mými stíny je jeden, o kterého se už teď velmi zajímáte.“

Pomalu se mi začínaly podlamovat nohy.

„Přejte si, Bensone, ať se vám zjeví ten stín, který po celou dobu našeho rozhovoru stojí vedle mne.“

Rozhodl jsem se, že už nebudu poslouchat jeho řeči. Ale nebylo to nic platné. Podvědomě jsem se k tomu sám donutil. Skutečně vedle něj stál na podlaze, či lépe visel asi dvacet centimetru nad podlahou, stín. Řekl bych, že obyčejný, stejný jako ostatní. Ale asi byl v mnohém jiný. Alespoň pro mne. „Nu, promluv, stíne, ať pan Benson ví, co ho očekává.“

„Tatínku,“ řekl ten stín. „Tatínku, konečně tě vidím, to jsem ráda.“

Hlas se mi zdál být její…

„Tatínku, já nevím, co se to se mnou stalo. Všechno je takové divné, já si nemohu na nic vzpomenout…“

„Tak, to by stačilo, Janice. Můžeš jít,“ řekl Cleves. Stín se poslušně rozplynul.

Tak proto jsem nikde nenašel její stopy…

Nenáviděl jsem ho. Z celé duše jsem Clevese nenáviděl. Tady na stole běhalo to, co mělo z Clevese učinit stín. Ten netvor Cleves mne předešel. S jakou chutí bych ho teď zabil. Nešlo to. Bál jsem se, že v tom, co mi říkal, je pravdivé jádro.

„Jistě chápete, Bensone, že teď odsud pokojně odejdete. Vaše úmysly byly jistě chvályhodné. Ale pamatujte si, že sambol je teď můj. Jenom můj. A vy nic nepodniknete. Vůbec nic, rozumíte?“

„Ovšem. Rozumím vám,“ řekl jsem s nepředstíraným zoufalstvím.

„A tu Krabičku se stínovkou nechte tady,“ náhle rozkázal. „Jestli na ni sáhnete, tak se zabiju!“

Účinkovalo to. Představa toho, co by následovalo po naplnění jeho výhrůžky, byla děsivá.

Odcházel jsem jako zmoklá slepice.

Nechtělo se mi domů, ale tam byla jediná bytost, které jsem se mohl se svým neštěstím svěřit.

Alice nenadávala, neproklínala mě. Jen poslouchala a chvílemi kývla hlavou.

„Tušila jsem, že nesvolíš k tomu, abych se stala stínem. Natolik jsem tě už poznala. Ale nepředpokládala jsem, že se do věci poženeš tak bezhlavě. Teď ovšem musíme jednat s rozumem.“

Abych si ulevil, snad stokrát jsem během pěti minut proklel Clevesovo jméno. Příliš mi to nepomohlo.

„A kde je tvoje stínovka?“ ptala se Alice, když jsem trochu nabyl ztracenou rovnováhu.

Řekl jsem jí to.

„Co všechno ti ještě Cleves napovídal?“

Opakoval jsem jí všechno, co jsem se dověděl o nezávislých stínech.

Zamyslela se.

„Ne, on nemá pravdu,“ řekla po chvíli. „Nemůže to být pravda. Alespoň ne v tom rozsahu, jak ti vše popsal. Nezávislé stíny existují, samozřejmě. Ale je tu možnost, jak je vrátit zpět. Tu stínovku jsi u něj nechávat nemusel. Škoda, že ses se mnou neporadil.“

„Pozdě,“ podotkl jsem nevrle. „Musím jít za Beatricí. Vysvětlit jí to. Ona ještě neví, co se stalo.“

„Na to bude čas vždycky. Pro nás je teď nepřítelem číslo jedna Cleves. Musíme najít způsob, jak mu Janici vyrvat ze spárů. Má tvou stínovku, a tím ve svých rukou i tvůj život. Musíme proto k němu znovu proniknout, ale jinak.“ Nechápal jsem.

„Můj drahý,“ řeklo to milé stvoření. „Já mám přece také slepé střevo.“

Pomalu mi to docházelo.

„Ale – kdo ti ho vyřízne?“

Usmála se a vzala mě za ruku.

„Ty.“

19. Kobrovy stíny

Ležela nahá na tom prkénku, kterému říkala operační stůl. Její tělo vyzývalo k neřesti. Dráždilo mne svou vůní, svými křivkami. Oč raději bych ji teď uchopil do náruče a odnesl vedle na lůžko. Vždyť jsme je po noci plné štěstí ještě ani nestačili ustlat.

Oč raději bych zapomněl na to překvapení, které mi uchystalo dnešní ráno. Oč raději bych byl normálním člověkem a ne detektivem s neobyčejnými schopnostmi. Právě ty mé schopnosti kohosi v tomto městě inspirovaly k tomu, že se rozhodl podniknout loupež století.

Nemohl jsem zapomenout. Nemohl jsem dělat nic jiného. Ležela přede mnou ubohá oběť. Alice věřila tomu, že mé ruce nepoškodí její křehké tělo. Ty ruce, které dovedou tak obratně vrhat nožem. Tytéž ruce, které projevují takovou zručnost při střelbě… Budou prý dokonalé, když budou vedeny jejími přesnými pokyny. Slíbila mi, že neomdlí. Slíbila mi, že mi pomůže, poradí. V nejhorším případě sama vezme skalpel do ruky místo mne.

Skalpel, to sice byl citlivý a jemný přístroj pracující podle vloženého programu, ale lidská kontrola tu přece jen byla nezbytná. Chtěl jsem zavolat známého lékaře. Alice to nedovolila. Ostatně měla pravdu. Žádný lékař by se neodhodlal k tomu, aby provedl v polních podmínkách naprosto zbytečnou operaci. A zdůvodňovat to někomu? Jak?

Tolik prahla po pomstě za smrt svého otce? Tolik si tolik přála mi pomoci? Mně, člověku ještě téměř cizímu? Nevyznal jsem se v ní.

A tu znovu cosi zavadilo o mou paměť. Tolik zkoušenou paměť. Právě ve chvíli, kdy jsem konečně podlehl Alicinu naléhání. Právě jsem přiblížil ten ohavný nástroj k její hebké kůži. Právě jsem nabyl pevného přesvědčení, že jí tím musím ublížit.

Cosi se ozvalo.

Skoro to zabolelo.

„Co se děje?“ zeptala se Alice, napůl omámená narkotikem, které si sama vstříkla do žíly. Zatím jsem jí to nechtěl říct. A přece ten cizí závan, který přepočítal mé mozkové závity, nebyl přeludem.

„Zjev se mi, ať jsi kdokoli!“ vykřikl jsem nejen myšlenkami.

Alice sebou trhla. Naprosto nechápala, oč jde.

„Co se děje?“ ptala se. Neodpověděl jsem jí.

Zíral jsem na dosud prázdnou plochu mezi operačním stolem a stěnou. Odklidili jsme nábytek, abychom měli víc místa pro své chirurgické orgie. Pomalu se tam kondenzovala jakási hmota velikosti středního medvěda. Neforemná. Nesymetrická. Necvičenému oku neznalého člověka musela připadat odporná. Já si ale na stíny pomalu začínal zvykat.

„Kam se to díváš, drahý,“ vztyčila se Alice a objala mě kolem krku. Pochopil jsem, že ona zatím nikoho nevidí.

„Příteli.“ oslovil jsem stín myšlenkami, „je to, co mi chceš říct, určeno jen mým uším?“

„Kdo je to tady s tebou? Nechci vstupovat do jeho vědomí bez jeho svolení,“ ozvala se ozvěna v mé hlavě.

„Má přítelkyně Alice.“

„Kde má hlavu?“

„Na mém levém rameni.“

„Mohu do ní vstoupit?“

Lehce jsem přikývl.

Poprvé v životě jsem byl na vlastní oči svědkem toho, jak stín proniká do lidského těla. Alice slabě vykřikla. Stín, jehož poloprůhledná silueta jen na okamžik splynula s Aliciným tělem, zaujal vzápětí své místo na koberci.

„Přečetl jsem její paměť, Bensone. Je to dcera profesora de Campa. Máš jistotu, že je opravdu tvou přítelkyní?“

„Nevybírám si přátele podle toho, jak se jmenují. Co se týče výběru přátel, nerad si do toho nechávám mluvit.“

„Nemusím ti snad objasňovat úlohu profesora de Campa v postavení, v jakém se teď nacházím,“ pokračoval stín.

„Říkám ti, že Alice je mým přítelem Cokoli si spolu teď my dva budeme vyprávět, se ona ode mne brzy doví. Ostatně, nemýlím-li se, jsi Diven. Včera jsi mi poradil, jak zabít Kobrovu stínovku.“

Na chvíli se odmlčel. V jeho nelidské tváři se objevilo cosi, co se nepodobalo žádnému lidskému projevu.

„Souhlasím,“ řekl. „Souhlasím se vzájemným kontaktem s Alicí.“

„Alice, slyšíš a vidíš ho?“ řekl jsem nahlas.

Stíny pochopitelně znala, ale přesto jsem zřetelně vnímal, že se v jeho přítomnosti necítí dobře.

„Vyslyšte mne,“ řekl stín. „Donedávna jsem byl téměř věrným sluhou pana Kobry. Později nezávislým stínem stojícím mimo jeho působnost. Teď jsem jen duchem bloudícím nekonečným prostorem. Mamě pátrám po způsobu, jak se stát znovu člověkem, či alespoň normálním plnoprávným stínem v nějaké organizované soustavě. Když jsem ti radil, Bensone, co máš udělat, nemohl jsem tušit, že Kobra zemře.“

„A kdybys to věděl, dal bys mi tu radu?“

Zaváhal. Neodpověděl. Těžko teď polemizovat. Co se stalo, nedá se změnit.

„Sloužil jsem Kobrovi šest let. Měl jsem dost důvodů ho nenávidět. Ale nejsem tu proto, abych vám vykládal, co mě v minulosti potkalo. Pomohl jsem ti, Bensone. Teď potřebuji pomoc já.“

Odmlčel se. Nechápal jsem, co tím chce vlastně říct.

„Snaž se domyslet všechny souvislosti, Bensone. Nejsem sám, je nás na dvě desítky. Kobra zemřel, ale před smrtí dal všem svým stínům rozkaz. Přišel jsem tě poprosit o pomoc za sebe i za ně.“

„Co se stalo s Kobrovými stíny?“ začal jsem se o věc blíž zajímat.

„Zatím nevím, neviděl jsem je. Ale Kobra jim nařídil, aby tě zlikvidovali. Tebe a ještě někoho. Kdo je ten druhý, to zatím nevím. Ale bojím se, že jsem to já…“

„Copak stín může zabít člověka?“

„Bensone, ty zatím skutečně nic nevíš. Kobra měl skutečně štěstí, žes nic nevěděl. Ne, nezabije tě tak, jak si to vy lidé představujete. Ale přivede tě k šílenství, zničí tě fyzicky, udělá z tebe trosku. Stín tě může donutit, aby ses zabil. Měl bys zmizet… Ale to by nepomohlo.“

„Co mám tedy udělat?“

„Vím, jak na to. K tomu, abych se transformoval zpět do lidské kůže, potřebujeme stínovku. Kobrovu stínovku, která jediná má drogu shodnou s mými geny, s geny ostatních stínů. Ty jsi zabil jeho stínovku, Bensone. Tím jsi zabil Kobru. Ale to přece neznamená, že je naše věc ztracena. Existuje ještě Kobrovo mrtvé tělo, rozumíte? Stačí jeden orgán a můžeme mít novou stínovku. Důležitá je její droga. Nesmíme však váhat. Ty ji budeš moci ovládat, Bensone. Stačí pár kapek tvé krve. Kobrovo tělo zatím leží v mrazicím boxu, ale co nevidět je mohou spálit. A pak všechny mé naděje pohasnou…“

„Alice!“ vykřikl jsem a objal jsem ji. „Operace je zbytečná a tvé obětování rovněž!“

Nic nechápala.

„Kdybych toho Clevese zabil, nic se nemůže stát. Janice může žít i potom jako normální člověk. Je to přece tak jednoduché!“

Trvalo chvíli, než pochopila, oč mi jde. Nesdílela však mé nadšení.

„Nezapomeň najedná věc, Bensone.“

„Na jakou?“

„On má tvou stínovku, a to je drahý rukojmí.“

„Může ji zabít, v tom mu as, nezabráním. Vím, že je to riziko, ale pro svou Janici se musím obětovat.“

„A nešlo by to bez zbytečných obětí?“ zachmuřila se a trochu se usmála. „Nezapomeň, že jsou tady lidé, které by tvůj odchod možná zarmoutil.“

Vděčně jsem ji k sobě přitiskl.

Diven zatím nervózně visel nad kobercem a čekal, až se vypovídáme.

„Příteli, díky za novou naději,“ řekl jsem mu. „Ale nemyslíš, že je na čase, abys nám o sobě řekl víc? Zdá se mi, že máš na stín velmi dobrý přehled o svém postavení.“

„Jsem Kara Diven, to by mělo leccos vysvětlit.“

„Kara Diven?“ rozšířily se údivem Aliciny oči.

„Ovšem. Jsem bývalým asistentem profesora de Campa. Jsem jednou z prvních obětí jeho pokusů, slečno Alice.“

Nevěděl jsem, zda jeho slova měla vyznít tak tvrdě, jak se stalo.

„Promiňte,“ sklopila oči. De Campovo jméno zapůsobilo v naší situaci jako bomba. Tohle mohlo přerůst v hádku. Pokusil jsem se zastavit v zárodku vznikající spor.

„Řekněte raději, kde najdu Kobrovu mrtvolu…“

V té chvíli náš vzájemný kontakt skončil. K mému sluchu začaly opět pronikat zvuky z reálného světa. A byly to zvuky zatraceně nepříjemné. Kdosi nejen vytrvale zvonil u dveří mého bytu. Navíc do nich ze všech sil bušil. Zdálo se, že se do nich pustil parním bucharem.

Alice i Diven v té chvíli rovněž vypadli z režimu vzájemného kontaktu.

Nezvaného hosta bylo ovšem záhodno poučit o pravidlech slušného chování. Sejmul jsem chirurgické rukavice. Za stupňující se kadence úderů a zuřivých výkřiků jsem se rozhodl otevřít dveře.

Dovnitř se doslova vsypaly tři černé uniformy.

Policie, a bez povolení k prohlídce?

Rozhodl jsem se, že jim odpovím stejným způsobem.

Ti chlapi měli snad ocelové ruce. Bal jsem se, že mi zlomí zápěstí.

Nic jsem nechápal. Nevydařil se mi jediný chvat. Byl jsem v jejich rukou ubohou hříčkou. Byl jsem jen hodný politování.

Měl jsem velké štěstí, že nepoužili pěsti. Viděl jsem, jak se jeden z nich rozehnal. V betonovém panelu vytvořil slušnou díru. Praskliny se rozběhly na metr daleko.

Ještě jsem neviděl, že by nějaký člověk měl tolik síly.

Za nimi vplula do bytu sama jeho svalnatost seržant Bloch. Zašermoval mi před očima revolverem. Použil slov, jejichž tón nenaznačoval právě přátelské úmysly.

„Tak jsme vás konečně dostali, Bensone,“ kroutila se do dvojitého paragrafu jeho odulá ústa. Sevřel v prstech mé klíče a vmžiku z nich nadělal kovovou drť. Ničemu jsem nerozuměl.

„Teď už nám nevyklouznete jako včera,“ objasňoval mi Bloch mé postavení.

Zatracený Bloch. Není tady Harold, aby mě chránil před jeho tupostí. Začal opět přemýšlet svým unikátním způsobem.

Svůj dialog s Divenem asi teď nedokončím, tahle záležitost zabere delší časový prostor,

„Divene, zatím nás nechte. Najděte si mě později, myslím, že v městské věznici,“ střelil jsem myšlenkou po stínu visícím nehybně nad podlahou. Diven neodpověděl, ale nezmizel. Podivně se zkroutil, jako kdyby se bránil nějakému útoku. Pak se téměř rozplynul a já na okamžik spatřil další tři stíny.

Pochopil jsem, že Kobrovy stíny jsou tady.

Kobrovy stíny zaútočily na Divena.

Kdo vlastně útočí na mne? Policajti? Kde by se v těch střízlících vzalo tolik síly?

Mají v tom prsty stíny?

Bloch mi nenechal čas k přemýšlení. Byl pánem situace. „Jste zatčen, Bensone. Půjdete před soud.“

„Co jsem zase provedl, seržante?“ obrátil jsem se k němu. „Tak předně tady máme nedořešený případ vraždy profesora de Campa. Já jsem pevně přesvědčen, Bensone, že ho máte na svědomí.“

„Copak vám to už komisař Fruman nevysvětlil?“

„Komisař Fruman mi nevysvětlil nic!“ řval nepříčetně Bloch. „Komisař Fruman záhadně zmizel. Obviňuji vás, Bensone, z útoku na komisaře Frumana!“

Boj s lidskou tupostí je soubojem s větrnými mlýny. Jen jsem si povzdechl „Dále vás obviňuji ze spoluviny na záhadném úmrtí ctihodného občana Kobry, Bensone. Váš rejstřík je neobyčejně pestrý! Stihl jste toho včera víc než dost.“

„Pokud vím, Kobra zemřel v době, kdy jsem byl na policejním ředitelství,“ začaly mi povolovat nervy.

„Jak víte, kdy Kobra zemřel?“ burácel Bloch. „Leccos jsem se dověděl. Ovšem, to hnusné zvíře, které k nám vtrhlo, to je podstata věci. Vy jste je zabil, a tím jste zabil Kobru!“

„Kdo vám prozradil tuhle moudrost, seržante?“ nestačil jsem se divit jeho přehledu.

„Nu, a co vidím zde?“ začal se rozhlížet po mém bytě.

Už mě to nebavilo.

„Seržante, obvinění jsou směšná. Vypadněte už konečně z mého bytu. Dobře víte, že vás s nimi každý prokurátor vyhodí. Na co máte město prošpikované detektory? Dobře víte, kde jsem byl, když došlo k oněm zločinům.“

„Detektory? Vy doufáte v detektory? Pamatujte si, že soud uvěří policii, a ne nějakým potrhlým detektorům. Odveďte ho,“ zařval na ty své poskoky.

Zkroutili mi ruce za zády. Připadal jsem si jako v lisu.

„Na to vám neskočím, seržante. Ještě znám ten zbytek zákonů, co u nás platí,“ supěl jsem a přemáhal bolest.

„To nevadí, my už na vás něco vyhrabeme,“ ječel dál Bloch a rozhlížel se kolem. „Tak především – kladl jste odpor při policejním zásahu.“

„Jakém policejním zásahu? Co jste pohledávali v mém bytě? Kde máte povolení soudu k domovní prohlídce?“

„Koukněte se, seržante,“ ozval se jeden z policajtů. V ruce držel jeden z deníků profesora de Campa.

„Tohle není pro vaše oči,“ ozvala se konečně Alice. „V těch sešitech jsou jen služební záležitosti.“

Nebrali ji na vědomí.

„Ovšem,“ řekl nejistě Bloch. „Právě tohle hledáme. Toto je důkaz. Zavraždil jste profesora de Campa a ukradl jeho záznamy.“

„Jak jsem je mohl ukrást, když jste mě dopadl s prázdnýma rukama na místě činu?“

„To vám už vysvětlí vyšetřující soudce,“ podotkl Bloch. „Jste zatčen, Bensone.“

„Seržante, běžte už do háje,“ popíchl jsem ho.

Jeho pohled padl na zborcený operační stůl.

„Toto tady byl nepochybně oltář černé mše! Vzýval jste ďábla, Bensone, za pomoci této děvky! A to je zločin!“

„Myslíte?“ pokrčil jsem rameny, ale přestal jsem se přít. Ten člověk si vzal něco do hlavy, a také to udělal. Nakonec nám oběma, jak se dalo čekat, nasadil želízka a posadil nás do přistaveného vozu. S myšlenkou na nějakou operaci jsme se prozatím museli rozloučit.

A cestou na policii jsem měl o čem uvažovat.

Šli opravdu po denících profesora de Campa? Copak je skutečně někdo tak naléhavě potřebuje? Kdo asi? Nu, tohle se dá snadno domyslet.

20. Městská márnice

V cele předběžného zadržení už jsem to znal; neseděl jsem poprvé. Zatím jsem ničemu nerozuměl. Ale pochyboval jsem, že to byl Blochův nápad. Příkaz k mému zatčení dal někdo vyšší. Ale kdo, a hlavně proč?

Ovšem, všechny stopy vedou ke Kobrovi. Ten už sice nežije, ale jeho nástupci se nelíbí, že volně běhám po světě. Není žádný problém podplatit policii.

Kde vzala policie ty neuvěřitelně silné chlapíky? Ještě teď skoro necítím ruce. Jediné sevření mi málem rozdrtilo kosti.

Za normálních okolností bych si s třemi policajty hravě poradil. Teď na mne stačil jeden…

Jako kdybych to už jednou zažil, něco se mi vybavuje z paměti Přece tam, před palácem Kobra, kde jsem se vrátil zpět z říše stínů. Čekal tam na mne Cleves, takový střízlík. Já byl překvapen, kolik se v něm vzalo síly, málem jsem ho neudolal.

Souvisí to spolu nějak?

Zatím mi běží čas. Když mě tu budou držet déle, může se stát, že Kobrovo tělo bude spáleno. Ani nevím, na kdy je ohlášen pohřeb…

Pak ztratíme jakoukoli šanci pomoci nebohému Divenovi, ale nejen jemu. Neznal jsem ostatní stíny, které Kobra držel ve svém otroctví. Ale patrně se mezi nimi octl neobyčejnou náhodou také Harold. A toho bych potřeboval mít mezi lidmi snad ze všech nejvíc. Kdyby teď byl ve službě, neseděl bych za mřížemi déle než deset minut. Měl jsem nehorázný vztek.

„Žádám o rozhovor se svým advokátem!“

Kopl jsem do dveří, vnější reakce však byla nulová. „Nabízím kauci v jakékoli výši!“

Další kopanec.

„Podám žalobu pro neoprávněné zadržení!“

Pak jsem si uvědomil, že jim musím být k smíchu. Posadil jsem se na pryčnu. Uvažoval jsem o tom, co všechno jsem už dnes stihl natropit.

Úvahy záhy přerušil příchod toho, na koho jsem v té chvíli vůbec nepomyslel. Cosi se opět ozvalo v mém mozku Diven, samozřejmě. Netušil jsem, že právě on mi teď pomůže. „Tak jste viděl, co dokáže stín?“

Nechápal jsem.

„Kdo myslíte, že ovládal ty tři policajty? Stali se obyčejnými loutkami. Tři mí kolegové vstoupili do jejich mozků.“

„Tohle že dokážou stíny?“

„Ovšem. Kobra z vás měl skutečně strach oprávněně.“

„Ale proč policajti?“

„Stíny mají strach i z vás. Musí vyplnit Kobrův příkaz. Je to jejich povinnost. Neměly by klid, dokud by nesplnily jeho poslední přání. Ale nemohou na vás přímo, ubránil byste se. Jste bezmocný jen proti hrubé fyzické síle. Proto ti tři policajti.“

„A kde jsou teď?“

„Nevím, zatím se odklidily z cesty. Myslí si, že je to v suchu. Já jsem jim unikl, po mně šli také.“

„Budiž, a co bude dál? Sedím v base a nemohu nic dělat.“

„Nebojte se, zkusíme, co se dá. Dobře se dívejte, Bensone, co dokáže stín,“ vybídl mě.

Za chvíli se ozvaly z chodby hlučné kroky a cosi zařinčelo. Prudkým úderem se vylomily dveře mé cely. A v nich se objevil strážce, kterého jsem ještě před chvílí marně přivolával. Ten člověk vyvrátil ocelové dveře holýma rukama. Pochvalně jsem pokýval hlavou. On mi jen mlčky podal svazek klíčů. Žblebtl cosi v tom smyslu, že cesta ven je volná. Pak z ničehož nic začal poskakovat po jedné noze a metat na zemi kotrmelce. Nakonec vylezl po mřížích ke stropu a tam se připoutal za opasek. Zůstal bezmocně viset. Zakvílel.

Teprve teď přišel k sobě. Tak tohle dokážou stíny… Pochopil jsem, proč jich má Kobra takový regiment. Mohou ovládat mozek každého člověka… Tak proč se mnou dělal Kobra ty obstrukce, když potřeboval sambol? Proč na mne neposlal stín, aby mě k tomu donutil?

Patrně není vše tak jednoduché a přímočaré S některými lidmi to budou mít stíny obtížnější. Ale dokážou znásobit lidské síly neuvěřitelným způsobem, tomu nasvědčovaly dveře povalující se u mých nohou.

Není právě tohle ten moment, kterého se Kobra obával ve vztahu ke mně? Nemohlo se stát, že já, jeho vlastní stín, bych právě tak zacvičil s ním?

„Co tady děláte, člověče? Sundejte mě,“ kňoural dozorce. „Nechte toho breku,“ zasípěl jsem na něj, „nebo si vás půjčím ještě jednou.“

Jistě byl ochoten věřit tomu, že jsem si s ním takhle zacvičil já.

„Ve které cele je zavřená Alice de Campová?“

„Ne-ne-nevím, ženské tady nejsou,“ fňukal ten hrdina.

„Jděte ven,“ uslyšel jsem ve své hlavě Divena. „Alici vyvedu ven stejným způsobem jako vás. Ještě vám venku vyberu auto, ale pak už si musíte vystačit sami. Kobrovo tělo je v městské márnici v boxu číslo 17. Pokusím se odlákat stíny, pokud se za vámi vydají.“

Alice nebyla svým vysvobozením překvapena tak jako já. Leccos tedy o možnostech stínů věděla. Vůz jsme měli přistaven, a to dokonce policejní.

Teprve když jsme zmizeli, strhl se v budově věznice poplach. Věděli jsme, že detektory nadále mapují náš pohyb a nakonec nás policie stejně dopadne. Měli jsme však náskok.

Konečně jsme za sebou uslyšeli kvílení policejní sirény. Pohlédl jsem na trochu pobledlou Alici, zjevně už toho měla dost. Já však neměl čas na jediné slovo útěchy a tím méně jsem jí mohl dopřát jakýkoli odpočinek.

Napadlo mě udělat totéž, co naši pronásledovatelé. Houkačka na střeše nám čistila cestu lépe než vysavač.

Na prosekturu jsme dorazili minutu před policií. Náskok to byl sice nevelký, ale postačoval. Zastávkou u červenobílé závory a povinným legitimováním jsem se nezdržoval. Ze závory jsem nadělal třísky a vjel jsem velkými vraty přímo do sklepa. Asi se všichni policajti pěkně divili, když viděli, kde se chtějí uprchlí vězňové ukrýt.

Ne, nikdy jsem tady nebyl. V těchto prostorách jsem se rozhodně nedokázal orientovat. A opět zasáhl Diven, stín neobyčejně zkušený a světaznalý. Dokázal mě snadno rozlišit v těch milionech signálů nejrůznějších mozků.

Skoro mě napadla hříšná myšlenka, že bude velká škoda udělat ho zase člověkem. Nevím, jestli ji Diven zaslechl.

Zaklapl jsem zevnitř těžká ocelová vrata a zajistil je. Rozhlédli jsme se v té podivné pochmurné prostoře. Stísněná nízká hala, tak nízká, že jsem se stropu mohl dotýkat rukama. Alice klopýtala kousek za mnou. Zkoumala jmenovky nalepené na jednotlivých boxech, nastavených na sobě jako kotce pro králíky. Každý skrýval jednoho nebožtíka pokojně očekávajícího okamžik, kdy se jeho tělo promění v plynné zplodiny.

„Tady je to,“ zašeptala. Těsná hala jakoby nedovolovala hovořit nahlas.

Prosklená rakev vyklouzla ze svého lůžka. Uvolnil jsem závěsy a odklopil kryt. Bez nejmenších rozpaků jsem strhl bílý rubáš z těla člověka, který mi způsobil tolik nepříjemností.

Byl to skutečně Kobra. Kdosi mu zatlačil oči tak nešikovně, že na nás zíraly malými škvírkami. Pokusil jsem se tento úkon dokončit, ale silný mráz proměnil jeho tělo v ledovou kru.

„Podívej, tady,“ ukázala Alice na břicho mrtvoly. Na pravém boku se táhla dlouhá jizva. Měřila snad třicet centimetrů.

„Co to znamená?“

„Játra,“ odpověděla. „Kobra měl transplantovaná játra.“

„Nechápu,“ pokrčil jsem rameny.

„Jeho játra byla zdravá,“ řekla Alice. „Ale on potřeboval…“

„Stínovka,“ pochopil jsem. Přikývla. Kobrova stínovka byla tedy přiživena jeho játry. Proto z ní vyrostla tak veliká obluda. Měla dostatek stavebního materiálu. Já, který jsem živil stínovku hubeným hadem apendixu, jsem pochopitelně nemohl podobných parametrů docílit.

„Budeme čekat, až rozmrzne?“ ptal jsem se. Zavrtěla hlavou.

„Čekali bychom moc dlouho. Mezitím si jistě najdou způsob, jak nás odsud vykouřit.“

Ukázalo se, že to děvče je mnohem důvtipnější než já. Zatímco já jsem stál s prázdnýma rukama, ona vytáhla z kapsy policejní nůž, kterých byla v autě celá baterie. Tenhle nástroj se nedal otupit a měl ostří stejně dokonalé jako skalpel.

Poprvé v životě jsem byl přítomen pitvě. Přiznám se, že jsem nebyl schopen Alici při jejích zručných pohybech nikterak asistovat. Po pravdě řečeno, neměl jsem ani příliš touhu dívat se tam, kam ona sahala docela suverénně. Přitom mě informovala o stavu Kobrových vnitřností, jako by se jednalo o díly poškozeného automobilu.

