Raketa v Polabí
Josef Pecinovský
17.2.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

Raketa v Polabí

Josef Pecinovský

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

Raketa v Polabí

Josef Pecinovský

www.pecinovsky.cz/josef

Asi jsem na tu výstavu nemìl chodit. A když už jsem tam byl, tak jsem nemìl moc pøemýšlet. Pak by se nestalo to, co se stalo. Jistì, nìkdo na to jednou musel pøijít. Ale øeknìte mi - proè právì já.

Byly tam vystaveny snímky z letadel. Nebyly to obyèejné fotografie, protože tu výstavu poøádali archeologové. Mohl jsem si prohlížet objevy z ptaèí perspektivy. Archeologická nalezištì, která èlovìk nemohl objevit ani tehdy, když po nich pøímo šlapal. Je to neuvìøitelné, kolik hradiš� a dalších starovìkých a pravìkých sídliš� odhalilo snímkování obyèejné krajiny z letadel. Tam, kde rolníci rok co rok orali pùdu a seli obilí, skrývaly pravé poklady, pozùstatky umu našich pøedkù.

Chodil jsem od jednoho snímku k druhému a pøedstavoval si, co asi na tìch dnes tak pustých místech v dávné minulosti stalo.

A pak jsem objevil ten snímek. Kohoutovice. Malá vesnièka v Polabí. Kdysi jsem tam bydlel, jako malé dítì, okolí této vísky jsem mìl tedy prozkoumáno snad podrobnìji než by to dokázal kdokoli dnešních archeologù tìmi nejmodernìjšími prostøedky. Vìdìl jsem o každém keøi, o každé stráni, každé stružce. Znal jsem nejednu skrýš, ale to, co jsem vidìl na tomto obrázku, mì ohromilo.

Bylo to o to pøekvapivìjší, že naší vísky se ta fotografie vlastnì netýkala. Zobrazovala totiž hradištì objevené asi o dva kilometry dál, u Arnoldic. Kohoutovice byly na tom snímku jen proto, že v rohu toho papírového obdélníku nìco být muselo.

Ale to, co musel logicky každý nezasvìcený návštìvník považovat za silnici, rozhodnì silnicí nebylo.

Tím smìrem z Kohoutovic nikdy žádná silnice nevedla. Vìdìl jsem pøesnì, kde to je. Kousek za polem statkáøe Kubáta, tam, kde se vždycky øíkalo Na štaci. Znal jsem to místo, protože vypadalo jako pravidelná terénní vlna. No, vlna, ono to pole bylo vlastnì celé na svahu. Uprostøed se táhla taková mírná prohlubeò, která byla patrná nejlépe tehdy, když bylo pole èerstvì zoráno. Paradoxnì tato terénní nerovnost vynikla po združstevnìní našich lánù, protože my jsme pak mohli pøi svých hrách vidìt, jak daleko se táhne.

Ale teprve teï, na onom leteckém snímku, jsem zjistil, že ta terénní vlna, vskutku pøipomínající silnici, se táhne v délce nejménì tøí kilometrù. Jako dokonalá pøímka.

Chvíli jsem se nad tím zamyslel, a pak jsem to pustil z hlavy. Jako blesk mì proto udeøil do oèí zcela jiný snímek. I tam jsme mìli vidìt jen nìjaký kruh obøích kamenù, ale napøíè obrázkem se opìt táhla silnice rovná jako pravítko. U Žibøuchovic jsem nikdy nebyl, ale byl jsem si jist, že to opìt není silnice, ale táž terénní vlna, kterou si pamatuji ze svého dìtství.

Druhý den jsem navštívil výstavu znovu, ale s fotoaparátem. Kdovíproè se tam nesmìlo fotografovat, ale na to už jsem si v našich krajích zvykl a zaøídil jsem se podle toho.

O tøi dny pozdìji už jsem obì fotografie podrobnì studoval doma na stole. Peèlivì, velmi peèlivì jsem obì terénní vlny zakreslil do mapy. Možná bylo pøání otcem myšlenky, ale já si byl naprosto jist, že jsem mìl pøed sebou dvì úseèky, pocházející z totožné pøímky. Šokující bylo, že obì vesnice jsou od sebe vzdáleny víc než ètyøicet kilometrù.

Bìhem následujícího mìsíce jsem najezdil víc než pìt set kilometrù, zastavoval jsem tam, kde na mé mapì protínala ona pøímka skuteèné silnice, chodil jsem terénem, pozoroval, zakresloval a nevycházel jsem z údivu.

