Ruzový kámen
Josef Pecinovský
17.2.2001
Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001
cs

Copyright Information

This eBook file was generated by MobiPocket Publisher Personal Edition.

This eBook file is for personal use only and cannot be sold.

To generate eBooks to be sold or for corporate or public usage, please purchase the commercial version at : http://www.mobipocket.com

Rùžový kámen

Josef Pecinovský

www.palmknihy.cz

knihy do vaší dlanì

Tohle je povídka o poutníku èasem, který z falešného èasového proudu vozí kazety s nádhernými filmy z podivných scenérií. Samozøejmì mu na to vletí konkurence a nechá všechny kazety zabavit, i když jsou právnì èisté, on se naštve a letí strojem èasu pro nové, ale když kopne do ( toho ) osudného kamene, který tvoøí èasový uzel, tak už nikdy nenajde ten správný èasový proud.

Rùžový kámen

Josef Pecinovský

www.pecinovsky.cz/josef

Policii jsem oèekával. Jak také jinak. Moje podnikání muselo být trnem v oku mnoha konkurenèním spoleènostem.

Všechny nabídky ke spolupráci jsem samozøejmì odmítl. Vìdìl jsem, že si to mohu dovolit. Mìl jsem ty nejnižší výrobní náklady. Mé kazety, jež zcela zahltily trh, byly bezkonkurenèní. Prodávaly se jich zprvu stovky, pozdìji tisíce dennì. Zisky jsem mìl pøímo pohádkové.

Nemohli to pøenést pøes srdce. Dìlali všechno možné proto, aby se buï se mnou spojili, nebo mì zlikvidovali. Nemìl jsem zájem ani o jedno, ani o druhé. Byl jsem sám a byl jsem jedineèný.

Koneènì jsem vrhl na trh tu nejvìtší bombu, Zlaté srdce. Tøíhodinové drama natoèené v exteriérech støedních Èech.

První den se prodalo padesát tisíc kazet.

Druhý u mých dveøí zazvonila policie.

Byli tøi. Mìli uniformy, aby dodali své návštìvì vážnosti. Vedli si sebou nìkolik právníkù, ale nepomohlo to. Nic nemohli vyš�ourat.

Žádný zákon jsem totiž neporušil. Autorská práva na mé kazety patøila výhradnì mì. Nemusel jsem zaplatit ani jediný haléø honoráøe, protože ani jeden z tvùrcù mých filmù neexistoval.

Jednali z pøíkazu soudu. Zabavili vše, co našli. Stovky videokazet, kopírovací pøístroje. Marnì hledali jakoukoli písemnou dokumentaci.

"Danì platím øádnì, pánové," podotkl jsem. "Ale to by vám mohli sdìlit na finanèním úøadì. Auditor tu byl nejménì desetkrát a nenašel nejmenší chybièku."

Mou poznámku pøešli povzneseným mlèením.

Èekal jsem tuhle ránu pod pás a v duchu jsem se smál.

Zpravidla to nedalo ani moc práce - napoprvé staèilo nakoupit tøi desítky videokazet, složit je do kufru, naložit na palubu a odstartovat. Mùj stroj pochopitelnì zùstal na témže místì v prostoru, jen se propadl o nìjakých pìt èi šest milionù let zpátky. Ne, pøesný èas vám neprozradím, byl bych velmi nerad, kdyby se mì nìkdo snažil napodobit. Samozøejmì nestojím o to, aby mi nìkdo konkuroval, ale je tu ještì další nebezpeèí. Ne, o toho, kdo se vydá v mých stopách, mi nejde, a� se propadne tøeba do pekel. Ale co kdyby se mu stalo ještì nìco horšího než mnì? Nerad bych pøestal z nièeho nic existovat.

Rùžový kámen zatím vždy ležel tam, kde jsem jej našel poprvé. Je tøeba jej zvednout a pøesunout o dva metry dál, do pøesnì tvarované prohlubnì. Právì tak ležel, když jsem do této neurèité doby s pøesnými parametry pøicestoval poprvé.

Pøi prvním pøistání v této vzdálené dobì se kámen uvolnil a odkutálel o kousek dál. Ten pohyb mi navìky utkvìl v mysli. Naštìstí.

Když jsem se vrátil zpìt do své èasové hladiny, zjistil jsem, že jsem v jiném svìtì.

Ten kámen nìjak ovlivnil dìjiny. Mohu si jen domýšlet, co se s ním dìlo dál. Mohl na tom místì ležet ještì rok, dva, tøi, deset, sto, klidnì i milion. Ale jednoho dne musel na to místo pøijít èlovìk. Pokud by kámen ležel na pùvodním místì, nic by se nestalo a èas by bìžel ve svém pùvodním režimu, ale takto jej mùj neznámý dobrodinec jistì zvedl. Nevím, co s ním udìlal, možná jej jen odhodil o kus dál, mohl z nìj vyrobit sekerku, nebo jím prostì mrštil po koøisti, také jím mohl udeøit do hlavy svého nepøítele.

To byl onen kritický okamžik. V tu chvíli se zmìnily dìjiny. Nikdo na skále nad Vltavou nepostavil Vyšehrad, Žižka neporazil køižáky, Hus nebyl upálen, na Bílé hoøe se nestrhla žádná bitva a také nikdy nepadly výstøely v Sarajevu.

Byl to svìt natolik odlišný, že jsem se v nìm zprvu jen tìžko orientoval. Zùstal jsem tam nìkolik týdnù, našel jsem nìkolik pøátel, nu a pak jsem nakoupil nìkolik videokazet. Samozøejmì nebyly natoèeny systémem VHS, ale nebylo problémem si k tomu pøikoupit jeden tamní videorekordér a kazety zkopírovat podle našich zvyklostí. Ten videorekordér, samozøejmì, mám ukryt v bankovním trezoru a vynáším jej na svìtlo jen v ty vzácné okamžiky, kdy pøivážím nové zboží. Ale to se pøedtím musím znovu ponoøit do hlubin èasu.

Najít tentýž bod v èasoprostoru je pro mne hraèkou - patøím mezi nejlepší piloty stroje èasu.

Pak staèí pøemístit kámen zpìt a vyrazit znovu proti proudu èasu. Jsem opìt doma.

Opatrnì, nesmírnì opatrnì jsem založil filmovou spoleènost,. Živnostenský úøad nepojal žádné podezøení. Proè taky, každý si mohl registrovat firmu na výrobu kdeèeho. Nabídl jsem první kazetu.

Úspìch se rodil pomalu. Druhá už se prodávala lépe, a tøetí - to už byla bomba.

Mìl jsem jednu výhodu - ty filmy z falešného èasového proudu byly prostì - jiné. Neokoukané, s jinými herci, v jiném prostøedí. Používalo se jiných rekvizit, svìt vypadal jinak, lidé jinak mysleli i jinak jednali. Každý film, byt i sebebanálnìjší, byl pro náš svìt dokonalou utopií.

Nevadilo mi, že se pohybuji v podøadném žánru sci-fi, hlavnì když to sypalo.

Nu, tak policie je tady. Prosím, pánové. Prohledali byt, prosmýèili kdeco, sepsali stovky stránek protokolù. Na všechny otázky jsem jim ochotnì odpovìdìl, kromì jediné - jak natáèím své filmy. Odpovídal jsem jen pokrèením ramen. Mùj právník se pak jen zeptal, zda se nìkdo cítí být poškozen, co se týèe zneužití autorských práv. Nikdo takový se samozøejmì nenašel. A tak mì museli pustit.

Vytušil jsem v jejich pohledech kdeco. Nenávist, závist, pomstu.

Necítil jsem se v našem svìtì bezpeèný. Na nìjaký èas jsem se potøeboval schovat. Tak jsem si zaletìl pro novou zásobu videokazet.

Nakoupím jich aspoò dvì stì. Tentokrát zaènu pracovat ve velkém.

Stroj èasu se propadl do hlubin, nenávist i zloba zùstaly tam kdesi v budoucnosti, která ještì neexistuje.

Kámen mì oèekával.

Mìl jsem s sebou fotografii, protože jsem se nesmìl zmýlit. Kámen musel na milimetr pøesnì ležet v téže poloze na naprosto totožném místì. Jen to dalo vzniknout jiné civilizaci.

Pøesunul jsem kámen o kus dál.

Za hodinu pozdìji už jsem se procházel po ulicích mìsta, které se sice rozkládalo v pražské kotlinì, ale nejmenovalo se Praha a nedominovaly mu Hradèany.

Nákup probìhl hladce. Nevybíral jsem. Vìdìl jsem, že každá kazeta nutnì bude mít úspìch. Obchodník si jen pochvaloval, jaký má kšeft, protože jsem, na rozdíl od místních zvyklostí, nesmlouval.

Platil jsem hotovì. Èím? Je to jednoduché. Zlato si podrželo svou hodnotu ve všech èasových proudech, a� pravých, nebo falešných.

Znovu pád do hlubin èasu. Prostor se zkroutil jako provaz a vymrštil jako šíp, pak se opìt materializoval kolem mne svìt tak, jak ho mám nejradìji.