Po krátkém váhání se nakonec rozhodla pro slezinu. Vyřízla ji se samozřejmostí řezníka porcujícího tele. Vložila orgán do plastikového sáčku a přidala asi kilo suchého ledu.

„A teď musíme nějak ven,“ řekla, když jsme mrtvolu zasunuli zpět do jejího regálu. Její poznámka byla věcná. Bušení na dveře zesílilo natolik, že se proměnilo v bzukot elektrické brusky. Za chvíli tady budou.

„Kudy?“ přemýšlel jsem nahlas.

Byli jsme prakticky uvězněni a jediná cesta ven vedla kovovými vraty. Tam běsnila jednotka pronásledovatelů.

Kam se jen poděl ten zatracený Diven? Ten by možná dokázal zbláznit i tu hordu policajtů a průchod na čas uvolnit. Snažil jsem se ho zavolat, ale neozval se.

„Divene, přece nás v tom teď nenecháš?“ řekl jsem nahlas.

Neozval se.

Měli jsme vlastně jen nůž, a tam zvenku se dobývalo dovnitř nejméně šest chlapů.

Pokud jsou posíleni stíny, potom nemáme šanci…

A pak jsem uslyšel jakýsi rachot. Jako kdyby někdo tam za dveřmi naklepával maso paličkou. Dveře začaly vibrovat a objevil se v nich maličký otvor.

Někdo prorazil dveře holou rukou. Kobrovy stíny byly opět tady.

Nebylo kam ustoupit.

„Já se o ně postarám Alice,“ řekl jsem. „Zabavím je a ty musíš proklouznout. Tohle maso,“ ukázal jsem na pytlík se suchým ledem, „se musí za každou cenu dostat na místo.“

Přikývla s otazníkem v obličeji.

„Neboj se, z vězení se brzy dostanu.“

„Bojím se něčeho jiného,“ řekla tiše. „Bojím se, že začnou střílet…“

„Možná,“ odvětil jsem, „ale to už je riziko mého povolání“

Dveře se rozlétly a dovnitř vpadli čtyři chlapi.

Ne, těm se neubráním. Mam jedinou šanci.

Tohle nejsou policisté, tohle jsou čtyři stíny. Stíny, které plní rozkaz svého pána. Ale současně také oběti odsouzené k vědnému bloudění. Vždyť já současně pomáhám i jim.

Jak jim to jen vysvětlit?

Snad pomůže, když uvidí tělo svého pána. Snad zachytí mé myšlenky.

Soustředil jsem se, jak jen to šlo. Vyzval jsem je všechny čtyři, aby se mi ukázaly. Mé myšlenky bušily do prostoru. Vysílal jsem úpěnlivé výzvy. Přesvědčoval jsem neviditelné stíny o tom, že to, co dělám, je především v jejich zájmu.

Co je u stínu silnější? Pocit povinnosti, nebo pud sebezáchovy?

Neměl jsem se to dovědět, protože se mi úsilím zatmělo před očima. Cítil jsem, jak zvolna padám do mdlob.

Vůbec jsem nevnímal, co se se mnou děje.

Když jsem se probral, ležel jsem na promrzlé podlaze márnice sám. Od zmrznutí mě možná zachránilo jen to, že zůstaly otevřené dveře.

Třel jsem si promrzlé údy. Pomalu jsem vstal a potácel jsem se k východu.

Něco leželo na podlaze. Igelitový sáček. V něm něco zakrváceného. Odporného…

Konečně jsem si uvědomil, co to je.

Kobrova slezina.

Myšlenky se mi pomalu srovnávaly v hlavě, než jsem si dal všechno dohromady.

Ale kde je Alice?

Ne, teď není čas ji hledat.

Musel jsem domů, a to co nejrychleji.

Nebyl čas volat taxík, a tak jsem se dopustil přestupku, když jsem si vypůjčil jeden z parkujících vozů. Rovněž jsem ignoroval barevné signály na křižovatkách. Prosmýkal jsem se jimi s pružností úhoře a mrštností kočky. Policajti dobře vědí, kam jedu, a brzy si mě zase najdou. Ale já se tam musím za každou cenu dostat.

Skoro se mi zdálo, že ten malý štír už na mne čeká. Původně měl dostat jedno malé slepé střevo. Čeká ho ale chutnější potrava. Nevěděl jsem však, jak dlouho mu potrvá, než ji vstřebá. Na slepé střevo stačila noc, ale na slezinu?

Měl bych se vydat hledat Alici, ale bojím se, že by někdo mohl zničit to, co se tady teď rodí.

A pak, tahle stínovka musí dostat i část mého těla. Pár kapek krve, tak to přece říkal Diven… Někdo musí být schopen ji ovládat.

Možná že Alice přijde…

Nepřišla. Ani Divena jsem se nedočkal.

Nakonec jsem usnul jako pařez.

21. Těžký život štíra

Cosi mě šimralo. Měl jsem navíc takový zvláštní svědivý pocit. Něco rušilo noční klid a burcovalo mě ze spánku. Uvědomoval jsem si, že mám zavřené oči. Přesto mi připadalo, že vidím… Vnímal jsem cosi nepochopitelného, neostrého, rozmazaného. Viděl jsem úplně jinak než člověk. Zdálo se mi, že se plazím po břiše. Ne, neplazím se. Je to jen chůze. Ale velmi zvláštní chůze Potřebuji k ní přinejmenším osm nohou. A přesto ležím na lůžku a spím…

Pozoruhodný, neobyčejný jev. Jakési rozdvojení osobnosti. To, co vnímám, rozhodně není sen. Není to pouhé klamné mámení, z něhož se člověk často ráno probouzí pln nejistoty.

Jen se naučit vidět… Jen vědět, jak zacházet se světlem. Paprsky se lomí v těch nejpodivnějších úhlech. Musím se naučit rozlišovat tu absurdní perspektivu.

Bensone, vzpamatuj se. Tady přece nejsi ani stínem, ani člověkem. Ale čím vlastně jsi? Kdo jsi a proč jsi?

Náraz.

Obracím se.

Druhý náraz.

Nemám k dispozici větší plochu než tři krát tři metry, a to je málo. Jakési podivné vězení…

Nahmatávám materiál, z něhož jsou ty zvláštní pružné stěny vyrobeny. Trochu se pod tlakem mých zvláštních končetin prohýbá, ustupuje, ale zatím drží pevně. Ale tam nahoře, tam je spára. Pod tlakem mého klepeta se škvíra zvětšuje. Dovoluje světlu, aby pronikalo dovnitř.

Jak to, že mám klepeta?

Myšlenky se drolí na prášek. Nejsou schopny se kondenzovat do podoby, která by dovolovala dospět k jakémukoli závěru.

Metry se scvrkávají v centimetry.

Proč se vlastně zabývám otázkou, na co mi jsou nějaká klepeta? Jsou přece přirozenou součástí mého článkovitého těla. To je zakončeno vztyčeným chvostem. Tou nejlepší zbraní, jakou mě příroda mohla vyzbrojit.

Skoro prahnu po tom, abych mohl tu kapku jedu, kterou s sebou vytrvale nosím, vstříknout pod kůži… Komu? Kdo je ten někdo, koho se chci zmocnit? Koho chci prohlásit za svého otroka?

Náhle se probouzím ve své lidské podobě. Vím všechno.

Pochopitelně, mám dvě vědomí. To druhé, slabší, jsem samozřejmě dokázal potlačit pod tlakem událostí, které se kolem mne valily jako blizard. Ale teď, když je klidná noc, mám čas se zabývat i druhou částí své bytosti, zrozenou z nepotřebného apendixu.

Bensone, vždyť ty máš stínovku! Cleves tě donutil, abys ji nechal u něj. Není to příležitost, jak mu přejít přes rozum?

Vždyť on stínovku nechal zatím zavřenou v téže krabičce, ve které jsem ji k němu přinesl. Krabička je lepenková, to by v tom byl čert, abych se nedokázal prodrat ven. A pak…

Co pak? Zmizet, šlapat přes půl města a trnout každou chvíli strachem, že mě nějaký zavilý nepřítel podobné havěti s nejvyšším odporem zašlápne? Ne, ne… Proč jsem vlastně přišel se stínovkou ke Clevesovi?

Musím si najít svou oběť. Jen se dostat ven z krabičky. Samozřejmě je teď velmi důležité potlačit silné vědomí člověka. Benson tedy může odpočívat. Pro stínovku nejsou pohyby osmi nohama a dvěma klepety tak složité.

Klepeta začínají deptat lepenkovou krabici, pomalu, vrstvu po vrstvě. Prokousávají se na světlo. Tam venku mohu Clevesovi ještě dost zatopit.

Já mu dám vydírat mě. Já mu dám dělat si z mé Janice stín. Ne, Clevesi, Benson není z těch, kteří si nechají všechno líbit.

Konečně jsem venku. Připomínám si situační plánek Kobrovy vily. Teď ji bezostyšně obývá ten poskok Cleves…

Tahle místnost je dostatečně velká na to, aby to byla hala nebo předpokoj. Ale je zase malá na to, aby mohla být pracovnou. Nejsem tedy tam, kde jsem byl sám sebe nucen opustit. Potřeboval bych se dostat do ložnice. To by nemělo být nijak daleko.

Teď běhám po jakési rovné ploše, která by mohla měřit metr krát metr. Najednou narážím na cosi neviditelného. Zkouším to znovu a znovu, ale je to zbytečné. Skoro cítím tu bolest, kterou bych si uvědomoval, kdybych do té skleněné stěny mlátil lidskou hlavou.

Jen musím doufat, že se na mne nikdo nedívá, protože ani v kůži členovce jsem nedokázal zamaskovat svůj vztek. Myslet si, že Cleves je tak naivní a nechá mě utéct z lepenkové krabice… Skoro se stydím. Sklem se neprokoušu…

A přece. Zdá se mi, že je tu jakási naděje.

Skleněná stěna se zdá vysoká a nedokážu po ní vyšplhat třebas jako luční kobylka. Ale já mám mozek člověka. Je tu přece lepenková krabice… Má kusadla ji zručně porcují. Doufám, že se to povede tak šikovně, jak si představuj. Ten proužek lepenky, který jsem získal, není dlouhý. Má jen něco přes půl metru. Když jej pracně opřu o stěnu, stěží dosahuje k horní hraně nádoby.

Mám co dělat, abych se těma nemotornýma nožkama udržel. Ale papír, to je něco jiného než sklo. Přestože se můj vratký most zmítá jako třtina ve větru, šplhám vytrvale vzhůru. Dvakrát jsem spadl, ale nakonec jsem se dostal tam, kam jsem chtěl.

Potřeboval jsem značnou odvahu k tomu, abych se vrhl do té hlubiny, kam nevidím. Jen pevná víra, že tak malému tělíčku se nemůže nic stát, a zoufalá snaha něco podniknout mě přesvědčily o nevyhnutelnosti tohoto kroku.

Běžím domem veden jakoby magnetickými siločarami. Nic mě nemůže zastavit. Mám tak drobné a štíhlé tělo, že se dokážu prodrat i centimetrovou spárou pod dveřmi. Za nimi tuším Kobrovu ložnici. Teď tam nocuje Cleves.

Při tom úprku mi v hlavě hlodá jen jedna drobná otázka: mohu proměnit ve stín člověka, který má vlastní stínovku? Má stínovku a současně i pěkné stádo stínů…

Mé podvědomí mi napovídá, že to možné je. Jeho stíny pak budu ovládat jeho prostřednictvím.

Prostřednictvím Clevesova stínu…

Jen aby to byla pravda a aby se to podařilo.

Vnímám člověka, který leží nehybně na lůžku. Cleves je přece jen hlupák. Snad jsou tady někde stráže, ale kdo je schopen zaregistrovat šustot nožek titěrného štíra?

Stůj!

Tak přece jen není pan Cleves tak úplně hloupý. Paprsek fotobuňky visí snad jen tři centimetry nad zemí… Na koho je tady nastražena ta past? Dá se to obejít?

Samozřejmě, že dá. Jen umět využít schopnosti lézt po stěnách. Jsem přece štír a tyto stěny už nejsou skleněné.

Konečně dopadám ze stropu na lůžko. Hned vedle spícího lidského těla. Vyhledávám kousek volné kůže. Chystám se, že tou skvělou injekční jehlou udělám krátký proces s tím ničemou.

Teď.

Můj nepřítel se ani nepohnul, stačil zlomek vteřiny.

A rychle pryč, co nejrychleji.

Bensone, zapomněl jsi přemýšlet. Tělo stínovky proťalo paprsek, kterému se předtím tak promyšleně dokázalo vyhnout.

Bensonovy uši slyší sirény znějící kilometry daleko. Lidské tělo už se nemůže soustředit. Ty rušivé vjemy mě zasahují na nejcitlivějších místech.

Mé lidské já najednou cítí silnou únavu. Ta mi brání ve schopnosti kontrolovat pohyb toho malého tělíčka.

Cosi se vedle mě otřáslo. Je to jen bota kohosi neohrabaného, anebo naopak mistrovsky šikovného. Křižuji podlahu všemi směry, ale je to jen tanec mezi stovkou slonů. Mnoho psů zajícova smrt.

Tvrdá podrážka dopadává na mé článkovité tělíčko a tiskne je k zemi. Drtí je svým tlakem. Cítím, jak chitinový krunýř praská. Vnímám zřetelně, jak se lámou křehké nožičky. Jedno klepeto se odtrhává.

Kolem je jen tma a tma a bolest a bolest…

Je to hlupák. Neví, jak stínovku zabít. Svůj chvost jsem dokázal před náporem toho ničemy uchránit.

Znehybněl jsem. Doufám, že zdánlivou mrtvolku odhodí kamsi do popelnice. Ale někdo z nich už ví, že stínovka mrtvá není.

Najednou se ocitám zpět ve skleněné nádobě. Mé vědomí pohasíná.

A já se probouzím jako člověk. Cítím strašlivou únavu a bolest ve všech končetinách. Bolest, s níž neumím zápasu. Ten fyzický úkon, který jsem předvedl v kůži stínovky, se plně odrazil v únavě mého druhého já.

22. Mám svůj stín

Uplynuly dvě hodiny.

Mé lidské tělo se už zotavilo, ale mé druhé já zůstalo tam kdesi v strašlivém stavu. Bolest, kterou trpí stínovka, se permanentně promítá do obou částí mé rozložené bytosti. Co asi musel snášet Kobra, když jsem mu trochu pocuchal toho jeho giganta…

Stínovka má namále, ale dupnutí byť i těžkou botou by ji nemělo tak snadno zahubit. Podle toho, co jsem se dověděl, nemůže jen tak zahynout prostým způsobem. Zkouším však domýšlet další souvislosti. Jejím prostřednictvím bych si mohl dopřát malé stádečko stínů. Ale vzhledem k tomu, že jsem šetřil na vlastních tkáních, zdá se, že prakticky jenom jednoho. Ale co bude potom? Co bude, až stín nebudu potřebovat?

Proměním jej opět v člověka, samozřejmě, ale co bude se stínovkou? Ona bude muset žít. Nejméně tak dlouho jako já… Jak dlouho však může žít tvor vzniklý perverzním spojením apendixu a štíra. Několik týdnů? Několik měsíců? Několik let? A znamená to nutně, že ve chvíli, kdy zemře, zemřu i já?

Tady se mi nedostává informací. Alice by tohle všechno mohla vědět. Rovněž bych se o tom něco mohl dočíst i v deníku profesora de Campa. Deník je v nenávratnu, Alice se neozývá. Budu ji hledat, ale to už nebudu dělat sám.

Před několika hodinami jsem uštkl Clevese, měl by se tady každou chvíli objevit. Vysílám myšlenky a čekám, až se poslušný stín dostaví na příkaz svého pána.

Pamatuji se na to, jak jsem v podobě stínu vnímal každý pokyn. Slyšel jsem každou myšlenku, kterou mi Kobra věnoval. Ovšem, všechno je jasné.

Jakmile se tady Cleves objeví, přinutím jej, aby proměnil Janici v člověka. A pak bude hledat Alici. Mezitím přijde Diven, určitě mě vyhledá. Pomůže mi dohodnout se s divokými Kobrovými stíny.

Nepochybuji o tom, že už na ně nějaký vliv mám. Myšlenky, které jsem vysílal v márnici, je určitě zasáhly na nejcitlivějším místě. Jak jinak si vysvětlit, že mě policajti nechali na pokoji?

Pohlédl jsem do akvária. Nová Kobrova stínovka zatím neexistovala. Povalovala se tam jen nějaká beztvará krvavá hmota, kterou prosvítaly modré žilky. Kobrova slezina splynula s tělíčkem štíra do podoby neforemného vejce. Snad už i rostlo, ale žádný pohyb nebyl okem patrný. Diven bude muset ještě počkat.

Kde jen ten chlap vězí, docela bych ho potřeboval. Rád bych tady svého přítele měl, jakmile se Kobrova stínovka probudí k životu, a současně i Alici Vždyť já vůbec nevím, jak zkrotit stínovku člověka, který už nežije. Vůbec nevím, jak a kdy jí aplikovat svou krev…

A potřebuji také najít Harolda… Už vůbec si nedovedu představit, co prožívá Harold, když se ocitl ve světě stínů. Nikdo mu nestačil nic říct. Nikdo mu nemohl poradit, třebas i slůvkem pomoci… Nemá přece žádného pána.

A pak jsem konečně ucítil jakýsi psychický náboj. Kdosi se ke mně blížil. Já věděl, že to je ten, na něhož se přímo těším. Těším se na to, jak se bude vykračovat, jak bude prosit, žadonit, žádat o odpuštění. Ale on dobře ví, že mu teď už není nic platné mít u sebe mou stínovku i mou dceru. Má dcera je jeho stínem a on je teď mým podřízeným. Na první můj pokyn ji nechá humanizovat. Mou stínovku mi nechá přivézt třebas i obrněným transportérem.

Přítomnost stínu ucítím na kilometry, a on už byl tady, vedle mne, v pokorném povisu.

Poručil jsem mu, ať se zjeví. Chtěl jsem se pást na jeho strachu, ale tak docela dobře to zase nevyšlo. Stín se neumí tvářit, i když je vidět celá jeho postava. Má snad v obličeji jakési svaly, ale ty jen dokážou roztáhnout tu jeho širokou tlamu do nestvůrného bezedného žraločího chřtánu. O nějaké mimice tady nemůže být řeč.

Je to docela obyčejný stín. Možná přece jen menší než obvykle. Vždyť má stínovka je skutečně maličká, ovšem toho neřáda Clevese vyřídila docela pěkně.

„Nu, jak se ti u mne líbí?“ ušklíbl jsem se.

„Očekávám vaše rozkazy, pane,“ zaslechl jsem pokornou odpověď. Ale to jsem nechtěl, protože k té odpovědi jsem ho tlakem své vůle donutil. Já jsem potřeboval, aby projevoval své názory.

Trochu jsem uvolnil svou vůli. Potřeboval jsem tady Clevese potvořeného, ne pokorného. Chtěl jsem ho vidět rozčileného, vzteklého, bezmocného.

Nečekal jsem ale, že bude nešťastný.

„Cos to udělal, Bensone?“ řekl konečně stín.

Ne, takovou reakci bych od Clevese neočekával, ani kdyby byl v posledním tažení. Že by s ním přece jen hnulo svědomí?

„Víš co, příteli?“ pokusil jsem se být lidumilem. „Uděláme spolu malou dohodu. Ty pustíš okamžitě ze zajetí mou Janici. Pak mi vrátíš mou stínovku, a já ti naproti tomu slibuji, že tě brzy opět udělám člověkem.“

„Copak ty nic nechápeš?“ zvýšil stín intenzitu myšlenek. Dovedl sem si představit, co ho to muselo stát za námahu téměř se protivit vůli svého pána.

„Co mám chápat?“ divil jsem se.

„Nevím, za koho mě máš,“ pokračoval stín, „ale tvou Janici ze zajetí propustit nemohu. Vždyť já jsem přece Alice!!“

„Alice?“ vyskočil jsem z křesla. „Ne, Clevesi, nevěřím ti. To je jen další z tvých triků!“

Pak se mi to všechno začalo v hlavě trochu skládat. Není přece nic jednoduššího než donutit stín mluvit pravdu. Muselo ji to trochu zabolet, ale potom jsem byl nucen uvěřit.

„Ale jak je to možné?“ divil jsem se. „Vždyť jsem svou stínovku poslal proti Clevesovi. Vlezl jsem do jeho postele…“

„Ano, ale tam jsem ležela já. Když mě chytili, odvezli mě ti policajti přímo ke Clevesovi. Dovedeš si asi představit, k čemu mě potřeboval. Ne, neboj se, nedostal se k tomu. Byla jsem strašlivě unavená. Pamatuji se jen na nějakou postel. A teď je ze mne tohle…“

„Ach, Alice, Alice, co jsem to provedl,“ zabořil jsem hlavu do dlaní. „Takhle už přece nic nezmůžeme. Janice je nadále v rukou toho padoucha. Vrah tvého otce běhá pokojně po světě. Diven i ostatní Kobrovy stíny se kamsi ztratili. Harolda nikdy nenajdeme. A tahle Kobrova potvůrka ne a ne růst…“

„Roste, Bensone, ale potrvá to trochu déle. Možná i čtrnáct dní.“

Zvedl jsem se.

„Kam jdeš?“ ptala se vyděšeně.

„Ke Clevesovi. Kašlu na nějakou stínovku. Kašlu na svůj život. Zabiju ho a z jeho vnitřností vyrobím jinou stínovku, právě tak jako tuhle. Osvobodím Janici I ostatní jeho stíny. Pak osvobodím i tebe…“

„Nevysvobodíš Janici.“

„Proč bych nemohl? Tomu nerozumím.“

„Protože Janice není stínem.“

„Cože?“

„Není a nikdy nebyla.“

„A co mi to tedy Cleves ukázal?“

„Určitě jiný stín, který donutil odpovídat tak aby sis myslel to, co sis myslel.“

„Dobře, ale to potom mění situaci…“

Zamyslel jsem se.

„A kde je vlastně Janice? Co se s ní celou tu dobu dělo?“

„To právě bylo napsáno na stránce 3323, Bensone. Na té, kvůli níž můj otec musel zemřít.“

„Ale jak ses o tom všem dověděla, Alice?“

„Jsem přece stínem. Už se nepamatuješ na to, co jsme chtěli včera udělat? Teď se to stalo skutečností. Mohu ti teď nazpaměť přerecitovat vše, co bylo na té stránce napsáno.“

„A kdes ji našla?“

„V bance, v soukromém otcově trezoru. Víš o něm, měl číslo 323. Nebyl to originál, ale kopie. Otec se pojistil.“ Kdyby udeřil absolutní mráz, neztuhl bych v tom momentě víc. Stopa, kterou jsem měl už dva dny přímo před očima! Jak jsem na ni jen mohl zapomenout? Ovšem, jiná stopa mě dovedla k Alici, a ta zase až do trezoru. Ale nemuselo to trvat tak dlouho. Stačilo, kdybych se o tom zmínil Divenovi. Jak ale pak nastal ten zmatek s Kobrovou stínovkou, Haroldovou transformací, a překotný úprk domů i s Alicí…

„Dobře, tak povídej, co tam bylo napsáno,“ řekl jsem netrpělivě a sebekritiku jsem si zatím odpustil.

Hovořila asi čtyři minuty. Profesor de Camp toho na jednu stránku nenapsal mnoho. Byly tam zprvu jen pouhé cifry a jakési výpočty, ale pak přišlo to podstatné. Pochopil jsem, že v ten den, kdy jsem se stal poprvé stínem, navštívila profesora jistá osoba. Ta k němu přivedla mou dceru. Janice u něj několik hodin zůstala a pak si ji zase odvedli.

Ta osoba zmátla stopy v detektorech tak, abych si později myslel, že únosci odvezli Janici přímo ke Kobrovi. Potom mi zavolala Beatrice, že Janici unesli. Do toho přišel Cleves a začal vyprávět o únosu. Pak nastal celý ten sambolový kolotoč.

Samozřejmě jsem se také dověděl, kdo k profesorovi Janici přivedl. Nechtěl jsem tomu věřit a nechal jsem si to raději přeříkat dvakrát. Byl jsem přímo ohromen.

Ten, kdo přivedl Janici k profesoru de Campovi, se jmenoval Harold Fruman. Policejní komisař. Můj nejlepší přítel…

Harold spolupracoval s únosci. Jak otřesné, a přitom tak logické. Jak snadné je potom zmást všechny stopy v detektorech. Jak snadné je potom sledovat detektiva Bensona, který míří temnou nocí za profesorem de Campem. Jak snadné je poslat na místo činu seržanta Blocha.

Proto tedy úřadoval v noci.

Nikdo jiný než Harold neměl zájem na tom, aby profesor de Camp nepromluvil. Benson se nesměl dovědět, kdo Janici vlastně unesl.

Harold klidně do profesora zabodl nůž.

Ale proboha proč? Znal jsem Harolda dlouhé roky. Co se to s tím hochem stalo? Odkud znal profesora de Campa?

Souvislosti jsem zatím nemohl pochopit. Ještě stále mi chyběl jeden článek řetězu.

Ne, Harold nebyl hlavou tohoto spiknutí. Ještě tu byl někdo vlivnější.

Ale kdo to je? Věděl to profesor? Patrně ano. Pak to znamená, že Harold vraždil na příkaz toho neznámého…

Těš se, chlape. Já tě najdu.

Je to skutečně Cleves?

Všechno tomu nasvědčuje.

„A proč mi profesor o Janici nic neřekl?“

„Jako stínu ti to říct nemohl a pak už neměl příležitost.“

Ještě chvíli jsem přemýšlel.

„Ale to by potom znamenalo…“

„Vidím, že i tobě už je to jasné.“

„Je a není,“ řekl jsem napůl váhavě, ale rozhodně jsem se začal zvedat k odchodu. „Půjdeš se mnou? Budu tě potřebovat.“

„Kam?“

„Nejprve se podívám na Janici, abych viděl, zdaje skutečně v pořádku, a pak…“

„Bensone, prosím tě, už žádné nerozvážnosti.“

„Neboj se, pokud jsi se mnou, tuším, že se mi nemůže nic stát.“

„Může, Bensone. Nemusím tě ochránit, nemám takovou praxi jako Diven.“

„Myslím, že ten tam bude včas, jako vždycky.“

Hodinu jsem se pak snažil Alici vysvětlit všechny možnosti, které jako stín má a o nichž doposud nevěděla. Doufal jsem, že se mi to podařilo. Vždyť na tom, co ona jako stín dokáže, leccos záleželo.

23. Beatrice

Po sedmi letech jsem se opět odvážil vstoupit do městské čtvrti, v níž jsem kdysi bydlel. O svém neslavném odchodu z této oblasti tady pomlčím, i o tom, co se tehdy mezi Beatricí a mnou odehrálo. To je naše soukromá záležitost. Sedm let jsem ji neviděl. Sedm let jsem s ní nemluvil, až teprve v těchto dnech, když unesli naši Janici.

Teď jsem byl okolnostmi donucen setkat se s ní osobně, předem jsem pochopitelně tušil, že to bude setkání velice nepříjemné.

Soud tenkrát rozhodl, že mi Beatrice musí posílat dcerku každý druhý víkend. Tehdy pětiletá Janice měla stále velkou snahu mi vyprávět o tom, co dělá maminka. Ale časem jsem nenápadně její podvědomí ovlivnil. Pomalu přestávala o matce mluvit. Byl jsem rovněž rád, když jsem se od ní dověděl, že ani ony dvě spolu o mně nemluví. Mohl jsem být vlastně rád, že při takových vztazích nedělá má bývalá žena žádné průtahy a dítě mi nadále pravidelně posílá.

Zdánlivě se v té vilce nic nezměnilo. Zahrada stále pečlivě udržovaná. Nevím však, kdo to za ni dělal. Zahradník? Sama se určitě v hlíně nehrabala. Ale kde na to bere? Nu, měl jsem se to za chvíli dovědět. Okna byla otevřená, zdálo se, že je doma.

Když jsem otevřel vrátka do zahrady, zdálo se mi, jako kdyby se ve dveřích objevil stín. Brzy zmizel. Nepoznal jsem, kdo to byl. Diven nebo Alice by se mi ohlásili. Snad jsou někde poblíž. Hlídá mě Cleves? Jsou tu Kobrovy stíny? Zase se mi ženou v patách policajti? Nic se neděje, je tu až podezřelý klid.

Vykračoval jsem si to po mramorových dlaždicích. Zdálo se mi, že kohoutky, kterými se napouští voda do bazénu, jsou zlaté. Musel to však být jen optický klam, který způsobil odlesk slunečních paprsků.

Zazvonil jsem. Zevnitř k mému sluchu dospěl mollový akord.

Čekal jsem asi půl minuty. Na schodech klapaly pantoflíčky. Zvuková kulisa sytila můj sluch v napjatém očekávání nepříjemností.

Byla to ona.

V čínském župánku. S nehty dlouhými jako skoby, červenými jako vaření raci. S vlasy stále ještě černými a upravenými do zvláštního účesu. S očima, které mě snad chtěly k tomu mramoru přikovat. Na krku řetízek s imitací diamantu, na zápěstí těžký náramek. Laciná bižuterie…

Pootevřela ústa a odhalila dvě řady bílých zoubků. Byly stejně symetrické jako tehdy, když se nechávala fotografovat nahá do reklamních časopisů. Přemýšlel jsem, co mi vlastně na ní tenkrát tak učarovalo. Ale kromě té tělesné krásy, které ani sedm let neuškodilo, jsem o nic podstatného nezavadil.

„Co bys rád?“ řekla, a já nepoznal, zda mě vítá nebo vyhazuje. Řekla to tak neutrálně, jako kdyby mi oznamovala, že spadl list ze stromu.

„Chci vidět Janici,“ odpověděl jsem klidně.

Čekal jsem v jejích očích aspoň nějakou reakci, ale nedočkal jsem se. Buď se uměla tak mistrně přetvařovat, nebo jsem byl pro ni pouhý vzduch.

„Dobře víš, že tady není,“ jen trochu zvýšila hlas. Kamenný výraz tváře zůstal konstantou.

„Přesto bych ji rád viděl,“ trval jsem na svém.

„Vida, pán je stále stejně vytrvalý,“ podotkla. „Pořád ten chladnokrevný profesionál zažraný do svého povolání. Vždyť jsi ani nevěděl, že máš doma nějakou manželku.“

Neodpustila si menší invektivu. Nic jiného jsem nečekal.

„Tak mohu s ní mluvit, nebo ne?“

„Sám přece víš nejlépe, že tu není,“ řekla a snažila se do svého projevu vložit náznak slzy. Nevyšlo jí to.

Odstrčil jsem ji lehce rukou a vešel do haly. Vonělo to levandulí a ještě něčím zvláštním. Něčím, co jsem nedokázal rozpoznat. Nikde nevisel žádný stín.

„Porušuješ platné zákony,“ namítla. „Budu nucena zavolat policii.“

„Denně porušuji zákony při výkonu svého povolání,“ odpověděl jsem. „Mám to ale dobré u komisaře Frumana, ze všeho mě vyseká.“

„Podám na tebe žalobu a ten tvůj zatracený komisař ti houby pomůže.“

„Nech mě projít domem, abych se přesvědčil o tom, že tady Janice není. Jestli tady máš chlapa, to je mi srdečně jedno.“

„Jsi stejně sprostý jako dřív!“ vykřikla, ale já ji nebral na vědomí. Vykročil jsem do schodů.

Tu jsem ucítil v hlavě prudké brnění. Samozřejmě jsem hned věděl, oč jde. Stín pronikl do mé hlavy zákeřně, odzadu. Je zřejmé, že je tu někdo, kdo si nepřeje, abych se dopátral skutečného stavu věcí. Poslat na mne stín, to je nejschůdnější cesta. Jsou ti lidé nepoučitelní, už dávno by měli vědět, že takovým nátlakem se mnou nic nezmůžou. Beatrice s údivem pozorovala můj tichý souboj s křečovitou bolestí.

Stín se teď procházel v mých mozkových závitech. S rozkoší šlapal po jednotlivých neuronech a rval je na kusy. A tu jsem spatřil, že tu není sám. Uviděl jsem další přelud a poznal jsem v něm ihned svou drahou Alici. Právě včas se pustila do křížku s tím protivným přeludem. Za chvíli jsem je zahlédl vysoko u stropu v nemilosrdném sevření. Alice si vzala mé školení k srdci, a to bylo dobře. Věděl jsem, že dlouho neodolá, ale mně stačila jen chvilička. Měl jsem příležitost vyběhnout do schodů a otevřít dveře do dětského pokoje.

Ze srdce mi spadl balvan. Přes ten zuřivý jekot, který sem doléhal zezdola a vyhrožoval mi těmi nejtvrdšími sankcemi, jsem si mohl oddechnout.

Janice si hrála na koberci s panenkami. Když mě zahlédla, radostně vykřikla a vrhla se mi kolem krku.

„Pusť ji, okamžitě ji pusť!“ křičela Beatrice. Ta saň už stačila vyběhnout po schodech a zastavit se ve dveřích. „Máš na ni nárok až příští víkend.“

„Snad mohu konečně vidět svou dceru, kterou se mi podařilo vysvobodit z rukou únosců,“ odsekl jsem.

„Ale tatínku,“ řekla udivená Janice, „já…“

„Drž hubu!“ vykřikla nepříčetně její matka. Pak se naklonila ke mně: „Pojď teď se mnou dolů, pak tě k ní pustím,“ zašeptala Beatrice náhle neobyčejně tiše. Já jsem ji mohl slyšet, ale určitě ne případné štěnice zabudované ve zdi.

„Počkej chvíli, dceruško, vrátím se k tobě,“ řekl jsem a šel za Beatricí. Do koupelny.

Chvíli se rozhlížela. Pak nenápadně rozpojila dva kabely. Zrušila odposlech. Věděl jsem, že teď už můžeme mluvit, přesto ještě zapojila ventilátor.

„Bensone,“ zavzlykala. „To všechno je strašné nedorozumění. Prosím tě, odejdi, oni nám ji zabijí…“

„Kdo?“

„Nevím. Vyhrožují mi. Telefonují. Píší dopisy. Otravují. Posílají stíny. Rozbíjejí okna. Střílejí po nás. Já už prostě tohle dál nemůžu. Vyhrožují mi, že když ti o tom řeknu, Janici zabijí…“

„Už to trvá dlouho?“

„Dva týdny. Nevím, proč to dělají, nevím, co chtějí. Jen jsem dostala za úkol ti zavolat, že se ztratila, že ji unesli. Měla jsem před tebou plakat. Tys mi samozřejmě uvěřil. Vím, jak ji máš rád. Ale nikdy mi nikdo neřekl, co vlastně chtějí.“

„Beatrice, to, co říkáš, je velmi vážné. Přece mě znáš. Určitě víš, že bych je dokázal vypátrat, i kdyby se zahrabali sto metrů pod zem. Proč sis nenašla nějakou cestičku, jak mi to všechno říct?“

„Copak to šlo? Stopují mě na každém kroku. Cítím je za sebou. Jsou jako štěnice. Nevím, co se to děje. Tuším, že tě k něčemu potřebují. Ty bys mi k tomu jistě mohl říct víc…“

Cítil jsem blízkost stínu, ale do koupelny nepronikl. Musel jsem jen doufat, že to je Alice. Už takhle riskujeme dost. Musím Beatrici nějak naznačit, že nemůže tak otevřené mluvit. Ona bláhová si určitě myslí, že odpojením odposlechu jsme ochráněni před špiclováním.

„Dobrá, už vím, co jsem chtěl vědět, půjdu,“ řekl jsem zřetelně a nahlas. Otevřel jsem dveře z koupelny.

„Díky, žes pochopil,“ odpověděla. Na chodbě hrozil opět odposlech, proto zmlkla.

Sestupoval jsem po schodech do haly a snažil se dát si v hlavě všechno dohromady. To, co mi vyprávěla Beatrice, znělo docela pravděpodobně. Když vyděrači chtěli, musela jim dítě půjčit. Tím mě přesvědčili o tom, že únos byl skutečný. Kobra a pak i Cleves…

Ale zatraceně se mě báli, neštítili se ničeho… Stál jim sambol za to? Kobra je po smrti. A Clevesovi vidím do žaludku.

Stanul jsem opět v hale.

Ohlédl jsem se nahoru, jestli ještě neuvidím Janici. Ale chudák děvče uvěřilo mým slovům, že se vrátím. Beatrice stála na schodech a přehrazovala mi cestu vzhůru. Už mi vůbec nepřipadala krásná.

Co se dá dělat, tady už víc neuvidím.

A tu mi bleskla hlavou neuvěřitelná myšlenka.

V hale bylo všechno při starém, a přece nebylo. Stála tady taková malá skříňka. Možná bych si jí ani nevšiml. Ale Beatrice řekla dvě slova. Dvě zvláštní slova…

„Posílají stíny…“ Takhle to přece řekla…

Co ví Beatrice o stínech?

A tahle skříňka, tu přece znám.

Než mohla Beatrice cokoli učinit, skokem jsem byl u té schránky. Strhl jsem víko.

Hala se zaplnila oslnivým jasem. Existuje jen jeden kámen, který dokáže způsobit podobný úkaz.

Musel jsem skrýt oči před pronikavou září sambolu.

24. Stín Kobry

Zahleděl jsem se do toho kamínku přece jen o něco déle, než bylo nutné. Sambol tady, u Beatrice? To byl pro mne šok. A přitom jsem to měl všechno vlastně přímo před nosem. Po tom, co jsem prožil a co jsem se dověděl, jsem to vlastně měl očekávat. Ale přece jen…

Pohlédl jsem opět do její tváře. Nezbylo tam vůbec nic z té krásy, kterou jsem ještě před deseti minutami dokázal trochu vnímat. Její hebké rysy ztvrdly. Proměnily jí obličej v protáhlou masku nehybnosti. I přes silné nalíčení bylo zřejmé, jak pleť dokázala během tří čtyř vteřin zblednout. Déle to rozhodně nemohlo trvat.

Rozkřikla se skuhravým, cizím hlasem. Její ruka se zvedla a ukázala kamsi za mne. Na zápěstí jí visel náramek. Původně jsem se domníval, že je to laciná náhražka. Teď jsem byl jist, že je to zlato.

Právě tak byly zlaté kohoutky u bazénu…

Rozevřely se dveře, které jsem v tomto domě nikdy nestavěl. Za tou stěnou, dosud ještě krytou tapetou s výhledem na zimní jezero, měla být už jenom garáž. Prostora, která se teď přede mnou rozevřela, měla s garáží společného jen pramálo.

Mou pozornost upoutalo stvoření, které se doslova vřítilo do haly. To, co se po mně sápalo svými smyčkami, jsem chvíli nebyl schopen nikam zařadit. Ale čišela z toho hrůza. Ochromovalo mě to svým chladným pohledem.

Zatím sis, Bensone, se svými nepřáteli jen pohrával. I oni s tebou jen tak laškovali Ale teď, hochu, teď ti jde skutečně o život.

Mohla to být stínovka, jakési vzdálené náznaky podoby tu byly. Pokud však ano, byly tu dva patrné rozdíly. První byl ve velikosti. Ten tvor mohl svými rozměry soupeřit se slonem. Měl co dělat, aby se v poměrně nízké hale dokázal bez obtíží pohybovat. Tím druhým atributem, který mne mátl, to byl tvar. Měl jsem před očima jen četné spirály snad nekonečného těla. U samého stropu se rozšiřovalo do tvaru nestvůrného límce. Na chvíli jsem snad zahlédl i kresbu podobnou brýlím.

Se štírem to mělo společného pramálo. Z této de facto žabí perspektivy jsem konečně poznal, do kterého řádu živočichů si moje milovaná Beatrice sáhla. To, co mělo v jejich službách měnit lidi na poslušné stroje, byl had.

Kobra zvětšená do neuvěřitelné velikosti. Had a současně stínovka. To měl být poslední trumf proti mně.

Bylo jasné, že v okamžiku, kdy jehlovité zuby zvíci popravčích mečů prokousnou mou kůži, nebude z Bensona stín, ale mrtvola.

Měl jsem oči jen pro tu smrtící zbraň. Zapomněl jsem na to, že bych se měl vyhýbat také jiným orgánům. Ty sice nehrozily jedovými váčky, ale mohly se mnou naložit obdobně. Moloch barvy khaki mne objal silným šupinatým tělem.

Ten dotyk jsem i přes sako a košili cítil jako střet s kaktusem. Snažil jsem se v té chvíli zapojit svá centra imunity vůči bolesti, ale nezbyl mi na to čas soustředit se alespoň tu jedinou vteřinku.

Bolest, která se probudila v mém těle, byla tak silná, že jsem se neudržel a vydal sten.

A tak jsem ve chvíli, kdy jsem konečně pochopil, že je konec, jen zaslechl jedovatý Beatricin hlásek. „Výborně, Andulko, výborně. Panička ti ho nechá jako zákusek.“

Ta bestie v lidské podobě stála tam na schodech a smála se jedovatým hlasem. Hlasem mnohem jedovatějším než jed, který ukapával z dutých zubů té obludy. Ta nestvůra byla jen poslušným nástrojem v jejích rukou.

To Beatrice měla na svědomí profesora de Campa. Dala ho zabít, když se přesvědčila, že jí začíná být nebezpečný. Věrně jí léta sloužil… Vyždímala z něj všechno, co potřebovala.

Ten zápis v profesorově deníku vše dovršil. Její jméno se nesmělo nikde objevit, a také se nikde neobjevilo. Ale profesor toto tabu porušil. Beatrice jistě měla dost stínů, aby si takovéto detaily dokázala zjistit. Kobra byl nepochybně jen jejím nástrojem. Cleves vzápětí spadl do téže pasti.

Nevěděl jsem zatím, čím je ovládala. Zřejmě je vydírala, možná měla i jiný prostředek. Poslušně jí zobali z ruky. Proto se pochopitelně oba snažili vymknout z jejího vlivu. Kobra dostal jistě za úkol zlikvidovat Alici. Nu, zvolil způsob, který nutně musel upozornit strážce veřejného pořádku, že se děje cosi nekalého. Ti stínovku viděli dokonce ve svém sídle, a nic nepodnikli… Proč? Znamená to snad, že i na policii má Beatrice svůj vliv? Jistěže má, přece to už vím.

A já už rovněž věděl, kdo je tím mužem, který zaprodal do jejích služeb i policii.

Had se vztyčil. V záři sambolu vrhl na protější stěnu stín. Skutečný stín.

Stín kobry…

Tlama se rozevřela. Bezedná, dutá, gigantická tlama. Rozšířený zátylek velikosti mlýnského kola mi zastínil výhled. Hadí tělo drtilo má žebra. Ještě půl metru a jed pronikne pod mou kůži. Co potom se mnou bude? Budu Beatriciným otrokem, nebo jenom mrtvolou?

Držel jsem se rukama vší silou toho struhadla, které mne objímalo kolem těla i kolem krku. Snažil se oddálit ten okamžik. Zbytečně, vyvíjel jsem sílu mravence proti moci obra.

A přece. Přece jen se mi najednou zdálo, že jsem se přestal k tomu hrůznému chřtánu přibližovat.

Něco mi pomáhalo hadí zuby udržet na distanc,

„Drž se,“ zaslechl jsem náhle přímo ve své hlavě.

Stín. Nějaký stín, který mne sledoval a teď chránil. Mohl to být jak Diven, tak Alice. Zasáhl skutečně v poslední chvíli. Mé fyzické síly se možná zdesetinásobily. Zatím to stačilo jen na to, abych dosáhl v souboji s tou potvorou nerozhodného stavu.

Ne, nebyla to patová situace, ta zrůda musela nakonec vyhrát. Jak mé síly, tak síly mého pomocníka nebyly nevyčerpatelné. Ale držel jsem ze všech sil. Cítil jsem, jak jeden ze závitů klouže po mých zádech. Had ze mne strhával šaty i s kůží.

„Už nemůžu,“ uslyšel jsem v hlavě, a pochopil jsem, že je to Alice. „Drahý, já tě neopustím,“ šeptala mi do ouška. „Staneš se jejím stínem, a tím pádem i já, ale určitě si najdeme způsob, jak jí utéct.“

Tak aspoň trochu útěchy. Je to přece jen stínovka a já se tedy mám stát stínem. Četla přitom mé myšlenky.

„Ne, stínem ne. Staneš se rezidentem, jako byli Kobra nebo Cleves. Budeš člověkem, a přitom nebudeš. Nebudeš mít vůli. Budeš hovořit jejím hlasem, jejími myšlenkami. A to všechno můj otec… Sbohem…“

Tak za chvíli tvé vědomí vypne, Bensone. Budeš robotem v rukou své bývalé ženy. Taková je tedy pravda… Ona ovládá celý ten gigantický komplex stínů, celý ten gang? A teď si tedy vytváří další?

Nechápal jsem, co se to najednou děje. Sevření prudce ochablo. Dopadl jsem na zem. Udiveně jsem pozoroval nestvůrné hadí tělo svíjející se kolem mne v zmatených křivkách. Potvora jako by docela zapomněla, co bylo jejím úkolem. Zjevně jsem tady měl víc pomocníků, než by se mé Beatrici líbilo.

„Andulko!“ vykřikla Beatrice. „Rafni ho konečně, vem si ho!“

Ne, Andulka si mě nevzala. Už jí na to nezbyl čas. Dovtípil jsem se, že zaútočil Diven, ještě stále nezávislý stín. Stačil ten krátký okamžik, kdy pronikl do nervové soustavy hada, aby odlákal jeho pozornost. Had se soustředil na nepřítele, kterého nemohl vidět. Ten zásah jistě na okamžik pocítila i Beatrice. A mně to stačilo.

Nůž, kterým jsem zlikvidoval Kobrovu stínovku, nosím stále s sebou. Chřtán, který mi hrozil smrtí, byl přímo po ruce.

Ťal jsem vší silou. Nůž se jako šavle zasekl do tlamy nestvůry. Jeden z dutých jedových zubů, uvolněn ze svého lože, spadl na koberec. Droga se neškodně rozlila.

Beatrice zařvala a byl to řev hyeny.

Had sebou cukl. Něco nechutně zamlaskalo. Pak se začal stahovat zpět do garáže. Dřív, než jsem mohl seknout podruhé a zrůdu zabít, zaklapla přede mnou betonová vrata.

Kdyby měla Beatrice obyčejnou stínovku, obyčejného štíra, znamenal by ten zásah i její smrt. Hadi však mají jedové žlázy dvě. V tomto směru mají před štíry jistou výhodu. Můj nepřítel tam za tou zdí ještě žije, ale bezprostřední nebezpečí z jeho strany teď už nehrozí.

„Bensone, proboha, pozor!“

Alicin výkřik přicházel jakoby z dálky, asi toho už měla dost. Takové vypětí dovede jistě vyčerpat. Ale nebezpečí zjevně nepominulo.

Hodil jsem se k zemi právě včas, abych uhnul letícímu projektilu. Osmatřicítka se v Beatriciných rukou objevila jako zázrakem. Pochopitelně, během souboje s hadem jsem neměl čas sledovat, do kterých zásuvek sahá.

„Když mi nechceš sloužit, tak tady nebudeš vůbec,“ zaječela nenávistným hlasem. Já si kdoví proč v té chvíli připomněl svou ubohou dcerku tam nahoře. Co si asi pomyslí, když náhle vyjde na chodbu. Tam uvidí oba své rodiče, které určitě miluje, jak jeden druhému usilují o život…

Druhy výstřel. Naštěstí v hodinách balistiky nedávala Beatrice právě pozor. Jinak mne mohli přikrýt černým flórem. Vymrštil jsem se a skočil. Chytil jsem ji za ruku ve chvíli, kdy stiskla spoušť potřetí. Střela opustila hlaveň směrem, kde mohla uškodit jen křišťálovému lustru. Skleněné přívěsky se rozezněly tlumenou zvonkohrou.

Nebylo to sklo. Tam nahoře cinkaly diamanty.

Měla víc síly než deset chlapů dohromady. Zjevně tady nebyla sama. Já byl obratnější, v tom jí žádný stín nemohl pomoci. Imunitu vůči bolesti si také nedokázala vypěstovat. Zapáčil jsem za zápěstí a revolver jí vypadl z ochablých prstů. Kopl jsem do toho kusu železa. Zbraň sklouzla tam, kam jsme na ni zatím ani jeden z nás nemohli dosáhnout.

To už jsem ale inkasoval úder do tváře a bylo mi, jako bych narazil na betonovou stěnu. Myslel jsem, že mi polámala přinejmenším dva krční obratle. Kostra však zatím kupodivu držela. Zároveň jsem stačil zahlédnout, jak se vymrštila druhá paže.

Stačil jsem uhnout. Paže byla vedena jinou, neviditelnou rukou. Za Beatricí vyrostl stín, který nyní řídil pohyby jejího těla.

„Výborně, Klaudie,“ uslyšel jsem. Nevím, zda to řekla Beatrice nahlas, či zda to byla jen myšlenka, která se omylem dostala do mého mozku.

Vida, Klaudius… To jméno znám. Myslel jsem si, že to je Kobrův stín…

Ruka prosvištěla kolem mého ucha a zasáhla kovové zábradlí. To se prohnulo jako luk a pak se v jednom místě zbortilo jako svodidlo po nárazu kamionu. Neměl jsem jedinou šanci, že bych se jí dostal blíž k tělu. Oháněla se rukama jako lopatami větrného mlýna. Páchala kolem sebe víc škody než užitku. Velkou rokokovou skříň dokázala jedním švihnutím proměnit v hromádku třísek. Sypalo se sklo. Na podlahu dopadaly vystavené předměty snad jen upomínkové hodnoty. Ale také zlaté sošky, mince, drahokamy. Rozbil se drahý necesér, vysypalo se benátské zrcadlo.

„Zabiju tě,“ ryčela. „Zabiju, to si pamatuj. Neutečeš mi, nemáš kam. Jsou všude kolem. Mám jich tady deset, sto…“

„Jen jestli tě budou poslouchat,“ stačil jsem zasípět mezi dvěma přískoky. Kutálel jsem se po podlaze a snažil se najít ten revolver. Dostat se tak k noži. Samozřejmě mé záměry prohlédla. Nakonec byla u revolveru dřív a zvedla jej ze země se zběsilým výrazem ve tváři. Jen krátce jsem se mohl podívat do temného ústí hlavně. Měl jsem nezlomnou jistotu, že tentokrát ze vzdálenosti dvou metrů míří naprosto přesně. Na něco však zapomněla.

Klaudiovy síly, které jí tak pomáhaly v pěstním souboji, ji v kontaktu s jemnou mechanikou byly pramálo platné. Jakmile stiskla v ruce pažbu lesklé zbraně, pod tlakem jejích prstů se i tvrdý kov dokázal ohnout. Pistole se jí rozlomila v ruce a náboje se neškodně vysypaly na podlahu.

„Do prdele!“ použila slov, která jsem z jejích úst nikdy neslyšel. Skočila po mně a snažila se mě srazit svým tělem. Uhnul jsem, což bylo celkem pochopitelné. Beatrice si svůj skok velmi špatně vypočítala. Narazila hlavou přímo na stěnu garáže. Ta se pod nárazem prolomila a vyvrátila se na opačnou stranu. Její tělo dopadlo přímo na hnusnou chladnou kůži toho nestvůrného hada, její milé Andulky. Skutálelo se bezmocně k zemi přímo do cesty chřtánu ještě teď rozevřeného.

Obluda reagovala reflexivně.

Přesně podle své přirozenosti. Stačil malý vpich, malé bodnutí. Možná že by se Beatrice tím neuváženým úderem do hlavy zabila, ale jestli ne, to uštknutí ji zcela jistě zachránilo před smrtí. Pomalu se začala rozplývat. Zahalovala se do malého obláčku mlhy, který vzápětí zkondenzoval a proměnil ji znovu v ženu. Ženu, která pomalu vstala a kráčela otevřenými dveřmi ven do zahrady. Ženu, která se tímto proměnila ve svého vlastního otroka. V průsvitnou bytost bezprostředně spojenou s tou ohavou v garáži.

Z těchto dvou živých tvorů se stal zcela uzavřený systém. Nic z něho nemohlo vystoupit a také do něj vstoupit.

Beatrice teď žila mimo svět a já neměl nejmenší chuť pomáhat jí opět se vrátit mezi živé.

Její oděv se při tom skoku roztrhl a zcela odhalil tělo, které jsem kdysi tak miloval. Napříč celou hrudí se táhla snad půl metru dlouhá jizva. Byla výborně zamaskovaná zručnýma rukama vynikajícího chirurga. Nepomohlo to, poskytovala důkaz o tom, co všechno byla Beatrice ochotná podstoupit. Takhle dokázala získat tu moc, kterou uzurpovala tolik lidí.

Nepochyboval jsem o tom, že má transplantovány všechny vnitřnosti. Játra, srdce i plíce. Jistě by obětovala i mozek, kdyby to bylo možné.

25. Návrat z říše stínů

Svět se ponořil do titanové běloby, která mne obklopovala ze všech stran. Prosvítaly z ní jen hlasy. Já ty hlasy mohl vidět, což mi v té chvíli nepřipadalo nijak zvláštní. Asi už to bylo dáno tím zvláštním prostředím, tím neobvyklým stavem celého světa.

Ty podezřelé bytosti se mnou chtěly diskutovat. Já se mamě snažil rozpomenout se na události předchozích dní. Byl jsem jako larva zavrtaná do svého kokonu. Nic kromě smrti nemohlo zastavit ten podivný proces, kterému jsem se právě podroboval. Proces, který nešlo zastavit.

Myšlení jsem však neměl nijak narušeno. Ale ta blokáda, která sužovala mou paměť, byla zcela neprorazitelná. Nevěděl jsem, co jsem nebo kdo jsem. Nevěděl jsem, kde vlastně jsem a proč tady jsem. Věděl jsem, že minulé události otřásly notně mou osobností. Patrně mne natolik dokázaly vyvést z rovnováhy, že jsem teď obětí nějakého neznámého a zatím mnou nepozorovatelného jevu.

„Bensone, tak už se konečně probuď!“

„Soustřeď se na to, co říkáme, je to důležité.“

„Bensone, co je to s tebou? My jsme tady u tebe. Už to dlouho nebude trvat a budeme volní.“

Ano, ty hlasy bych měl znát, ale odkud? Ale jak podivně znějí. Vůbec nechápu, jak jim mohu rozumět…

Konečně trochu světla. Jiného světla než bílého. Zase vidím očima a slyším ušima. Opět vím, co je to Benson. Chápu, že to tady kolem jsou všechno mí známí, i když je místnost jinak docela prázdná… Prázdná?

Jaká je to vlastně místnost? Skutečně je bílá, má čtyři bílé stěny, jedno velké okno. Ale musím se obrátit, abych viděl strop. Proč ležím na břiše? A proč vůbec ležím?

A proč mne tak bolí záda?

„Konečně,“ slyším Alici. Je tady a současně tady není.

„Zdá se, že žiješ, Bensone,“ dodává Diven.

„Tak vy jste tady? Vy jste na mne nezapomněli?“

„Bensone, vzpamatuj se,“ říká Alice. „My ještě nejsme lidmi, my nerozumíme tvé lidské řeči.“

„Vy nejste lidi? A co tedy jste?“

Vysvětlování, připomínání. Prokletá amnézie… Zapomněl jsem leccos z toho, co jsem prožil v posledních dnech…

„Hochu, ležíš tady už třetí den,“ říká Alice.

„Třetí den? A proč?“

„Ta potvora ti skoro sedřela kůži z těla…“

Už to mám, už vím všechno. Připomínám si tu vilku, kde jsem málem přišel o život, připomínám si Beatrici…

„Co s ní je?“ ptám se a oni věděli, o kom mluvím.

„Nikdo neví. Poté, co jsi vyrval té její hadí stínovce zuby, zmizela. Mrtvola stínovky už je dávno zakopaná, ale ona se neobjevuje.“

„Nemůže,“ zamyslel jsem se. „Potkalo ji to, před čím mne varoval Cleves. Věčné bloudění po nekonečných kosmických dálavách. Bloudění v nekonečném čase, nekonečném prostoru. Ona jediná se snad dočká konce kosmu, pokud někdo jiný nevymyslí mezitím něco obdobně zrůdného…“

Přemýšlel jsem o tom, zda mi jí má být líto, nebo ne.

Kdoví, zda i ona si uvědomuje, co vlastně všechno napáchala. Dost jsem o tom pochyboval. Vlastně může být mým štěstím, že nikdo neví, jak ji odtamtud dostat. Při jejích postelových schopnostech je nepochybné, že by si brzy omotala mezi prsty zase nějakého magnáta. A pokračovala by znovu až do té doby, dokud jí to ostatní budou svou hloupostí umožňovat.

Na něco jsem si vzpomněl.

„Tys ji znala. Alice?“

„Byla ženou mého otce… Nikdy mě však nenapadlo, že předtím byla tvou manželkou… Kdybych to věděla, tak se leccos nemuselo stát. Vše jsem si dala dohromady až ve chvíli, kdy jsem četla stránku 3323… Beatrici znám už dlouho a měla jsem ji docela ráda. Vždy byla ke mně milá, úslužná. Nenapadlo mě, co se skrývá za hezkou tvářičkou. Byla ženou mého otce a on byl současně jejím stínem. Živým stínem. Byla to hrůza. Dokázal mě před ní ochránit, dokázal si podržet jistě i část vlastní vůle. A pak ho nechala zabít… Řeznickým nožem…“

„Alice, a co bude s tebou?“ vyděsil jsem se náhle. Pochopil jsem, že ona je nadále stínem.

„Cekám na to, až se uzdraví tvá stínovka,“ řekla. „Podařilo se ji dát dohromady. Chvost má v pořádku. Ale regenerace drogy probíhá pomalu. Ještě asi týden nebo dva a uvidíš mě zase v mé lidské podobě.“

Neřekl bych, že bych se na to netěšil.

„A co Cleves?“

„Když se dověděl, co se stalo, zmizel tou nejvyšší rychlostí. Policie po něm pátrá.“

Jako by teď Alicin stín pokrčil rameny.

„A Kobrovy stíny?“

„Všechny jsou v pořádku. Až… až na jednoho,“ odpověděl Diven.

„Počkej, jak to?“ namítl jsem. „Tomu nerozumím. Ty jsi přece ještě stínem…“

„Vím, Bensone, ale… Já jím chci zůstat. Zatím.“

Málem jsem se pohnul, ale bolest v zádech mne zastavila. „Proč?“

„Jako stín mám volnost pohybu. Mohu, kam chci, kdy chci a jak chci. Viděl jsi mne někdy, když jsem byl člověkem?“ Pokrčil jsem rameny.

„Titěrný skřet s pokřivenou páteří, chromýma rukama, nehybnýma nohama. Jen mozek mi zůstal lidský. Ne, nikdo by mne nikdy nevyléčil. Chci zůstat stínem Bensone. Tvým stínem. Máš přece stínovku a budeš ji muset mít i nadále… Chci však zemřít zároveň s tebou, nechci žít déle. Nechci dopadnout jako ona.“

Přemýšlel jsem o tom, co říkal. V těchto slovech bylo alespoň částečné naplnění odkazu profesora de Campa. Aspoň jednomu člověku pomohl od jeho krutého údělu a ten člověk tak byl spokojen… Pokud někdo jako stín může být spokojen.

„Dobrá, Divene, souhlasím… S jednou podmínkou. Pokud budeš mít možnost stát se plnohodnotným člověkem, zdravým a pohyblivým jako my, pak jistě nebudeš váhat.“

„Nevím,“ namítl. „Už jsem si tak zvykl.“

„Nu a pak je tady ještě jeden problém,“ zapracoval můj mozek naplno.

„Jaký?“

„Sambol.“

„Ovšem, sambol, ale s tím jsme tě nechtěli zatím zdržovat.“

„Počkejte, nechte toho, sambol mám na svědomí já. Myslel jsem si, že ho Kobra potřebuje pro svou výrobu. Pitomost.

Nikdy mě nenapadlo, že má sloužit jen na parádu. Že touha člověka něco vlastnit je tak silná… Musím ho vrátit zpátky. Je to moje morální povinnost.“

„Už ho odnesli do muzea.“

„Ano, ale není to ten správný sambol. Leskne se sice, ale je to jen slabý odvar. Musím jej umístit zpět do jeho souřadnic, na hranici dvou vesmírů. Tam, kam patří.“

„To přece mohu udělat za tebe,“ namítl Diven.

„Myslíš?“ ohradil jsem se. „Tak proč tam Kobra pro sambol neposlal tebe? Proč dělala Beatrice to divadlo s únosem, aby do případu sambol namočila právě mne? Asi proto, že jen já mám schopnosti sambol přenášet mimo rovinu lineárního prostoru. Nevím, kde jsem k tomu přišel, ale je to tak. Až sambol vrátím, bude jistě dost času prozkoumat, co je ve mně natolik zvláštního.“

„Jak ho chceš vrátit?“

„Jednoduše. Musím se stát na několik hodin znovu stínem.“

„A jak se chceš stát stínem?“ ptal se Diven. „Všechny stínovky už byly zlikvidovány…“

„Opravdu všechny? Tam někde roste nová Kobrova stínovka…“

„Ovšem, ale nějaký čas jí to potrvá A pak bude mít dost práce s Kobrovými stíny, je poměrně malá, potrvá rok nebo dva, než je všechny humanizuje.“

„Pak se najde jiná,“ řekl jsem tiše. „Musí se najít, než ten strašlivý objev necháme zmizet ze světa…“

„Rozumím,“ řekla tiše Alice, pokud stín může být schopen hovořit myšlenkami tiše.

Teď jsem něco uslyšel. Skutečnýma lidskýma ušima. Otevřely se dveře a dovnitř nahlédla sestra.

„Je při vědomí, pane doktore, a zdá se, že trpí samomluvou.“

Neuvědomil jsem si, že se s oběma stíny hádám nahlas.

Vešel lékař a vedl s sebou Janici.

Radostně vykřikla a běžela ke mně.

Epilog

Ale já stále musím myslet na krutý osud dalšího stínu. Ten stín se stal stínem až po smrti svého pána i jeho stínovky. Tomu stínu nikdo nemohl vysvětlit, jak se má chovat. Ten stín musel v první chvíli zabloudit kamsi do nekonečného kosmu. Ten stín býval mým přítelem. A já skutečně považoval Harolda za svého přítele i teď. I v této chvíli, i když jsem si hořce uvědomoval, jak zasáhl do mého osudu.

Když vtrhla Kobrova stínovka na policejní ředitelství, všichni jsme byli přesvědčeni, že se tak stalo proto, aby umlčela Alici. Byl to náš omyl, ona zasáhla skutečně toho, koho Beatrice potřebovala umlčet.

Když byly Kobrovy stíny transformovány zpět na lidi, Harold se neukázal. Je zřejmé, že ho už nikdo nikdy neuvidí. Stále však doufám, že se náhodou mihne ten věčný stín kolem mne, ale má naděje je mamá.

Ještě jednou se musím stát stínem.

Musím napravit to, co jsem napáchal. Musím vrátit sambol na správné místo. Na pomezí dvou vesmírů.

Snad tím opět vrátím tomuto světu stabilitu.

Budu stínem jen několik hodin, ale snad během té krátké doby najdu svého přítele Harolda. Toho, kdo tak jako mnozí jiní naletěl na půvaby krásné Beatrice.

Stínům odzvonilo, to už je zřejmé. Ale neodzvonilo detektorům, neodzvonilo policejnímu špiclování. Neodzvonilo nekalým praktikám nejrůznějších lidí. Zničil jsem jeden gang, zítra se vyrojí desítky dalších. Jejich praktiky se nezmění. Zase budou klesat mrtví v ulicích města, zase bude policie bezmocná a detektiv Benson bude mít spousty práce.

Ale ještě dřív musím najít Harolda, a pak se vrátit zpět.

Musím doufat, že se oba opět staneme lidmi.

Já i on. Poslední stíny.

ZABÍT MRTVÉHO

Když prožíval Hue Marganson stý šestý rok a dvěstěpadesátý den své osmnácté existence, náhle si s překvapením uvědomil, že začíná prudce stárnout.

Šokovalo ho to. V stereotypu každodenního shonu zcela zapomněl sledovat čas a ten se teď neúprosně ohlásil.

Uvědomil si, že je daleko od svého domova, a pohled na vlastní kůži, která přímo před jeho očima ztrácela hebkost a svěžest, přestávala být vláčnou a poddajnou, praskala a svrašťovala se, naplnil jeho duši pocitem paniky, který se mu jen s obtížemi podařilo ovládnout.

Spolu s nastupujícím stářím se dostavila i prudká únava svalů, klouby začaly bolet a k nepoznání se měnily základní životní funkce jeho těla. Srdce, které dosud o sobě dávalo jen občas vědět arytmickými stahy, se proměnilo v nepravidelně pracující buchar. Plíce začínaly lapat po dechu. Mládí, jímž ráno přímo kypěl, se propadalo do neznáma a věděl, že mu zbývá možná jen necelá hodina, v níž musel vše zachránit.

K tomu se však musel nějak dostat domů, ke své rodné bobuli, k styčnému pestíku, úrodné blizně, masité čnělce a plným semeníkům, aby zasel plod nového života. Měl to tam teď však velmi, velmi daleko.

A jeho tělo stárlo.

Organismus sytý strachem se vydal na panický úprk. Svaly, mučené nezvratným procesem, nestačily plnit příkazy zmateného mozku. Rychle tam daleko, k té kulaťoučké bobulce, té zázračné děloze, kterou Hue dlouhé roky hýčká jako jedinečný památník zašlé slávy, jeho jedinou spásu v nejkritičtějších okamžicích jeho existencí.

Nutil tuhé svaly do stále rychlejšího pohybu a proklínal svou roztržitost, kvůli níž zcela zapomněl měřit čas. Čas, ten zcela zbytečný údaj, v současném světě pro každého člověka nic neznamenající veličinu, důležitou jen k jedinému.

Ale k tomu, aby včas poznal auru nezvratného konce, existovaly pojišťovací agentury. Hue však byl od přírody šetrný a spolehl se sám na sebe. Sedmnáctkrát za sebou vystihl ten správný okamžik s přesností na jediný den, vždyť dobře věděl, jaký čas je mu vyměřen.

Proč tedy dnes tak žalostně selhal?

Klopýtal po velkých dlaždicích širokého chodníku, vyhýbal se tisíciletým kmínkům zakrslých sekvojí, k nepoznání svraštělých a nepřevyšujících půldruhého metru; tyto překrásné stromky prý byly snad desetkrát starší než on, který si nepamatoval na okamžiky svého zrodu právě tak jako nikdo z ostatních žijících lidí.

Věděl, že toto tělo, které je nyní jediným svazkem bolestivých vzruchů, brzy samo zahyne a bál se, že se tak stane dřív, než se dostane na to jediné místo.

Byl šetrný.

Nepojistil se proti stárnutí tak, že by si předplatil u banky podíl na společné družstevní bobuli. Spoléhal se na svou vlastní. Teď nemohl odbočit z chodníku do širokých dveří, které právě míjel. Tam za nimi se skrývá v podzemních trezorech tisícovka úrodných bobulek připravená přijmout podobné nešťastníky, jako je on. Nemohl zavolat ani záchrannou službu, která by k němu přispěchala s mobilní bobulí expresním vrtulníkem, to kdyby se náhodou nacházel v oblasti mimo akční rádius družstevních poboček.

A tak musí domů.

Přeběhnout ulici.

Zahnout za roh.

Zapotácel se, rukou se dotkl země.

Pohlédl na ni a s úžasem zjistil, že její objem je téměř poloviční, že někam takřka zmizely ty pružné svaly schopné ještě včera zvedat těžká břemena, že jeho ruka se změnila v kost potaženou našedlou blankou a pohybující se snad jen díky tomu tenkému svazku šlach, které prosvítají kůží přesycené modravými potoky žil.

Bál se, že ho tak tenká ruka nemůže udržet, ale kupodivu v ní ještě nějaké síly zbyly.

Když konečně dorazil ke dveřím svého bytu a odemkl je klíči sevřenými v třesoucích se prstech, střetl se jeho zrak s velkým zrcadlem v předsíni.

Hleděl na něj netvor.

Dvě velké modré oči pod vysokým matným čelem, pokrytým řečištěm protínajících se vrásek, byly jediným příznakem života v tom hrůzostrašném zjevu. Zrůda otevřela bezzubá ústa rámovaná rty, z nichž jako by dávno odtekla veškerá krev, a zděšeně vykřikla, pak si tenkýma rukama zakryla oči, nad nimiž nerostlo žádné obočí, a křečovitě se roztřásla.

Oděv na té chodící kostře visel volně jako na strašáku a krk, ozdobený vyhřezlými kabely tepen, připomínal nevzhledný motouz.

Hue nebyl ochoten věřit tomu, že to, na co se teď zpod přivřených víček dívá, je on sám.

Klesl k zemi a rozeštkal se. Byl tolik přesvědčen o bezvýchodnosti svého postavení, že málem zapomněl, proč se vrátil domů.

Teprve když jeho oči padly na starostlivě uzamčené dveře, otvírané jen jednou za století, probudil se v něm pud zachování kontinuity jedince, prvotní pud převládající u živočišného druhu, do něhož byl Hue řazen.

Odemkl. Nebyl to velký problém, stačil magnetický signál jeho kreditní karty, kterou reflexivně vytáhl z kapsy. Impuls obsahující data neodvratného stáří jediný mohl natolik ovlivnit kód zámku, že se ty kouzelné dveře daly otevřít.

Dýchl na něj nevelký prostor prosycený zatuchlým vzduchem. Ten zápach však Hue necítil, protože jeho nosní sliznice během posledních minut zcela ztratila schopnost vnímat čichové vjemy. Energie, celé století utajovaná v krytu skleněné kopule, dala rozzářit tlumenému přísvitu, jenž odhalil namodralou bobuli o průměru ne větším než deset centimetrů, spočívající na nízkém podstavci.

První paprsek světla bobuli inicioval. Pomalu se rozevírala jako květ tulipánu a odhalovala své hluboké nitro, svou velikostí mnohonásobně převyšující vnější objem. Huovo zmučené tělo dopadlo na zem vedle stolku a tenké ruce objaly ten tajemný kalich, dlaně se jej zlehka dotýkaly a vnímaly život, který uvnitř pulzoval. Život, který měl spasit i jeho. Konečně se uklidnil. Poznal, že má ještě čas, že kontakt s bobulí zastavil smrtící biologický proces odehrávající se v jeho těle alespoň na tak dlouho, než dojde k plnému transferu. Přitiskl dlaně ke kvítku, zavřel oči a soustředil svou mysl. Jeho rty se začaly zlehka pohybovat, když odříkávaly starodávnou modlitbu, verše, které se naučil v dobách, kdy ještě nebyl tím, čím byl nyní. Ale čím tenkrát byl, to si nedokázal vybavit.

Bobule na něj dýchla živočišným teplem a Hue poznal, že v ní začíná růst nový život.

Pučela pod jeho rukama jako květ jara a pulzovala pravidelným rytmem dosud nezralého srdce. Brzy byla větší než fotbalový míč, později ji už ani nesevřel v náručí, ale stále se snažil ji objímat svými vychrtlými pažemi a bál se ji pustit, aby nepropásl ten jedinečný okamžik zrodu nového života, předzvěst šťastné budoucnosti.

Původní modrá barva toho přerostlého melounu pozvolna bledla, přešla přes růžové stadium, a když byl zdánlivě nekonečný růst u konce, měl celý povrch toho útvaru tělovou barvu, jíž prosvítal temný stín tělesa dosud zasutého uvnitř, připomínajícího zprvu plástev medu, pozvolna tuhnoucí a dostávající konkrétní tvar, až pak ve chvíli, kdy proběhla závěrečná krystalizace, dostal stín ostré kontury člověka.

A teprve teď Hue zvolna uvolnil sevření, neboť už věděl, že celá síla jeho intelektu se vyčerpala na tvorbě zárodku, který měl být pokračováním rodu.

Bobule pozvolna tuhla a její povrch se začínal lesknout, dosud hladká Kůže prorůstala jemným vzorkem, a Hue jako vždycky rád pozoroval tento přerod, protože dobře věděl, co bude následovat potom.

Jedna dosud velejemná prasklinka konečně pukla a bobule se začínala rozevírat, až opět připomněla kalich nestvůrně velkého květu, tentokrát se však okvětní lístky rychle sesypaly a scvrkávaly se do původní velikosti.

A Hue dychtivě pozoroval nahou postavu právě zrozeného člověka, toho člověka, jemuž dal život on a zázračná bobule, která nyní ležela jako splasklá slupka a měla čekat další stovku let na novou inicializaci. Měla dost času na regeneraci a Hue se o ni přestal zajímat. Věděl, že až se sem znovu vrátí, až toto jeho nové tělo začne opět chřadnout, najde svou bobulí v plné pohotovosti. Jak teď byl rád, že šetřil na pojišťovacích poplatcích. Sto let bezstarostného života je před ním a nemusí se o nic starat.

Má vlastní bobuli. Vždy spolehlivou a přesně pracující.

Teď však nebyl čas myslet na budoucnost, přítomnost byla důležitější. Transfer ještě nebyl dokončen. Teď ještě muselo staré tělo napnout poslední síly, odevzdat vše, co do něj vložila uplynulá staletí, a teprve potom bude mít právo stát se bezcenným, bezvýznamným, mrtvým tělesem. Teprve poté, až Hue předá do nového mozku obsah své paměti, může staré tělo ukončit svou existenci.

Plně se soustředil a myšlenky začaly proudit tam, kde se nové tělo pod přívaly prvních dávek informací lehce otřáslo. A tu Hue pocítil, jak se jeho mysl začíná v křehkém zhrouceném těle rozplývat, jak se vzpomínky na jeho uplynulé životy začínají vypařovat a jeho mysl se ztrácí do sladkého nevědomí; až po chvíli, jejíž délku nebyl schopen vnímat, poznal, že opět ví vše, co chtěl vědět.

Otevřel oči.

Opět viděl, opět slyšel, opět měl mladé, pevné tělo, schopné odolávat zhoubným vlivům přírodních zákonů víc než stovku let. Vše, co si pamatovala ta lidská troska právě prožívající poslední minuty své existence, bylo přepsáno do mozku nově zrozené bytosti, která teď nadále měla být Hue Margansonem.

Transfer byl ukončen a Hue začal odpočítávat první minuty své devatenácté existence.

Měl vykonat už jen jedinou maličkost. Musel zlikvidovat to tělo, které doposud nosilo jeho vědomí a které již bylo plně amortizováno. Musel z něj odčerpat tu poslední špetku života, která v něm ještě zůstala, musel definitivně odepsat toho potenciálně již neexistujícího jedince. Bylo to nutné. Hue nemohl existovat paralelně ve dvou jedincích.

Musel ještě zabít mrtvého.

Nechápal, proč ten, jehož úděl na tomto světě je už dávno naplněn, vždy tak křečovitě lpěl na té špetce života, která v něm ještě zbývala. Když dožíval svá první staletí, jeho mrtvý se zpravidla bez odporu podrobil svému příštímu osudu a kuchyňský nůž, který měl Hue pro tuto příležitost v kabince bobule vždy pohotově, záhy vykonal své krvavé dílo. S postupujícími věky se mrtvý začínal vzpouzet a někdy musel Hue vyvinout i dost námahy, aby to vyschlé, slabé, přesto však neobyčejně vitální tělo dostihl a přemohl.

Znechuceně si připomněl epizodu s posledním mrtvým, který se pokusil uniknout a Hue ho dohonil až na schodišti, k velké nelibosti domovníka. Ušklíbl se, protože si velmi dobře pamatoval, jak musel vlastnoručně drhnout schody ihned poté, co si mrtvé tělo odvezla likvidační služba.

Byl unaven, jeho svaly ještě nesetřásly strnulost způsobenou dlouhým setrváním v embryonální poloze. Přesto však na odpočinek nebyl čas.

Musel ještě zabít mrtvého.

Otevřel oči.

Komůrka byla prázdná.

Hue pochopil, že mrtvý tady není.

Proklel sám sebe za tu strašlivou nedbalost. Když vstupoval do komůrky, zapomněl za sebou zavřít dveře! Ale byla to vskutku nedbalost? Co když to staré tělo provedlo právě tento zlomyslný kousek s chladným rozmyslem?

Ne, o tom by přece musel něco vědět… Anebo ne? Co když to staré a zkušené tělo mělo kdesi v mozku tajný kanál, který nepřehrálo do paměti nového jedince? Vždyť mělo stovku let na to, aby se na tento okamžik připravilo. A on, Hue, o tom neví vůbec nic!

Ovšem teď je nutno jednat. Kdo ví, jak dlouho je mrtvý pryč Bude mít co dělat, aby ho dostihl.

Jeho mladé tělo poprvé vstalo a Hue poznal, že koordinace pohybů je normální, že tedy jeho bobule pracuje nadále bez defektu.

Rozhlédl se a jeho zrak padl na zavřené dveře. Za chvíli již jimi lomcoval, ale přestože vyvinul nejvyšší úsilí, dveře se nepohnuly. Hledal šaty, ale ty tady nebyly, odešel v nich mrtvý. Hledal kreditní kartu, ale tu si mrtvý také odnesl s sebou. Tou kartou opět za sebou zamkl dveře. Na celou stovku let. Teď už se dveře neotevřou. Všichni v domě se starají jen o sebe, nikdo ho neuslyší, nebo nebude chtít slyšet.

Teď už nejde jen o zabití mrtvého, teď jde o přežití. Kabina je vzduchotěsná a není v ní vůbec nic. Je tady jen nízký stolek, na němž leží splasklá slupka bobule, ještě svítící kopule, jež brzy pohasne, a pak dveře, které vlastně ani neexistují. Hue hledal mamě nůž, kterým měl vykonat to krvavé dílo.

Prokletý ničema!

Dobře si to mrtvý vymyslel. Hue tady v té zatuchlé díře, jejíž zápach začíná teď regenerovanými nozdrami naplno vnímat, brzy zahyne tak, že se prostě udusí, a mrtvé tělo si bude dál vykračovat po ulicích a žít Huův život místo něj…

Ale to je přece nepředstavitelné! Copak se může tělo shrbené stovkou let, na němž je stáří jasně vidět, pohybovat svobodně po ulicích? Vždyť mezi mladými a svěžími lidmi, kteří se v tomto městě bez výjimky vyskytují, je existence starocha nemožná. Každý, kdo někoho takového potká, se od něj s odporem odvrátí a ihned zavolá pořádkovou službu. Vždyť tím, že se takový mrtvý svobodně pohybuje po městě, je komusi jinému a mladému ukrajováno na životě…

Ale opravdu každý ohlásí pohyb takového individua? Hue není schopen vžít se do situace člověka, který potká mrtvého, on sám ještě nikdy na veřejnosti mrtvého nepotkal. Ale vůbec si nebyl jist tím, zda by pořádkovou hlídku zavolal.

A co když někdo bude mít ten bláznivý nápad a jeho mrtvého zabije?

Jistě, mrtvého nesmí zabít nikdo jiný, mrtvého musí zabít on sám. Jen tehdy, když smočí svou zbraň v jeho krvi, bude moci svobodně žít v mladém těle tu tak dlouhou a přece krátkou stovku let.

V tu chvíli Hue proklel okamžik, kdy si pořídil vlastní bobuli. Kdyby se regeneroval ve společných prostorách, tak by se nemohlo stát, že by ho mrtvý zamkl a nepozorovaně zmizel. Tam družstvo přebíralo záruku za pohyb mrtvých a bezpečnost živých.

Jisté, množit se v družstevní bobuli bylo pod jeho úroveň, byl to projev chudoby… Hue si přece vlastní bobuli mohl dovolit – a teď měl vlastní rakev. Z této pasti se živ nedostane, ale současně to znamená, že mrtvý, který nosí v hlavě jeho vzpomínky, je posledním v chronologické řadě jedince zvaného Hue Marganson. On již žádnou bobuli navštívit nemůže, příděl jeho vitality je vyčerpán. Pokračovat v započatém životě může jen toto mladé tělo. Ksakru, copak to mrtvý nechápe? Copak nechápe, že rod nenávratně vyhyne?

Proč ten mrtvý tolik lpí na životě?

Hue to nedokázal pochopit, přestože v té chvíli i on strašlivě lpěl na životě. Ale měl před sebou naději na dlouhá staletí, zatímco mrtvý měl před sebou hodiny, dny, snad i měsíce, ale určitě ne roky.

Ale v každém případě se zdá, že mrtvý bude žít déle než živý, pokud teď Hue na něco nepřijde.

Prohledával místnost. Stále ještě se živil nadějí, nechtěl podlehnout tomu psychickému tlaku, nechtěl zpanikařit. Kdyby teď spěchal, brzy by dospěl k tomu strašlivému poznání, k té neochvějné jistotě, že tady v kabině kromě vlastních zubů nenajde nic, co by mu mohlo pomoci na svobodu. Zkoumal stěny centimetr po centimetru – jen nekonečná chladivá masa drsného betonu kdysi ledabyle natřená bílou barvou. Podlaha pokrytá vrstvou prachu, v ní několik stop kožené obuvi. Těch bot, v nichž odešel mrtvý. Vedle toho on zanechával ladně vykrojené stopy bosých nohou. Bude jich třeba ještě několik desítek, aby rozšlápl i poslední zrníčko prachu a aby se přesvědčil, že podlaha je jediným kusem tvrdého plastiku a on se skrz ni nemůže nijak dostat. Když pohlédl vzhůru, pochopil, že ani tímto směrem uniknout nelze.

Prosahal neobyčejně pečlivě rám dveří, dlouhými, ještě ne zcela pevnými nehty se pokoušel rozšířit tu neviditelnou mezeru mezi zdí a tím kovovým obdélníkem. Pochopitelně mamě, místnost byla hermetická. Téměř hodinu pozoroval mechanismus zámku. Bylo to jediné místo v celém systému komory, které mohl nějak narušit, nijak mu to však nezaručovalo úspěch, spíš naopak. S poškozeným zámkem by se možná nedostal ven, ani kdyby měl magnetický klíč. Věděl dobře, že k otevření zámku je třeba několika tisíc magnetických impulsů pravidelně a v určitém pořadí působících na detekční systém. I kdyby žil miliony let, nesestavil by zpaměti správnou kombinaci, a určitě dřív, než jeho tělo ztrouchniví, nevydá ze sebe jedinou magnetickou siločáru.

Vyrazil zběsilý výkřik.

Tloukl hlavou do těch kovových dveří a uspokojovalo jej, že ty rány vydávají tak slabý zvuk. Nehty drásal beton a nedbal pramínků krve prýštících z otevřených ran. Válel se v prachu a rukama objímal ten malý stolek, zcela zbytečný předmět. Zuřivým úderem jej roztříštil na kusy a pak mezi prsty lámal třísky na jemnou drť, která mu možná mohla posloužit jako náhražka potravy.

Vrhl se ze vší síly proti stěně, aby své nové tělo zabil a zbavil se tak definitivně toho hlubokého pocitu beznaděje. Už nechtěl žít.

Pak si to rozmyslel, v poslední chvíli.

Něco uslyšel. Snad tu je ještě naděje. Byl tu ještě jeden předmět, který zatím zcela opomíjel, snad proto, že byl bytostnou součástí jeho samotného.

Na podlaze se povalovala splasklá bobule a vydávala jemný sykot, jako by z ní unikaly poslední příznaky života.

Sehnul se.

Pouhá splasklá slupka, ne větší než prázdný pytel od cementu, téže barvy, pokrytá prachem.

Dotknout se jí štítil. Jako by si uvědomoval, že on má právo dotýkat se jí jenom tehdy, když bude pod jeho rukama růst v této slupce nový život. To však bude bobule opět při síle, bude kulatá, pevná, vláčná. Teď je to jen takový kus hadru…

Nikdy se nedíval dovnitř, přestože se z ní jeho tělo již tolikrát zrodilo. Jen jednou mu pohled sjel do té nekonečné hlubiny a pak už se nikdy neodvážil své oči nasměrovat tam, kam lidská mysl nemohla dosáhnout. Teď mu však nic jiného nezbývalo.

Očekával, že ten kontakt bude nepříjemný, ale bobule ještě hřála, a co víc, poznal, že švy se začínají zvolna zacelovat. Roztáhl okvětní lístky a přemohl strach. Díval se sice do nekonečné hlubiny, ale protože teď byla temná, nedostavila se ta strašlivá závrať. Převrátil vak dnem dolů a rozevřené okvětní lístky rozprostřel na podlaze. Pohybovaly se a měly tendenci se zvedat. Proces růstu nemůže nic zastavit, jenom smrt.

Přestože byla bobule nekonečně hluboká, přestože byla dárcem života, přestože čerpala hmotu z míst, která si člověk nedokázal představit, Hue okamžitě poznal, že bobule není prázdná. Nemohla být, sám se přece kdysi dávno učil, že uvnitř jsou tyčinky, pestíky, blizny a další orgány, jejichž smysl už dávno setřel v jeho mysli čas. Když zajel rukama hlouběji pod škáru, neucítil chlad ani smrtící vakuum, ale nasahal měkké poddajné orgány, které už nedokázal pojmenovat. A pak poznal, že ho cosi pálí.

Když vytáhl ruce ven a podíval se do dlaně, spatřil, že ji má celou rudou. Vnitřek bobule je teď v pivních chvílích regenerace doslova prosycen žíravinou. Jak odhodil tu prázdnou slupku, dvě nebo tři kapky vystříkly na podlahu a brzy se v těch místech vytvořily kypící kráterky, které ještě chvíli bublaly v nezvratném procesu chemické reakce, aby poté, když byla zásoba reagujících složek vyčerpána, zanechaly po sobě drobné vyleptané otvory.

Vzduch se naplnil pachem dráždícím sliznici k slzám.

Hueho oči sjely na nedobytné dveře. Pochopil, že pokud bude obsah orgánů reagovat i s kovem, jenž mu přehrazuje cestu ke svobodě, má naději. Pokud však tohoto způsobu použije, zničí tím patrně definitivně svou bobuli a tím také veškerou naději na bezstarostnou reinkarnaci v příštích generacích. Tuto myšlenku však brzy zaplašil. On potřebuje žít především teď, a to, co bude za sto let, ho bude zajímat později. Za tu dobu může získat tolik prostředků, že si možná pořídí dokonce dvě bobule a k tomu ještě osobního strážce, který by mu už ‚nějakého zlomyslného mrtvého ohlídal. Anebo si koupí pojistku a navštíví příště družstevní bobuli…

Anebo…

Ne, dost myšlenek. Teď je nutno jednat. Nedbal toho, že mu žíravina ničí ruce, a obrátil bobuli naruby.

Přesněji řečeno pokusil se obrátit. Ten prudký pohyb záhy jakoby zamrzl a cosi neznámého, jakási měkká síla, se mu postavilo vstříc a zabránilo mu v podobné neuváženosti. Přesto však ten pohyb stačil k tomu, aby se aspoň částečně obnažily vnitřní orgány tohoto úžasného biosystému.

Přitiskl bobuli otevřeným hrdlem přímo na plochu zámku.

Uslyšel hlasité zasyčení. Pod rukama vnímal prudký pohyb. Cítil, jak bobule vzdoruje jeho tlaku, jak se vysmekává z jeho sevření. Ne, teď ji nemohl svírat tak něžně jako ve chvílích její normální funkce. Teď potřeboval, aby produkovala sekret. Byla to jediná naděje na osvobození.

Přitlačil.

Čpavý zápach zaplnil jeho plíce a on se rozkašlal.

Tělo se mu zmítalo prudkými křečemi, začal se dusit.

Oči se zahltily bílým žíravým plynem, a proud slz nestačil odplavovat škodliviny.

Sykot se stupňoval.

Hue přes všechny překážky nepovolil, naopak zvýšil tlak. Cítil, že začíná ztrácet vědomí. Když jeho tělo začalo klesat a svět kolem něj se bláznivě roztočil, opřel své tělo o stěnu tak, aby nemohlo upadnout, a zabořil do lůna bobule i hlavu.

Pak se mu definitivně zavřely oči.

* * *

Po neurčité době poznal, že může dýchat.

Ďábelská chemická reakce ustala a unikající plyn nebyl smrtící. Hue žil. Když otevřel oči, zjistil, že vidí. Pouze jakýsi odporný povlak na jazyku a pachuť v ústech zůstaly posledním svědectvím strašlivého prožitku a těch nepříjemných pocitů se dlouho nemohl zbavit.

Podíval se tam, kde se pokusil prorazit zavřenými dveřmi. Do temného nitra komůrky dopadalo denní světlo a razilo si cestu velkým otvorem. Kovové dveře se účinkem leptavé hmoty doslova roztekly, s kovem reagovala bobule mnohem bouřlivěji než s lidskou kůží. Když se podíval na své dlaně, poznal, že kůže, před několika hodinami zcela nová, takřka bílá, je pokryta čerstvými spáleninami, které se však již začínaly zacelovat a vytvářet narůžovělé strupy.

Vedle něj, na podlaze, ležela jakási páchnoucí masa.

Pokýval smutně hlavou. Byly to ostatky bobule, kterou právě vlastnoručně zničil.

Žal však netrval dlouho. Měl otevřenou cestu ke svobodě a před sebou důležitý úkol.

Musel zabít mrtvého.

Vyšel z komůrky a už se do ní nepodíval. Pln překvapení se v předsíni svého bytu střetl s neznámým člověkem, pochopitelně mladého vzezření, oblečeného do slušivého modrého stejnokroje.

„Zbytečně necháváte otevřené dveře, Hue Margansone,“ řekl ten cizinec a nijak se nepozastavoval nad tím, že v bytě je strašlivý nepořádek způsobený tím, že žíravina stříkající z dveří poničila bytové zařízení, a ani se nedivil tomu, že Hue se doma pohybuje nahý.

„Co je vám, ksakru, do toho?“ zavrčel Hue a chtěl neznámého vyhodit. Jeho další slova však Hueho bosé nohy přikovala ke zbytkům koberce.

„Jsem poručík pořádkové služby, Hue Margansone,“ pokračoval onen člověk. „Jsem u vás služebně. Máme zjištěno, že včera ve večerních hodinách jste podrobil své tělo reinkarnaci.“

„Ovšem, to je přece má povinnost,“ odsekl Hue. „Koukejte vypadnout.“

„Moment, moment, Margansone Neukvapujte se. S každou reinkarnací jsou spojeny i další povinnosti, nemýlím-li se. A já se nemýlím.“

Hue zavrčel nesrozumitelnou odpověď. Tušil, že ho čekají nepříjemnosti s úřady.

„Máme rovněž zjištěno, že jste dosud neodevzdal spalovně staré tělo, přestože toto má být vaší první starostí.“

„Ovšem, ovšem, ihned je dodám,“ odvětil nevrle Hue. „Ještě něco?“

„Jsem tu mimo jiné i proto, abych na vaše náklady mrtvého odvezl. V poslední době se množí přestupky. Lidé spoléhají na to, že pořádkové hlídky mrtvoly samy odklidí. Proto byla za tuto službu stanovena pevná taxa. Dejte mi tělo a já půjdu.“

„Co byste ještě nechtěl? Mrtvolu odnesu sám.“

„Nic neodnesete,“ opáčil poručík. „Pokud občan zanedbá některou ze svých povinností, ze zákona vyplývá, že tuto starost za něj převezmou státní orgány. Vaše staré tělo není pochopitelně vaším majetkem a nemůžete s ním nakládat dle libosti. Navíc jistě už nastaly rozkladné procesy a hrozí infekce. Proto teď už nemáte právo nakládat s tělem osobně. Na to jsme lépe vybaveni my. Kde máte mrtvého?“

„No… Tady někde…“

„Cože?“ málem se rozesmál poručík. „Vy ani nevíte, kde leží mrtvola7“ Pak zbledl. „Nebo snad dokonce chcete naznačit, že mrtvý není tady u vás doma?“

„No, není, když chcete“

Poručík zbledl ještě víc.

„Chcete snad dokonce říct, že mrtvý ještě žije?“

Hue neodpověděl.

„Vy jste mrtvého nezabil?“ křičel poručík. „Víte, co to znamená?“

„Ovšem že to vím!“

„Vy jste bezohledný vůči společnosti. Jste zbytečný lidumil. Jste nebezpečný, ale především sám sobě!“

„Znám rizika. Je to můj mrtvý, pane. A já si ho najdu!“

„Cože, vy nevíte, kde je? Aha, proto ty otevřené dveře. On vám utekl! No to se povedlo!“

Huemu moc do smíchu nebylo a i návštěvník brzy opět přešel do vážnějšího tónu.

„V tom případě vás musím, Margansone, upozornit na znění dalších zákonů a objasnit vám biologické důsledky vašeho přestupku.“ To už bylo pro Hueho příliš.

„Ven!“ vykřikl.

„Ostatně, máte pravdu,“ odsekl poručík. „Neznalost zákona nikoho neomlouvá. Nejsem povinen s vámi dále jednat. Najděte si svého mrtvého sám, pokud to ovšem dokážete a pokud na to máte,“

Obrátil se a bez pozdravu odešel. Hue osaměl se svým údělem. Byl si však jist tím, že zabít mrtvého nebude nic jednoduchého. A biologické důsledky, o těch něco věděl, ale byl rád, že mu je poručil; neupřesnil. Musel však mrtvého dohnat co nejdřív.

Jinak by ho čekal definitivní konec.

Hue Marganson byl houževnatým jedincem. Nikdy o této své vlastnosti nepřemýšlel, ale teď, když se jeho život dostal do nečekané krize, dokázal se zakousnout do řešení svých problémů jako potkan. Chladnokrevně promýšlel strategii, a přestože řešení ani zdaleka neviděl, nepropadl malomyslnosti, ale začal plánovat krok po kroku vše, co bude nutné udělat.

Především si bude muset opatřit náhradní kreditní kartu, neboť s tou starou prchl mrtvý. Tu původní bude muset nechat zablokovat, protože mrtvý by mohl vyčerpat konto dřív, než se on sám bude mít k činu. To ho pochopitelně bude stát nějakou částku. Pak bude muset nasadit na stopu mrtvého schopného agenta. Tomu, že by on sám dokázal vystopovat mrtvého v milionovém městě, příliš nevěřil, i když měl občas sklony své schopnosti přeceňovat. Dostane-li se mrtvému na stopu, pak už vše bude jednoduché. Bude stačit nůž. Obyčejný kuchyňský nůž.

Existence mrtvého je nezákonná, to mu budiž hnací silou i mementem. Rizika své nynější dvojí existence může zatím hodit za hlavu.

Hue se oblékal. Když si prohlížel svůj šatník, bylo mu nápadné, že v něm je nějak volněji. Pochopil, že mrtvý musel skříň pořádně prohrabat a vzít si vše, co se mu hodilo. Neprchal tedy v žádné panice, všechny kroky měl řádně promyšleny. V koupelně Hue zjistil, že chybí značná část kosmetických přípravků, zbylo tam vlastně jen několik téměř prázdných obalů s žalostnými zbytky líčidel a pleťových krémů. Hue pokrčil rameny – nač mrtvý potřeboval kosmetiku? Ani sebelepší krém nemohl zamaskovat jeho vrásčitou tvář, nedokázal napřímit shrbenou postavu. I kdyby vyhodil miliony, nenajde se lékař, který by jej plastickou operací omladil. Každý se ho bude ptát, proč nereinkarnuje. Přesto zmizely nejnovější šaty i kosmetické přípravky. Vše si musel tedy onen nesvéprávný jedinec odnést ve velkém batohu, kterého se Hue také mami snažil dopátrat. Neměl čas hledat další chybějící kusy domácí výbavy. Nebylo to nutné. Věděl, že má co dělat s chladnokrevně uvažujícím sokem. Na jednu stranu tomu byl rád, byl to přece on sám, kdo takto dokázal jednat, na druhou stranu bude boj o to těžší.

Mávl rukou, když nemohl najít mobilní telefon. Dobře věděl, kde teď asi přistroj je.

Byla to táž ulice, na níž se včera belhal v předzvěsti nastupující smrti, a přece se mu zdálo, že to není táž ulice. Byli to stejní lidé, které včera odpoledne potkával, a přece to nebyli stejní lidé. A především to nebyl týž Hue, který včera dožíval poslední okamžiky své osmnácté existence, aby dnes nastoupila jeho devatenáctá. Viděl zřetelněji, jasněji, jeho svaly byly silnější, krok pružnější. Přes všudypřítomnou reklamu vychvalující tento způsob bytí bylo jeho staré tělo, ač na pohled stále mladé, notně opotřebované. Ještě že k tomu došlo, pomyslel si Hue. Během toho století, kdy amortizační proces probíhal, nebyl pochopitelně schopen vnímat ty malé změny, ke kterým docházelo. Teď, když se pohyboval v novém individuu, mohl teprve pociťovat radost ze života. Mohl, ale nešlo to.

Tam někde se potuluje jeho mrtvola, a on ji musí zabít.

Hemžení davu v chladné hale Národní banky. Pokladníci odpočítávají šustící bankovky, tiché vrnění počítačů provází milionové transakce. Mezi tím Hue se svými problémy.

„Chci zablokovat konto,“ vyhrkl na mladého úředníka. Ovšemže vypadá mladé, jak jinak by měl vypadat, blesklo hlavou Huemu.

„Kartu,“ odsekl ten byrokrat a nezvedl hlavu od terminálu.

„Nemám, ztratil jsem ji.“

„Policejní protokol máte?“ pokračoval ten dosud neviditelný obličej.

„Nač, není to potřeba. Víte, já ji stále ještě mám, ale jaksi… nemám ji.“

Konečně pohlédla na Hueho anonymní tvář.

„Vyjadřujte se, prosím, jasněji. Omlouvá vás to, že jste byl čerstvé regenerován, ale já nemám čas jenom na vás.“

Jak poznal, že jsem čerstvě regenerován? podivil se Hue. Vždyť maska zatvrdne během dvou, tří hodin…

„Měl jsem při regeneraci jisté… potíže,“ odpověděl a uvědomil si, že je stále ještě polotovarem. Maska nezatvrdne, pokud bude mrtvý žít. To jsou ty okolnosti, na které ho chtěl upozornit ochránce veřejného pořádku, ale Hue jim nechtěl naslouchat. Nyní na něj první z nich dopadla, a to pěkné tvrdě. Druhá nepříjemnost je na cestě. Pokud tomu byrokratovi za přepážkou nevysvětlí, jak se věci mají, nepohne se svou záležitostí z místa.

Tak mu to všechno řekl.

„Výše vašeho konta činí…“ sledoval muž obrazovku terminálu a pak ohlásil částku.

„Jak to? Je nejméně o polovinu vyšší!“

„Lituji, během posledních čtyřiadvaceti hodin byla několikrát vyzvednuta značná suma.“

„To je neplatné!“ vykřikl Hue. „To on, ten mrtvý!“ pak se chytil za ústa. Není třeba, aby o jeho problémech věděli všichni.

„Za svého mrtvého si odpovídáte sám,“ odpověděl pokladník natolik hlasitě, že to beztak všichni slyšeli. Naštěstí nikdo nejevil o jejich dialog zájem. „Vaše konto pochopitelně od tohoto okamžiku blokuji,“ řekl a Huemu spadl balvan ze srdce. Kreditní karta, kterou třímal v ruce jeho nebožtík, je od této chvíle jen kusem plastiku. Ale on se pojistil. Má dost. Má dost na to, aby mohl přežívat dostatečně dlouho, a byl natolik slušný, aby Huemu nechal nějaké prostředky k obživě. Ovšem to se mýlí. Hue jich použije k tomu, aby ho nemilosrdně zlikvidoval. Právě k němu pocítil nesmírnou zášť. S povzdechem přijal novou kartu, nepoděkoval a vzdálil se od přepážky. Pak se zamyslel a vrátil se.

„K jakému účelu bylo použito oné částky?“ zeptal se pokladníka, který se opět oddal studiu obrazovky.

„Takovéto informace nesdělujeme,“ odsekl pokladník.

„To je velmi podivné,“ odvětil Hue. „Tato informace přece není důvěrná, snad mám právo vědět, k čemu jsem já sám použil své vlastní konto.“

„Vy sám?“ divil se pokladník. „Právě jste tvrdil, že z vašeho konta vybíral váš mrtvý.“

„Když tomu věříte?“ odsekl Hue. „Tak co bude?“ Pokladník se poškrábal na hlavě. Pokud Hueho mrtvý už neexistoval, vydal kopii kreditní karty neoprávněně, protože Hue neměl policejní protokol. Bude lépe, když tomu potrhlému reinkarnátu vyhoví v jeho rozmaru.

„Hned to bude, ano… tady to mám. Občan Hue Marganson si objednal u detektivní kanceláře Sepia vraždu jistého… aha… Hue Margansona. Platil kartou.“

Pokladník se ani nepozastavil nad absurdností těch slov. Zato Huemu zatrnulo. Věděl přesně, kolik stojí objednávka vraždy. Dvě třetiny vybrané částky byly investovány do této objednávky. Mrtvý neměl zájem na jeho hmotných statcích.

Mrtvý ho chtěl zlikvidovat. Ale proč? A k čemu použil mrtvý zbývající třetinu?

Pokladník jen potvrdil, že ostatní peníze byly vybrány v bankomatu.

Vraždy jsou proto tak drahé, protože je v nich obsažen poplatek za předčasnou regeneraci zavražděného. Nikoho není možné zavraždit tak, aby jeho identita zmizela okamžitě ze světa. Za zavražděného bude vyrobena náhrada a náklady hradí vrah. Jaký má tedy smysl, když mrtvý chce zlikvidovat Hueho?

Nikam to nepovede, jen to bude další reinkarnace.

Hueho nohy přímo vrostly do kamenných dlaždic.

Nebude žádná reinkarnace, pokud se bude mrtvý pohybovat po ulicích, pokud bude mrtvý žít. Pokud bude mrtvý žít, je možné Hueho zavraždit a není možné jej reinkarnovat. Mrtvý to velmi dobře věděl, a Hue si to neuvědomil. Ironií osudu nic nebrání mrtvému, aby si objednal Hueho smrt, a vrahové mu tedy už jsou na stopě. Ovšem on, reinkarnovaný Hue, si nemůže objednat smrt mrtvého. To zákon nedovoluje, mrtvého musí zabít on sám. A tak zatímco mrtvý si sedí kdesi v teplém úkrytu, on se bude muset plahočit po ulicích, platit drahé stopaře a s nožem v ruce hledat toho, koho ani najít nemusí, a na každém kroku se bude třást o svůj život. A u koho si objednal Hue mrtvý vraždu Hua živého? U agentury Sepia, tedy přesně tam. Kde si chce Hue objednat vystopování mrtvého. Spásný okamžik, kdy Hua napadlo zeptat se pokladníka na způsob vynaložení peněz. Mrtvý nepochybně agentům prozradil, kam povedou první Hueho kroky. Do banky přece… A pak? Do agentury Sepia… Tam si vrahové klidně sedí za přepážkou, čekají a v rukou se jim blýskají nabité pistole.

Ne, ne, teď jsem vám, chlapci, přešel přes rozum.

A přejdu ještě jednou.

V prvním obchodě si koupil nový mobil, nová kreditní karta byla plně funkční.

Jen chvíli váhal a pak vytočil známé číslo. Své číslo. Co když se mrtvý nějak prozradí.

Telefon asi minutu vyzváněl, nikdo hovor nepřijal.

Hue pokrčil rameny. Ovšem, mrtvý tuší léčku, mobil se dá vystopovat.

Zapadl do první restaurace, usedl do prázdného boxu, který se mu zdál nejvíc izolován od volného prostranství, objednal si dobrý oběd a telefonní seznam. Pohled, kterým ho pokropil číšník, považoval za úsměšek, urážku však přešel mlčením. Věru, nepříliš dobře asi maskoval neukončenou regeneraci. Ještě není zatvrdlý a dlouho asi ještě nebude.

Navolil číslo.

„Detektivní kancelář Sepia,“ ozvalo se ze sluchátka.

„Tady Hue Marganson,“ představil se Hue pravým jménem. „Reinkarnovaný Hue Marganson,“ upřesnil svá data. „Objednávám si u vás stopáž.“

„Ovšem, pane, naše kancelář je vám k dispozici,“ zašveholil úředník. „Koho si přejete vyhledat?“

„Mrtvého Hue Margansona. Víte, stala se mi ta nepříjemnost… Jistě pochopíte.“

„Ovšem, chápu. Tyto případy se nám v poslední době množí, ti zdechlí jsou stále vynalézavější. Ale na práci naší kanceláře je spolehnutí. Dáváme šestadevadesátiprocentní záruku, že vám tu kreaturu přivedeme až pod kudlu. Kde vás najdeme?“

„Počkejte, počkejte, ne tak bystře. Mám důvěrnou informaci, že mrtvý Hue Marganson si objednal u vás vraždu mé osoby. Je tomu tak?“

„Promiňte, důvěrné informace tohoto typu nesdělujeme.“

„Beru to jako přiznání. Současně si u vás objednávám ochranu své osoby před vašimi agenty, kteří mi už nepochybně jsou na stopě. Žádám vás, abyste mi sdělil jméno agenta, který bude odpovědný za mou ochranu a současně bude provádět stopáž. Řeknete mi, kde ho najdu, vyhledám ho sám. Nepotřebuji, abyste se dověděli přímo ode mne, kde se pohybuji. Předpokládám, že budete ochotni mi za nevelký obnos sdělit, kde se mrtvý Hue Marganson ukrývá.“

„Okamžik,“ odpověděl agent a na chvíli přerušil spojení. „Pane Margansone,“ ozval se po chvíli. „Na vaši ochranu jsem byl určen já a já vám rovněž vystopuji mrtvého. Setřete své peníze. Mrtvý Hue Marganson se u nás osobně nezastavil, volal nám ze svého mobilu. Řekl, že se s námi již nespojí a že plně věří dobrému jménu naší firmy. Proto nevíme, kde byl a kde je.“

„A poslyšte, nejste náhodou vy tím agentem, který mě má zavraždit?“

„Lituji, tím jsou pověřeni jiní kolegové. O jejich pohybu teď nemám zpráv.“

„A není to absurdní, že mě zároveň chcete zabít i ochraňovat?“

„Nic není absurdní, pane Margansone. Naše agentura pracuje stoprocentně“

„Budiž, věřím vám, nic jiného mi ani nezbývá. Kde vás najdu?“

„Za půl hodiny, v restauraci Kreveta, box 11.“

Spojení se přerušilo.

Hue zbledl. On sám právě seděl v restauraci Kreveta a v boxu číslo 11.

Odstrčil od sebe, talíř s pokrmem, který mu právě předložil číšník. Udělalo se mu nevolno a úplně ho přešel hlad. Měl chuť prchnout, ale neudělal to. Jen vyběhl na ulici a koupil si desetirannou pistoli, kterou schoval do kapsy. Pak se vrátil, trochu uklidněn snědl oběd a očekával příchod agenta.

Detektiv agentury Sepia byl malý zakrslík neurčitého věku, ale vzhledu, jak bývalo zvykem, zcela mladistvého. Vynikal táhlými pohyby a kachní chůzí a jen špatně maskoval vybouleninu pod pravou paží. Přisupěl v rekordním čase dvaceti tří minut a bez povolení a pozdravu se posadil naproti Huemu.

„Tak to bysme měli,“ spustil bez dalšího úvodu a vůbec mu nevadilo, že Hue pod ubrusem drží těžký kovový předmět, jehož účel mu musel být zřejmý a jehož cíl mohl sloučit výhradně se svou osobou. „Vy si tady pokojně sedíte, čekáte na mne a zažíváte si svůj oběd. Patrně vám vůbec nevadí, že by také mohl být vaším posledním.“

„Hej, vy skrčku,“ pozvolna rudla Hueho tvář. „Legitimujte se, jinak si budete brzy formovat novou bobuli.“

„To je nějakýho kraválu,“ odsekl detektiv. Hrábl rukou do kapsy. Objevil se malý samopal.

„Pracku pryč!“ zasyčel Hue a hlaveň jeho zbraně se obnažila. Natáhl paži a vytáhl si kartu z kapsy sám. „Hleďme, pan Ango Wing, detektiv druhé třídy,“ přečetl nahlas a podal mu průkaz zpět. „Omluvte mne,“ řekl, ale hlaveň nesklonil. „Ještě si nejsem jist tím, že právě vy mi nejdete po krku.“

„Tak hele, mladej,“ řekl Ango Wing. „Kdybych já plnil zakázku té vaší obskurní mrtvoly, ležel byste tady už deset minut bradou vzhůru. Copak jste nepochopil, že ve chvíli, ledy jste se spojil právě s naší agenturou, jste probudil všechny špicly? Vždyť právě teď je zrovna tenhle podnik obklíčen dvěma výtečnými odstřelovači a jen díky tomu, že etika našeho zaměstnání nepovoluje střelbu v uzavřených prostorách, jste stále ještě naživu.“

„Ale to je absurdní! Plníte pokyny zločince, neexistující mrtvoly!“

„Já pracuji na vaší zakázce, pane Margansone. Pokyny vaší mrtvoly plní kolegové Horz a Drast.“

„Jak to, že oni jdou po mně dva a vy jste sám?“

„Na vraždu jsou vždy určováni dva, na stopování stačí jeden.“

„Myslíte si snad o sobě, že jste lepší než ti dva dohromady?“

„Není rozhodující, co si myslím, mám však prostředky, jak dosáhnout cíle sám. Je před námi jen malá nepříjemnost. Máme-li se odsud dostat zdraví, musíme si cestu prostřílet.“

„Hm, chápu,“ podotkl Hue.

„Máte aspoň neprůstřelnou vestu?“

Hue znejistěl: „No, jaksi…“

„Tady máte,“ vytáhl Wing z kapsy tenkou fólii. „Chrání proti střelám do kalibru 0,45. Ti dva nejsou ozbrojeni ničím větším. Drast míří zásadně na břicho a Horz je rád, když se vůbec trefí. Úspěšnost zásahů mají 62 %. Máme značnou šanci proklouznout.“ Hue shodil sako.

„Ts, ts,“ kroutil hlavou Wing. „Tady ne, vestu musíte mít na nahém těle, jinak je neúčinná.“

Hue významně pokýval hlavou, vstal a odebral se na toaletu. Když otevřel dveře, viděl tam jen jednoho chlápka, který si umýval ruce. Nevěnoval mu pozornost a vstoupil do první kabiny.

Ze vzdálenosti třiceti centimetrů hleděl přímo do ústí revolveru, které jako by se nemohlo rozhodnout, zda vyšle své plody do levého či pravého oka, nebo snad bude výhodnější prorazit čelní kost. V tom krátkém okamžiku, který rozhodoval o Hueho životě a smrti, stačil rozpoznat nepříliš symetrický chrup. Zubatý obličej se snad snažil ještě navázat s Huem komunikaci, když se náhle ta svérázná tvář zbarvila krví a celé mohutné tělo sebou prudce mrštilo o porcelánovou mísu, z níž nadělalo vmžiku střepy. Těžká zbraň dopadla se suchým třesknutím na podlahu dřív, než stačila vyslat jediný náboj. Hue se překvapeně ohlédl a zjistil, že z toho nenápadného chlápka dosud se věnujícího hygieně se vyklubal statný člověk ozbrojený malou rychlopalnou zbraní, jejíž jedna dávka stačila zlikvidovat posla smrti „Uf, to jsem si oddechl,“ řekl neznámý. „Dovolte mi představit se. Drast, detektiv agentury Sepia, před chvílí jsme spolu hovořili.“

„Vy jste Drast, a tohle…“

„Jistě, ten zastřelený je Horz. Šel po vás spolu s Wingem. Měli to šikovně vymyšleno, ale na lišáka Drasta si nepřijdou.“

„Ale vždyť Wing tvrdil, že je určen k mé ochraně.“

„K vaší ochraně? A co vám to dal za cár?“

„Neprůstřelnou vestu.“

„Tak vestu říkáte? Ukažte…“

Drast vzal opatrné dvěma prsty fólii, rozevřel ji a přikryl jí Horzovo tělo.

Hue s úděsem zjišťoval, že mrtvola se začíná rozplývat a kamenná podlaha syčí a kypí překotným varem.

„Fuj,“ pronesl Hue jediné slovo. Události posledních pěti minut ho úplně zničily.

„Zatím vedeme jedna nula,“ řekl Drast. „Můžeme se vrátit do lokálu.“

„A co tahle mrtvola?“ poptal se Hue.

„Nic, co by. Zítra vám Horz bude zase na stopě, dřív ale ne. Reinkarnují ho sice během dvou hodin, ale celou noc jim bude trvat, než mu nalejí do hlavy obsah paměti jeho proschlého mozku. Teď máme proti sobě jen jednoho soupeře.“

„Chcete ho oddělat tam za stolem?“

„Co vás nemá,“ odsekl Drast. „Pěkně ho pošlu na ulici a sekanou z něj udělám teprve tam. Pokud chceme vyrazit ještě dnes po stopě vaší mrtvoly, musíme mít čistý vzduch.“

Hue se opatrně vydal za Drastem. To, jak mu Drast pohotově zachránil život, Hueho téměř přesvědčilo, že právě tenhle agent je určen k jeho ochraně, ale stoprocentně nevěřil nikomu.

Ango Wing už za stolem neseděl. Patrně si byl tak jist svou lstí, že klidně odešel.

„Má štěstí,“ řekl Drast a poklepal si na kapsu, v níž měl zasunutu zbraň. „Trochu nám to komplikuje život, ale nevadí. Počkáme pár minut a pak zmizíme zadním vchodem.“

Drast vyšel na ulici první a dlouho se ostražitě rozhlížel. Nic podezřelého neviděl. Kolem kypěl běžný pouliční ruch. Drast dal Huemu pokyn, aby se zbytečně nevystavoval nebezpečí, přešel napříč chodníkem a odemkl středně velký sportovní vůz. Kývl rukou. Hue přikrčen prokličkoval přes chodník a zapadl do hlubokého sedadla.

„Nikde ho nevidím,“ řekl Drast. „Snad skutečně zmizel. Je to nepříjemné. Lepší tygr na silnici než had v trávě. Nu, nedá se nic dělat. Nesmíme riskovat, že mrtvý někam definitivně zmizí.“

Auto se odlepilo od chodníku.

„Trochu se povozíme po městě a pak se uvidí. V každém případě však musíme vyměnit vůz, tenhle je příliš nápadný, Wing ho zná.“

Drast seděl za volantem ležérně, až ledabyle, řídil jednou rukou. Huemu se zdálo, že situaci podceňuje, neznal však svého ochránce. Jeho každičký nerv byl v té chvíli v plném střehu.

„Neohlížejte se. Myslím, že jsme sledováni,“ řekl Drast. „Trochu se držte, abyste mi nevypadl v zatáčce.“ Prudce prošlápl plyn až k podlaze.

Velký vůz sebou hrubě smýkl, vmžiku se dostal doprostřed ulice a během několika vteřin dosáhl dvěstěkilometrové rychlosti. Aniž by výrazně ubral plyn, odbočil Drast náhle v pravém úhlu do úzké jednosměrné uličky. Kvílení pneumatik se znásobilo, protože obdobný vůz se vydal vzápětí v jejich stopách. Huemu se na chvíli zatmělo před očima, odstředivá síla byla neúprosná. Bezpečnostní pásy ho pevně objaly kolem těla a letmými dotyky pomáhaly namáhanému srdci prohánět krev tělem i tehdy, kdy měla dosáhnout hustoty olova. Prudká zákruta vpravo a zase vlevo. Wingův vůz srazil sloup veřejného osvětlení. Jeho trosky dopadly přímo mezi skupinu chodců, kteří nestačili reagovat. Ani jeden vůz nesnížil rychlost jízdy.

Wing vyrovnal řízení a vrátil se zpět na vozovku. Zdálo se mu, že během jízdy po chodníku někoho porazil, ale nezáleželo mu na tom.

Velkou křižovatku proletěli na červenou a Hue pro jistotu zavřel oči, protože byl přesvědčen, že jejich vůz se do té spáry mezi tramvají a autobusem nemůže vejít. Inu, jejich vůz se vešel, ale Ango Wing měl takové potíže, že musel stočit vůz v pravém úhlu a téměř ztratil rychlost. Než se znovu rozjel, byl už Drast vzdálen téměř půl kilometru, ale v té chvíli se dostali přímo do dopravní zácpy.

Týrané pneumatiky zakvílely a vůz se obrátil do protisměru. Hueho žaludek začal bouřit.

Oba vozy se minuly v plné rychlosti a Hue uslyšel nad hlavou několik tichých třesknutí. Nenapadlo ho, že právě kabinou proletěl pravý déšť kulek vystřelených ze dvou kulometů, které se obnažily v masce Wingova vozu, a netušil, že Drast obšťastnil svého kolegu dárky podobného kalibru.

„Hrome, zas je za náma,“ ulevil si Drast. Huemu se zdálo, že nějak těžce mluví. Otevřel oči a podíval se na detektiva. Spatřil velký proud krve tryskající mu přímo z krční tepny.

„Zbývají mi asi jen dvě minuty,“ řekl tiše Drast. „Musím ho dostat, jinak je po vás,“ řekl a zvolnil.

„Co blázníte, jeďte!“ zvedl se náhle Hue.

„Tu hlavu dolů!“ pokusil se zařvat Drast, ale bylo to jen zasípění.

Hueho tvář zasáhla teplá břečka.

Přední sklo přestalo existovat a Hueho tvář zahltil tvrdý a neprostupný proud vzduchu. Drast začínal omdlévat.

Z posledních sil ještě spatřil, že přední nárazník Wingova vozu se téměř dotýká jeho kufru. Pak stiskl malý černý knoflík na palubní desce.