Neøíkám, že se všude ona terénní vlna zachovala, ale na osmnácti místech jsem ji našel, jak protíná silnici a táhne se do dáli. Témìø padesát kilometrù dlouhá pøímka se táhla od Mìlníka až ke Kolínu.

A pak, snad tomu chtìl osud, jsem objevil, že moje pøímka má své dvojèe. Dokonalá rovnobìžka se táhla asi o deset kilometrù dál a potvrdila mi, že jsem na stopì úžasného objevu.

Co teï, uvažoval jsem. Mám se s tím obrátit na Národní muzeum nebo na akademii vìd? Nikoho jsem tam neznal, a kdoví, zda nenatrefím na podvodníka, který si nakonec mùj objev pøisvojí. Ale ještì víc jsem se bál toho, aby mì nepovažovali za blba a nevyhodili mì s výsmìchem na ulici.

Rozhodl jsem se, že do svého objevu budu investovat dál. V dnešní dobì není problémem pronajmout si letadlo. Letová hodina bratru za pìt tisíc korun, to je sice dost, ale bude to staèit na to, abych prozkoumal a vyfotografoval z ptaèí perspektivy obì pøímky v celé jejich délce.

Zaplatil jsem, vrazil jsem pilotovi do ruky mapu, podrobnì jsem mu vysvìtlil, kudy a jak má letìt, a pak jsme se vznesli. Teï už vím, že Cesna není Boeing, a že jsem si mìl vzít nìjaké ty pilulky proti vzdušné nemoci, ale pøes všechny nepøíznivé pøíznaky jsem se vydìsil nejvíc z té nejprozaiètìjší skuteènosti. Ze vzduchu nebylo v místech, která mì nejvíc zajímala, vidìt naprosto nic.

Vypotácel jsem se z letadla a tøi dny jsem se léèil. Mìl jsem pøitom dost èasu na pøemýšlení a na to, abych pøišel na to, kde se stala chyba. O týden pozdìji jsem nastupoval do téhož letadla, náležitì nadopován léky, ale pøedevším v pùl osmé veèer, ve chvíli, kdy sluneèní paprsky vrhají ty nejdelší stíny.

Tøicet šest nádherných snímkù, sestavených vedle sebe, naznaèovalo mnohé. Ale nejvíc mne pøekvapily dvì fotografie, které jsem zmáèkl ve chvíli, kdy už jsme témìø pøistávali. Bylo to v oblasti, kde už ony dlouhé pøímky v terénu nebylo možno zjistit, a pøesto jsem tu našel další terénní vlny, o kterých jsem nemìl pøedtím ani tušení.

Znovu prùzkum s mapou v ruce.

A pak, pak nastal ten okamžik, kdy jsem pøi pohledu do mapy zbledl.

Vidìl jsem raketu. Nebyla sice celá, chybìla jí špièka, ale ty oblouky v místech mých nových objevù nemohly znamenat nic jiného než plameny trysek.

Nikdy jsem pøíliš nedùvìøoval panu Dänikenovi, teï jsem mìl chu� mu zatelefonovat. Kdysi dávno, ještì v dobì bronzové, pøistáli v èeské kotlinì mimozemš�ané. Jejich návštìva zanechala v primitivních zemìdìlcích náležitý dojem. Aby své bohy pøivolali zpìt nebo aby si je udobøili, zakreslili tvar jejich dopravního prostøedku do krajiny tak, jak jej mohli spatøit jen bohové.

Abych mìl naprostou jistotu, odhodlal jsem se jít za svým pøítelem. Je pilotem, stíhaèem. Vysvìtlil jsem mu, oè jde, ukázal jsem mu snímky, ukázal jsem mu mapu. Pøikývl, i když mi moc nevìøil, ale slíbil mi, že to pro mne udìlá.

Pøinesl mi za pár dní snímek téže krajiny poøízený z výšky dvanácti kilometrù. Byly ideální povìtrnostní podmínky, jasno, témìø žádný smog, i sluneèní paprsky svítily žádoucím smìrem.

Podal mi ty obrázky, rozesmál se, a byl pryè.

Nechal mì o samotì s mými rozpaky. Jak jsem si oddychl, že jsem nevolal Dänikenovi, i když ten by byl schopen i z tohoto objevu udìlat pøípad na celou knihu. Ulevilo se mi pøi pomyšlení, že jsem do vìci nezatáhl solidní akademiky.

Ale já si spíš myslím, že tohle byla jen meziplanetární ostuda.

Napøíè èeskou kotlinou, úrodným Polabím, vymodelovali naši dávní pøedkové obrovský, asi padesátikilometrový pyj.

eBook Info

Title:

Raketa v Polabí

Creator:

Josef Pecinovský

Date:

17.2.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs