S dovolením, mesícku ledne
Josef Pecinovský
17.2.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

S dovolením, mìsíèku ledne

Josef Pecinovský

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

S DOVOLENÍM, MÌSÍÈKU LEDNE

Josef Pecinovský

www.pecinovsky.cz/josef

Na první pohled to byla obyèejná zahrádka.

Pravda, byl bych si jí všiml, i kdyby mì ten rozhoøèený èlovìk, který odsud celý nasupìný odcházel, na ni neupozornil slovy:

"No øeknìte, pane, copak se to smí?"

Já jsem neøíkal nic a díval se. Hned u plotu dozrávala rajèata, pnula se v dlouhých šlahounech kolem dost neumìle pøiøíznutých latìk, zrající bobule klesaly pod vlastní tíhou až k zemi a provokovaly svou jasnou èervení. O kus dál se dalo brodit snad až do poloviny stehen lánem okurek, obsypaných velkými žlutými kvìty plnými bzuèících vèel, které vyletovaly z pìti pestrobarevných úlù postavených v rohu parcely. Na naše pomìry nevídané hlávky zelí a kvìtáku bylo možné sklízet snad jen za pomoci maèety. Vedle velkého záhonu peèlivì udržovaných rùží pukaly pod tlakem vitamínù gigantické plody papriky. Na dalším záhonu mohlo oko spoèinout na kula�ouèkých melounech zvící školního globusu, svádìjících k zakousnutí se do èervené dužiny.

Toho zahrádkáøe jsem neznal, pøestože jsem za ty dva dny, co jsem s Martou obývali nový byt tady na sídlišti, musel o nìm nedobrovolnì leccos vyslechnout. Teï jsem hledìl na nìj i na jeho království skrz mírnì prorezavìlé dráty vetchého plotu, snad jediné zanedbané souèásti té neskonalé nádhery. Volným krokem kráèel po cestièce vysypané jemným pískem, v jedné ruce držel zahradnické nùžky, druhá tonula pod záplavou pestrobarevných kvìtù, které aranžoval do velké vázy stojící na malém zahradním stolku. Kromì stolku stály na peèlivì sestøiženém trávníku dvì bílé secesní židle. Èirá voda v bazénu lákala k osvìžení svou jasnì modrou barvou a blyštícími se odrazy nízko stojícího odpoledního slunce. Zahrádkáø poté vešel do malého domku, postaveného ještì systémem lidové tvoøivosti a svým designem jistì odporujícímu dnešním požadavkùm na tyto stavby, z neznámých dùvodù mìnících zahrádkáøskou kolonii v peèlivì vyøízenou øadu snobsky vyhlížejících vilek. Po chvíli vyšel s košíkem a zamíøil k záhonu jahod. Pak mì zahlédl.

Bylo mu asi padesát, jeho do pasu nahá postava pøetékala svaly, obleèeny mìl jen šortky a písek pod jeho nohama skøípìl pod dotyky podrážek sešmajdaných sandálù. Jak rád bych navázal kontakt, ale v té chvíli jsem jaksi nemohl. Ne, nebylo to proto, že jsem stál až po kolena zaboøen do chladivé vrstvy snìhu, že jsem mìl klobouk stažen pøes uši a halil jsem se do bonekanového kožíšku, zatímco mi zuby nadále drkotaly tím monotónním rytmem pøirozeného obranného reflexu. To, co jsem v té chvíli cítil, jsem nebyl schopen definovat, v každém pøípadì mi to však zabránilo hovoøit. Byl jsem schopen se jen dívat, divit se a tak trochu závidìt. A pak, nevím, jak se to mohlo stát, jsem si v duchu pøipomnìl ta slova, která pronesl onen rozèertìný chlapík, jehož jsem pøed chvílí potkal, a bezdìènì jsem øekl nahlas:

"Copak se to smí?"

Než jsem si uvìdomil, co øíkám, bylo už pozdì. On stál za plotem, snad metr ode mne, a kùže se mu blýskala potem.

"Milý pane, najdìte mi zákon, který nìco takového zakazuje."

Zima konèila pøesnì v tom místì, kde si postavil plot, naproti tomu ta svìží zeleò nepronikla ani o milimetr dál na druhou stranu.

Neøíkal jsem nic, a tak se rozpovídal on.

"Zatím se neznáme, já jsem nìjakej Louda. Máte taky zájem o zahrádku? Máme tady ještì pár volných parcel."

Zvolna jsem se rozhlížel. Parcely tu možná byly, to jsem byl ochoten pøipustit, ale všechny sousední zahrádky tonuly pod bílou nadílkou zimy a malé budky a holé stromy z nich trèely jako smutné pomníky nìjaké velké bitvy. Nìkolik tuctù krákorajících ptákù dokreslovalo ponurou atmosféru.