„Vezmi… volant… jinak…“

To byla jeho poslední slova. Pak mu hlava klesla.

Hue skočil po řízení a podařilo se mu smýkající vůz vyrovnat. Když o dvě vteřiny později zastavil, spatřil ohnivou smršť, ve kterou se proměnil Wingův vůz.

Ohnivá koule smetla řadu parkujících vozů, odrazila se od nich do protisměru a střetla se s velkou dodávkou, která v tu ránu vybuchla.

Polovina trosek Wingova auta proletěla výkladní skříní a způsobila spoušť uvnitř obchodu s elektronikou, druhá část, v níž ještě tkvělo dosud žijící Wingovo tělo, se doslova spekla s maskou dodávky a vytvořila s ní jediný oslňující sloup plazmatu.

Vyděšení chodci uskakovali před řídkou hořlavinou, vytékající z nádrží obou vozů a šířící požár desítky metrů daleko.

„Při srážce zahynulo sedmadvacet osob, čtyřicet jedna osob těžce raněno. Uvnitř obchodu zabiti dva prodavači a čtyři kupující, žádný raněný. Usmrcen řidič protijedoucího vozu i závozník, spolu s ním čtyři telata…“

Hue vztekle nakopl vysílačku, která klidným hlasem robota sdělovala ústředí agentury Sepia následky masakru.

A tu si Hue uvědomil, že to vše se vlastně odehrálo jen kvůli němu. Vedle něj sedělo už mrtvé Drastovo tělo, ale právě tak byli mrtvi Wing i Horz.

Hue neměl sice nepřítele, ale také přišel o stopaře. Pokud však byl Drast především stopařem, nutně s sebou musí mít…

Hrábl mu do kapsy a vytáhl malou krabičku.

Biologický stopař.

Usmál se. Otevřel dveře vozu a vyhodil Drastovu mrtvolu na chodník. Rychle se k ní blížil dlouhý hořící jazyk.

Potom se posadil za řízem a namířil přímo ke svému domovu.

Dveře do bytu našel pootevřené tak, jak je zanechal, když se vydal za prvním postupným cílem na své dlouhé anabázi. Tentokrát je za sebou zavřel a pečlivě zamkl. Jeho potenciální nepřátelé byli sice mrtvi a bezprostřední nebezpečí nehrozilo, snad pouze ze strany mrtvého, ale do jeho kůže se dokázal Hue dokonale vžít, vždyť to byl on sám. Pochopil, že jeho mrtvý se sem nikdy neodváží přijít, je to stejný zbabělec jako on. Když si vzpomněl na své chování v uplynulé hodině, bylo mu dost trapně. Zatímco Drast nasadil na jeho záchranu svůj život a nakonec jej skutečně položil, on sám nedokázal nic jiného, než zbaběle se krčit na sedadle vozu a nevystrčit ani nos. Pravda, jemu šlo skutečně o život, Drastovi jen o přechodnou smrt, ale přesto bylo Hueho chování nedůstojné. Mohl možná Drastovi ušetřit velké nepříjemnosti, kdyby se třeba jen jednou dokázal vyklonit z okénka a vystrčil ven ten kousek ocele, který měl stále v kapse a který ještě ani jednou nepoužil. Přesně mířená rána do Wingova čela mohla řešit všechny potíže, Drast mohl být tady a dát se do stopování. Takhle bude muset Hue stopovat sám a bude to těžké, nikdy to nedělal. Na to, aby si objednal dalšího stopaře v agentuře Sepia, neměl náladu. Co kdyby opět narazil na dalšího výtečníka, který by mu usiloval o skalp?

Vstoupil do koupelny a bezděčně pohlédl do zrcadla. Trochu mu přejel mráz po zádech. Zahleděl se pečlivěji a pak se pokusil sám sebe přesvědčit, že se mýlí, že ta tvář, která se na něj dívá, je stejně hebká a hladká jako ve chvíli, kdy se v takových bolestech zrodila. Raději sklopil oči a snažil se na ten pohled zapomenout.

Napustil vodu do umyvadla a vysypal do ní pomalu zelený prášek, který našel v malé papírové krabičce v Drastově kapse. Pomalu míchal tuhnoucí směs vařečkou – originálu míchadlo neměl – a pozoroval soustředné kruhy vlnící se po hladině a naznačující, že se z té podivné lepkavé směsi rodí nový, byť jen přechodný život. Po chvíli seznal, že mu směs klade stále větší odpor, nakonec musel ustoupit, protože se z umyvadla šířil nesnesitelný žár. Uvědomil si, že nechal ve směsi vařečku, ale i když překonal sálající teplo, vařečku už vytáhnout nedokázal, protože se stala pevnou součástí rodícího se biomechanismu.

Třel si opařenou paži a sledoval, jak brčálově zelená masa pozvolna pohlcuje umyvadlo a s hlasitým sykotem začíná stékat k podlaze, ale ta kapka konzistence hustého medu o průměru větším než lilek se ve svém hlemýždím toku zastavila asi deset centimetrů nad dlaždicemi, začala hutnět a dopadla na zem teprve ve chvíli, kdy se kapalná povaha proměnila v pevnou a tudíž okolnímu prostředí už neškodnou.

Zárodek rostl, měl průměr větší než fotbalový míč; jeho barva neladila s bílými kachlíky koupelny. Těleso se po dopadu na zem několikrát odrazilo, přičemž vždy splasklo do podoby silně rozpláclého elipsoidu. Když se ustálilo ve svých nepravidelných pohybech, pomalu se skutálelo přímo k Hueho nohám. Hue štítivě ustoupil, elipsoid si ho však nevšímal, neboť metamorfóza zrodu probíhala dál a nic ji nemohlo zastavit. Teprve když masa poněkud zeštíhlela a nabyla tvaru komolého kužele vysokého necelý metr, nikoli nepodobnému vánočnímu stromečku, se nekonečný vnitřní pohyb zastavil. Jen rytmické chvění papilárních struktur, zabírajících většinu povrchu tohoto tvora, naznačovalo, že se jedná o živou bytost.

Četné řapíky svými detektory porovnávaly všechny pachové stopy v místnosti, potom se pohnula masitá noha, nato druhá, a než se Hue stačil vzpamatovat, skončil v těsném objetí dvou nejbystřejších řapíků. Chtěl se vytrhnout, ale bylo pozdě, stopař udělal ještě jeden krok a objal Hueho tak těsně, že skoro nemohl dýchat. Dvě stě miliard čichových buněk nyní provádělo podrobný rozbor pachů, vydávaných všemi částmi Hueho těla a vycházejících ze všech tělních otvorů, vmžiku byla provedena přesná chemická analýza všech sloučenin, které byly nalezeny na jeho kůži i sliznicích, to vše s devadesátiprocentním předpokladem, že Hueho mrtvý bude mít složení tělních tekutin i plynů totožné.

Stopař vydal mlaskavý zvuk, ještě jednou nasál vzduch z těsného Hueho okolí a pak sevření uvolnil. Napřímil se a začal se orientovat, potom se odvalil do komory bobule. Vtrhl dovnitř rozbitými dveřmi, několikrát zamlaskal, ten zvuk Huemu připadal téměř jako lidská slova vyjadřující pochvalný souhlas, a pak se stopař konstantní rychlostí a zcela neomylně vydal po stopě mrtvého.

Asi tři minuty křižoval bytem, procházel jednou místností po druhé, několikrát prudce změnil směr. Hue ho vytrvale sledoval a domýšlel, co asi mrtvý v bytě vlastně hledal a zda to skutečně našel. Ovšem, platební kartu, co jiného. Také mobil, jistěže. Pak se náhle vydal stopař ven z bytu, dospěl ke dveřím výtahu, a aniž je otevřel – ostatně k tomu nebyl uzpůsoben – protlačil se škvírou do šachty a rovnoměrně začal klesat dolů. Hue přidal do kroku. Musel seběhnout po schodech. Když se ocitl na chodníku, spatřil stopaře asi ve vzdálenosti pětadvaceti metrů, jak se pokradmu plíží kolem zdi.

Hue chvíli přemýšlel nad um, proč se stopař pohybuje tak nepřirozeně, než si uvědomil, že bytost sleduje naprosto věrně každý krok mrtvého, a to dokonce stejnou rychlostí, jakou se mrtvý pohyboval. Jisté bylo jediné – dřív nebo později stopař mrtvého dohoní, i kdyby se tento před ním ukryl pod mořskou hladinu, sfáral do nejhlubšího dolu nebo vzlétl do oblak. Mrtvý se nemůže pohybovat neustále, musí zastavovat, a právě tady je stopařova výhoda. Stopař je nevyčerpatelný.

Hue kráčel za vlnícím se kuželem. Věděl, že mrtvý unikl za tmy, i když teď už si nepamatoval přesně, kolik bylo hodin.

V té době mohly být ulice ještě dost plné, a proto se mrtvý pohyboval asi tak opatrně. Ostatně stopař brzy zahnul do boční ulice, která byla rozkopaná. Mrtvý měl s pohybem problémy, to bylo vidět z toho, že stopař se několikrát přiblížil k výkopu a zase se od něj vzdálil. Mrtvý se zřejmě neodvážil přeskočit půl metru širokou jámu. Nakonec ji přešel po vratké lávce. Stopař pronikl do rozlehlého parku.

Ovšem, tam se mrtvý mohl ukrývat dlouho, ale stopař kupodivu prošel parkem téměř přímo. Hue mu pohodlně stačil, dokonce mu bylo protivné, jak se stopař pohybuje pomalu. Teprve když prošel parkem, dostali se stopař i Hue do míst, kde se pohybovali lidé. Kdekdo se za tím podivným průvodem obracel a Hue slyšel posměšné poznámky. Držel se za stopařem natolik blízko, aby bylo zjevné, kdo tuto podivnou bytost potřebuje. Ty pohledy mu byly nepříjemné a proto zůstal trochu pozadu. Stopaře měl na dohled, ostatně kužel se pohyboval tak pomalu, že ho Hue mohl kdykoli několika rychlými kroky dohonit. Lidé se však přesto stále za ním obraceli a úsměšky neustávaly, i když už si ho do souvislosti se stopařem nikdo dávat nemohl. Dokonce se jednu chvíli obrátil a šel opačným směrem, ale posměšky neustaly. Nechápal to.

Neměl však čas pátrat po příčinách tohoto jevu, pro něj bylo mnohem důležitější dohonit a zabít mrtvého.

A mrtvý vešel do obchodního domu. Tady bylo sledování obtížnější, přece jen bylo mezi pulty plno lidí a stopař mezi kupujícími je jevem natolik neobvyklým, že se dav vyhrnul do uličky a téměř zatarasil Huemu cestu. Potom se sledování stalo na krátkou chvíli nemožným, neboť stopař vyjel po eskalátoru nahoru, čímž způsobil v davu pěkný rozruch. Použil totiž k vzestupnému pohybu eskalátoru, který klesal, a rozrážel svým zeleným tělem lidi, kteří z této strany podobný útok neočekávali. Dva lidé dokonce upadli a teprve když měl kdosi spásný nápad a pohyblivé schodiště zastavil, mohl se stopař bez nesnází dostat do poschodí.

Hue zatím vybíhal po pevném schodišti, ale když se konečně prodral nahoru, spatřil už jen brčálovou zeleň, jak se vrací týmž eskalátorem dolů.

Dřív, než se vydal za ním, pochopil Hue, co tady mrtvý v tu noční hodinu hledal.

Zbraně.

Na ulici dohonil Hue stopaře asi po dvou minutách. Zelený kužel třikrát pronikl do telefonní budky, pak se několik minut toulal bez cíle tam a zpátky po chodníku. Potom z ničeho nic vkročil do jízdní dráhy a vzápětí zmizel velkou rychlostí k jihu.

Hue nechtěl věřit tomu, že někdo mohl mrtvého odvézt vozem. Než se sehnal taxík, pochopil, že stopaře definitivně ztratil z očí a že nemá šanci jej dohonit. Omluvil se taxikáři a šel pomalu zpět, přičemž byl nucen přemýšlet, jak se mohlo stát, že mrtvého vzal kdosi do vozu. Něco takového pro něj bylo zcela nepředstavitelné. Nechtěl věřit tomu, že by v tomto městě mohl existovat člověk, který by se dopustil nejzávažnějšího zločinu, že by se našel člověk, který by pomáhal mrtvému na útěku.

V obchodním domě navštívil Hue toaletu. Když se skláněl k umyvadlu, aby si umyl upocené ruce, padl mu pohled do zrcadla.

Pochopil. Ti lidé měli důvod se mu smát. Znal věrně svou skutečnou podobu, vždyť se díval do té tváře déle než tisícovku let. Člověk, jemuž nyní hleděl do očí, to byl někdo jiný. To byla bytost, která do této společnosti nepatřila. Skoro by se chtělo říct, že ten jedinec je starý, ale nebylo tomu tak zcela. Ale přece jen byly jisté patologické změny na jeho obličeji zřejmé. Prohloubily se kouty, obličej maličko změkl a trochu se rozšířil. Zatím však Hue vůbec nepocítil nějaký úbytek fyzických sil a naprosto nerozuměl tomu, co se to s ním děje. Vždyť má přece ještě celou stovku let čas…

* * *

„Takovýto případ nekontrolovatelného stárnutí nebyl v posledních pěti stech letech zaznamenán,“ podotkl lékař, který pohlížel zblízka Huemu do tváře. Prosahával jeho kůži, vytahoval ji svými štíhlými prsty, tlačil na některé body, dlouho hleděl Huemu do očí.

Hue se třásl zimničným strachem.

„Uklidněte se, Margansone,“ řekl lékař. „Váš případ je sice vážný, rozhodně však není nevyléčitelný. Sám jsem se setkal s několika podobnými případy, ale to bylo víc než před… počkejte, ano, před šesti sty lety. Nejprve musím provést podrobné vyšetření. Musím vás hospitalizovat. Jak dlouho ty změny pozorujete?“

„Víte, začalo to odpoledne, asi před šesti hodinami…“ Doktor se zarazil.

„Počkejte, tomu nerozumím. Vaše stadium odpovídá nejméně pěti letům průběhu nemoci…“

„A pak, já se nemohu nechat hospitalizovat, pane doktore. Já ho musím dohonit.“

Doktor sklapl chorobopis.

„Chlape, tak proč mě zdržujete?“

„Jak to, že zdržuji? Vždyť vidíte, že jsem nemocen!“

„Ne, vy vůbec nejste nemocen. Pochopil jsem, že honíte mrtvého.“

„Ano,“ trochu stydlivě doznal Hue.

„Podívejte se,“ řekl tiše doktor a sedl si. „Teď bych vás měl vyhodit a promarněný čas vám naúčtovat. Neudělám to, jsem také člověk a vím, mně se to může také stát. Trochu vás omlouvá to, že nikde se o podobných případech moc nepíše. Inu, o nepříjemných věcech, které by mohly ohrozit naši společnost, se příliš nemluví. Věci se mají tak, že dokud nedohoníte svého mrtvého, budete nadále stárnout. Mrtvý je součástí vaší bytost, a už dávno by nežil, kdyby neodčerpával vaši vitalitu. Proto stárnete – on žije na účet vašeho věku. Aspoň si můžete být jist, že je někde poblíž. Kdyby odlétl na druhou stranu zeměkoule, patrně by nepřežil, ale z toho byste také asi neměl velkou radost.“

„Rozumím, doktore,“ řekl tiše Hue a krve by se v něm nedořezal. „A prozraďte mi, jak dlouho může trvat, než…“ Neodpověděl, ale oba věděli, jaká slova měla následovat.

„Dávám vám týden, víc ani hodinu,“ řekl rozhodně lékař. „Myslím, že nemá cenu vám lhát. Nasaďte všechny páky, obětujte vše, co je vám nejdražší, ale mrtvého musíte do týdne dohonit. Jinak vám nic nezaručuji.“

„A mohu pak ještě – omládnout?“

„Můžete, ale…“

„Co ale?“

„Musíte na to mít.“

Hue překročil, tentokrát osobně, práh detektivní agentury Sepia. V kapse měl novou kreditní kartu a na ní už jen padesát tisíc bonů.

Tlustý, až příliš tlustý člověk seděl za luxusním psacím stolem. Hue se k němu dostal po půlhodinovém handrkování s neschopnými a neochotnými úředníky, kterým buď nebyl schopen vysvětlit své postavení, nebo oni nebyli schopni jeho výklad pochopit. Teprve ujištění, že Hue je vlastně dvojnásobným klientem kanceláře, a to klientem neobyčejně dobře platícím, mu otevřelo tyto dveře.

„Co si přejete, pane Margansone?“ usmál se na uvítanou potentát. „Jsem Sepia. Sepia. Patří mi tato agentura. Jste nespokojen s našimi službami? Jistě, máte právo si stěžovat.“ Tlusťoch konečně zastavil proud řeči a jeho ruka, měkká jako máslo, když prve krátce sevřela Hueho paži, klesla dolů a začala se klátit v nepravidelném rytmu. Huemu to připadalo, jako když visí na háku gothajský salám.

Aleje mladý, nesmírně mladý, říkal si Hue. I když je tlustý. Ale on nestárne. Proč tedy já?

„Víte, pane Sepia, unikl mi mrtvý…“

„Tento váš zásadní problém znám, Margansone.“

„Berte to prosím, jako úvod. Chce mne zabít. Chránil mne váš agent Drast a pronásledovali vaši agenti Wing a Horz. Prosím, za to vše jsem vám dobře zaplatil. Drast byl úspěšnější, protože zatím žiji. Vypůjčil jsem si od něj po jeho smrti stopaře. Ten teď jde po stopě mého mrtvého a vy víte právě tak dobře jako já, že ho musím dostihnout. Ale… víte… ztratil jsem se stopařem kontakt.“

Sepia se natáhl do zásuvky, vytáhl z krabice doutník a zapálil si jej. Blaženě se rozvalil v židli a položil si nohy na stůl. Svému hostu nenabídl. Hue stál nedaleko v pokorné poloze. Přestože byl neobyčejně dobře platícím zákazníkem, vycítil ze Sepiova jednání jakési přezírání, ba až pohrdání. Nikdy netušil, že může lidem připadat méněcenný. Ovšem, zatím má peníze, proto je také Sepia ochoten se jím zabývat. Ale co kdyby?

„Jednáte velmi nerozumně, Margansone,“ řekl Sepia. „Nebyl jste oprávněn nakládat se stopařem, zejména proto, že jste neabsolvoval příslušný kurs. Nechal jste v Drastově kapse stykač. Tady je.“

Položil na stůl malý váleček.

„Vy už jste Drasta… regenerovali?“

„Ne, ne, zatím to nejde tak rychle. Pan Drast vám bude k dispozici přesně dvacet čtyři hodin po nehodě. Do té doby se musíte ohlídat sám, samozřejmě pokud byste si nezaplatil jiného agenta…“

„Ale já jsem zaplatil agentuře za ochranu a stopování mrtvého, z čehož plyne, že jste povinni mě chránit nepřetržitě.“

„Ale, ale, pane Margansone. Přečtěte si pořádně smlouvu, než půjdete příště reklamovat. Je tam zmínka o případu, kdy agent položí ve vašich službách život. Ale ve vašem zájmu vám prozradím, že z vašeho hlediska je zatím najímání dalšího agenta zbytečné, protože při akci zahynuli i pánové Horz a Wing a ožijí současně s Drastem.“

„Dobře, dobře,“ vyhrkl netrpělivě Hue. „Ale co mám dělat teď? Může se stát, že stopař mrtvého dohonil, a já nevím, kde je.“

„Ovšem. Není nic jednoduššího. Stačí iniciovat tento stykač.“

„Pak ovšem…“

„Dejte tu ruku pryč, Margansone. Stykač musí být iniciován současně s genezí stopaře. Ve vašem případě se tak nestalo. Dodatečná iniciace stojí pět tisíc bonů.“

„Jste vyděrač!“ ujelo Huemu.

„Jen si poslužte. Zaplaťte a vezměte si stykač. Jinak si hledejte svého mrtvého, kde chcete.“

Když Hue odcházel se stykačem v ruce a v kapse s řádně odlehčenou platební kartou, střetly se jeho oči v předpokoji se zrcadlem. Raději se nepokoušel odhadovat rychlost, s jakou jeho tělo chátrá.

„Okamžik, Margansone. Máte tady telefon,“ zašveholil sekretář.

„Já?“ podivil se Hue. „Vždyť nikdo neví, že tady jsem.“ Vzal nervózně sluchátko.

„Potřebuji se s vámi sejít, Hue,“ ozval se podivný hlas, který Hue neznal.

„Kdo jste a co chcete?“

„Dnes večer u vás doma.“

„Haló, co se děje?“ hulákal Hue do sluchátka, než pochopil, že se na něj valí pouze oznamovací tón.

Hue se rozhodl, že bude návrh onoho neznámého ignorovat, ale nebylo to moc platné. Ten hlodavý hlas rozežíral jeho mysl a mozek stále připomínal těch několik slov. Od té chvíle se stále díval na hodinky a netrpělivě čekal, až se přiblíží určená hodina.

Na chodníku inicioval stykač. Vsunul do stykače baterii a netrpělivě čekal, až se gonius zaměří. Po dvaceti vteřinách si oddychl. Na displeji se objevil záznam stopařova pohybu.

V tuto chvíli byl asi deset kilometrů daleko a stále se vzdaloval Hue podvědomě vnímal impulsy vydávané stopařem a jeho smysly, dosud nepříliš otupené stářím i nervovým vypětím, dokázaly téměř přesně určit, kde se stopař nachází.

Mávl na taxíka.

Musely kolem projet čtyři vozy, než zastavil pátý. Řidič, jak jinak než mladý hejsek, se zatvářil kysele, cosi se mu na cestujícím, který se uvelebil na zadním sedadle, nelíbilo. Pootočil zpětným zrcátkem tak, aby viděl Huemu do tváře.

„Kam to bude?“ pravil otráveným hlasem, který si Hue snadno převedl na výraz vypadni. V té chvíli však nebyl ochoten respektovat rozmary taxikáře.

Naznačil směr.

Taxikář pokrčil rameny a rozjel se. Nebylo mu do řeči a Hue jen sledoval signál stykače a co chvíli směroval taxikáře doleva či doprava. Signál sílil a Hue věděl, že je na správné stopě a že je od stopaře vzdálen jen necelých pár set metrů. Pak náhle taxikář prudce zabrzdil. Hue zvedl hlavu od stykače. Až do této chvíle se nepodíval vůbec ven, stačilo mu to, co mu říkal stykač. Proto vůbec nevěděl, kde vlastně je. Viděl, že řidič, zastavil uprostřed dopravní zácpy, tímto kolapsem se nedalo projet ani tam, ani zpátky.

„Koukejte vypadnout, starej!“ pravil jedovatě šofér. „Zatahuju.“

Hue se chtěl ještě dohadovat, když však viděl beznadějnost situace, raději zaplatil a vystoupil.

Kolem křižovatky se shlukoval velký dav a Hue se natahoval, seč mohl. Signál stykače byl tak silný, že si byl téměř jist tím, že se zmatek dotýká právě jeho.

Lidé cosi pokřikovali a kohosi povzbuzovali. Hue však byl daleko a nemohl se hustě stlačenými těly protlačit blíž. Pak zjistil, že se lidé rozestupují a vlekou ho s sebou jako zbytečnou přítěž. Cosi zeleného se mihlo kolem a pomalu nabíralo rychlost opačným směrem, než právě Hue přibyl.

Ten okamžik stačil na to, aby poznal stopaře. Ve chvíli, kdy byl od něj vzdálen jen pár metrů, byl signál tak silný, že jej Hue pocítil jako mohutný náraz bolesti do hlavy. Zapotácel se. Stykač mu vypadl z ruky. Celým tělem projela prudká nevolnost a žaludek se sevřel v křečích. Hue si klekl na kolena a chvíli dávil. Když se vzpamatoval, dav se už rozcházel.

Na betonovém chodníku ležel místo stykače jen jakýsi rozšlápnutý lívanec. Hue znechuceně kopl do toho zbytku organické hmoty. Pochopil, že stopaře definitivně ztratil z dohledu. Nikdo už mu nový stykač nedá, aspoň do té doby, dokud tento stopař nezahyne.

Hue nevěděl, co počít. Pak se spolehl na směr, kterým se stopař ubíral, a nasedl do autobusu, který jel přímou linkou přes centrum až do čtvrti, kterou obýval Hue. Celou cestu se Hue rozhlížel, zda někde opět nespatří shluk lidí pozorujících se zájmem bezradného stopaře, ale pohyb lidí na ulicích byl zcela normální a úměrný této hodině. Zato si po chvíli všiml, že na sedadle, kde původně seděli dva, sedí teď už jen on sám, a zatímco autobus byl slušně obsazen, ba přímo přeplněn, místo vedle něj zůstává volné, jako by se ho lidé štítili.

Hue nad tím pokrčil rameny. Nechtěl domýšlet, co to znamená. Konečně vystoupil a uvědomil si, že se mu hluboce ulevilo. Teď teprve cítil to napětí, kterému byl po celou jízdu vystaven. Rozhodně už ho nikdo nikdy nedostane do žádného veřejného dopravního prostředku. Ostatně je docela možné, že se už brzy bude bát vyjít na ulici.

Lidé se od něj budou odvracet jako od prašivého až do doby, dokud nezabije svého mrtvého.

Vystoupil po schodech do svého bytu a rozhodl se, že si odpočine. Vyčerpávající pronásledování zanechalo na jeho těle větší stopy, než očekával. Nevěděl, čemu to přičíst, když však vstoupil do předsíně a jeho zrak, aniž by byl veden úmyslem, sklouzl na velké zrcadlo, poznal příčinu.

Nevydržel dlouho dívat se do unavené tváře rámované prošedivělými vlasy. Dvě tři vteřiny nebyl ochoten uvěřit, že ten, kdo se na něj dívá kalným zrakem, je on sám. Ne, ten člověk byl nejen unaven, ten byl i starý, byl starý jinak než mrtvý, který stále kdesi prchal, a přesto to bylo stáří pro okolí zcela nesnesitelné, Hue věděl, že kdyby někoho takového potkal, s odporem by se od něj odvrátil. Teď se s odporem odvrátil sám od sebe.

Prudký úder roztříštil zrcadlo na stovky kusů.

Když dozněl rachot padajícího skla, pochopil Hue že doma není sám. Cosi mlaskavého se ozývalo z kuchyně.

Hue se ozbrojil smetákem, nic lepšího nenašel, a po špičkách se blížil k této místnosti. Pak pochopil nesmyslnost svého počínání. Vždyť před chvílí roztříštil zrcadlo, takže onen neznámý o něm jistě dobře věděl. Přesto však hluk padajícího skla vetřelce z jeho činnosti nevyrušil. Hue už bez rozpaků otevřel dveře a udiven zůstal stát na prahu. Kuchyní se tam a zpátky převaloval zelený kužel stopaře, kterého tak dlouho marně stíhal. Komíhal od jednoho kusu nábytku k druhému, prudce měnil směr, to proto, že zcela vypouštěl chvíle, kdy se pronásledovaný mrtvý zastavoval. Přesto bylo jasné, že mrtvý se tu choval jako doma, a z toho, že se stopař tolikrát zastavil u sporáku, usoudil Hue, že mrtvý si dokonce připravoval něco k jídlu.

„Dělej, dělej, ty mrcho!“ zasyčel na stopaře. „Proč tady chodíš jako osel, proč nejdeš rovnou po stopě?“

Stopař ho pochopitelně neslyšel, proto ani nereagoval. Každým okamžikem zkracoval náskok mrtvého, to Hue věděl, a dostihnout jej musel. Ale na Hueho tváři přibývaly vrásky takovou rychlostí, že teď už záleželo na každé minutě.

Hue strčil do stopaře.

Měkké tělo se zapotácelo, ale vytrvale sledovalo dál stopu. Neobyčejně pomalu. Hue pochopil, že mrtvý staroch už téměř není schopen pohybu. Nedokázal si však představit to seschlé, kostnaté tělo, potažené zčernalou kůží, s rukama s prsty, z nichž vystupují znetvořené klouby, s pokřivenýma nohama, s tváří kostlivce.

Brzy takhle bude vypadat on sám, pokud se bude stopař takhle loudat. Stopař se zastavil u stolu, prudce se obrátil, na chvíli zašel do koupelny a pak konečně zamířil ke dveřím.

Kde se vlastně v mrtvém vzala ta drzost vrátit se sem? Copak se nebál, že právě tady ho Hue usmrtí?

Hueho zrak padl na zrcadlo v koupelně, na němž bylo napsáno zubní pastou: „Čekej, vrátím se živý.“

Mrtvý musel mít jistotu, že Hue je někde jinde, a proto se klidně vrátil. Odkud bral tu jistotu? Hue nevěděl, jak je to dlouho, co se mrtvý pohyboval právě tady, ale usoudil, že se tak stalo pravděpodobně v době, kdy se poprvé sešel s agenty Sepie. Jeden z nich, pravděpodobně Horz, mu oznámil, kde se s Huem má střetnout.

A tak si mrtvý došel pro zásoby. Přímo se mu vysmíval. Stopař byl pryč. Hue rychle seběhl po schodech, právě včas, aby stopaře ještě zahlédl.

Stroj se pohyboval pomalu, jakousi rytmickou podivnou chůzí, jako by se jeho masité končetiny jen plazily. Nebylo těžké se držet za mm, Hueho však znepokojovalo, že stopař prakticky nemění směr, z toho plynulo, že ani mrtvý se nezastavoval a pokračoval dál pokojně prostředkem chodníku. Lidé, kterých tady nebylo tolik jako v centru, se občas za podivnou dvojicí ohlédli, Hue zaslechl i posměšek, ale celkem si ho nevšímali. A Hue pochopil, že mrtvý tady musel být v noci, jinak by se přece nemohl odvážit pohybovat se takto prostředkem chodníku.

A stopař se ploužil. Mrtvý neměl naspěch, a rychleji asi nemohl. Ale vzdálenost od Hueho bydliště se zvětšovala a Hue podvědomě tiskl střenku nože a kráčel slabé dva metry za zeleným trsem bioplazmy a neunikl mu jediný pohyb tohoto mechanismu.

Prošli několik křižovatek a pomalu se vzdalovali kamsi na periférii, kde Hue nikdy nebyl. Lidí ubývalo, prošli zanedbaným parkem, kolem domů, kde nikdo nebydlel a jejichž prázdnými okny se proháněl jenom vítr.

Ano, právě tady a snad jenom tady mohl mrtvy najít úkryt, právě sem se mohl uchýlit, do míst, kam živí nechodili, do míst, kde je mrtvé i město.

Je mrtvé, a přesto ještě žije. Právě tak jako mrtvý.

Téměř si nevšiml podivné postavy, která se od něj odvracela a stahovala si klobouk hluboko do tváře a halila své shrbené tělo do odrbaného pláště.

Teprve po několika krocích se Hue ohlédl.

Ten člověk hleděl za nimi a Hueho nohy přímo vrostly do země.

To nebyl pohled člověka, z hlubokých očních důlků hleděla na Hueho smrt.

Černá pleť, kostnatá tvář, zděšený výraz, který nemohl skrýt ani klobouk.

Hueho srdce se prudce rozbušilo. Pochopil, že našel, co hledal. Mrtvý byl neopatrný.

Jejich pohledy se střetly ještě jednou a mrtvý pochopil, že prohrál. Přesto však se ještě dokázal dát na úprk. Neohrabány, těžkopádný, zbytečný úprk.

Mrtvý si stále cenil svého prchajícího života, a od okamžiku definitivního konce ho dělil jediný vlásek, jen několik vteřin. Zatímco mrtvý udělal jenom krok, překonal Hue pět metrů.

Zablýskal se kov.

Rozmach ruky. Levá paže sevřela neduživé tělo kolem krku a z hrdla se vydral podivný skřek.

Podivné hučení zahltilo Hueho mozek, před očima se mu zatmělo, ale nic nemohlo zadržet jeho pravici.

Ostrá špice kuchyňského nože pronikla neobyčejně lehce do hrudi toho, kdo svou existencí tak nevýslovně týral Hueho bytost. Znovu, znovu a znovu.

Hue nedbal toho, že jeho oděv skrápí jasně červená krev, bodal a bodal, přestože ve tváři mrtvého se už nehnul ani sval, přestože jeho výkřiky už dávno utichly, přestože nehybné oči prozrazovaly, že Hue dosáhl svého cíle. Když už teď nezvykle těžké tělo neudržel a ono dopadlo na zem, čepel nože stále neúnavně trhala vnitřnosti a Hueho hlasivky vydávaly nekontrolovatelný skřek, zatímco mozek se plnil prchavým pocitem štěstí, že vše už konečně skončilo.

Ještě dvakrát kopl do mrtvého těla, pak ještě zvedl jeho hlavu a dvakrát s ní trhnul, dokud neucítil silné křupnutí.

Odhodil zakrvácený nůž.

Teď mohl žít. Teď konečně žil. Teď se mohl zařadit tam, kam patřil. Mezi živé.

Podíval se na rudě zbarvené dlaně a bláznivě se rozesmál.

V dálce se cosi zelenalo. To jeho bláznivý stopař pokračoval v cestě po stopě, která jednou skončí tady.

Až stopař dorazí, bude už Hue dávno oslavovat svůj triumf.

Teď ještě zavolat odklízecí službu, aby udělal radost i paragrafům.

Pak si všiml, že se stopař vrací. Ušklíbl se. Ovšem, je to dokonalý stroj.

I kdyby mrtvého náhodou nepotkal, za chvíli by ho stopař za ním dovedl.

Mrtvý už nemohl. Byl vyčerpán.

Pak se podivil tomu, že stopař se vrací ze směru, z kterého přišli. Stopař nebyl sám, kráčel za ním jakýsi člověk.

Mladý člověk. Neznámý člověk.

Zastavil se opodál a pak chvíli hodnotil situaci.

Stopař dorazu až k mrtvému a zastavil se.

Jeho receptory poklesly.

Našel svůj cíl, teď už se mohl rozplynout.

Ten člověk přišel blíž.

„Kdo jste?“ zavrčel na Hueho.

Hue si všiml, že onen neznámý drží v ruce stykač.

„Co je vám do toho?“ odsekl.

„Myslím, že dost. Už víc než jeden den jsem na stopě tomuto mrtvému.“

„Co to žvaníte?“ obořil se na neznámého Hue.

„Vím, co dělám,“ řekl neznámý. „Jsem agentem detektivní kanceláře Sepia. Bylo mi svěřeno stopování tohoto mrtvého. Kdo ho zabil?“

„Trochu se mýlíte. To je můj mrtvý a zabil jsem ho já.“

Stopař se začínal roztékat.

„Jak jste se mohl odvážit?“ vzkypěl agent. „Kdo vám dal právo k tomu, abyste zabíjel mrtvé?“

Hue zbledl.

„Nemám si s vámi o čem povídat. Zabil jsem svého mrtvého a tím to končí.“

„Moment, moment,“ zatřásl agent s Huem tak, že ten málem upadl. Podivil se, jak málo má v sobě síly. „Tohle přece není váš mrtvý!“

„Tohle?“ koktal Hue, kterému teprve teď začínalo docházet, že se patrně stalo něco nenapravitelného. „Tohle je můj mrtvý, rozumíte! Můj. Můj stopař mě sem dovedl. Proč by to neměl být můj mrtvý?“

„Copak si ho nemůžete lépe prohlédnout, než vytasíte ten svůj kinžál?“ řval nepříčetný agent. „Způsobil jste nenapravitelné škody. Můj klient bude naši firmu žalovat. Pochopitelně vám předepíšeme náhradu škody, ale co škoda morální, kterou jste našemu klientovi způsobil? Copak nechápete, že víc než stovku let bude společensky znemožněn?“

„Měl si dávat lepší pozor a mrtvý by mu neutekl!“

„Mám sto chutí vás zabít!“ zařval agent.

„Tak si poslužte,“ chtěl odseknout Hue, pak se však chytil za ústa a neřekl raději nic. Uvědomil si, že jeho mrtvý patrně stále ještě běhá někde po periférii, a kdyby agent splnil svá slova, byl by to pro něj okamžik skutečně poslední.

„Promiňte,“ řekl Hue. „Musím po stopě svého mrtvého.“

Chtěl se vysmeknout ze sevření, ale agent se nedal. Hue sebou cukl, ale narazil na člověka mnohem silnějšího. Podivil se, protože mu agent připadal jako třasořitka, ale sevření jeho paží bylo přímo železné.

„Nikam nepůjdete, drahý, váš stopař počká a váš mrtvý taky. Jdeme na policii, kde bude sepsán protokol o vraždě mrtvého.“

Hue sebou ještě chvíli cukal, ale pak mu nezbylo než se podřídit.

Když ho po třech hodinách výslechů propustili, nezbylo mu než vydat se domů. Zítra přijde případ této vraždy mrtvého před soud a paleta, kterou soudce Huemu napálí, bude pěkně mastná. Zatím však má stále ještě v bance konto a může peněz užít podle svého. Nanejvýš se může stát, že mu následkem rozsudku vzniknou dluhy, ale teď je nejdůležitější dostihnout mrtvého.

A Hue se podíval na hodinky a viděl, že se blíží hodina, kterou onen neznámý určil k setkání. Protože neměl žádné zprávy o pohybu mrtvého ani stopaře, rozhodl se, že se vypraví domů a podívá se, kdo to má chuť se s ním ještě vůbec zahazovat. Cestou se vyhýbal všem zrcadlům, všem výkladním skříním.

Nechtěl znát svou novou podobu.

Když pod jeho nohama zachrastily střepy zrcadla, podivil se, jak je unaven.

Pak však přestal vnímat cokoli jiného než to, co sedělo na židli v obývacím pokoji.

Napůl zakrytý zeleným závojem statujícího stopaře mohl Hue pohlížet do z vrásněné tváře mrtvého.

Svého vlastního mrtvého.

* * *

Udělal krok.

Mrtvý se pohnul a Hue strnul. Zíral do ústí revolveru.

„Jestli se hneš, budeš mrtvý dřív než já, ale právě tak definitivně.“

Z bezzubých úst se linula skřípavá slova s kadencí špatně fungujícího mlýnku na mák. Mrtvý přežvykoval slova jako velbloud a dával si záležet na výslovnosti. Moc se mu to však nedařilo.

„Neblázni,“ řekl Hue. Tiše, téměř prosebně. „Vždyť já jsem přece ty a ty jsi já. Když ti bylo o sto let méně, udělal jsi totéž. Nebude to bolet.“

„Ovšemže jsem udělal totéž. A kdo mi zabrání udělat to teď znovu?“ usmál se mrtvý. Jeho úsměv však vypadal jako strnulá tvář hada.

„Je to má občanská povinnost,“ zasupěl Hue. „Já nechci zemřít, já chci žít další stovku let, a pak další, a pak další, copak to nechápeš?“

Mrtvý se pomalu zvedl a jeho zkostnatělé prsty sevřely ještě pevněji zbraň. Hlaveň naznačila Huemu, aby klesl do křesla.

Hue ani na okamžik nepochyboval o tom, že mrtvý svůj nekalý úmysl uskuteční. Jemu, jak se zdálo, už na ničem nezáleželo. Proto poslechl, pomalu obešel stopaře a posadil se na okraj křesla, jeho smysly však zůstaly ve střehu.

Bylo těžké vyznat se v tváři mrtvého. Do něčeho tak odporného pohlížel Hue zblízka poprvé v životě. Ten obličej se markantně lišil od všeho, co v tomto světě poznal. V tom svraštělém kmenu vrásek a prošedivělých vlasů nebyl schopen rozeznat jediný povahový rys, nemohl vyčíst, jaké má mrtvý úmysly. Kostnatá ruka působila dojmem, že není ani schopna něco tak těžkého jako pistole udržet, ale ten dojem byl klamný. Hue se už přesvědčil o tom, kolik takový staroch může mít síly. Maně si připomněl svůj nedávný krvavý zážitek a udělalo se mu mdlo. Přes paradox vyplývající z dané situace byl schopen si barvitě vybavit, že podobnou řezničinu bude muset provádět ještě jednou, a dal by za to i pět let života, kdyby si ji mohl odpustit. Neměl však na vybranou. Byl si jist tím, že čas odpočítává poslední vteřiny existence mrtvého. Čekal na vhodnou příležitost, jak tu celou trapnou záležitost ukončit.

„Jsem rád, že sis pro mne našel čas, živý,“ oslovil konečně mrtvý svůj živý klon. „Vím, že tvá mysl teď překypuje nenávistí a tvoje svaly jsou připraveny se vymrštit. Není tu také můj agent, který by mě chránil. Proto je mi líto, že musíš zahynout“

„Nějak sis popletl světové strany,“ zamumlal Hue.

„Ne, ne, dobře jsi slyšel. Musíš zemřít ty, aby rod zůstal zachován.“

„Co to blábolíš?“ vzkypěl Hue. „Ty snad ani nejsi mým předkem. Ty, v němž už je jenom stín života. Tvoje světýlko dohořívá a buď můj nůž, nebo rána osudu ti odzvoní poslední umíráček. Tak proč to přetahovat?“

„Vidím, že pořád nic nechápeš. Ty, jenž jsi živý, si myslí?, že budoucnost držíš ve svých rukou. Škoda, že právě ty nevíš nic. Jak bych byl rád, aby právě ty ses dověděl to velké tajemství a příštích sto let jsi je dokázal využívat. Vím, jako každý nový člověk jsi zaslepen vizí stovky bezstarostných let, a pak dalších a dalších jsi připraven na ten nekonečný koloběh životů navzájem závislých, že ve vzpomínkách splývají v jeden.

A pak přijde ten okamžik, kdy člověk zůstane beznadějně sám, bez jakékoli vyhlídky na jakoukoli budoucnost, a teprve takovému je dáno vědět vše, co nesmí vědět nikdo z živých. Chtěl bych se ti se vším svěřit, ale k tomu potřebuji zůstat ještě několik hodin naživu. Jsi ochoten mě vyslechnout?“ Hue mimoděk pohlédl na své paže a viděl, že vzhled kůže jeho ruky se vlastně už příliš neodlišuje od pleti toho, který sedí proti němu. Několik hodin, a bude ze mě stejná mrtvola.

„Lžeš, mrtvolo, ty lžeš!“ vzkypěl Hue. „Je to jenom akt msty, kruté msty. Působí ti jistě velké potěšení, když víš, že ve stejné chvíli, kdy se odebereš na onen svět ty, já tě patrně budu následovat. Ne, já nejsem ochoten tě vyslechnout, rozumíš? Nejsem‘“

Hue ta slova přímo vykřikl a v tu chvíli, kdy se mrtvý polekal toho strašlivého výrazu, který zcela změnil Hueho tvář, živý člověk vyskočil.

Kdyby byl Hue tím mladíkem, jakým byl včera touto dobou, když se vyklubal ze své úrodné bobulky, neměl by mrtvý jedinou šanci. Hue byl však zdecimovaný čtyřiadvacetihodinovou honičkou i tím, že jeho organismus podléhá byť sice postupnému, ale přece jen trvalému stárnutí. Stárnu mnohem rychleji než mrtvý, uvědomil si ve chvíli, kdy jeho tělo letělo vzduchem. Dopadlo o kus blíž, než očekával Tam, kde se jeho nohy dotkly podlahy, zbýval jeho rukám ještě, dobře víc než metr, aby dosáhl na svého nepřítele.

Cosi žhavého proletělo kolem jeho tváře a pak ucítil palčivou bolest v levém rameni.

Jeho odhodlání však bortilo všechny překážky. Sáhl rukou po mrtvém, ale ten již neseděl tam, kde před chvílí. Naproti tomu narazila do Hueho jakási podivná zelená masa a zaclonila mu výhled. Když se Hue otočil, pochopil, že mrtvý se dal na ústup, jak uměl nejrychleji, to však vyprovokovalo stopaře, aby sledoval mrtvého tak, jak mu přikazovaly jeho receptory. Bylo zřejmé, že stopař se už od mrtvého vůbec nehne, a tak stopař vlastně mrtvého chránil před Hueho útokem.

Kličkovali po místnosti.

Mrtvý byl zahnán prakticky do rohu, neměl už síly k úniku, ale Huemu překážel stopař natolik, že se nemohl k mrtvému přiblížit. Mrtvému stačilo, když se otáčel na místě, což indikovalo v těle stopaře neustálý kmitavý pohyb z místa na místo. Hue se pokusil stopaře odstrčit, ale jeho tělo se ukázalo neobyčejně stabilní. Svýma masitýma nohama přiléhal k podlaze jako nejlepšími přilnavkami.

Pohledy mrtvého a živého se znovu střetly a ten blesk, který mrtvému projel tváří, Hueho vyděsil. Pochopil, že mrtvý, pokud mu nezbude nic jiného, je skutečně odhodlán Hueho zabít. Nebyl však už v té chvíli schopen soudného uvažování. Těsně se přimkl ke stopařovu tělu, které mu připomínalo chladnoucí huspeninu, a chtěl se kolem něj prosmeknout.

Další výstřel už neslyšel. Temná zelená masa se rozstříkla na všechny strany a na několik sekund izolovala Hueho dokonale od světa. Měl plné oči rosolovité hmoty, nemohl dýchat, plival chuchvalce plastické hmoty. Drásal rukama ten pružný a pevně přiléhající aspik, ze všech sil se snažil si jej strhnout z tváře, až se mu to konečně podařilo.

Zhluboka se nadechl a uvědomil si, že stále ještě žije. Před ním se začínala roztékat jakási zelená kupa. Hue pochopil, že mrtvý dalším výstřelem, který byl nepochybně adresován jemu, zasáhl stopaře. Jemná krystalická struktura biomechanismu nesnesla ten náraz. Tam, kde byla bezprostředně narušena drahou střely, se rozstříkla a způsobila Huemu na chvíli nesnesitelné potíže.

Zbytek těla stopaře pomalu kapalněl. Na povrchu té velké blýskavé kapky se objevil jakýsi pevný předmět. Hue poznal vařečku.

Sledoval s rozpaky zánik toho, co ho mělo přivést na stopu jeho nepřítele a co mu nakonec nebylo nic plátno, i když nepochyboval o tom, že mu stopař nepřímo zachránil život. Avšak ve chvíli, kdy Hue odstraňoval zelenou tkáň ze svého obličeje, měl mrtvý snad dvacet vteřin času k tomu, aby Hueho zabil. Mrtvý to neudělal a Hue nechápal proč. Místo toho opět zmizel.

Byl to starý člověk, prakticky už jen lidská troska. Přestože Hue už také nebyl žádným mladíkem, nebylo pochyby o tom, že ho brzy dostihne. Vždyť mrtvý teď ještě musel sjíždět dolů výtahem nebo sestupovat po schodech.

Hue se vydal za ním nedbaje toho, že jeho oděv je celý od krve a potřísněn odporně zapáchajícími zbytky stopaře. Vběhl do chodby a náhle se zastavil.

Dveře do komůrky s bobulí byly stále otevřeny.

A Hue pochopil, kam se poděla další část kapitálu, kterou mrtvý vyčerpal z jeho konta. Část na zaplacení agenta a část na to, aby mohl hospodařit právě v této komůrce. Co tam mrtvý dělal?

To už Hue stál v otevřených dveřích a díval se na odpověď na tuto otázku. Díval se a dělalo se mu nevolno.

Špičkou boty se téměř dotýkal trosek té bobule, která před několika hodinami zrodila jeho. Byla už seschlá, mrtvá, nepotřebná, zcela nefunkční. Hue si bude muset pořídit jinou. Nevěděl, proč mu ta myšlenka v tomto okamžiku projela mozkem, když věděl, že už vlastně nemá naději, že by si kdy ještě mohl pořídit novou bobuli. Tam, kde se jednou za sto let rodil nový život, teď ležela rozevřená jako leknínový květ nová bobule. Její okvětí mělo barvu jako přezrálé plody banánovníku a zápach připomínal mrtvé tělo v nejvyšším stadiu rozkladu. Mezi splasklými pestíky prýštila rezavá kapalina a stékala ve vazkých kapkách na podlahu. Dopadávala s tichým zasyčením a do nezničitelné hmoty vyhlodávala malý kráter.

Uprostřed okvětí leželo cosi růžového a na první pohled beztvarého, ne většího než střední pes. Hue se chtěl odvrátit, ale své tělo vůbec v té chvíli nedovedl ovládnout. Bezděčně udělal dva kroky vpřed a jeho oči tak mohly zblízka spočinout na tom, co snad mělo být člověkem.

Bylo to malé a zakrslé a tenoučká kůže, přestože měla být kůží novorozeněte, byla svraštělá jako zmrzlý lopuch.

Děsivě veliké otevřené oči zaplňovaly větší polovinu toho, co mělo být tváří, a utlačovalo ústa i nos, které se proměnily v detaily ne větší než hlavička napínáčku. Lebka byla splasklá a měkká a potažená vrásčitou kůží, při každém Hueho pohybu se třásla jako osika ve větru. Stvořitel nedopustil, aby se tato část nového těla naplnila kostmi, a proto mohla ležet v tak nepřirozené poloze. Ručičky i nožičky, připomínající více beztvaré ploutve než skutečné funkční orgány, ležely všelijak zkrouceny pod tím, co se podobalo rozteklému těstu a co mělo být skutečným tělem.

Nejvíc se však Hue děsil toho, že pod tenkou splasklou kůží zaznamenal pohyb, pohyb čehosi děsivě červeného a až úžasně živého, a pochopil, že mrtvý skutečně dokázal této nové bytosti dát život a že pod kůží toho, co zemřelo dřív, než se narodilo, tepe skutečné srdce a vhání krev do organismu, který nikdy neměl ožít.

Tím tedy zhasla poslední naděje mrtvého, že by mohl dál žít. Mrtvý už v sobě neměl příslušný genetický kód, nikdy se mu nemohlo podařit se reprodukovat. Přesto se o to pokusil a Huemu tady zůstal jeho potomek jako danajský dar. Vydržel ten pohled ještě několik vteřin, pak se konečně dokázal odvrátit a začal zvracet.

Když pak vyběhl z domu, dýchla na něj chladná noc. Hue pochopil, že mrtvý se mu opět ztratil, a věděl, že nemá žádnou šanci ho dohonit. Nemá žádnou šanci ho dohonit dřív, než sám zemře.

* * *

Zazvonil mobilní telefon.

Hue se probudil z dřímoty. Seděl na pustém temném schodišti a lomcoval jím chlad. Choulil se do zakrváceného pláště a neodvažoval se vstoupit do bytu zaneřáděného zbytky biosystémů.

Melodický akord se opakoval.

V posledních dvou dnech po neúspěšném znovuzrození mu nikdo nevolal, ti, kdo ho znali, jím opovrhovali, a skutečné přátele Hue vlastně neměl. Nesnášel společnost. Už dlouhá staletí nesnášel společnost.

Nechápal, proč vlastně lpí na takovém životě, v němž nepotřebuje jiného člověka: Pamatoval si doby, kdy kolem sebe musel neustále mít lidi, kdy měl mnoho přátel, kdy pořádal ve svém bytě nejednu party.

Zvonek zazvonil potřetí.

Tenkrát měl ovšem dům, teď jenom byt. Zítra, zítra už nebude mít nic. Zvonek telefonu byl neodbytný, ale Huemu se stále nechtělo dovnitř do té biobřečky. Pak si uvědomil, že už uplynulo víc než dvacet čtyři hodin od doby, kdy zahynul Drast, a že je tedy docela dobře možné, že se opět ujal svého poslání a začal po Huem pátrat. Pak by nebylo na škodu se mu ozvat.

Ale potom se zarazil – nikdo mu přece nemohl volat, nikdo jeho nové číslo nezná…

Musí to být někdo z agentury Sepia, jistěže. Ale co když to ale není Drast, co když to je Wing nebo ten vrahoun Horz?

Přepnul telefon na příjem.

„Musím se s tebou sejít,“ ozval se pomalu artikulující hlas. Hue nemusel mít příliš velkou fantazii, aby toho, kdo se nepředstavil, okamžitě poznal. Byl to týž hlas, který mu volal včera, byl to týž hlas, který patřil tomu, po jehož životě Hue prahl. Zamrazilo ho. Jeho mrtvý tedy ještě žije, což je na jednu stranu dobře. Ještě pořád má naději, že ho zabije. Naproti tomu to, že mrtvý ještě žije, znamená, že Hue stále neodvratně stárne. Pokud bude se setkáním váhat, odklad způsobí, že už se mrtvý možná nebude mít s kým sejít.

„Tak se ozvi, dobře vím, že jsi tam.“

Na pozadí rozeschlého hlasu uslyšel Hue tlumený zvuk houkačky, téměř sirény

„Jsem tady, slyším tě. Co mi ještě chceš?“ zavrčel Hue. „Chci, abys všechno pochopil.“

„Tak mluv.“

„Nemohu do telefonu.“

„To se tak bojíš o svou vzácnou kůži? Vždyť stejně za pár dní zcepeníš.“

„Ne, bojím se o tvou vzácnou kůži. Bojím se, abys nezemřel dřív, dokud všechno nepochopíš.“

„To je nějakých ohledu,“ bručel Hue. „Kde tě najdu?“

„Pomalu, pomalu,“ opáčil mrtvý. „Nepotřebuju mít na stopě stovku špiclů. Natolik ti zase nevěřím. Najdu si tě sám. Nevěřím ti ani slovo, tomu se snad nediví?. Musím mít jistotu, že tam, kde se setkáme, budeme sami. Musím mít jistotu, že tě nikdo nebude sledovat. Jdi do restaurace Kreveta. Za půl hodiny tam za tebou buď přijdu, nebo ti znovu zavolám.“

„Budiž,“ řekl Hue. Chtěl ještě něco dodat, ale pochopil, že už se dohaduje jen s oznamovacím signálem.

Udělal krok a ucítil, že se mu noha k něčemu přilepila. Měl co dělat, aby odstranil z boty lepkavé zbytky stopaře.

„Ach, hochu, tebe tady teď mít, to bych toho neduživce dohonil hned.“

A pak si uvědomil, že mrtvý udělal možná nenapravitelnou chybu, která ho může stát život. Hue okamžitě zapomněl na to, že se s ním chtěl sejít, natož na něčem dohodnout. Ten zvuk, který málem překryl hlas mrtvého, Hue znal. Týž zvuk, který k němu zazněl ze sluchátka telefonu, uslyšel on sám druhým uchem zhruba o vteřinu později.

Bezpečně poznal houkání lokomotivy. Nádraží nebylo vzdáleno víc než pět set metrů. Mrtvý se skrývá právě tam. Jistě si neuvědomil, že Hue mohl vydedukovat místo, odkud mrtvý telefonuje.

Hue se dal, seč to bylo možné, do běhu.

Sotva se vzdálil snad jen padesát metrů od svého domu, ucítil silné pálení na hrudi a krutou bolest v lýtkách a ve stehnech. Musel zpomalit, a pak dokonce zastavit. S něčím podobným se v životě nikdy nesetkal a nechápal, jak je něco takového možné. Nutil se znovu do pohybu, ale ve skutečnosti se jen ploužil. Cesta na nádraží vzdálené pět set metrů mu trvala téměř půl hodiny.

Když cestou neuváženě pohlédl do jedné výkladní skříně j a spatřil svůj vlastní odraz, musel zastavit na dobrou minutu, aby jeho mozek tento vjem urovnal a dal mu schopnost pochopit, co se to vlastně stalo.

Svým zjevem se Hue prakticky od mrtvého neodlišoval.

Táž kostnatá tvář, velké oči hledící z téměř bezedných důlků, holá lebka, tyčkám podobné ruce, miliony vrásek. Ne, už se nic nedalo zachránit. Hue byl odsouzen k smrti, neodvratné smrti v nezatvrdlém těle.

Nenáviděl svého mrtvého, a jeho podivný návrh ke smíru, který ještě před chvílí byl ochoten přijmout, zcela zavrhl. Ne, on mrtvého nezabije, on z něho bude nožem rvát kůži kousek po kousku, bude pálit jeho seschlé tělo v plamenech, bude drtit jeho kosti. Dřív, než mrtvý skutečně zemře, bude litovat, že vůbec kdy žil.

Se srdcem nabitým nenávistí a syceném palčivou bolestí pokračoval vytrvale v chůzi, která se teď podobala kymácení prázdného klasu.

Odstrkoval z cesty lidi, kteří se mu pletli pod nohy, a netušil, že je vlastně odstrkován jimi. Díval se jim do tváří, ale neviděl v nich to pohrdání. Nevnímal jejich tváře jako lidské obličeje, ale jen jako negaci toho, co sám toužil spatřit. A ten obličej, který hledal, nikde neviděl.

Konečně, konečně se vydělila z hustého davu přihrbená, zkroucená postava, s holou lebkou a vrásčitou tváří, kterou tak nenáviděl. Mrtvý se na něj díval ze vzdálenosti necelých tří metrů, s neuvěřitelnou drzostí jej pozoroval otevřenýma očima a nesnažil se skrýt. Musel přece vyčíst v Hueho tváři tu nesmírnou nenávist, tu zlost, tu touhu pomstít se. Musel přece poznat, že s Huem teď není možná vůbec žádná dohoda, a přesto svého soka nejenže pozoroval, ale chystal se mu oplatit stejnou mincí. Hue se rozhodl, že tomu předejde.

Vytáhl z kapsy revolver, mrtvý udělal totéž. Šlo o to, kdo z nich stiskne spoušť rychleji.

Hue rychle, třikrát po sobě, stiskl spoušť. Ozval se zvláštní rachot.

Výstřely způsobily ve dvoraně paniku. Hue necítil žádnou bolest, mrtvý zmizel. Díval se pod nohy a hledal jeho tlející tělo, ale nebylo tam. Dav, který se kolem shromáždil, podivně hučel a pozoroval tu spoušť. Kolem Hueho se všude povalovaly velké střepy z gigantického zrcadla.

Kdosi volal po pořádkové hlídce. Hue ucítil znovu prudké pálení na srdci. Překonal bolest, strčil zbraň do kapsy a vydal se pryč. Věděl, že musí co nejrychleji zmizet. Nikdo mu nebránil v cestě, nikdo se nechtěl špinit s cizím mrtvým. A Hue už byl mrtvý…

Věděl to. Byl právě tak mrtvý jako jeho mrtvý.

Bylo mu opět nevolno, cítil, jak ho znovu pálí rána na rameni. Potřeboval si odpočinout. Zašel na toaletu.

Nebyl tam nikdo.

Nebyl tam nikdo z lidí.

Byl tam jen jeden mrtvý. Byl tam ten správný mrtvý.

Chvíli si hleděli do očí právě tak, jako Hue hleděl před chvíli do tváře sám sobě.

„Zrcadlo!“ zakvílel. „Zase zrcadlo.“

Rozehnal se po něm pěstí, chtěl se opřít o chladný silikát, chtěl se přesvědčit, zda je to opět přelud.

„Nu, setkali jsme se tady, budiž,“ šeptl mrtvý.

Hue se pomalu zvedal. Pochopil jednu strašlivou věc. Poslední tři výstřely věnoval zrcadlu v nádražní hale. Nůž zapomněl tam, Kde zapíchl cizího mrtvého. Není ozbrojen. „Doufám, že budeš konečně ochoten mě vyslechnout.“ Hue klekl na jedno koleno. Úsilí zvednout tělo ze země bylo nepředstavitelné. Byl na pokraji vyčerpání, byl nedaleko nebeských bran.

„Jistě mne budeš následovat. Nemůžeme hovořit tady.“

„Ne, to nemůžeme,“ chtěl vykřiknout Hue, ale jen zasípěl. Ani nevěděl, zda mu mrtvý rozumí, nezajímal se o to. Padl dopředu a pokusil se chytit mrtvého kolem krku. Zachytil se jen límce jeho pláště.

„Ty mi nebudeš nic vysvětlovat!“ slabikoval Hue a cloumal mrtvým.

Snažil se nasahat jeho tenoučký krček, který by jistě při prvním stisknutí musel prasknout. Mrtvý však ustupoval dozadu a Hueho snaha byla mamá. A pak uslyšel cizí kroky.

„Tady je!“ ozval se náhle mladistvý hlas. Přestože Hueho zrak byl již téměř zastřený a sluch vypovídal službu, poznal Ango Winga, který vyklouzl z jedné z kabinek.

„Zrádce!!“ zasípěl Hue. „Byla to past!“

„Co tu chcete?“ ohradil se mrtvý. „Nezval jsem vás!“

Nic nemohlo zastavit agenta firmy Sepia v plnění jeho povinností. Prudký úder odmrštil neduživé Hueho tělo na druhou stranu nevelké místnosti a během pádu Hueho obratle přepočítaly dlaždičky. Ve Wingově ruce se objevil malý samopal.

„Nestřílet, proboha, nestřílet!“ vztáhl Hue ruku proti svému nepříteli.

Místnůstku zaplnil štěkavý zvuk, který ničil ušní bubínky.

Ke svému překvapení Hue shledal, že je stále ještě naživu. Odvážil se otevřít oči. Před ním ležel v tratolišti krve k nepoznání znetvořený Ango Wing a za ním se opíral o prohnilou stěnu šokovaný mrtvý. Vedle Hueho stála další postava. Hue poznal Drasta.

„Přišel jste v pravou chvíli,“ řekl Hue. „Děkuji,“ zasípěl. Zdálo se mu, že musí omdlít.

„Ne, ne, počkejte,“ štěkl Drast. „Ještě musíte splnit své posláni. Podívejte se, stojí tady před vámi, dokázal jste ho dostihnout. Vydržte ještě chvíli,“

Drast podával Huemu zbraň.

„Máte možná poslední šanci.“

Hue vztáhl ruku po samopalu, ale těžký kus kovu mu vypadl z raky Drast se pro něj sehnul.

„Přidržím vám no, jen stiskněte spoušť.“

Ochablý ukazovák zaklesl za spoušť, ale i když sebral v sobě všechny síly, nebyl s to jej stisknout.

„Soustřeďte se,“ povzbuzoval Hueho Drast.

„Hue, neposlouchej ho,“ vzkypěl mrtvý. „Slibuji ti, že se dám od tebe zabít, ale proboha dvě minuty mě poslouchej!“

„Za dvě minuty už může být po vás,“ zvýšil hlas Drast. „Takhle aspoň můžete žít další stovku let, i když v této podivné podobě. Pak zplodíte nového potomka a budete opět mladý. To jistě stojí za to.“

Hue stiskl spoušť. Vyšla jenom jedna rána a roztříštila dlaždičku dobře dva metry nad hlavou mrtvého. Drast zaklel a sklonil hlaveň níž.

„Musíte znovu.“

„Nestřílej, Hue, ty ničemu nerozumíš. Nevíš, kdo vlastně jsi a proč tu jsi. Nevíš, co všechno se stalo s tímhle světem. Ty nevíš nic…“

Hue chtěl znovu stisknout spoušť, ale jeho nohy už neudržely tělo. Chytil se ze všech sil oběma rukama titěrné hlavně a Drast, který něco takového nečekal, uvolnil sevření a Hue znovu padl k zemi.

Zbraň strhl s sebou.

Mrtvý vykročil.

„Tady zůstanete!“ zastoupil mu cestu Drast. „Jsem povinen chránit zájmy svého klienta. Tady zůstanete, dokud vás nezabije.“

Drast chtěl obrátit Hueho nehybné tělo a zmocnit se znovu samopalu, pak však za sebou uslyšel nějaké kroky.

Otočil se právě včas, aby mohl rozpoznat nebezpečí, které hrotilo jeho klientovi. Špička jeho boty zasáhla hlaveň obdobné zbraně, která se skláněla k zemi a hrozila nakrmit Hueho hlavu ovocem kalibru 0.22. Horz zaklel, jeho zbraň vyletěla obloukem a dopadla mimo jeho dosah.

Oba agenti firmy Sepia stáli proti sobě s holýma rukama. Oba byli stejně připraveni pro zápas, oba ovládali stejným způsobem zásady sebeobrany. Nyní šlo jen o to, kdo vydrží déle ochraňovat zájmy svého klienta.

Za chvíli se ozývalo jen suché supění zápasící dvojice. Drast i Horz zcela zapomněli na to, že kolem nich jsou dva mrtvi, jeden potenciální a druhý skutečný. Uštědřovali si rány pěstmi, které by necvičeného na místě zlikvidovaly, ale oba se jim dokázali současně mrštně vyhýbat.

Když asi po minutě zápasu zvedli hlavy, viděli, že zůstali v páchnoucí místnosti osamoceni. Ani jeden nepostřehl, kam se mrtvý a Hue ztratili.

* * *

Hue netušil, že by mohly být v oné místnosti tajné dveře, a po pravdě řečeno v první chvíli ani nevnímal, kudy je vlečen. Když opět otevřel oči, spatřil nad sebou temnou klenbu a kolem sebe cítil chlad uzoučké chodby. Tělo mu svíraly dvě kostnaté pracky. Nechápal, kde se v mrtvém mohlo vzít tolik síly, aby dokázal odtáhnout jeho nehybné tělo. Sám dobře věděl, kolik úsilí stojí zdravého mladého člověka, aby pohnul bezvědomým.

Mrtvý něco podobného dokázal. Přivlekl Hueho k těžkým okovaným dveřím zabírajícím celý průřez chodby a dvakrát stiskl tlačítko zvonku.

Dvířka se odchlípla s hlasitým skřípěním a vynořila se černá silueta, jíž nebylo vidět do tváře.

„Pojď dál, Margansone,“ zazněl skuhravý hlas. Mrtvý zvedl živého, podepřel ho a pomohl mu vstoupit do nevelké osvětlené prostory. Živý Hue se už trochu vzpamatoval a byl schopen kráčet po vlastních, i když se setrvačností stále opíral o mrtvého.

„Koho to s sebou vedeš?“ ozval se náhle onen vrátný dost vyděšeně.

„Copak nevidíš?“

„On je… živý!“ vyděsil se vrátný. „Tys přivedl živého? Tys přivedl mezi nás živého? Tys zradil naši věc?“

„Ničemu nerozumíte,“ zasípěl mrtvý Hue. „Jste tady zalezlí ve sklepě jako krysy. Vaši živí se dávno proměnili v prach a vy je brzy budete následovat. Co vlastně chcete? Nic jiného nedokážete než tady zcepenět!“ Vrátný však už udělal poplach. Brzy se seběhly dobře čtyři desítky mrtvých.

„Co to znamená, Margansone?“ vystoupil jeden z nich, svým vzezřením k nerozeznání stejně sešlý, svým vystupováním naznačující, že by tady dole mohl mít mezi mrtvými jakousi autoritu.

„Vrátil jsem se ze světa živých, Charone,“ odsekl mrtvý. „Patřím mezi vás, ale nehodlám zůstat navěky. Nemíním tady čekat na pomalou potupnou smrt sešlostí věkem. Čeká to každého z nás, nás mrtvé, i ty živé. Ale ti o tom ještě nevědí!“

„A co chceš?“ udělal Charon dva kroky vpřed. „Chceš, aby se o nás živí dozvěděli, aby nás vykouřili jako krysy? Chceš zničit naše poslední útočiště?“

„Ne, chci něco jiného. Chci pomoci tomu světu živých. Chci, aby živí byli skutečně živi.“

„Jak to chceš dokázat?“

„Znám tohoto živého, vím, kdo to je, a spoléhám se na něj. Chci mu vyjevit pravdu, tu pravdu, kterou smějí znát jen mrtví. Chci, aby se stal apoštolem světla ve světě temnoty. Chci, aby živí prohlédli.“

„Blázne. Žádný živý nepochopí, co se tady děje, žádný živý není schopen vstřebat jediný z našich ideálů.“

„Nehodlám vám své myšlenky vnucovat,“ pokračoval mrtvý Hue. „Nechte mne v klidu si s mým živým promluvit, a pak vám sám řekne, jak se rozhodl. Jsem si jist, že se nemýlím. On všechno pochopí.“

„Jak je libo, Margansone. Naše společnost je svobodná. Radím ti však dobře, nevěř tomu živému jediné slovo, střež se před každým jeho pohybem.“

„Zbytečně!“ odsekl mrtvý. „Vykliďte mi na půl hodiny jednu kabinu. Slibuji vám, že až živý vyjde, stane se vaším spojencem, předvojem ve vašem spravedlivém boji. Vám už nepomůže, ale může pomoci světu…“

„Nech si své školení na jindy,“ mračil se Charon. „Vy ostatní, jděte si po svých. Margansone, vy dva běžte do sedmnáctky, a ty, službo, pečlivě střež dveře. Živí jsou nebezpeční.“

Mrtvý přejel pronikavým pohledem po Charonově postavě a pak spolkl urážku. Vrátný, opíraje se o berlu, vedl oba Margansony do vyhrazené kóje. Otevřel těžké dveře, a když vstoupili dovnitř, opět za nimi zamkl. Hue si uvědomil, že viděl poprvé v životě pomůcku, kterou nikdy předtím neměl tu čest spatřit. Nechápal, proč ten mrtvý používá ještě třetí nohy, nemohl domyslet, že by někdo mohl mít tak poškozené tělo, že by se nedokázal bez opory udržet ve svislé poloze.

Mrtvý usedl na židli, Hue si sedl proti němu. Mrtvý si teď mohl být jist, že Hue už je mu neškodný. Zatímco mrtvý přestal stárnout, Hueho organismus byl čím dál tím sešlejší.

„Musím pospíchat,“ řekl mrtvý. „Nezbývají ti už ani dvě hodiny, možná ještě méně. Nesmíš zemřít, rozumíš. Ty nesmíš zemřít. Dobře poslouchej, co ti teď chci říct. Vím to, co se doví každý mrtvý poté, co odevzdá své myšlenky do lůna bobule, poté, co předá své vědění svému potomkovi. Potom padnou všechny zábrany a pravda, která je v tobě uzavřena už po tisíce let, přestane být blokována. I ty, až jednou budeš předávat svá moudra svému potomkovi, až opět budeš stát u své bobule, máš možnost všechno se dovědět. Pak ti bude líto každé zbytečně promrhané minuty, budeš litovat těch zbytečně prožitých tisíciletí, budeš litovat toho, že jsi nikdy nemohl darovat světu skutečně nový život.“

Mrtvý se zapotácel.

Hue, který poprvé od doby, co mrtvý utekl, byl ochoten naslouchat tomu, co říká, zpozorněl. Teprve teď pochopil, že mrtvý si je vědom něčeho skutečně významného, že jeho poznání je možná čímsi kvalitativně novým, oč ve svých životech skutečně nikdy nezavadil.

Teď udiveně pozoroval, jak se mrtvý kácí ze židle. Nestačil ho zachytit, ostatně neměl na to ani sílu. Nehybné tělo mrtvého leželo na špinavých prknech a jen pohybující se oči naznačovaly, že v tom seschlém těle jsou ještě jakési zbytky života.

„Proboha, co se děje, cos mi chtěl říct?“ naklonil se k němu Hue.

„Srdce…“ sípěl mrtvý. „Mé srdce. Měl jsem vždycky slabé srdce.“

„Mluv, rychle, prosím tě mluv.“

„Zemřu,“ řekl mrtvý. Sotva pohyboval rty. „Nesmím zemřít, ty mě musíš zabít.“

Neduživá ruka se sunula po hrudi a pak na chvíli spočinula v hluboké kapse.

„Tady, vezmi.“

Na zem dopadl kuchyňský nůž.

„Bodni!“

„Nemohu!“ vykřikl Hue. „Chci vědět, cos mi chtěl říct.“

„Bodni, musíš bodnout. Musíš mě zabít. Bude pozdě.“

Hue mačkal v ruce rukojeť. Pochopil, že se děje něco nenapravitelného. „Ty nesmíš zemřít. Ty jsi ž… ž…“

Slova se proměnila v nesrozumitelné mumlání.

Hue pochopil, že mu nic jiného nezbývá.

Snad vteřinu předtím, než by srdce mrtvého udeřilo naposled, vnořil do jeho hrudi nůž. Tělo sebou prudce cuklo, ústa se ještě jednou otevřela, a pak znehybněly i oči.

Z rány nevytekla jediná kapka krve.

Snad půl hodiny klečel Hue nad nehybným tělem.

* * *

Pak si uvědomil, že jeho kůže zatvrdla. Proces stárnutí se tím okamžikem, kdy mrtvý padl pod jeho rukou, zastavil. Hue směl žít další stovku let.

Směl žít v té podobě, v jaké ho zastihla smrt mrtvého: jako příšerný, neduživý, odporný stařec, ničím se neodlišující od mrtvého. Směl žít stovku let v nejhlubším opovržení, na pokraji lidské společnosti. Směl jen živořit. Přesto neprojevil touhu po smrti. Strašlivě si přál vědět, co mu to mrtvý vlastně chtěl sdělit.

Vzpamatoval se, vstal a zabušil na dveře.

Trvalo snad minutu, než se rozevřely. Spatřil desítky párů očí, které si jej zmateně prohlížely. Po chvíli se stíny rozestoupily a Hue vešel mezi ně.

„Živý!“ zakvílel kdosi.

„Je živý!“

„Je zatvrdlý!“

Charon se prodral kupředu a ukázal na Hueho prstem: „Všichni živí jsou podlí vrazi! Zneužil jsi, živý, důvěry mrtvého Margansona. Nejsi o nic lepší než on! Nemůžeme tě zabít, dobře víme, že máš tisíc životů. Ale tebe čeká lepší osud. Ty zůstaneš s námi. Ty se nám podobáš. Budeš tady s námi žít celou tu stovku let, na niž jsi odsouzen, pohybovat se v naší podobě. A potom zemřeš. Doopravdy zemřeš. Tady dole totiž není jediná bobule. A my si už ohlídáme, aby nám nikdo neunikl.“ Sevření kolem Hueho se svíralo a Hue pocítil tu strašlivou nenávist, která se na něj řítila ze všech stran.

„Našli jsme ho!“ vykřikl kdosi. Pádné údery prorazily těžké dveře a do podzemní kobky pronikl Drast.

„Našel jsem to záškodnické hnízdo!“

Uši mrtvých zalehly neslýchaným hřmotem umocněným těsnotou prostorou. Tenká těla se kácela jako vzrostlé stromy v bouři. Drast nestačil vyměňovat zásobníky, dobíjel mrtvé v jejich kobkách, hnal se za nimi do těch nejzazších zákoutí, spolu s ním pak vyrazila další desítka agentů společnosti Sepia a po deseti minutách dokončila ten masakr. Když opouštěli spokojení agenti podzemní chodbu, nezůstalo tam už jediné živé tělo.

* * *

Replikovaný Hue Marganson seděl na nepohodlné židli v prostorné kanceláři. Za velkým psacím strojem se proti němu nudil sám pan Sepia.

„Tak co je?“ zavrčel Sepia. „Zdržujete mě od práce. Naše agentura své povinnosti vůči vám snad splnila bezezbytku, svého mrtvého jste dostihl a zlikvidoval. Žijete a nic vám nehrozí. Máte stovku let před sebou.“

„Pane Sepio,“ řekl pokorně Hue. „Copak vy nechápete, oč mi jde? Copak vy nevidíte, jak vypadám?“

„Každý svého štěstí strůjcem.“

„Copak není žádné cesty, abych opět vypadal normálně?“

„Co je dnes normální? Za jistých okolností může být i váš vnější zjev považován za normální, vždyť neodporuje přírodním zákonům.“

„Ovšem, máte pravdu, pane Sepio. Ale já jsem nešťastný. Velmi nešťastný. Bojím se vrátit domů, nocuji pod mostem. Takový život, to jsou neslýchaná muka. Chci být znovu mladý, rozumíte? Chci být mladý hned, a ne až za sto let. To je přece dlouhá doba, neuvěřitelně dlouhá doba, a pohyb v této zlověstné masce je příliš krutým trestem za jednu malou neopatrnost.“

„Pane Margansone, já s vámi plně cítím. Ovšem to, čemu vy říkáte malá neopatrnost, to byl hrubý přestupek proti občanské kázni, kterým jste mohl ohrozit stabilitu naší společnosti. Jak jste sám mohl zjistit, jen v našem městě se pohybují snad stovky uprchlých mrtvých, kteří právě tak jako ten váš využili té malé špetky nepozornosti svého potomka a vzali z posledních sil nohy na ramena. Víte dobře, co existence mrtvého způsobí, sám jste to poznal na svém těle. Společnost se musí proti obdobné degeneraci chránit, a společnost to také dělá.“

„Ano, ale já jsem přece svou chybu napravil, pane Sepio. Já jsem, na rozdíl od těch ostatních, svého mrtvého dostihl a pak…“

Hue se zarazil a chvíli nebyl schopen slova.

„Netvařte se, jako by vám té mrtvoly bylo líto,“ podotkl Sepia. „Ve vašem případě, Margansone, je vám možno přičíst jisté zásluhy. Díky vašemu pátrání byla zlikvidována početná skupina přežilých mrtvých, kteří otravovali ovzduší našeho města svou dusivou přítomností. Naší agentuře jste nepřímo udělal pěknou reklamu, zakázky se nám jen hrnou. Jsem proto vedením akciové společnosti Sepia pověřen vám oznámit, že za vaše zásluhy budete odměněn zkrácením pobytu ve staré masce na nejnutnější minimum…“

Hue pookřál.

„To ovšem… to… to znamená…“

„To znamená, pane Margansone, že si odsud, pokud ovšem budete chtít, můžete odnést jednu úplně novou, právě zahořelou bobuli a využít ji ke svému prospěchu.“

Hue ani nedýchal, když slyšel ta neuvěřitelná slova.

„Oh, díky vám, díky, pane Sepio,“ klesl na kolena a chtěl líbat tlusťochovi ruce. Sepia se s odporem odtáhl

„Nepřehánějte své projevy vděku, je docela možné, že mě za několik hodin budete proklínat. Příslušný obnos složte v naší pokladně.“

„Jaký obnos?“ znejistěl Hue.

„Jaký? Pořád se vyptáváte, jako kdybyste spadl z měsíce. Pouhých třicet tisíc bonů.“

„Tř… třicet tisíc?“ Pod Huem se opět zatočila země.

„Ale, pane Sepio, má hotovost… po překonání všech překážek a zaplacení všech nákladů obnáší dnes necelých dvěstě bonů…“

„Já s tím nemohu nic dělat, pane Margansone. Až budete mít dost peněz, kdykoli si pro svou bobulku můžete přijít.“

„A nevíte, kde ty pemze sehnat?“ vzkypěl Hue. „Podívejte se, jak vypadám. Nikdo mi nesvěří ani tu nejodpornější práci.

V žádné bance mi nepůjčí ani groš! Jsem na mizině, ani nevím, jak se budu živit, protože tak starému žebrákovi nikdo nehodí ani ohlodanou kost. A vy chcete třicet tisíc?“

Sepia chvíli mlčel a jako by se pásl na Hueho zoufalství. „Je mi líto, Margansone. Zdá se, že vás útěk mrtvého stál příliš.“

„Já to nevydržím, pane Sepio!“ vykřikl Hue. „Já se snad zabiju.“

„Lituji, ale ani to není možné,“ pronesl Sepia sarkasticky. „Nemáte právo disponovat svým životem. Pokaždé budete replikován, tak jako dnes.“

„A pokaždé v této odporné podobě?“

„Ovšem, jak jinak.“

Huemu připadalo, že se mu Sepia vysmívá. Klesl na kolena a propadal bezmocnému zoufalství.

„Vidím, Margansone, že neuvěřitelně lpíte na svém zjevu. Byla by tu pro vás možná jedna malá šance…“

„Jaká, proboha jaká?“ pookřál Hue.

„Společnost Sepia je za jistých okolností ochotna půjčit zasloužilým občanům jistou částku, pokud se ovšem zavážou, že po celou dobu až k příští reinkarnaci vstoupí do služeb firmy Sepia a budou bezplatně vykonávat všechny práce, které jim budou uloženy.“

„Přijímám, pane Sepio.“

„Počkejte, neukvapujte se. Sepíšeme o tom dohodu. V ní bude stát, že pokud nebudete pracovat pro firmu v souladu se zněním smlouvy, bude vám navrácena původní podoba. Tedy tato podoba. Vaše maska bude uchována. Velmi pečlivě. Ještě pořád přijímáte?“

Hue znejistěl.

„Přijímám, pochopitelně že přijímám, ale snad se mohu předem dovědět, jakou práci pro mne máte.“

„Copak jste to nepochopil, pane Margansone? Kde myslíte, že bych bral ty desítky schopných, pohotových a obětavých agentů? Myslíte si, že by se tak ochotně dávali v mých službách třikrát týdně zabíjet, kdyby nad nimi nevisel Damoklův meč návratu do masky starce? Ostatně, vždyť jak jsem vás poznal, vy se v naší branži velmi dobře uplatníte… Tak co, jak budete reagovat na mou nabídku?“

Huemu se zatmělo před očima, a pak mu vyvstaly před tváří vytřeštěné Drastovy oči ve chvíli, kdy mu z krční tepny unikal život… Čekají ho desítky, stovky, tisíce smrtí při práci pro tohoto břicháče a bude vědět, že ani jednou nebude smět couvnout. Váhal však jen chvíli.

„Beru!“ vykřikl Hue a rozplakal se. Zdálo se mu, že minutu od minuty nečekaně mládne.

„V tom případě můžeme přistoupit k podpisu smlouvy,“ řekl Sepia a vytáhl ze zásuvky vyplněný formulář.

Přešťastný Hue překročil konečně práh své komůrky, už vyklizené a připravené pro jeho čerstvou bobulku. Nesl si ji ve velké lepenkové krabici a koupil si pro tento případ v obchodě se starožitnostmi zvláštní zařízení.

Nejprve se přesvědčil, zda je v místnosti vše v pořádku. Kdosi za jeho nepřítomnosti odklidil odporně páchnoucí zbytky staré bobule, zmizely i ostatky zrůdného potomka jeho mrtvého. V pokoji se mamě sháněl po ostatcích stopaře. Jen ostatní nepořádek byl jeho, organické produkty nenávratně zmizely.

Položil krabici na stolek a pečlivě zavřel nově zhotovené dveře. Dvakrát zamkl a klíč pohodil na zem tak daleko, aby na něj už nikdy nedosáhl. Potom vytáhl z kapsy pouta, svlékl se do naha a připoutal se k pevně zabudovanému kruhu, který nemohl lidskou silou z betonu vytrhnout. Toto tělo se už nikdy z této místnosti nedostane, ušklíbl se radostně.

Pak otevřel krabici.

Malá, útlá bobulka promodrale tělové barvy kypěla životem. Pulzovala v ní kapalina, která snad mohla byt krví, a čekala na přísun životodárné hmoty odkudsi z neznáma, jejíž přívod byl indikován bioproudy z Hueho mozku. Z mozku, který za několik desítek minut přestane existovat.

Bobuli šetrně postavil na stolek, pak se několikrát zhluboka nadechl a přitiskl ruce k jejímu plášti.

Měl čas, teď nemusel spěchat, jeho tělo nebylo ohroženo jako při posledním transferu nekontrolovatelným stárnutím.

Jeho myšlenky se soustředily do toho dutého prostoru, který začínal hřát jeho dlaně, a po několika minutách Hue s uspokojením pocítil, že bobule roste. Pak rozevřela své listy na stolku jako květ tulipánu a odhalila před ním své nesmírné nitro, do něhož se nyní s klidem podíval, a jeho nyní vyrovnaná mysl byla schopna vnímat tu úžasnou nekonečnost, aniž by pocítila závrať. Přisál se ke kvítku všemi svými smysly a s potěšením vnímal život, který se po kapkách začínal rodit. Dychtivě objímal svou příští budoucnost.

Teprve když po několika hodinách ten úžasný vzrůst ustal, povolil Hue křečovité sevření. Dávno už bobuli nedokázal obejmout kolem dokola, plod v ní obsažený byl teď mnohem větší než on, staroch skloněný těžkými zkouškami.

Usmál se. Ještě několik minut a opět bude ve svém mladém těle, opět se bude radovat ze života, a ten malý škraloupek, ta služba agentuře Sepia, to bude jen malá a možná docela příjemná skvrnka na jeho příští budoucnosti.

Dychtivě sledoval ten nesouměrný meloun, který pozvolna začínal praskat, švy se rozevíraly, brzy připomínaly kalich nestvůrně velkého květu, avšak rychle se začínaly scvrkávat do původní velikosti a obnažovaly tak postavu zcela nahého člověka, dosud spočívajícího v embryonální poloze.

Tvář toho nového těla, ač dosud vlhká od plodové vody, se naprosto věrně podobala té, kterou Hue nosil ty dlouhé stovky let.

Přerod však ještě nebyl dokončen. Teď ještě musel Hue ve svém starém těle napnout poslední síly, odevzdat vše, co do něj vložila uplynulá staletí, a teprve potom bude moci staré tělo odložit ad acta.

Zavřel oči a přímo cítil, jak ty terabajty informací proudí z jeho mozku tam, kde je sám bude používat celé století, než je opět předá dál, a vůbec se nezneklidňoval myšlenkou, že po celou tu dobu bude věrně otročit panu Sepiovi.

Kolem bylo úplné ticho, takové ticho, že vnímal tlukot dvou srdcí. Svého i jeho.

Konečně proud informací ustal a Hue otevřel oči.

Ležel spoután těžkými řetězy na podlaze a díval se proti prudkému světlu vzhůru, kde spatřil siluetu jakéhosi člověka. Chtěl vstát, chtěl se chopit svého nože, chtěl zabít svého mrtvého, ale nemohl se ani pohnout.

Dlouho nemohl pochopit, že on sám, Hue Marganson, již žije v novém těle, nosí jeho vzpomínky, zabývá se jeho myšlenkami, a přitom leží na podlaze jako bezmocný stařec, s jedinou chmurnou vyhlídkou.

Ničemu nerozuměl a ve změti myšlenek, které se mu v hlavě honily, pochopil, že náhle ví úplně všechno.

Věděl to, co se mu snažil sdělit před několika dny jeho vlastní mrtvý. Věděl všechno o tom, jak zvrácený je celý tento svět, jeho mozek ho pozval po shození blokády na procházku dějinami, do dob, kdy člověk měl jen jeden život a věděl, jak si jej vážit a jak jej účinně a smysluplně prožít.

Pochopil také bezvýchodnost nynějšího způsobu reprodukce a uvědomil si, jak musel být jeho mrtvý zoufalý, když právě o těchto skutečnostech musel přemýšlet jeho mozkem celé dlouhé hodiny, ba i dny.

Ten, co vylezl z bobule, bezohledně šlapal po jejích povadlých listech a cosi hledal.

A Hue pořád nevěděl, co se s ním vlastně stalo, ale jeho vlastní nové vzpomínky mu dokázaly sdělit, že orgán, který právě vyprodukoval jeho potomka, byl nedávno vyňat rukama patologa z těla mrtvého, právě tak jako ve všech generacích předtím, a že z jeho vlastní dělohy se vyklubal prostým klonováním zcela nový člověk, který by nevěděl nic, kdyby mu on sám nedokázal do mozku jako na pevný disk přehrát vše, co obsahovala jeho nekonečná paměť, paměť povzbuzovaná prázdnotou a nekonečností kosmu, jehož principy objevili v dávné minulosti smrtelní lidé.

Živý konečně nalezl to, co hledal, a obrátil se k nyní již mrtvému Huemu.

A Hue se dověděl i poslední zbytek té strašlivé skutečnosti, toho, co mu jeho mrtvý už nestačil říct.

Ta dokonale formovaná postava s oblými tvary, která se k němu právě blížila s nožem v ruce, to byl on sám. Ale jen mrtvý Hue věděl, že by měl říkat ona.

Tak jako všichni ostatní lidé.

Po chvíli však už nevěděl nic.

Edice Pevnost, sv. 51 (sv. 1–29 Wolf Publishing)

Josef Pecinovský

STÍN MRTVÉHO

Ilustrace na obálce Karel Zeman.

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Edici řídí Tomáš Němec.

Odpovědní redaktoři Vladimír P. Polách, Jana Vosahlová.

Jazykový redaktor Blanka Kroupová

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o.,

Praha 1, Kaprova 12,

ve spolupráci s časopisem Pevnost v roce 2009

jako svou 225. publikaci.

Vydání druhé. 264 stran.

Sazba Optima Press, s. r. o.

Vytiskl Akcent tiskárna Vimperk, s.r.o.

Knihy Nakladatelství Epocha můžete zakoupit u svého knihkupce

nebo si je lze objednat písemně na adrese:

Kaprova 12, 110 00 Praha 1 – Staré Město,

telefonicky na čísle: 224 810 353,

e-mailem na adrese: epocha@epocha.cz,

nebo na internetové stránce: www.epocha.cz