Vystoupil jsem z èlunu a sehnul se pro kámen.

Polil mne studený pot. Kámen tam nebyl.

Pøekontroloval jsem parametry na palubní desce. Vše souhlasilo. Dokonce i krajina, poèasí, denní doba. Byl jsem na správném místì ve správné dobì.

Jistì, nemohl to být pøesnì stejný okamžik, to dá rozum. Já sám jsem kámen pøemístil už ètyøikrát, a vždy mezi mými dvìma návštìvami musel probìhnout nìjaký ten èasový interval. Vìdìl jsem, že ménì než minuta je nebezpeèná hranice. Nesmìl jsem potkat sám sebe, hrozilo nebezpeèí prolnutí dvou systémù. O dùsledcích je lépe se nezmiòovat.

V té minutì, co jsem tu nebyl, se s kamenem nìco stalo.

Brzy jsem zjistil, co to bylo. Nepøistál jsem úplnì pøesnì, jen o tøi metry vedle. Jedna z podpìr stroje èasu se opøela právì o ten drobný kousek køemene.

Držel jsem mezi prsty nìkolik úlomkù s ostrými okraji. Už nikdy nikdo ty úlomky nezvedne, ale nikdy také nepovstane naše civilizace.

Mohu se vrátit do chybného èasového proudu, ale nic mne tam neláká. Mám radìji svùj svìt, a na palubì mám zboží za stovky milionù...

Kámen. Potøebuji jen jeden kámen.

Nìkolik minut jsem uvažoval, pak jsem znovu nastoupil na palubu stroje èasu. Nedbal jsem na to, že plýtvám drahocennou energií. Pøistál jsem v èase o pùl hodiny starším.

Kámen tu ležel, tak, jak jsem jej znal.

Zvedl jsem jej. Cítil jsem, jak mne ten kus køemene chladí v dlani. Na nìm závisel, aè je to absurdní, osud vesmíru.

Vzal jsem jej na palubu a poskoèil o pùl hodiny vpøed. Položil jsem kámen na jeho místo v prohlubni.

Teï, teï bylo všechno v poøádku. Teï jsem mohl klidnì cestovat zpìt do své budoucnosti, abych dosáhl svého definitivního vítìzství. Chlapci z Hollywoodu, nechtìl bych být ve vaší kùži.

Stroj èasu se dral zadní stranou vesmíru z posledních sil, ždímal jsem z akumulátorù poslední zbytky energie, s mrazivým potem na èele jsem sledoval ruèièky pøístrojù, až jsem si po pùlhodinì relativního èasu koneènì vydechl, když se stroj koneènì zhmotnil v cíli cesty.

Všechna svìtla pohasla, ale byl jsem doma.

Zvedl jsem pøíklop.

Mrazivá, chladivá tma, snìhové vloèky, lezavý vítr, to všechno vtrhlo do kokpitu.

Polární záøe se marnì snažila rozehnat zdánlivì vìènou tmu.

Ty první minuty, kdy jsem se octl v tomto èase, byly jediným bláznivým a nekonèícím rejem myšlenek, které se snažily tomu ubohému kousku hmoty nazývané mozek osvìtlit, co se vlastnì pøihodilo.

Tím, že jsem pøesunul kámen o pùl hodiny dopøedu, jsem popøel vše, co jsem kdy pøedtím uèinil. Proto tam pøi mém prvním pøistání nemohl kámen ležet. Ale já jsem jej zvedl a pøesunul o dva metry dál. Paradox. Zpùsobil jsem paradox, s kterým si vesmír neví rady.

Zpìt. Musím zpìt, musím zachránit, co se dá, musím najít kámen a vrátit jej zpìt i za tu cenu, že budu celý zbytek života živoøit v nìjakém klamném èasoprostoru.

Pøistál jsem o minutu pozdìji, než jsem naposledy odstartoval.

Vystoupil jsem a spatøil jsem ho.

Vlasy podobné rozježené høívì, obøí tesáky, hluboké oèi, svalnaté ruce porostlé srstí. Mocná pìst svírala kámen.

Koneènì jsem se mìl dovìdìt, jaký osud mìl potkat mùj rùžový kámen. Netušil jsem, že ten okamžik bude tak osudný i pro mne. I pro vesmír.

Ruka s kamenem se rozmáchla...

eBook Info

Title:

Ruzový kámen

Creator:

Josef Pecinovský

Date:

17.2.2001

Copyrights:

Palmknihy, www.palmknihy.cz 2000-2001

Language:

cs