"Jo, s vránama je nejvìtší potíž," meditoval pan Louda. "Ty potvory vlezou všude. A sežerou snad všechno. S nima by se mìlo nìco dìlat."

"Jakto, s nima?" rozhoøèil jsem se. "Ty vrány pøírodním zákonùm neodporují, ale vy?"

Dal se do smíchu.

"Pane, pane," mruèel. "Já pøece ty pøírodní zákony využívám, a snad jen trochu jinak než je obvyklé, víte? Pøijïte zas nìkdy, rád si s vámi popovídám, pane Peroutko."

Zvolna odešel, shýbl se a zaèal košík plnit š�avnatými plody jahodníku velikosti hrušek máslovek. A mnì byla èím dál vìtší zima, chvíli jsem vztekle podupával nohama v chrupajícím snìhu, a pak jsem se dal radìji na ústup. Cestou domù jsem však potkal ještì nejménì pìt èi šest dalších lidí a zaznamenal jsem, že kolem Loudovy zahrádky je vyšlapaný pìknì široký chodníèek. Je to pochopitelné, nejsem sám, koho zajímá, jak si vede svérázný zahrádkáø. Pokud však objevil nìjaké neznámé zdroje tepla, pokud je schopen uprostøed zimy sklízet okurky a melouny, pak nechápu, proè toho nevyužijí i ostatní zahrádkáøi, parcel je tu nejménì stovka, anebo proè si ten objev nedá patentovat, pøece by se rázem proslavil v celém svìtì... Ale pan Louda, zdá se, po slávì netoužil. To nejzajímavìjší jsem si vlastnì uvìdomil až doma.

On mì znal!

Zmínil jsem se o tom své ženì Martì, ale nìjak mì neposlouchala, asi byla z toho stìhování pìknì utahaná, vždy� ani na první procházku po okolí našeho nového bytu se nevydala se mnou...

V noci pìknì pøituhlo, teplomìr klesl až k minus pìtadvacítce, odpolednì se pak oteplilo a z tìžkých mrakù se vysypaly další tuny snìhu. Energetická situace v zemi byla kritická, polovina vlakù nejezdila, dìti ke své velké radosti získaly zdarma další prázdniny, elektøina byla málem na pøídìl, lidi se nemohli dostat do práce, protože tramvaje selhávaly a autobusy bezmocnì klouzaly nebo se boøily nosem do závìjí.

A pan Louda si pìstuje tykve...

Je pochopitelné, že hned další den po té pohromì jsem se šel podívat na tu jeho plantáž. Závìje kolem narostly o pùl metru, plot se málem prolamoval pod tou tíhou, jež na nìj pùsobila jen z jedné strany, ale na záhonech mezitím vykvetly sluneènice a keøíky byly jahodami doslova obsypány. Pan Louda odhánìl drzé hladové havrany, poøídil si na to brokovnici. Snad tady mohl zákon zakroèit, ale strážci veøejného poøádku mìli teï jiné starosti. A pokud mìl na tu flintu povolení, pak se snad ani moc dìlat nedalo, nevím, natolik jsem se v paragrafech nevyznal.

A Louda mìl pravdu. Rád, bože, jak rád bych tady získal parcelu na zahrádku, dlouho jsem po tom toužil, chalupu jsme však nemìli a dokud jsme bydleli v centru, nebylo ani pomyšlení, abychom si poøizovali nìjakou zahrádku nìkde na periférii. Teï, když koneènì máme velký byt na sídlišti, se mohlo mé dávné pøání splnit. Ale tady, ve spoleènosti pana Loudy, se mi nìjak nechtìlo líbit. Pøesto se mé kroky bezdìènì každý den stáèely právì k jeho zahrádce a záhy jsem poznal, že se vlastnì celý den v zamìstnání netìším na nic jiného než na to, jak k veèeru vyrazím do hlubokých závìjí a budu smutnì sledovat poèínání pana Loudy, který si v lednu pìstuje teplomilnou zeleninu... Instaloval na cestì zábradlíèko, aby mu lidi nezboøili plot, jak øekl. A já bloudil kolem a marnì jsem hledal nìjaké to horkovodní topení, zbyteènì jsem pátral, kde má pod zemí zakopaný nìjaký atomový kotel èi jiný zázraèný reaktor. Po veèerech jsem se pak snažil vypoèítat, kolik energie vlastnì taková zahrádka spotøebuje a uvažoval jsem, zda nemá v zemi topné spirály nebo zda není nìkde tajnì napíchnut na elektrickou sí�. Pak mi vyšlo, že by v takovém poèasí prakticky spotøeboval produkci celé jedné elektrárny a radìji jsem zanechal pokusù o technické výpoèty. Zahrádka, to není skleník. Únik energie do prostoru musí být takový, že správnou teplotu by nevyrobila ani celá elektrárna v Dukovanech.

Vìru, jen tìžko si však bylo možno pøedstavit, že právì tady by mìsíèek Srpen š�ouchl do svého kolegy právì vládnoucího svou mocí nad svìtem, a øekl:

"S dovolením, mìsíèku Ledne."

A pak Louda sklízel okurky hadovky. Témìø metr dlouhé.

Až jsem to nevydržel.

Opøel jsem se ramenem do tìch vrátek, která Louda nikdy nezamykal, vtrhl jsem bez dovolení na tu jeho kouzelnou parcelu. Ovanul mne tropický vlhký dech rozžhaveného vzduchu a po chvilce jsem se cítil jako v saunì. Nedbal jsem toho a bìžel jsem tou písèitou pìšinkou k zahradní boudièce. Louda si dal ruce v bok a mlèky vyèkával, co mu vlastnì chci, jen koutek úst se mu cukal v podivném ironickém úsmìvu a já v té chvíli ještì nevìdìl, co to znamená. Kdybych se nestydìl, klekl bych si na kolena a prosil ho jako nìjaké božstvo, aby mi koneènì vyjevil, kde bere to gigantické množství tepla pro svou zeleninu, ale místo toho jsem ze sebe soukal podivné nesouvislé vìty. Vím jen, že jsem ho zapøísahal, že nikomu neprozradím ten princip, že jsem ochoten zaplatit každý peníz, jen když mi øekne, jak to dìlá, a k dovršení všeho jsem mu slíbil, že pøivedu Martu i s celým jejím televizním štábem, aby tady natoèila jedineènou reportáž a proslavím ho tak po celém svìtì.

A on stál, ten koutek se mu cukal èím dál víc a když jsem se koneènì vymluvil a zùstal strnule stát a uvìdomoval si, že mi po zádech teèou pøímo potoky, on jakoby vychutnával jakýsi pocit vítìzství, které vzápìtí jeho slova potvrdila.

"Lituji, pane Peroutko, nemohu se s vámi dìlit o své úspìchy. A co se týèe té televizní reportáže, tak štáb vaší ženy odjel pøed chvílí. Byli tu celé dopoledne, to víte, taková neobyèejná reportáž se nedá odbýt za pùl hodiny. Museli pøisvìtlovat, vždy� vidíte, jaká je tma, a taky je trochu zlobil déš�."

Pøímo záøil štìstím a pýchou.

"Koukejte se veèer na Aktuality, a zítra si mùžete pøijít ke mnì koupit zaruèenì èerstvé pomeranèe a banány!"

Ne, nemyslím, že se mi chtìl vysmívat, ale já v jeho slovech necítil nic než krutý, bezohledný výsmìch a hluboké pohrdání. Odtáhl jsem jako spráskaný pes a drkotal jsem zuby, i když jsem celou cestu domù bìžel po kluzkých namrzlých chodnících.

Doma jsem poznal, že jsem úplnì vysílen, a až teï jsem si uvìdomil, že mì procházky kolem Loudovy zahrádky stály vždycky mnohem víc sil než by odpovídalo vydané námaze. Pøièítal jsem to zpravidla obtížným terénním podmínkám...

Jak jen je to možné, že na jediném místì mìsíèek Leden ustoupil svému horkému kolegovi? Vždy� tady nejsme v žádné pohádce, tady nestaèí máchnout kouzelným kyjem nad planoucí vatrou. Tady se dìje nìco jiného, a já tušil, že Louda chystá nìco mnohem velkolepìjšího než to ubohé pøíštipkaøení, kterým se zabýval doposud, a že právì já, a hlavnì má žena Marta jsme tím nástrojem, který mu má dopomoci vyšvihnout se na kvalitativním žebøíèku zázrakù o pìkných pár stupòù výš.

Hodinu jsem nestál za nic, jen jsem se snažil støízlivì uvažovat. Ale právì tady byly støízlivé úvahy naprosto zbyteèné. A tak jsem chvíli zkusil myslet jinak, až jsem dostal nápad, který jsem si musel ovìøit.

Pan louda zatím instaloval na své zahrádce pøenosné televizory a zásoboval je energií z autobaterií. K èemu jsou mu však právì tøi televizory, zatím ještì platonicky prosvìtlující žhavou zahradu v hasnoucím dni? Vždy� on sám stejnì nemùže najednou sledovat víc než jednu obrazovku. A kromì nìho jsem tu ještì nikdy nikoho nevidìl.

Komu se vlastnì chce pochlubit tou slavnou reportáží?

Komu?

A pak jsem se rozesmál a nìco ze mne spadlo. Louda si mì nevšímal, vlastnì jsem z jeho hlediska už svou roli mouøenína splnil a mohl jsem táhnout dál. Teï už jsem vìdìl, proè mì už dávno pøedtím znal, a byl jsem si témìø jist, že kdybych se zaboøil až po lokty do archivù, našel bych Loudovo jméno na listinách, které nám pøidìlily byt právì tady v tak neuvìøitelnì krátkém termínu.

Mohl to udìlat jednodušeji, televizi si mohl pozvat, ale pak by nemusela pøijet Marta. A on potøeboval ji, tu její jemnou techniku, ten její cit pro sugestivní reportáž, on potøeboval, aby ty miliony lidí u televizorù mìly právì z jeho zahrádky co nejhlubší zážitek, potøeboval probudit v lidech ty správné pocity.

Když jsem se vrátil domù, byl jsem úplnì svìží a procházka mì dokonce obèerstvila. Usmál jsem se. Už jsem vìdìl, jak na to. Ne, nic zlého jsem Loudovi samozøejmì nepøál, ale ten jeho objev byl, skromnì øeèeno, v praxi nevyužitelný. Už bylo jasné, proè nemohl pøedat své zkušenosti ostatním zahrádkáøùm, proè nemohl svùj objev patentovat. Byl jsem však zvìdav, co s tím vším provede televizní vysílání.

Marta pochopitelnì nebyla veèer doma, a snad to bylo dobøe, jistì by byla zklamaná tím, jak malý dojem na mne její reportáž udìlala. Ovšem, byla dokonalá jako jindy, i takového drmolícího èlovìka jako byl pan Louda dokázala pøimìt k srozumitelné øeèi, i když vlastnì rozumìt nebylo možné nièemu, protože i do televize Louda prohlásil, že bohužel nikomu nemùže øíct, jak vlastnì jeho zahrádka funguje, a snad jen pro formu nebo proto, že ho k tomu Marta pøimìla, prohlásil, že celý systém je ve stadiu experimentù a že patrnì ještì potrvá dost dlouho, než se podaøí jej využívat k všeobecné spokojenosti. Možná, že právì tahle reportáž trochu zacvièila s nervovou soustavou èetných vìdcù a energetikù, možná, že nìkteøí dokonce volali do televize a køièeli do mikrofonu, aby jim pøestali vyprávìt pohádky, a dobøe jsem vìdìl, že zítra Loudova zahrádka prožije invazi návštìvníkù, pøestože v reportáži nepadlo jediné slovo o místu natáèení. Ale Louda už nepotøeboval, aby kolem zahrádky proudily davy.

Vydal jsem se tam hned druhý den ráno, do práce jsem zavolal, že si beru pár hodin dovolené. I já jsem pøedpokládal, že najdu vzrostlou džungli témìø se podobající tropickým pralesùm.

Džungli jsem však nenašel.

Dokonce ani zblízka nebylo témìø znát, kde ještì vèera bujela plodící zahrádka, to proto, že celou noc opìt snìžilo a zmrzlou vegetaci pokryl silný snìhový pøíkrov. Stál jsem u zasypaného zábradlíèka a marnì se snažil pochopit, co se vlastnì stalo. Chaloupka se zbortila a jen štíhlý komín prozrazoval místo, kde stávala. Pøekroèil jsem plot. Poznal jsem, že døevìné stìny domku nevydržely nápor dvou gigantických melounù, které se ještì teï prozrazovaly svou typickou vùní. Opodál ještì ležela velrybì podobná okurka, ale to už bylo všechno. Úplnì všechno. Z televizorù zùstaly jen ohoøelé kostry a zahrádkou se prohánìl mrazivý vítr. Havrani marnì pátrali, kam se jim podìl ten bohatý zdroj potravin.

Za chvíli jsem našel pana Loudu. Když ho sanitka dopravila do nemocnice, kde se bude jistì dlouho uzdravovat, mìl jsem koneènì èas dát si dohromady všechny myšlenky.

Možná, že skuteènì neporušoval pøírodní zákony, ale žádný mechanismus, který by vyrábìl energii, na zahrádce nemìl. Byl jím totiž on sám. Proto se vlastnì ze zahrádky ani nemohl hnout. A když se z tøí televizorù vyvalil ten nesmírný pøíval závisti milionù televizních koncesionáøù, té závisti, kterou jsme mu my, náhodní návštìvníci, dodávali po troškách a kterou on umnì pøemìòoval v energii pro své rostliny, není se co divit, že jeho srdce, ten dosud tak jedineèný adaptér, ten nápor nevydrželo.

(1987)

eBook Info

Title:

S dovolením, mesícku ledne

Creator:

Josef Pecinovský

Date:

17.2.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs